ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

Pagal 2003 m. Elektroninių ryšių įstatymo Nr. C 132 straipsnį: „1. Abonemento sutarties sudarymo taisyklės taikomos keičiant abonemento sutartį. Standartinėse sutarčių sąlygose galima numatyti, kad abonemento sutartys keičiamos pagal 2 dalies nuostatas. 2. Paslaugų teikėjas negali vienašališkai pakeisti sutarties sąlygų, nebent: a) atsiranda sąlygų, numatytų abonemento sutartyje arba standartinėse sutarties nuostatose, tik jei tai nėra esminis sutarties sąlygų keitimas ir jei elektroninius ryšius reglamentuojančiuose teisės aktuose ar taisyklėse nenumatyta kitaip; b) tai pateisinama pagal teisės aktus ar institucijų sprendimus arba c) tai pateisinama dėl iš esmės pasikeitusių aplinkybių. 3. Esminiu pakeitimu laikomas sąlygų, kurios reikalingos paslaugai gauti, arba kokybės standartų pakeitimas. 4. Jeigu paslaugų teikėjui leidžiama vienašališkai nustatyti, kokiais atvejais jis gali pakeisti standartines sutarties sąlygas, jis privalo apie tai pranešti abonentams šiame įstatyme nustatytomis sąlygomis bent trisdešimt dienų iki šio pakeitimo įsigaliojimo; jis taip pat privalo pranešti abonentams apie sąlygas, kuriomis dėl to galima nutraukti sutartį. Šiuo atveju abonentas turi teisę per aštuonias dienas nuo pranešimo apie pakeitimą gavimo nedelsdamas nutraukti sutartį. 5. Jeigu dėl pakeitimo nustatomos abonentui nenaudingos sąlygos, jis turi teisę per penkiolika dienų nuo minėto pranešimo gavimo nutraukti abonemento sutartį ir dėl to neturi patirti kokių nors teisinių pasekmių. Tačiau abonentas neturi teisės nutraukti šios sutarties, jeigu jis įsipareigojo apibrėžtą laikotarpį naudotis paslauga ir pasirašė šią sutartį atsižvelgdamas į iš tokio įsipareigojimo kylančius privalumus, o pakeitimai neturi įtakos gaunamiems privalumams. Jeigu pakeitimai turi įtakos gaunamiems privalumams, o abonentas nutraukia sutartį, paslaugų teikėjas negali reikalauti, kad abonentas atlygintų už privalumus, gautus per laikotarpį po sutarties nutraukimo. <...>“
24

Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto ir su šia nuostata susijusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog bet kuriame ieškinyje turi būti aiškiai ir tiksliai nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka, kad atsakovui būtų sudaryta galimybė pasiruošti gynybai, o Teisingumo Teismui – vykdyti jam pavestą kontrolę. Tai reiškia, kad esminės faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ieškinys, turi būti nuosekliai ir aiškiai matomos iš paties ieškinio teksto, o ieškinio reikalavimai turi būti suformuluoti nedviprasmiškai, siekiant išvengti to, kad Teisingumo Teismas priims sprendimą ultra petita arba išvis nepriims sprendimo kuriuo nors klausimu (žr., be kita ko, 2009 m. vasario 19 d. Sprendimo Komisija prieš Lenkiją, C-475/07, 43 punktą ir 2011 m. kovo 24 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C-375/10, 10 punktą).
26

Antra, matyti, kad tokia priemonė nėra panaši į byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Komisija prieš Italiją, nagrinėjamas priemones. Kaip išvados 36 ir 37 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, šioje byloje nagrinėjamos priemonės buvo taikytos praėjus trumpam laikotarpiui po termino, per kurį turėjo būti sumokėtas įprastai mokėtinas PVM, ir tai leido atitinkamiems apmokestinamiesiems asmenims išvengti bet kokios mokesčių administratoriaus kontrolės. Teisingumo Teismas nusprendė, kad jos reiškia bendrą ir nediferencijuotą atsisakymą patikrinti apmokestinamuosius sandorius, sudarytus per kelis mokestinius laikotarpius. Iš to, kas nurodyta šio sprendimo 24 ir 25 punktuose, darytina išvada, kad Dekreto įstatymo Nr. 40/2010 3 straipsnio 2a dalyje nurodyta priemonė reiškia ne bendrą atsisakymą surinkti PVM už atitinkamą laikotarpį, bet išimtinę nuostatą, kuria siekiama įpareigoti laikytis protingo termino principo nutraukiant trečiosios instancijos mokestinių ginčų teismuose ilgiausiai nagrinėjamas bylas, kai dėl to antrosios instancijos teismo sprendimas įsiteisėja.
36

Be to, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, kad jeigu Turkijos piliečiai atitinka vienoje iš Sprendimo Nr. 1/80 nuostatų numatytas sąlygas, jie gali pasinaudoti šiuo sprendimu suteikiamomis teisėmis (žr., be kita ko, 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Altun, C-337/07, Rink. p. I-10323, 28 ir 29 punktus ir minėto Sprendimo Bozkurt 39 punktą), ir valstybei narei neleidžiama priimti tokių teisės aktų, kurie iš esmės skirtųsi nuo Sprendimo Nr. 1/80, arba nustatyti kitas nei šiame sprendime numatytas sąlygas (žr. minėto Sprendimo Pehlivan 56 punktą).
26

Šiame 2007 m. balandžio 26 d. sprendime pirmininkas konstatavo, kad ABB Management Services Ltd (ABB Power Technologies Management Ltd teisių perėmėja), ABB Switzerland Ltd, ABB Ltd, Alstom, Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Mitsubishi Electric Corp., Toshiba Corporation, Schneider Electric SA, Siemens AG, Siemens AG Österreich (VA Technologie AG ir VA Tech T&D GmbH teisių perėmėja), VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission and Distribution Ltd (anksčiau VA Tech Transmission & Distribution Ltd) ir Nuova Magrini Galileo SpA dalyvavo kartelyje Čekijos Respublikos teritorijoje. Taip šios konkuruojančios įmonės laikotarpiu iki 2001 m. birželio 30 d. pažeidė Konkurencijos apsaugos įstatymo redakcijos, įtvirtintos iš dalies pakeistu Įstatymu Nr. 63/1991 Sb., 3 straipsnio 1 dalyje nustatytą draudimą, o laikotarpiu nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2004 m. kovo 3 d. – šio įstatymo redakcijos, įtvirtintos Įstatymu Nr. 143/2001 Sb., 3 straipsnio 1 dalyje nustatytą draudimą. Taigi šios įmonės pažeidė Konkurencijos apsaugos įstatymą laikotarpiu iki 2004 m. kovo 3 d.
30

Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje nedaromas joks skirtumas tarp darbuotojų, per referencinį laikotarpį nesančių darbe dėl laikinojo nedarbingumo atostogų, ir faktiškai per šį laikotarpį dirbusių darbuotojų (žr. šio sprendimo 20 punktą). Iš to išplaukia, kad darbuotojo, per referencinį laikotarpį nesančio darbe dėl su sveikata susijusių priežasčių, teisei į mokamas kasmetines atostogas valstybė narė negali nustatyti reikalavimo faktiškai būti išdirbusiam šį laikotarpį. Be to, pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnį kiekvienas darbuotojas, nesvarbu, ar jis per referencinį laikotarpį yra laikinojo nedarbingumo atostogose dėl nelaimingo atsitikimo, įvykusio darbe ar kitur, arba dėl ligos, nesvarbu, koks jos pobūdis ar priežastis, turi turėti teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas.
Apeliacinis skundas dėl 2010 m. birželio 15 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimo

Mediaset prieš Komisiją

(T‑177/07), kuriuo šis teismas atmetė dalį ieškinio dėl 2007 m. sausio 24 d. Komisijos sprendimo C(2006) 6634 galutinis pripažinti Italijos 2004 ir 2005 metais suteiktas subsidijas, skirtas padėti vartotojams įsigyti ar išsinuomoti interaktyvius skaitmeninius dekoderius, leidžiančius priimti programas naudojantis antžeminėmis skaitmeninėmis technologijomis arba kabeliu, nesuderinamomis su bendrąja rinka dėl to, kad jos nebuvo teikiamos dekoderiams, leidžiantiems priimti programas naudojantis palydovinės televizijos transliavimo technologija (pagalba Nr. C 52/2005 (ex NN 88/2005, ex CP 101/2004), panaikinimo.
Be to, šios direktyvos I priedo 1 pastaboje Sąjungos teisės aktų leidėjas pripažino, kad yra situacijų, kai visos miesto nuotekos negali būti surinktos ar išvalytos. Šioje pastaboje pateikta formuluotė „ypač smarkios liūtys“ yra tik indikacinio pobūdžio. Tačiau Direktyva 91/271 siekiamas tikslas neleidžia manyti, kad šios kitos aplinkybės yra įprastos, juo labiau kad žodis „ypač“ reiškia, jog nuotekų nesurinkimas ir nevalymas negalimas esant įprastoms sąlygoms. Todėl negalima pritarti, kad nuotekų išleidimas galimas net nesant išimtinėms situacijoms.

Per procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 258 straipsnį Komisija turi įrodyti, jog nebuvo įvykdyti nurodyti įsipareigojimai. Todėl ji turi Teisingumo Teismui pateikti įrodymus, reikalingus šiam valstybės įsipareigojimų neįvykdymo faktui patikrinti, ir negali remtis kokia nors prezumpcija.

Vis dėlto pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį valstybės narės turi padėti Komisijai įgyvendinti uždavinį, kuris, be kita ko, pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį yra ESV sutarties nuostatų ir ja vadovaujantis institucijų priimtų nuostatų taikymo užtikrinimas. Konkrečiai kalbant, reikia atsižvelgti į tai, kad tikrindama direktyvai veiksmingai įgyvendinti skirtų nacionalinių nuostatų tinkamą taikymą Komisija, kuri neturi įgaliojimų atlikti tyrimo šioje srityje, yra visiškai priklausoma nuo galinčių skundą pateikti asmenų ir atitinkamos valstybės narės pateiktų įrodymų. Iš to, be kita ko, išplaukia, kad Komisijai pateikus pakankamai įrodymų, patvirtinančių tam tikras faktines aplinkybes, atsiradusias valstybės narės atsakovės teritorijoje, pareiga iš esmės ir išsamiai užginčyti pateiktus duomenis ir iš jų išplaukiančias pasekmes tenka pastarajai.

(žr. 70–72 punktus)
Valstybė narė, kurios teisės aktuose numatyta, kad slaugos draudimu apdrausto asmens laikino buvimo kitoje valstybėje narėje atveju skiriamos gerokai mažesnės išmokos nei tuo atveju, kai slauga užtikrinama jos teritorijoje, įvykdo įsipareigojimus pagal SESV 48 ir 56 straipsnius.

Nors įgyvendindamos kompetenciją tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės, ypač jos nuostatų, susijusių su laisve teikti paslaugas, ir nors, – kadangi Reglamente Nr. 1408/71, iš dalies pakeistame ir atnaujintame Reglamentu Nr. 118/97 su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 592/2008, nėra nuostatų, kuriomis konkrečiai būtų aptartas slaugos rizikos klausimas, – su šia rizika susijusios išmokos turi būti prilyginamos „ligos išmokoms“, kaip jos suprantamos pagal šį reglamentą, vis dėlto yra skirtumų tarp išmokų slaugos rizikai padengti ir išmokų, kurios susijusios tik su medicininiu gydymu, pirmiausia dėl to, kad išmokos slaugos rizikai padengti iš principo nėra trumpalaikiai mokėjimai. Darytina išvada, kad principai, susiję su kitose valstybėse narėse patirtų medicininių išlaidų kompensavimu, nėra automatiškai perkeliami į šioje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus.

Be to, kadangi SESV 48 straipsnyje numatytas valstybių narių teisės aktų socialinės apsaugos srityje koordinavimas, o ne jų suderinimas, ESV sutarties taisyklės dėl laisvo paslaugų judėjimo negali garantuoti apdraustajam, kad jo persikėlimas į kitą valstybę narę išliks neutralus socialinės apsaugos atžvilgiu, be kita ko, kiek tai susiję su ligos ar slaugos išmokomis. Atsižvelgiant į esančius valstybių narių sistemų ir teisės aktų šioje srityje skirtumus, toks persikėlimas konkrečiu atveju apdraustajam gali būti daugiau ar mažiau palankus finansiniu aspektu.

(žr. 16, 49, 51, 52, 57, 61 ir 62 punktus)
EB 82 straipsnis apima visų pirma tokius dominuojančią padėtį užimančios įmonės veiksmus, kurie vartotojų nenaudai, taikant kitas priemones nei tos, kurios reguliuoja normalios konkurencijos sąlygas remiantis ūkio subjektų teikiamomis paslaugomis, trukdo išlaikyti rinkoje esamos konkurencijos laipsnį arba plėsti šią konkurenciją. Taigi EB 82 straipsniu draudžiama, be kita ko, dominuojančią padėtį užimančiai įmonei imtis veiksmų, kurie turi jos konkurentų, laikomų tokiais pat produktyviais kaip ir ji, išstūmimo iš rinkos poveikį, ir taip sustiprinti savo dominuojančią padėtį, pasitelkiant priemones, kurios skiriasi nuo konkurencijos pagal nuopelnus priemonių. Atsižvelgiant į tai, ne kiekviena konkurencija pagal kainas gali būti laikoma teisėta.

Dominuojančios padėties buvimo konstatavimas savaime nereiškia jokio kaltinimo atitinkamai įmonei. EB 82 straipsniu visiškai nesiekiama sukliudyti įmonei užimti dominuojančią padėtį rinkoje dėl savo laimėjimų. Šia nuostata taip pat nesiekiama užtikrinti, kad mažiau produktyvūs nei dominuojančią padėtį užimanti įmonė konkurentai liktų rinkoje. Taigi bet kokiu konkurento išstūmimu nebūtinai iškraipoma konkurencija. Iš esmės konkurencija pagal nuopelnus gali lemti rinkos išnykimą ar susilpninti konkurentus, kurie mažiau produktyvūs, todėl mažiau patrauklūs vartotojams, be kita ko, kainų, pasirinkimo, kokybės ar naujovių atžvilgiu.

EB 82 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad mažų kainų politika, kurią dominuojančią padėtį užimanti įmonė taikė tam tikriems buvusiems dideliems konkurento klientams, negali būti laikoma piktnaudžiavimu siekiant išstumti konkurentą vien dėl to, kad tokios įmonės vienam iš tokių klientų taikoma kaina yra mažesnė nei atitinkamai veiklai priskiriamos vidutinės bendrosios sąnaudos, tačiau viršija jai tenkančias vidutines ribines sąnaudas, apibrėžiamas kaip sąnaudos, kurių, įmonei nutraukus atitinkamą veiklą, per trumpą ar vidutinės trukmės laikotarpį turi nelikti. Siekiant įvertinti, ar tokiomis aplinkybėmis egzistuoja antikonkurencinis poveikis, reikia išnagrinėti, ar tokia kainų politika, nesant objektyvaus pateisinimo, lemia realų, ar tikėtiną šio konkurento išstūmimą, dėl kurio iškraipoma konkurencija ir dėl to kenkiama vartotojų interesams.

(žr. 31, 44 punktus ir rezoliucinę dalį)
4

Po to, kai 1998 m. vasario ir kovo mėn. Jordanijoje buvo atliktas tyrimas dėl eksporto grąžinamųjų išmokų už žemės ūkio produktus sistemos, 1998 m. liepos 6 d. laišku Sukčiavimo prevencijos koordinavimo padalinys (UCLAF), kuris yra OLAF pirmtakas, informavo Italijos valdžios institucijas, kad iš 37978 tonų iš Europos bendrijos be muitinės deklaracijų į Jordaniją eksportuotos jautienos 2272 tonos buvo iš Italijos. Šiame laiške UCLAF, be kita ko, paragino Italijos valdžios institucijas išsiaiškinti eksportuotojo pavadinimą, kad būtų pradėta eksporto grąžinamųjų išmokų susigrąžinimo procedūra ir, jeigu bus nustatytas bendrininkavimas, baudžiamasis persekiojimas.
48

Vadinasi, šiais dviem asociacijos susitarimais siekiama to paties tikslo, kuris yra minimas atitinkamai EB-Izraelio asociacijos susitarimo 6 straipsnio 1 dalyje ir EB-PIO asociacijos susitarimo 3 straipsnyje, – sukurti ir (arba) sustiprinti tarp šalių laisvosios prekybos zoną, be to, jie abu turi tą patį dalyką, kuris pramoninių prekių atveju yra apibrėžtas atitinkamai EB-Izraelio asociacijos susitarimo 8 straipsnyje ir EB-PIO asociacijos susitarimo 5 ir 6 straipsniuose, – uždrausti tarp abiejų susitarimų šalių visus importo ir eksporto muitus bei kitus lygiaverčio poveikio mokesčius.
71

Airija atsikerta, kad iki šiol joks Airijos teismas dėl pavėlavimo nėra atmetęs ieškinio, pareikšto per tris mėnesius, nors ir ne kuo anksčiau, dėl perkančiosios organizacijos sprendimo, priimto per viešojo pirkimo procedūrą. Pasak Airijos, negalima pritarti kitokiam aiškinimui, nes posakis „bet kuriuo atveju“ reiškia, kad bet koks per tris mėnesius pareikštas ieškinys yra pateiktas laiku. Be to, High Court aiškiai nusprendė, jog prireikus trijų mėnesių terminas bus pratęsiamas.
44

Dėl Belgijos Karalystės argumentų, kad nėra pareigos perkelti direktyvos nuostatų, susijusių su reikalavimais prieš tai pasikonsultuoti su suinteresuotosiomis valstybėmis narėmis jungiamojo vamzdyno atveju ir pranešti apie sprendimus atleisti nuo reikalavimų Komisijai, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką iš EB 249 straipsnio trečiosios pastraipos matyti, jog Bendrijos direktyvų įgyvendinimas turi būti užtikrinamas tinkamomis valstybių narių priimtomis priemonėmis. Tai, kad ypatingais atvejais, kai reikalaujamos įgyvendinimo priemonės nepriimtos arba kai priemonės nesuderinamos su direktyva, asmenys turi teisę teisme remtis direktyva prieš jos neįgyvendinusią valstybę narę, nepateisina to, kad valstybė narė gali laiku nepriimti priemonių, reikalingų pasiekti kiekvienos direktyvos tikslą (šiuo klausimu žr. 1980 m. gegužės 6 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, 102/79, Rink. p. 1473, 12 punktą; 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-433/93, Rink. p. I-2303, 24 punktą ir 1996 m. gegužės 2 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-253/95, Rink. p. I-2423, 13 punktą). Be to, aplinkybė, jog tam tikros nagrinėjamos direktyvos nuostatos yra tiesiogiai taikomos vidaus teisės sistemoje, juo labiau nepateisina valstybių narių atleidimo nuo jų perkėlimo pareigos.
34

Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad EB 234 straipsnyje numatytoje procedūroje, grindžiamoje aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių vertinimas yra nacionalinio teismo kompetencija. Be to, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti reikalingumą pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, bei Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu (žr., be kita ko, 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo IKA, C-326/00, Rink. p. I-1703, 27 punktą; 2005 m. balandžio 12 d. Sprendimo Keller, C-145/03, Rink. p. I-2529, 33 punktą; 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo Conseil général de la Vienne, C-419/04, Rink. p. I-5645, 19 punktą ir 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Gómez-Limón, C-537/07, Rink. p. I-6525, 24 punktą).
46

Taigi tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, jeigu dėl Belgijos valdžios institucijų pasirinkimo taikyti 1994 m. Įstatymo 87 ir 93 straipsnius per pirmuosius nedarbingumo metus atsisakoma skirti tam tikrą išmoką darbuotojui, įgyvendinusiam savo teisę į judėjimo laisvę, reikia konstatuoti, kad toks taikymas prieštarauja Bendrijos teisei, nes, pirma, dėl to šis darbuotojas atsiduria mažiau palankioje padėtyje, palyginti su tokios pačios galutinio nedarbingumo būklės darbuotojais, kurie nepasinaudojo tokia laisve, ir, antra, dėl to mokamos prarandamos socialinio draudimo įmokos.
21

Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 77 punkte nurodė, kad taikant Paryžiaus konvencijos 6ter straipsnio 1 dalies a punktą nereikia įvykdyti sąlygos, kad būtų galimybė suklaidinti suinteresuotąją visuomenę dėl prekių, kurias žymi prašomas įregistruoti prekių ženklas, kilmės ar dėl to, kad egzistuoja ryšys tarp šio prekių ženklo savininko ir valstybės, kurios emblema yra minėtame prekių ženkle. Be kita to, Pirmosios instancijos teismas to paties sprendimo 81 punkte nusprendė, kad prašomo įregistruoti prekių ženklo tariamas geras vardas taip pat neturi reikšmės.
55

T-Mobile, KPN ir Vodafone iš esmės mano, jog iš minėtų sprendimų Komisija prieš Anic Partecipazioni ir Hüls prieš Komisiją negalima daryti išvados, kad priežastinio ryšio prezumpcija taikoma visais atvejais. Jų nuomone, šios prezumpcijos taikymą reikėtų apriboti atvejais, kurių faktai ir aplinkybės yra identiški nagrinėtiems minėtuose sprendimuose. Jos iš esmės teigia, kad tik tuomet, kai įmonės susitinka reguliariai, žinodamos, kad konfidencialia informacija buvo pasikeista per ankstesnius susitikimus, galima preziumuoti, kad šios įmonės sureguliavo savo elgesį rinkoje, suderindamos veiksmus. Be to, jos teigia, kad neracionalu manyti, jog įmonė gali grįsti savo elgesį rinkoje informacija, kuria buvo pasikeista per vieną susitikimą, ir juo labiau jeigu susitikimo tikslas teisėtas, kaip buvo pagrindinėje byloje.
45

Valstybės narės gali atsisakyti taikyti baudžiamojo persekiojimo apribojimo taisyklę remdamosi Pagrindų sprendimo 27 straipsnio 1 dalimi. Be to, šiai taisyklei numatytos kelios išimtys, įtvirtintos to paties straipsnio 3 dalyje.
21

Be to, pagrindinėje byloje skirdama ginčijamą baudą, muitinė rėmėsi vien prekės ženklo savininkės vienašališku pareiškimu. Tačiau ši bendrovė abejoja, ir jai dėl to pritaria Europos Bendrijų Komisija, pakankama šio pareiškimo įrodomąja galia, siekiant konstatuoti „intelektinės nuosavybės teisių pažeidimą“ Reglamento Nr. 1383/2003 prasme.
67

Be to, Prancūzijos bei Ispanijos vyriausybės ir Komisija tvirtina, kad 1995 m. ir 1996 m. Konvencijos 2004 m. sausio 1 d. dar negaliojo, kad šiuo metu jos vis dar negalioja ir kad jos prarastų bet kokį veiksmingumą, jei valstybės narės negalėtų tęsti pagal jų nacionalinę teisę reikalaujamų jų patvirtinimo procedūrų. Tačiau šios konvencijos sudaro Europos Sąjungos acquis, kurį valstybės narės turi perimti, ir jos liktų naudingos tais atvejais, kai nebūtų taikoma Europos arešto orderio sistema, ir su ekstradicija susijusių santykių su trečiosiomis valstybėmis, dalyvaujančiomis 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimuose, atveju. Be to, Taryboje valstybės narės buvo skatinamos tęsti šių konvencijų ratifikavimą nepaisant pamatinio sprendimo.
Byla C-310/08

London Borough of Harrow

prieš

Nimco Hassan Ibrahim ir Secretary of State for the Home Department

[Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prašymas priimti prejudicinį sprendimą]

„Laisvas asmenų judėjimas — Trečiosios valstybės piliečio, valstybės narės piliečio sutuoktinio, ir jų vaikų, kurie yra valstybės narės piliečiai, teisė gyventi šalyje — Valstybės narės piliečio darbo pagal darbo sutartį nutraukimas ir išvykimas iš priimančiosios valstybės narės — Vaikų įrašymas į mokyklą — Pragyvenimo lėšų neturėjimas — Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 — 12 straipsnis — Direktyva 2004/38/EB“

Generalinio advokato J. Mazák išvada, pateikta 2009 m. spalio 20 d. I ‐ 1068

2010 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas I ‐ 1084

Sprendimo santrauka

Laisvas asmenų judėjimas – Darbuotojai – Darbuotojo vaikų teisė lankyti priimančiosios valstybės narės švietimo įstaigas – Teisė gyventi šalyje siekiant lankyti bendrojo lavinimo mokyklą (Tarybos reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnis) Laisvas asmenų judėjimas – Darbuotojai – Šeimos narių teisė gyventi šalyje – Valstybės narės piliečio, dirbančio ar dirbusio priimančiojoje valstybėje narėje, vaikai – Vienas iš tėvų, faktiškai prižiūrintis šiuos vaikus (Tarybos reglamento Nr. 1612/68 10 ir 12 straipsniai; Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/38)
Direktyvos 2004/18 dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo nuostatos, pirmiausia jos 1 straipsnio 2 dalies a punktas ir 8 dalies pirma ir antra pastraipos, susijusios su sąvoka „ūkio subjektas“, turi būti aiškinamos kaip leidžiančios viešajame paslaugų pirkime dalyvauti subjektui, kurio pagrindinis tikslas nėra pelno siekimas, kuris neturi įmonės organizacinės struktūros ir rinkoje veikia nereguliariai, kaip antai universitetai ir mokslo tyrimų institutai bei universitetų ir viešosios administracijos įstaigų grupės.

Leidžiama dalyvauti ar pateikti savo kandidatūrą visiems asmenims ar subjektams, kurie, išnagrinėję skelbime apie pirkimą nurodytas sąlygas, mano galintys įvykdyti šią sutartį – tiesiogiai ar pasitelkdami subrangovus, nepaisant to, ar jie reglamentuojami pagal viešąją, ar privatinę teisę, ir to, ar rinkoje jie veikia sistemingai, ar tik retkarčiais, ir ar jiems skiriamos subsidijos iš viešųjų lėšų.

Be to, pirma, vienodo požiūrio principas nėra pažeistas vien dėl to, kad perkančiosios organizacijos viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūroje leidžia dalyvauti įstaigoms, gaunančioms subsidijas, leidžiančias joms teikti pasiūlymus, kurių kaina yra daug mažesnė už nesubsidijuojamų konkurentų siūlomą kainą. Antra, jei Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs įpareigoti perkančiąsias organizacijas pašalinti tokius dalyvius, jis tai būtų aiškiai padaręs.

(žr. 40, 42, 45 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)