GENERALINĖS ADVOKATĖS JULIANE KOKOTT

IŠVADA,

pateikta 2005 m. birželio 16 d.1( )

Sujungtos bylos C‑138/03, C‑324/03 ir C‑431/03

Italijos Respublika

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Struktūriniai fondai – Bendras finansavimas – Reglamentai (EB) Nr. 1260/1999 ir Nr. 1685/2000 – Nacionalinių įstaigų vykdant valstybės pagalbos programas avansinių mokėjimų atitiktis reikalavimams – Atskirų gavėjų pareiga įrodyti pinigų panaudojimą – Ieškiniu dėl panaikinimo ginčijami teisės aktai – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme – Sprendimo priėmimo nereikalingumas“

I – Įvadas

1. Šis procesas yra susijęs su trim Italijos Respublikos ieškiniais Europos Bendrijų Komisijai dėl panaikinimo struktūrinių fondų srityje. Šiais ieškiniais iš esmės siekiama išsiaiškinti, kokiomis sąlygomis valstybių narių mokėjimai, kuriuos jos atitinkamiems pagalbos gavėjams (atskiriems gavėjams) suteikė vykdant valstybės pagalbos programas pagal EB 87 straipsnį, gali būti dotuojami iš Bendrijos struktūrinių fondų.

2. Pirmosios instancijos teisme Italijos Respublika yra pareiškusi dar keletą su tuo pačiu dalyku susijusių ieškinių dėl panaikinimo( ). Iki šios dienos Pirmosios instancijos teismas yra sustabdęs trijų bylų nagrinėjimą, iki bus priimtas Teisingumo Teismo sprendimas šioje byloje( ).

II – Teisinis pagrindas

3. Šio proceso teisinis pagrindas grindžiamas 1999 m. birželio 21 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1260/1999, nustatančiu bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų( ) (toliau – Reglamentas Nr. 1260/1999 arba Pagrindinis reglamentas), ir 2000 m. liepos 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1685/2000, nustatančiu išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1260/1999 įgyvendinimo taisykles dėl struktūrinių fondų bendrai finansuojamos veiklos išlaidų atitikties reikalavimams( ) (toliau – Reglamentas Nr. 1685/2000 arba Įgyvendinimo reglamentas).

A – Pagrindinis reglamentas

4. Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio „Mokėjimai“ 1 dalies pirmojoje ir trečiojoje pastraipose bei jo 2 dalyje nustatyta:

„1. Komisija fondų įnašą pagal atitinkamus biudžetinius įsipareigojimus mokėjimo institucijai moka taip, kaip nustatyta 9 straipsnio o punkte.

<…>

Mokėjimai gali būti avansiniai mokėjimai, tarpiniai mokėjimai arba paskutinio likučio apmokėjimas. Tarpiniai mokėjimai ir likučio apmokėjimas yra susiję su faktiškai sumokėtomis išlaidomis, kurios turi atitikti galutinių naudos gavėjų mokėjimus, pagrįstus gautomis sąskaitomis faktūromis arba apskaitos dokumentais, kurie turi tokią pat įrodomąją vertę.

<…>“

„2. Priėmus pirmąjį įsipareigojimą, Komisija mokėjimo institucijai perveda avansinį mokėjimą. Šio mokėjimo sumos dydis sudaro 7 % fondų įnašo, skirto minėtai pagalbai.

<…>“. (Pataisytas vertimas)

5. Šio reglamento 30 straipsnio 3 dalis nustato:

„3. Tam tikros nacionalinės taisyklės taikomos reikalavimus atitinkančioms išlaidoms, išskyrus tuos atvejus, kai prireikus Komisija 53 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka nustato bendras išlaidų atitikimo tam tikriems reikalavimams taisykles.“

6. To paties reglamento 9 straipsnyje pateiktuose apibrėžimuose sąvokos apibrėžiamos taip:

„j) priemonė – tai priemonė prioritetui įgyvendinti per kelerius metus, kuri leidžia finansuoti veiklą. Bet kuri pagalbos programa pagal Sutarties 87 straipsnį arba bet kuri kita pagalba, kurią suteikė valstybių narių paskirtos institucijos, arba bet kuri pagalbos programų grupė arba tokios rūšies pagalbos dotacijos ar jų derinys, kurios turi tą patį tikslą ir yra apibrėžtos kaip priemonė;

k) veikla – tai bet kuris projektas ar bet kuri priemonė, kurią įgyvendina galutiniai pagalbos gavėjai;

l) galutiniai gavėjai – tai institucijos, valstybinės ar privačios firmos, kurios atsako už pavestą veiklą. Pagalbos programos pagal Sutarties 87 straipsnį ir pagalbos, kurią teikia valstybių narių paskirtos institucijos, galutiniai gavėjai yra tos institucijos, kurios teikia pagalbą;

<…>

o) mokėjimo institucija – tai viena ar daugiau nacionalinių, regioninių ar vietos institucijų arba įstaigų, kurias valstybės narės paskiria mokėjimo paraiškoms rengti, teikti ir mokėjimams iš Komisijos gauti. Valstybės narės nustato visas savo santykių su mokėjimo institucija procedūras ir šios santykius su Komisija.“

7. Reglamento Nr. 1260/1999 keturiasdešimt trečioje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

„<…> patikimas finansų valdymas turėtų būti užtikrintas numatant, kad išlaidos turi būti tinkamai pateisintos ir patvirtintos <…>“.

B – Įgyvendinimo reglamentas

8. Reglamentas Nr. 1685/2000 grindžiamas Reglamento Nr. 1260/1999 30 straipsnio 3 dalimi. Reglamento Nr. 1685/2000 penktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog Komisija mano, „kad tam tikros rūšies veiklai siekiant garantuoti vienodą ir teisingą struktūrinių fondų įgyvendinimą visoje Bendrijoje, reikia priimti bendras taisykles dėl išlaidų atitikties reikalavimams“.

9. Šios Atitikties reikalavimams taisyklės nustatytos Reglamento Nr. 1685/2000 priede. Pirminės redakcijos „1 taisyklė: realiai sumokėtos išlaidos“ (toliau – 1 atitikties reikalavimams taisyklė), be kita ko, įtvirtina šias nuostatas:

„1. GALUTINIŲ NAUDOS GAVĖJŲ ATLIKTI MOKĖJIMAI

1.1. Galutinių naudos gavėjų mokėjimai, remiantis Reglamento (EB) Nr. 1260/1999 (toliau – Bendras reglamentas) 32 straipsnio 1 dalimi, atliekami grynaisiais pinigais pagal 1.4 punkte nurodytas išimtis.

1.2. Sutarties 87 straipsnyje numatytų pagalbos schemų ir valstybių narių paskirtų įstaigų suteiktos pagalbos atveju „galutinių naudos gavėjų mokėjimai“ – tai pagalbą skyrusių įstaigų atskiriems gavėjams sumokėta pagalba. Galutinių naudos gavėjų sumokėta pagalba turi būti pagrįsta pagalbos sąlygomis ir tikslais.

1.3. Išskyrus 1.2 punkte minėtus atvejus, „galutinių naudos gavėjų mokėjimai“ – tai mokėjimai, kuriuos atliko įstaigos, viešosios ar privačios firmos, nurodytos programos priede pagal Bendro reglamento 18 straipsnio 3 dalies b punktą, tiesiogiai atsakančios už konkrečios veiklos vykdymą.

<…>

2. IŠLAIDŲ ĮRODYMAS

Paprastai galutinių naudos gavėjų mokėjimai turi būti pateisinti gautomis sąskaitomis faktūromis. Jeigu to negalima padaryti, mokėjimai turi būti pateisinti lygiavertės įrodomosios vertės apskaitos dokumentais. <…>“. (Pataisytas vertimas)

10. Paskutinį kartą 2004 m. kovo 10 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 448/2004 (toliau – Reglamentas Nr. 448/2004), įsigaliojusiu atgaline data nuo 2000 m. rugpjūčio 5 d., pakeistos 1 atitikties reikalavimams taisyklės 2 punktas nustato:

„2. IŠLAIDŲ ĮRODYMAS

2.1. Paprastai galutinių naudos gavėjų mokėjimai – tarpiniai mokėjimai arba paskutinio likučio mokėjimas – turi būti pateisinti gautomis sąskaitomis faktūromis. Jeigu to negalima padaryti, mokėjimai turi būti pateisinti lygiavertės įrodomosios vertės apskaitos dokumentais. <…>“( ) (Pataisytas vertimas)

Be to, šiuo atveju svarbių Reglamento Nr. 448/2004 Atitikties reikalavimams taisyklių turinys iš esmės nebuvo pakeistas( ).

III – Faktinės bylos aplinkybės ir procesas Teisingumo Teisme

A – Aplinkybės

11. 2001 m. rugsėjo 7 d. Komisija pateikė valstybėms narėms, įskaitant Italijos Respubliką( ), savo tarnybų pastabą dėl Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos, kurioje ji pareiškia savo nuomonę dėl šioje nuostatoje vartojamų sąvokų „faktiškai sumokėtos išlaidos“ ir „galutinių naudos gavėjų mokėjimai“ išaiškinimo (toliau – 2001 m. pastaba).

12. Pagrindinė 2001 m. pastabos esmė ta, kad, kiek tai svarbu šiuo atveju, Komisijos tarnybų nuomone, vykdant nacionalinės paramos programas paramą teikiančių nacionalinių įstaigų (dar vadinamų galutiniais gavėjais( )) galimi avansiniai mokėjimai pervesti paramos gavėjams (dar vadinamiems atskirais gavėjais( )) iš esmės neatitinka reikalavimų, t. y. struktūrinių fondų įnašai, Komisijos tarnybų manymu, negali būti tokiomis išlaidomis. Tiksliau sakant, pastaboje tokie mokėjimai pripažįstami atitinkančiais reikalavimus tik tuo atveju, kai atskiro gavėjo avansinio mokėjimo panaudojimą galima įrodyti kaip faktiškai sumokėtas išlaidas. Tam reikia pateikti gautas sąskaitas faktūras arba, jeigu to negalima padaryti, lygiavertės įrodomosios vertės apskaitos dokumentus.

13. Po ilgesnio nuodugnaus susirašinėjimo Komisija jau buvo pasiruošusi, keisdama Įgyvendinimo reglamentą, pasiekti, kad tokie mokėjimai atitiktų reikalavimus ateityje, o to, jos nuomone, šiuo metu trūksta. Dėl to 2002 m. pabaigoje ji valstybių narių atstovams, o būtent Regionų plėtros ir pertvarkos komitete( ), pateikė pasiūlymą( ), kuriuo turėjo būti pakeistos Reglamento Nr. 1685/2000 priede pateiktos Atitikties reikalavimams taisyklės, įskaitant 1 taisyklės 1.2 bei 2 punktus. Tačiau ji nesulaukė reikiamo Regionų plėtros ir pertvarkos komiteto pritarimo, todėl 73-iame šio komiteto posėdyje 2003 m. vasario 19 d. ji pranešė, kad atsisako savo pakeitimų projekto ir šiuo tikslu nesiims tolesnių veiksmų.

14. Už regioninę politiką atsakingas Komisijos narys M. Barnier šią išvadą 2003 m. gegužės 14 d. laišku Nr. 26777( ) pranešė Italijos ūkio ir finansų ministrui G. Tremonti. Komisaras pridūrė, kad Komisija laikosi savo pirminės teisinės nuomonės dėl ginčijamų avansinių mokėjimų neatitikties reikalavimams. Tačiau, atsižvelgdama į egzistuojančius teisėtus lūkesčius, Komisija nusprendė visus avansinius mokėjimus iki 2003 m. vasario 19 d., taigi iki svarstymų Regionų plėtros ir pertvarkos komitete pabaigos, kurie buvo paskirti galutiniu sprendimu arba pagal iki šios dienos užbaigtą skyrimo procedūrą, pripažinti atitinkančius reikalavimus.

15. Kitu, 2003 m. liepos 29 d., laišku Nr. 26777 a buvo ištaisyta vertimo klaida, padaryta pirminiame 2003 m. gegužės 14 d. laiške Nr. 26777. Abu laiškai skyrėsi tik puse sakinio, kuriame pateiktas paaiškinimas dėl valstybių narių iki 2003 m. vasario 19 d. avansinių mokėjimų atitikties reikalavimams: vietoj pirminės versijos frazės „procedura di gara conclusasi entro la stessa data“( ) vėlesniame laiške nurodoma „procedura di gara, laddove il relativo bando sia stato chiuso entro la stessa data“( ). Komis lydraštyje pabrėžiama, kad šis naujas laiškas atgaline data nuo 2003 m. gegužės 14 d. pakeičia pirmąjį laišką( ).

B – Bylos C‑324/03 ir C‑431/03

16. Dėl abiejų vėliausiai nurodytų komisaro M. Barnier laiškų Italijos Respublika pareiškia ieškinius bylose C‑324/03 ir C‑431/03.

17. Italijos Respublika 2003 m. liepos 25 d. pareikštu ieškiniu byloje C‑324/03 ginčija komisaro M. Barnier laišką Nr. 26777( ) ir prašo jį panaikinti tiek, kiek juo valstybių narių teikiant valstybės pagalbą po 2003 m. vasario 19 d. avansiniai mokėjimai buvo pripažinti neatitinkantys reikalavimų.

18. Italijos Respublika 2003 m. spalio 9 d. pareikštu ieškiniu byloje C‑324/03 ginčija komisaro M. Barnier laišką Nr. 26777 a( ) ir prašo jį panaikinti tiek, kiek juo valstybių narių teikiant valstybės pagalbą po 2003 m. vasario 19 d. avansiniai mokėjimai buvo pripažinti neatitinkantys reikalavimų.

19. Be to, abiejose bylose Italijos Respublika prašo panaikinti šiuos abu laiškus pagrindžiančius arba su jais susijusius teisės aktus ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

20. Komisija savo ruožtu abiejose bylose atitinkamai prašo atmesti ieškinius kaip nepriimtinus arba bent kaip nepagrįstus ir priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

C – Byla C‑138/03

21. Tuo metu, kai šalys bylose C‑324/03 ir C‑431/03 ginčija avansinių mokėjimų atitiktį reikalavimams, kuris nesusijęs su konkrečia mokėjimo paraiška, jų ginčas byloje C‑138/03 grindžiamas tokia Italijos institucijų mokėjimo paraiška.

22. Vykdydamos veiklos programą, pavadintą „Ricerca Scientifica, Sviluppo Tecnologico, Alta Formazione“( ), Italijos institucijos 2002 m. gruodžio 23 d. savo Ūkio ir finansų ministerijos laišku Nr. 38413 pateikė Komisijai paraišką dėl tarpinio mokėjimo iš struktūrinių fondų. Būtent tuo siekta gauti dotacijų Italijos institucijų atskiriems gavėjams atliktiems mokėjimams vykdant nacionalinę pagalbos programą.

23. 2003 m. sausio 20 d. laišku Nr. 100629( ) Komisija pranešė Italijos institucijoms, kad avansinių mokėjimų pripažinimo esant atitinkančius reikalavimus klausimas vykdant pagalbos programas dar galutinai neišspręstas, tačiau Regioninės politikos generalinis direktoratas dabar nusprendė išskaityti atitinkamas sumas pateikus mokėjimo paraiškas. Iš Italijos institucijų atitinkamai reikalaujama suskaičiuoti jų avansinius mokėjimus, o jų mokėjimo paraiškų nagrinėjimas laikinai sustabdomas.

24. Vėliau Komisija 2003 m. kovo 3 d. laišku informavo Italijos institucijas( ), kad pervestas 3 163 570,18 euro avansinis mokėjimas pripažintas neatitinkantis reikalavimų ir todėl jis išskaitomas.

25. Byla C‑138/03 yra susijusi su 2003 m. kovo 27 d. gautu Italijos Respublikos ieškiniu dėl minėtų laiškų Nr. 100629 ir 102627. Italijos Respublika prašo panaikinti tuos abu laiškus ir juos pagrindžiančius bei su jais susijusius teisės aktus ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

26. Pareiškusi šį ieškinį, Komisija Italijos institucijoms 2003 m. gegužės 23 d. vis dėlto pranešė( ), kad ji nurodė sumokėti ginčijamą sumą ir dėl to „panaikinami“ abiejuose jos laiškuose Nr. 100629 ir 102627 pateikti sprendimai dėl tam tikrų sumų nepripažinimo. Motyvuodama ji rėmėsi tuo metu išsiųstu 2003 m. gegužės 14 d. komisaro M. Barnier laišku Nr. 26777( ), pagal kurį iki 2003 m. vasario 19 d. atliktiems avansinių mokėjimų pervedimams gali būti suteikiama teisėtų lūkesčių apsauga.

27. Vėliau – 2003 m. birželio 5 d. – Komisija faktiškai papildomai sumokėjo 3 163 570,18 euro.

28. Atsižvelgdama į šias aplinkybes, Komisija prašo bylą C‑138/03 išbraukti iš Teisingumo Teismo registro.

D – Procesas Teisingumo Teisme

29. 2004 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimamas galutinis sprendimas, bylos C‑138/03, C‑324/03 ir C‑431/03 buvo sujungtos.

30. Bendras žodinis bylos nagrinėjimas vyko 2005 m. balandžio 21 dieną. Ta proga su šalimis taip pat buvo apsvarstytas klausimas, ar reikia priimti sprendimą byloje C‑138/03 (Procedūros reglamento 91 straipsnio 3 dalis, skaitoma kartu su 92 straipsnio 2 dalimi).

IV – Vertinimas

A – Byla C‑138/03

31. Byloje C‑138/03 Komisija „prašė“ tik išbraukti bylą iš Teisingumo Teismo registro.

32. Negalima pateikti tokio prašymo išbraukti bylą. Teisingumo Teismo pirmininko nurodymas išbraukti bylą yra tik procesinė neteisminio ginčo išsprendimo (Procedūros reglamento 77 straipsnis) arba ieškinio atsisakymo (Procedūros reglamento 78 straipsnis) pasekmė.

33. Tačiau šiuo atveju nebuvo gautas šalių pareiškimas, kad jos savo ginčą būtų išsprendusios be teismo, ieškinys taip pat nebuvo atsiimtas. Be to, Italijos Respublika toliau palaiko savo ieškinį ir reikalavimus. Todėl nėra sąlygų išbraukti bylą iš registro.

34. Aiškinant Komisijos „reikalavimą“ pagal prasmę ir tikslą, jis gali būti suprantamas kaip raginimas Teisingumo Teismui pagal Procedūros reglamento 92 straipsnio 2 dalį pripažinti, kad nėra reikalo priimti sprendimą. Iš rašytinių ir žodinių pastabų išplaukia, kad Komisija mano, jog nebeliko ginčo dalyko.

35. Iš tikrųjų Komisija 2003 m. gegužės 23 d. Italijos institucijoms pranešė, kad ji nurodė sumokėti ginčijamą sumą ir dėl to „panaikinami“ abiejuose jos laiškuose Nr. 100629 ir 102627 pateikti sprendimai nepripažinti, kodėl papildomai sumokama ginčijama suma. Taip įvykdomos visos sąlygos pagal Procedūros reglamento 92 straipsnio 2 dalį pripažinti, kad nėra reikalo priimti sprendimą.

36. Tačiau Italijos Respublika savo dublike į Komisijos atsiliepimą į ieškinį ir žodinėje proceso dalyje akcentavo būtinybę išsamiai ir galutinai išaiškinti iškeltus teisės klausimus, siekiant užkirsti kelią Komisijai ateityje priimti panašius sprendimus, kaip antai ginčijami šiuo atveju, t. y. sprendimus, kuriais atsisakoma iš struktūrinių fondų bendrai finansuoti mokėjimus vykdant nacionalines pagalbos programas( ). Ji nurodo tebesantį teisinį netikrumą tokių mokėjimų atitikties reikalavimams atžvilgiu( ).

37. Italijos Respublika taip pat logiškai tvirtina, kad ji, nepaisant ginčijamos sumos sumokėjimo, ir toliau yra suinteresuota pareikšti ieškinį teisme, pirmiausia dėl to, kad jos mokėjimo paraiškų, kurios bus pateiktos ateityje, atžvilgiu panašiose situacijose egzistuoja pavojus, jog pasikartos tokie patys sprendimai.

38. Todėl pirmiausia konstatuotina, kad Italijos Respublikos išvados dėl jos suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme buvimo nėra pavėluotos. Iš Procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalies kaip tik išplaukia, kad nauji teisiniai pagrindai gali būti pateikiami ir per procesą, jei jie grindžiami teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos jam vykstant. Nagrinėjamoje byloje šios sąlygos įvykdytos. Teisingumo Teismas Italijos Respublikos ieškinį gavo dar 2003 m. kovo 27 dieną. Tik vėliau – 2003 m. gegužės 23 d. – Komisija laišku Nr. 106837 pakeitė savo nuomonę, ir galiausiai 2003 m. liepos 5 d. buvo sumokėta ginčijama suma. Aplinkybės taip pasikeitė pareiškus ieškinį, ir Italijos Respublika į jas galėjo atsižvelgti tik savo dublike.

39. Bendrijos teismai jau ne kartą pripažino, kad gali būti interesas panaikinti teisės aktus, kurie formaliai nors ir nebuvo panaikinti, tačiau kurių pirminis dalykas jau išnykęs. Taip įmonių susijungimo dalyviai gali pareikšti arba tęsti ieškinį dėl draudžiančių Komisijos sprendimų panaikinimo ir tada, kai dėl draudimo atsisakė susijungimo plano, apie kurį buvo pranešta. Suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme ieškovui tokiais ir panašiais atvejais gali atsirasti dėl Bendrijos institucijos (tariamai) neteisėto akto pasikartojimo pavojaus( ). Tuo pat metu ieškinys dėl panaikinimo gali būti vėlesnio ieškinio dėl žalos atlyginimo pagrindas( ). Be to, teismų praktikoje taip pat pabrėžiamas Bendrijos institucijų priimtų teisės aktų teismo kontrolės reikalavimas teisinėje visuomenėje( ).

40. Vis dėlto ši byla turi vieną ypatumą. Komisija ne tik primokėjo ginčijamą pinigų sumą, bet ir savo 2003 m. gegužės 23 d. laišku Nr. 106837 pati aiškiai „panaikino“ ginčijamus sprendimus. Todėl, priešingai nei prieš tai paminėtuose pavyzdžiuose iš susijungimų kontrolės srities, šiuo atveju ginčijami teisės aktai jau neegzistuoja. Taigi apskritai jau nebėra teisės akto, kuris galėtų būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas.

41. Be to, Italijos Respublika dabar taip pat pasiekė savo ieškiniu dėl panaikinimo tikslą, o būtent – ginčijamą teisės akto panaikinimą. Teisingumo Teismas procese pagal EB 230 straipsnį jai negali užtikrinti platesnės teisinės apsaugos. Pirmiausia tokiame procese jis negali atsakyti į iškilusius teisės klausimus atskirai nuo ginčijamo teisės akto. Tai būtų būtent teisinė nuomonė, aiškinanti abstrakčią teisinę problemą, kurią pateikti Teisingumo Teismas pagal EB sutarties teisinės apsaugos sistemą su galutiniu ieškinių rūšių sąrašu nėra kompetentingas. Tik tuo atveju, jei Komisija ateityje vėl (iš dalies) atmestų Italijos institucijų pateiktą paraišką dotacijoms, Italijos Respublika, pareikšdama ieškinį dėl panaikinimo, galėtų pasiekti, kad būtų išaiškinti bylos esmę sudarantys teisės klausimai( ).

42. Atsižvelgdama į šias aplinkybes, darau išvadą, kad Italijos Respublika šiuo atveju jau nėra suinteresuota teisme toliau palaikyti savo ieškinį dėl panaikinimo. Komisijai aiškiai „panaikinus“ ginčijamą laišką, ieškinys byloje C‑138/03 nebeturi ginčo dalyko, todėl pagal Procedūros reglamento 92 straipsnio 2 dalį gali būti pripažįstama, kad nėra reikalo priimti sprendimą( ).

B – Bylos C‑324/03 ir C‑431/03

1. Ieškinių priimtinumas

43. Komisija prieštarauja dėl ieškinių, pareikštų bylose C‑324/03 ir C‑431/03, priimtinumo.

a) Byla C‑324/03

44. Byloje C‑324/03 Komisija mano, kad 2003 m. gegužės 14 d. komisaro M. Barnier laiškas Nr. 26777, kuriuo grindžiamas ieškinys, negali būti ginčijamas aktas dėl dviejų priežasčių: pirma, jame tik išreikšta nuomonė, antra, jame tik patvirtinta tai, kas jau aišku iš 2001 m. pastabos( ).

45. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį galima reikšti tik dėl teisės aktų ir sprendimų, sukeliančių privalomas teisines pasekmes, kurios turi įtakos ieškovo interesams aiškiai pakeisdamos jo teisinę padėtį( ). Nustatant, ar priemonė yra ginčijamas teisės aktas EB 230 straipsnio 1 dalies prasme, svarbus jos turinys, o ne priėmimo forma( ).

46. Ginčijamame komisaro M. Barnier laiške turinio atžvilgiu galima išskirti dvi dalis. Pirmoje Komisija nurodo, kad po nesėkmingų svarstymų Regionų plėtros ir pertvarkos komitete ji laikosi savo ligšiolinės nuomonės, jog iš esmės vykdant pagalbos programas nacionalinių įstaigų avansiniams mokėjimams negalima taikyti finansavimo iš struktūrinių fondų. Antroje laiško dalyje nustatoma jau minėta išimtinė tvarka, pagal kurią iki 2003 m. vasario 19 d. pervesti avansiniai mokėjimai dėl teisėtų lūkesčių dar pripažįstami atitinkantys reikalavimus.

47. Italijos Respublikos ieškinys susijęs ne su vėliausiai paminėtų mokėjimų, atliktų iki 2003 m. vasario 19 d., pripažinimu. Ji taip pat neskundžia konkretaus termino pasirinkimo. Tiksliau sakant, ieškiniu iš esmės siekiama panaikinti minėtą laišką tiek, kiek juo ginčijami nacionalinių įstaigų pervesti avansiniai mokėjimai įprastu atveju, t. y. netaikant konkretaus termino, ir toliau pripažįstami atitinkantys reikalavimus( ). Kitais žodžiais tariant, taip pat kritikuojama ne nauja ir ieškovei palanki išimtinė tvarka, o dar kartą patvirtintas ir ieškovei nepalankus Komisijos bendras teisinis požiūris, kuriuo remiantis nacionalinių įstaigų avansiniai mokėjimai iš esmės – todėl ir po 2003 m. vasario 19 d. – neatitinka reikalavimų. Taigi Italijos Respublikos Respublika ginčija ne antrą, o pirmą komisaro M. Barnier laiško dalį.

48. Vis dėlto ieškinys su šiuo dalyku yra nepriimtinas, nes EB 230 straipsnio 1 dalies prasme jis pareikštas ne dėl ginčijamo teisės akto.

49. Iš tiesų ginčijama pirma komisaro M. Barnier laiško dalis tik vėl išreiškia – akivaizdžiai kontraversiškai – Komisijos teisinį požiūrįį egzistuojančių teisės aktų išaiškinimą( ); galiausiai joje, kaip ir 2001 m. pastaboje, visų pirma kalbama apie neapibrėžtų teisinių sąvokų: „faktiškai sumokėtos išlaidos“ ir „galutinių naudos gavėjų mokėjimai“ išaiškinimą. Taigi šiame laiške dar kartą patvirtinama, kad, Komisijos nuomone, nacionalinių įstaigų avansiniai mokėjimai vykdant pagalbos programas iš esmės negali būti bendrai finansuojami iš struktūrinių fondų, išskyrus tuos atvejus, kai pateikiami įrodymai, kad jas panaudoja atskiri gavėjai.

50. Tokie svarstymai dėl egzistuojančių aktų aiškinimo yra tik sprendimo pobūdžio neturintis nuomonės išreiškimas( ). Jie nesukelia privalomų teisinių pasekmių, kurios, darydamos įtaką Italijos Respublikos teisinei padėčiai, galėjo neigiamai paveikti jos interesus, jau nekalbant apie tai, kad jais to siekiama. Ginčijamu laišku nesiekiama iš ieškovės atimti egzistuojančios tokios teisinės padėties, kaip antai teisės gauti dotacijas iš struktūrinių fondų, arba bent apsunkinti jos įgyvendinimą nustatant papildomas sąlygas( ). Laiškas labiau remiasi prielaida, kad tokia teisinė padėtis ir tokia teisė niekada neegzistavo.

51. Taip pat ir termino – 2003 m. vasario 19 d. – nustatymas jokiu būdu nenulemia to, kad neįpareigojantis nuomonės išreiškimas tampa sprendimu, sukeliančiu privalomas teisines pasekemes. Nors ir neginčytina, kad termino nustatymas pagerino ieškovės teisinę padėtį iki 2003 m. vasario 19 d., nes taikoma nauja išimtinė tvarka( ). Tačiau šiai bylai svarbiu laikotarpiu – po 2003 m. vasario 19 d. – ieškovės teisinė padėtis lieka nepakitusi: šiuo laikotarpiu avansinius mokėjimus Komisija jau anksčiau pripažino iš esmės neatitinkančius reikalavimų, tokiais juos laiko ir toliau. Šiuo atveju nustatytas terminas nieko nekeičia.

52. Ginčijamu laišku Komisija tik praneša (pakartotinai), kaip ketina elgtis ateityje naudodamasi savo įgaliojimais( ), t. y. kaip ketina priimti sprendimus ateityje, kai jai bus pateiktos mokėjimo paraiškos. Tik jei jos pranešimas būtų sukonkretintas individualiuose sprendimuose atskirais atvejais dėl valstybių narių mokėjimo paraiškų, valstybėms narėms atsirastų privalomų teisinių pasekmių( ).

53. Toks pranešimas tam tikrais atvejais gali tapti privalomas pačiai administracijai ir prisidėti prie administracinės praktikos formavimosi( ). Tačiau administracinė praktika tik dėl konkretaus jos taikymo konkrečiu atveju taip pat gali būti analizuojama teismine tvarka; atskirai nuo sprendimo konkrečiu atveju ji negali tapti ieškinio dėl panaikinimo dalyku( ).

54. Net darant prielaidą, kad komisaro M. Barnier laiškas nėra tik Komisijos nuomonės išdėstymas ir pranešimas, o turinio atžvilgiu teisiškai privalomas sprendimas, po 2003 m. vasario 19 d. avansiniai mokėjimai nebepripažįstami, tačiau ir tai dar nebūtinai reiškia, kad ši laiško dalis gali būti ginčijama, nes pagal nusistovėjusią teismų praktiką ieškinys dėl sprendimo, kuriuo tik patvirtinamas ankstesnysis, pažeidžiant nustatytą terminą jį užginčyti, panaikinimo yra nepriimtinas( ). Tik tokiu ankstesnio sprendimo patvirtinimu vadovaujamasi, jei ginčijamame teisės akte, lyginant su ankstesniu sprendimu, nėra naujų įrodymų ir prieš jį priimant taip pat iš naujo netikrinama ankstesnio sprendimo adresato padėtis( ).

55. Taigi šiuo atveju yra taip: Komisijos teiginiai ginčijamoje laiško pirmoje dalyje, kuria remiantis avansiniai mokėjimai vykdant nacionalines pagalbos programas, iš esmės neatitinkantys reikalavimų, nėra nauji. Jie jau buvo 2001 m. pastaboje, kuri, be kita ko, buvo pateikta ir ieškovei( ), be to, ir 2003 m. sausio 20 d. Komisijos laiške Nr. 100629( ). Jei tokiai deklaracijai, priešingai nei ginamai nuomonei, būtų norima suteikti sprendimo pobūdį, ginčijamas aktas turėtų būti nuosekliai matomas jau 2001 m. pastaboje, o ne tik ginčijamame komisaro M. Barnier laiške, tik pakartojusiame ir patvirtinusiame tuos teiginius.

56. Nors komisaro M. Barnier laiško antra dalis, nustatanti išimtinę tvarką su terminu, neginčijamai pateikia naujovę, vis dėlto čia kalbama apie siaurai apibrėžtą specialią nuostatą senesniems atvejams, t. y. iki 2003 m. vasario 19 d. valstybių narių padarytiems mokėjimams. Šioje byloje vienintelio ginčytino klausimo dėl mokėjimų, atliktų po 2003 m. vasario 19 d., atitikties reikalavimams nagrinėjimui reikšmingo „naujo elemento“ čia nėra. Valstybių narių teisinė pozicija dėl jų po šio termino atliktų mokėjimų nuo to nei pagerėja, nei pablogėja – ji lieka nepakitusi.

57. Taip pat nėra pagrindo teigti, kad išsiuntus ginčijamą laišką susidariusi teisinė padėtis būtų buvusi iš naujo peržiūrėta ir kad Komisija dar kartą būtų apsvarsčiusi savo ligšiolinę poziciją. Atvirkščiai, nuo tada, kai išsiuntė savo 2001 m. pastabą, Komisija niekuomet nepakeitė savo teisinės pozicijos – konkrečiau kalbant, kad nacionalinių įstaigų avansiniai mokėjimai vykdant pagalbos programas iš esmės neatitinka reikalavimų. Nors Komisija tuo metu dėjo pastangas, jog ateityje pasikeistų ši teisinė padėtis( ); bendrai akivaizdu, kad ji vis dėlto niekada nesuabejojo savo nuomone dėl esančios teisinės padėties aiškinimo.

58. Taip pat ir ginčijamas komisaro M. Barnier laiškas jokiu būdu pats nenurodo, jog Komisija apskritai suabejojo dėl savo pozicijos. Tik antroje jo dalyje nustatoma siaurai apibrėžta išimtinė tvarka seniems atvejams, t. y. iki 2003 m. vasario 19 d. atliktiems mokėjimams. Tačiau kitais atvejais, remiantis pirma laiško dalimi, Komisijos iki šiol turėta teisinė pozicija dar kartą aiškiai patvirtinama.

59. Todėl net jei būtų laikoma, jog, priešingai nei čia ginama nuomonė, komisaro M. Barnier laiško pirma dalis sukelia privalomų teisinių pasekmių, šis laiškas bet kuriuo atveju patvirtina tai, kas išplaukia dar iš 2001 m. pastabos. Taigi šiuo požiūriu laiško negalima užginčyti.

60. Taip pat ir Italijos Respublikos nurodyti Teisingumo Teismo sprendimai neleidžia man vertinti kitaip.

61. Pirmiausia kalbant apie sprendimą Herpels( ), ta byla turi tam tikro panašumo su šia byla, nes joje, kaip ir šiuo atveju, motyvuojant teisingumu, buvo nustatyta išimtinė tvarka: toje byloje nagrinėjamu atveju Komisija ieškinį pateikusiam pareigūnui „ad personam“ paskyrė diferencijuotą išmoką prie darbo užmokesčio, o šioje byloje nagrinėjamu atveju dėl teisėtų lūkesčių apsaugos ji nustatė išimtinę tvarką dotacijoms iš struktūrinių fondų suteikti. Vis dėlto tarp šių dviejų atvejų yra svarbių skirtumų: pirma, byloje Herpels, Teisingumo Teismui nusprendus, aplinkybes reikėjo peržiūrėti iš naujo, ir tai vyko keliais etapais, kurie atsispindėjo keliuose vienas po kito ieškovui išsiųstų skirtingo turinio laiškų. Nagrinėjamu atveju, priešingai, kaip jau nurodyta, nėra pagrindo teigti, kad Komisija kada nors iš esmės būtų pakeitusi savo nuomonę dėl susidariusios teisinės padėties aiškinimo. Ji šios nekintančios pozicijos laikėsi ilgą laiką ir susirašinėdama galiausiai dar kartą pateikė ją ginčijamame komisaro M. Barnier laiške. Antra, byloje Herpels nauja „ad personam“ suteikta diferencijuota išmoka visiškai pakeitė iki tol mokėtą ekspatriacijos išmoką, taigi pastarosios mokėjimo nutraukimas ir diferencijuotos išmokos skyrimas tarpusavyje buvo labai susiję, kaip dvi to paties medalio pusės. Kitaip yra nagrinėjamu atveju: kaip minėta, ginčijamas laiškas jokiu būdu apskritai nepakeičia ligšiolinės Komisijos pozicijos nauja, o tik nustato siaurai apibrėžtą išimtinę tvarką seniems atvejams; ateityje Komisija laikysis savo ligšiolinės nuomonės, pagal kurią avansiniai mokėjimai iš esmės neatitinka reikalavimų.

62. Keturi sprendimai Prancūzija prieš Komisiją( ), kuriais remiasi Italijos Respublika, taip pat nepatvirtina, jog galima ginčyti komisaro M. Barnier laišką. Kadangi, neatsižvelgiant į tai, jog šiuose sprendimuose ieškinių priimtinumo ir pagrįstumo nagrinėjimas buvo nevykusiai supainiotas, šios bylos nuo dabar nagrinėjamosios iš esmės skiriasi ir savo turiniu. Generalinio advokato G. Tesauro žodžiais, tose bylose atitinkamai buvo nagrinėjami aktai, „kuriuose visiškai aiškiai skelbiamas noras sukurti pareigas jų adresatams“( ), pavyzdžiui, elgesio kodeksas, nustatantis konkrečias pareigas ir terminus nacionalinėms institucijoms. Atvirkščiai, nagrinėjamoje byloje C‑324/03 ginčijamas komisaro M. Barnier laiškas iš pat pradžių buvo aiškiai pagrįstas Komisijos nuomone, jog ginčijamų mokėjimų atžvilgiu, šiaip ar taip, niekada neegzistavo teisė į dotacijas iš struktūrinių fondų. Kaip jau minėta, šiuo laišku atitinkamai nebuvo siekiama šios teisės atimti ar apsunkinti jos įgyvendinimo papildomomis sąlygomis; laiškas niekaip nepakeitė Italijos Respublikos teisinės pozicijos( ).

63. Taigi pritariu Komisijai, kad ieškinys byloje C‑324/03 yra nepriimtinas.

b) Byla C‑431/03

64. Byloje C‑431/03 Komisija tvirtina, kad ieškinys yra nepriimtinas dėl lis pendens, nes Italijos Respublika ieškinį dėl to paties ginčo dalyko jau yra pareiškusi byloje C‑324/03. Be to, Komisija pakartoja savo prieštaravimus dėl priimtinumo, kuriuos ji jau yra pateikusi byloje C‑324/03.

65. Remiantis komisaro M. Barnier lydraščiu, jo 2003 m. liepos 29 d. laiško Nr. 26777 a prasmė ir tikslas buvo tik vertimo klaidos jo ankstesniame 2003 m. gegužės 14 d. laiške Nr. 26777 ištaisymas.

66. Tačiau vien šis ketinimas dar nereiškia, kad ir naujas laiškas nėra ginčijamas teisės aktas, taigi sprendimo pobūdį turintis aktas, sukeliantis privalomas teisines pasekmes. Visiškai įmanoma, kad, prisidengus vertimo klaidos ištaisymu, ankstesniam teisės aktui, turinčiam sprendimo pobūdį, suteikiamas visiškai kitoks turinys nei anksčiau paskelbtas. Tokiu atveju suinteresuotiesiems asmenims turėtų būti įmanoma reikalauti teisinės apsaugos naujo sprendimo turinio atžvilgiu. Tai tiktų ypač tuo atveju, kai, kaip ir šiuo atveju, būtų ištaisomos pastraipos pagrindinėse laiško vietose, kuriose išsamiai išdėstoma nauja išimtinė tvarka iki 2003 m. vasario 19 d. atliktų mokėjimų atžvilgiu.

67. Galiausiai nagrinėjamu atveju gali likti neišspręstas klausimas, ar galima ginčyti būtent ginčijamos pastraipos teksto ištaisymą, nes, kaip ir byloje C‑324/03, ši laiško dalis byloje C‑431/03 apskritai nėra Italijos Respublikos ieškinio dalykas. Beveik identiškai suformuluoti ieškiniai nukreipti ne prieš naujai nustatytą ir, be to, Italijos Respublikai palankią išimtinę tvarką ir į konkretų jos įforminimą, o prieš pakartotinai patvirtintą ir Italijai nepalankią bendrą Komisijos poziciją, kuria remiantis nacionalinių įstaigų avansiniai mokėjimai iš esmės neatitinka reikalavimų. Todėl ieškinys byloje C‑431/03 yra nukreiptas tik prieš tą laiško Nr. 26777 a dalį, kuri yra identiška pirmajam laiškui Nr. 26777 ir kuri nebuvo pakeista.

68. Taigi tai, kas pasakyta bylos C‑324/03 atžvilgiu( ), atitinkamai tinka ir bylai C‑431/03. Italijos Respublikos ieškinys yra nepriimtinas jau vien todėl, kad jo dalykas nėra sprendimas, sukeliantis privalomų teisinių pasekmių, o pagrįstas tik Komisijos nuomonės išreiškimu arba pranešimu, kurie pagal EB 230 straipsnio 1 dalį negali būti ginčytinais aktais. Vis dėlto net jeigu komisaro M. Barnier laiškui norėta priskirti privalomas teisines pasekmes, tai galėtų būti tik (papildomas) 2001 m. pastabos patvirtinimas, kurio, kaip vien tik pakartotinio nurodymo, savo ruožtu nebūtų galima ginčyti.

69. Be to, Komisija teisingai pastebėjo, kad ieškinys yra nepriimtinas dėl kitos bylos nagrinėjimo teisme. Teisingumo Teismas ne kartą yra nustatęs, kad vėliau pateiktas ieškinys yra nepriimtinas, jei jis susijęs su tomis pačiomis bylos šalimis, pagrįstas tais pačiais pagrindais ir juo siekiama panaikinti tą patį teisės aktą, kaip anksčiau teismui pateiktu ir nagrinėjamu ieškiniu( ).

70. Taigi šiuo atveju padėtis yra tokia: Italijos Respublikos ieškiniai bylose C‑324/03 ir C‑431/03 yra susiję su tomis pačiomis bylos šalimis, pagrįsti tais pačiais pagrindais (kurie iš esmės netgi identiškai suformuluoti)( ) ir jais siekiama panaikinti tas pačias likusias nepakeistas komisaro M. Barnier laiško dalis. Bylos C‑324/03 ginčo dalyko nagrinėjimas teisme taip pat yra kliūtis priimti sprendimą nagrinėti ieškinį byloje C‑431/03.

71. Todėl aš sutinku su Komisija, kad ieškinys byloje C‑431/03 taip pat yra nepriimtinas.

2. Ieškinių pagrįstumas

72. Abiejose bylose (C‑324/03 ir C‑431/03) pirmiausia tvirtinama, kad pažeisti Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnis bei 1 atitikties reikalavimams taisyklės 1 ir 2 punktai( ). Tarp šalių kilo ginčas, ar ir kokiomis sąlygomis iš Bendrijos struktūrinių fondų gali būti užtikrinamos dotacijos nacionalinių įstaigų avansiniams mokėjimams. Tiksliau sakant, nagrinėjamas klausimas, ar Komisija gali valstybių narių prašomus tarpinius mokėjimus ir paskutinio likučio mokėjimus (Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos antras sakinys) susieti su nacionalinių avansinių mokėjimų panaudojimo įrodymų pateikimu. Italijos Respublika mano, kad tai pažeidžia minėtas Pagrindinio ir Įgyvendinimo reglamentų nuostatas.

73. Atsižvelgdama į konstatuotą abiejų ieškinių nepriimtinumą, papildomai pareiškiu savo nuomonę dėl šios problemos. Mano nuomone, Komisijos teiginys yra įtikinamesnis nei Italijos Respublikos.

74. Remiantis Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos tekstu, iš principo neužkertamas kelias tam, kad iš struktūrinių fondų būtų kompensuojami ir galutinių gavėjų avansiniai mokėjimai( ) atskiriems gavėjams. Pagal tos pačios nuostatos antrą sakinį pakanka, kad valstybės narės praneštų Komisijai apie remtinas išlaidas, kurios turi būti susijusios su galutinių gavėjų faktiškai sumokėtais mokėjimais. Sąvokos „mokėjimai“ ir „išlaidos“ yra pakankamai plačios. Bendrijos teisės aktų leidėjas žodį „mokėjimai“ supranta kaip giminingą sąvoką, kuri apima ne tik avansinius mokėjimus( ).

75. Kaip bet kuriuo atveju išplaukia iš Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos antro sakinio, tinkamos yra tik nacionalinių įstaigų Komisijai atliekant tarpinius mokėjimus arba sumokant paskutinį likutį faktiškai sumokėtos išlaidos ir tai tik tuomet, kai tokios išlaidos pagrindžiamos gautomis sąskaitomis faktūromis arba apskaitos dokumentais, kurie turi tokią pat įrodomąją vertę. 1 atitikties reikalavimams taisyklės 2 punkte ta taisyklė patikslinama. Ja remiantis, paprastai turi būti pateikiamos gautos sąskaitos faktūros; jeigu to negalima padaryti, turi būti pateikiami lygiavertės įrodomosios vertės apskaitos dokumentai.

76. Nurodyta tvarka pagrįsta išlaidų kompensavimo principu( ). Iš Bendrijos struktūrinių fondų privalo būti iš esmės kompensuojamos tik nacionalinių įstaigų išlaidos, pagrįstos jų panaudojimo įrodymais. Taigi nepakanka, kad nacionalinė įstaiga (galutinis gavėjas) apskritai būtų atlikusi mokėjimus, ji taip pat turi sugebėti įrodyti, kam konkrečiai buvo panaudoti tokiu būdu suteikti paramos pinigai.

77. Išlaidų kompensavimo principo prasmė ir tikslas yra sumažinti Bendrijos biudžeto finansinę riziką. Turi būti užkirstas kelias tam, kad Bendrija iš struktūrinių fondų pirmiausia suteiktų dotacijas, o vėliau netikslingo paramos pinigų naudojimo atveju negali jų susigrąžinti arba gali tai padaryti tik didelių pastangų dėka. Galiausiai šitaip reikia atsižvelgti į patikimo finansų valdymo principą (EB 74 straipsnis). Glaudus ryšys tarp patikimo finansų valdymo ir reikalavimo pateikti išlaidų įrodymus (kartu ir panaudojimo įrodymus) tampa ypač akivaizdus Reglamento Nr. 1260/1999 keturiasdešimt trečioje konstatuojamojoje dalyje.

78. Savaime suprantama, kad nacionalinėms įstaigoms nedraudžiama atskiriems gavėjams pervesti avansinių mokėjimų iš savo lėšų, t. y. atlikti mokėjimus, dėl kurių dar nepateiktas konkretaus panaudojimo įrodymas. Italijos Respublika padarė teisingą išvadą, kad atskirų gavėjų nepakankamas finansinis pajėgumas dažnai reikalauja pervesti jiems avansinius mokėjimus siekiant užtikrinti nekliudomą remiamų projektų įgyvendinimo pradžią( ). Tačiau tokiu atveju rizika, kad avansiniai mokėjimai bus panaudoti netikslingai ir dėl to vėliau bus reikalaujama juos grąžinti, tenka atitinkamai valstybei narei, o ne Bendrijai. Tik nacionalinės įstaigos avansinių mokėjimų sumų pervedimo momentu gali įvertinti, ar atskiras gavėjas užtikrina tikslingą paramos pinigų panaudojimą. Atitinkamai nacionalinės įstaigos, o ne Bendrija turėtų atsakyti už riziką, jeigu reikalavimai ar jų dalis nebus patenkinti, be to, joms turėtų tekti galimo susigrąžinimo rūpesčiai. Bet kuriuo atveju dotacijos iš Bendrijos struktūrinių fondų pagal Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos antrą sakinį gali būti suteiktos tik tuomet, kai turimos gautos sąskaitos faktūros arba apskaitos dokumentai, turintys tokią pat įrodomąją vertę, t. y. kai nacionalinės įstaigos avansiniams mokėjimams nustatoma konkreti paskirtis ir dėl jų turimi panaudojimo įrodymai.

79. Valstybėms narėms suteikiama plati teisė atskiriems gavėjams avansinius mokėjimus iš savo lėšų, o pati Bendrija, administruodama savo struktūrinius fondus, labai retai nukrypsta nuo (vėlesnio) išlaidų kompensavimo principo. Iš Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 2 dalies išplaukia, kad Komisija valstybėms narėms iš struktūrinių fondų lėšų gali pervesti avansinius mokėjimus, kurių dydis sudaro iki 7 % fondų įnašo, skirto minėtai pagalbai. Taigi tik tokia rizikos, kad struktūrinių fondų lėšos nebus tikslingai naudojamos ir vėliau esant reikalui turės būti reikalaujama jas grąžinti, dalis tenka ir Bendrijos biudžetui. O Pagrindinis reglamentas leidžia Komisijai suteikti lėšų iš struktūrinių fondų tokiems avansiniams mokėjimams, kartu nereikalaudamas pateikti naudojimo įrodymų. Visiems kitiems mokėjimams, ypač šiuo atveju svarbiam dotacijų suteikimui panaudojant tarpinius mokėjimus ir paskutinio likučio mokėjimą iš struktūrinių fondų, be išimčių taikomas Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos antras sakinys bei išlaidų kompensavimo pateikiant panaudojimo įrodymus principas.

80. Jei Bendrijai būtų leidžiama ir tarpinių mokėjimų bei paskutinio likučio mokėjimo atveju teikti dotacijas nacionalinių įstaigų išlaidoms iš struktūrinių fondų, dėl kurių (dar) negauta panaudojimo įrodymų, būtų apeinamas Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos antras sakinys ir jame nustatytas Bendrijos biudžeto rizikos apribojimas 7 % fondų įnašo, skirto minėtai pagalbai.

81. Argumentai, kuriais Italijos Respublika grindžia tai, kad vykdant nacionalines pagalbos programas galutinių gavėjų avansiniams mokėjimams bendram finansavimui nereikia naudojimo įrodymų, manęs neįtikina.

82. Teisinga, kad Pagrindiniame reglamente, kiek tai svarbu šiuo atveju, išskiriamos dvi paramos lėšų panaudojimo galimybės: pirma, vadinamoji veikla, už kurią atsako patys galutiniai gavėjai( ), antra, priemonės, kurioms pirmiausia priskiriamos pagalbos programos( ).

83. Abiem atvejais taip pat skiriasi pirminis nacionalinių įstaigų mokėjimų įrodymo traktavimas. Veiklos atveju Komisijai reikia įrodyti tuos mokėjimus, kuriuos galutiniai gavėjai sumoka jų įgaliotoms įmonėms (1 atitikties reikalavimams taisyklės 1.3 punktas), o nacionalinių pagalbos programų atveju, priešingai, turi būti įrodyti galutinių gavėjų paramos mokėjimai atskiriems gavėjams (1 atitikties reikalavimams taisyklės 1.2 punktas).

84. Atidžiau panagrinėjus, abiem mokėjimų rūšims (ir mokėjimams vykdant veiklą, ir mokėjimams vykdant pagalbos programas), žinoma, vienodai galioja išlaidų kompensavimo principas ir kartu reikalavimas pateikti sumokėtų išlaidų panaudojimo įrodymą. Kaip išplaukia iš 1 atitikties reikalavimams taisyklės 2 punkto, ši nuostata dėl savo struktūros taikoma abiem struktūrinės paramos rūšims – ir vienu, ir kitu atveju paprastai būtina gauti sąskaitas faktūras arba, jeigu to negalima padaryti, apskaitos dokumentus, turinčius tokią pat įrodomąją vertę( ).

85. Nors paprastai paramos priemonių atveju vykdant nacionalines pagalbos programas sąskaitos faktūros ir apskaitos dokumentai, turintys tokią pat įrodomąją vertę, atsiranda ne santykiuose tarp galutinių gavėjų ir atskirų gavėjų, o tik vėlesniuose santykiuose tarp atskirų gavėjų ir ketvirtųjų asmenų, kurių paslaugoms atskiri gavėjai galiausiai išleidžia paramos pinigus. Priešingai Italijos Respublikos nuomonei, pagal sistemos prasmę ir tikslą reikia remtis ir įrodymais, esančiais santykiuose tarp atskirų gavėjų ir ketvirtųjų asmenų. Pagal 1 atitikties reikalavimams taisyklės 1.2 punkto antro sakinį galutinių gavėjų sumokėti pagalbos mokėjimai turi būti įrodomi remiantis atitinkamos pagalbos sąlygomis ir tikslais. Tokiam įrodymui gali nepakakti įrodyti, kad buvo atliktas mokėjimas atskiram gavėjui, labiau reikia ir įrodymo apie konkretų atskiram gavėjui pervestų paramos lėšų panaudojimą. Kaip jau buvo pažymėta, toks įrodymas paprastai yra gautos sąskaitos faktūros arba apskaitos dokumentai, turintys tokią pat įrodomąją vertę (1 atitikties reikalavimams taisyklės 2 punktas).

86. Vykstat žodinei proceso daliai Italijos Respublika, man pasiteiravus, dar paaiškino, kad ji apskritai neabejoja dėl mokėjimų panaudojimo įrodymų pateikimo vykdant nacionalines pagalbos programas reikalingumo. Jai svarbesnis laiko momentas, kada šie panaudojimo įrodymai turi būti pateikti.

87. Šiomis aplinkybėmis primintina, kad taikant išlaidų kompensavimo principą kaip tik turėtų būti išvengta Bendrijos biudžeto išlaidų, kurių panaudojimas dar neįrodytas, dotavimo rizikos. Tik tuomet, kai valstybė narė turi vykdant nacionalines pagalbos programas savo atliktų mokėjimų panaudojimo įrodymus, ji gali pateikti paraiškas dotacijoms iš struktūrinių fondų, t. y. paraiškas dėl Komisijos tarpinių mokėjimų arba paskutinių likučių mokėjimų. Iki šio momento valstybės narės gali naudoti avansinius mokėjimus, sudarančius tik iki 7 % fondų įnašo dydžio, kuriuos joms suteikė Komisija, pervesdama juos kaip avansinius mokėjimus, ir, be abejo, kurių atžvilgiu nereikalaujama panaudojimo įrodymų (Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos pirmas sakinys, skaitomas kartu su 2 dalimi).

88. Atsižvelgdama į šias aplinkybes, manau, kad Komisija, susiedama dotacijų nacionalinių įstaigų avansiniams mokėjimams vykdant pagalbos programas suteikimą su panaudojimo įrodymais, elgiasi teisėtai. Todėl Italijos Respublikos ieškiniai yra ne tik nepriimtini, bet ir nepagrįsti.

V – Bylinėjimosi išlaidos

89. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Italijos Respublika pralaimėjo bylas C‑324/03 ir C‑431/03, pastaroji turi jas padengti.

90. Byloje C‑138/03, kurioje nebereikia priimti sprendimo, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas savo nuožiūra pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 6 dalį. Šiuo atveju bylinėjimosi išlaidas turi padengti Komisija, nes dėl jos pirminio elgesio Italijos Respublika turėjo pagrindą pareikšti ieškinį ir tik pareiškus ieškinį buvo panaikinti abu ginčijami sprendimai bei papildomai sumokėta ginčijama pinigų suma.

VI – Išvada

91. Remdamasi išdėstytais motyvais, Teisingumo Teismui siūlau:

– pripažinti, kad byloje C‑138/03 nėra reikalo priimti sprendimo, ir priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas,

– bylose C‑324/03 ir C‑431/03 atitinkamai atmesti ieškinius ir priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.