GENERALINIO ADVOKATO

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,

pateikta 2021 m. liepos 15 d. ( 1 )

Byla C‑401/19

Lenkijos Respublika

prieš

Europos Parlamentą,

Europos Sąjungos Tarybą

„Ieškinys dėl panaikinimo – Direktyva (ES) 2019/790 – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų naudojimasis saugomu turiniu – Viešas paskelbimas – Šių paslaugų teikėjų atsakomybė – 17 straipsnis – Atleidimas nuo atsakomybės – 4 dalies b punktas ir c punkto pabaiga – Naudotojų įkelto turinio filtravimas – Saviraiškos ir informacijos laisvė – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 11 straipsnio 1 dalis – Suderinamumas – Šį filtravimą apibrėžiančios apsaugos priemonės“

I. Įžanga

1. Šiuo pagal SESV 263 straipsnį pateiktu ieškiniu Lenkijos Respublika prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2019 m. balandžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2019/790 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių bendrojoje skaitmeninėje rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 96/9/EB ir 2001/29/EB ( 2 ), 17 straipsnio 4 dalies b punktą ir c punkto pabaigą ir subsidiariai – panaikinti visą šį 17 straipsnį.

2. Šiame ieškinyje Teisingumo Teismo prašoma išnagrinėti klausimą dėl turinio dalijimosi paslaugų teikėjų atsakomybės, kai autorių teisių ar gretutinių teisių saugomą turinį įkelia ( 3 ) šių paslaugų naudotojai.

3. Šią problemą Teisingumo Teismas jau yra nagrinėjęs sujungtose bylose YouTube (C‑682/18) ir Cyando (C‑683/18) reglamentavimo, nustatyto Direktyvoje 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) ( 4 ) ir Direktyvoje 2001/29 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo ( 5 ), požiūriu. Šį kartą reikia išnagrinėti Direktyvos 2019/790 17 straipsnį, kuriame nustatyta nauja atsakomybės tvarka, taikoma dalijimosi internetu paslaugų teikėjams.

4. Kaip bus paaiškinta šioje išvadoje, šioje nuostatoje šiems tiekėjams nustatoma nauja pareiga stebėti jų naudotojų įkeliamą turinį, siekiant užkirsti kelią saugomų kūrinių ir objektų, kurių teisių turėtojai nenori padaryti prieinamų šiose platformose, įkėlimui. Paprastai ši prevencinė stebėsena įgyvendinama vykdant šio turinio filtravimą, naudojant informacinių technologijų priemones.

5. Dėl šio filtravimo kyla sudėtingų ieškovės nurodytų klausimų dėl dalijimosi paslaugų naudotojų saviraiškos ir informacijos laisvės, garantuojamos pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 11 straipsnį. Teisingumo Teismas, remdamasis savo sprendimais Scarlet Extended ( 6 ), SABAM ( 7 ) ir Glawischnig‑Piesczek ( 8 ), turės nustatyti, ar ir (tam tikru atveju) kokiomis sąlygoms toks filtravimas yra suderinamas su šia laisve. Jis turės atsižvelgti į tokio filtravimo privalumus, taip pat dėl jo kylančias grėsmes, ir tokiomis aplinkybėmis užtikrinti, kad būtų išlaikyta „teisinga pusiausvyra“ tarp teisių turėtojų intereso į veiksmingą jų intelektinės nuosavybės apsaugą ir šių naudotojų bei apskritai visuomenės intereso į laisvą informacijos srautą internete.

6. Šioje išvadoje paaiškinsiu, kodėl manau, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, paisydamas saviraiškos laisvės, gali nustatyti kai kurias stebėjimo ir filtravimo pareigas tam tikriems interneto tarpininkams, tačiau su sąlyga, kad kartu su šiomis pareigomis būtų numatytos pakankamos garantijos, siekiant kuo labiau riboti tokio filtravimo poveikį šiai laisvei. Atsižvelgdamas į tai, kad, mano nuomone, Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje tokio garantijos numatytos, siūlysiu Teisingumo Teismui nuspręsti, kad ši nuostata yra galiojanti, ir atitinkamai atmesti Lenkijos Respublikos ieškinį ( 9 ).

II. Teisinis pagrindas

A. Direktyva 2000/31

7. Direktyvos 2000/31 14 straipsnio „Informacijos pateikimas internete“ 1 dalyje nustatyta: „Kai teikiama informacinės visuomenės paslauga, kurią sudaro paslaugos gavėjo pateiktos informacijos perdavimas ryšio tinklu, valstybės narės užtikrina, kad paslaugų teikėjas nebūtų atsakingas už informaciją, kurią saugo paslaugos gavėjo prašymu, tik tada, jei: a) teikėjas neturi faktinių žinių apie neteisėtą veiklą arba informaciją ir reikalavimų atlyginti žalą atžvilgiu nežino apie faktus ar aplinkybes, rodančias, kad verčiamasi neteisėta veikla arba teikiama neteisėta informacija arba b) teikėjas, gavęs tokių žinių arba apie tai sužinojęs, nedelsdamas panaikina šią informaciją arba atima galimybę ją pasiekti.“

8. Šios direktyvos 15 straipsnio „Bendros stebėjimo prievolės nebuvimas“ 1 dalyje numatyta: „Valstybės narės nenustato teikėjams nei bendros prievolės teikiant 12, 13 ir 14 straipsnių reglamentuojamas paslaugas stebėti informaciją, kurią jie perduoda arba saugo, nei bendros prievolės aktyviai domėtis faktais arba aplinkybėmis, rodančiomis nelegalią veiklą.“

B. Direktyva 2001/29

9. Direktyvos 2001/29 3 straipsnio „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus objektus padaryti viešai prieinamus“ 1 ir 2 dalyje numatyta: „1. Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku. 2. Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti padaryti viešai prieinamus laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku: a) atlikėjams – savo atlikimo įrašus; b) fonogramų gamintojams – savo fonogramas; c) filmų pirmojo įrašo gamintojams – jų filmų originalus ir kopijas; d) transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.“

10. Šios direktyvos 5 straipsnio „Išimtys ir apribojimai“ 3 dalyje numatyta: „Valstybės narės 2 ir 3 straipsniuose nustatytoms teisėms gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais, kai: <...> d) cituojama kritikos ar apžvalgos tikslais <...>; <...> k) naudojama karikatūrai, parodijai ar pastišui; <...>“

C. Direktyva 2019/790

11. Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje „Turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų naudojimasis saugomu turiniu“ nustatyta: „1. Valstybės narės numato, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas, suteikdamas visuomenei prieigą prie autorių teisių saugomų kūrinių ar kitų saugomų objektų, kuriuos įkėlė jų naudotojai, šios direktyvos tikslais atlieka viešo paskelbimo arba padarymo viešai prieinamu veiksmą. Todėl turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas, norėdamas viešai paskelbti arba padaryti viešai prieinamą kūrinį ar kitą objektą, turi gauti [Direktyvos 2001/29] 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytą teisių turėtojų leidimą, pavyzdžiui, sudarydamas licencinę sutartį. 2. Valstybės narės numato, kad kai turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas gauna leidimą, be kita ko, sudarant licencinę sutartį, tas leidimas taip pat taikomas į [Direktyvos 2001/29] 3 straipsnio taikymo sritį patenkančių paslaugų naudotojų veiksmams, kai jie veikia ne komerciniu pagrindu arba kai jų veikla neduoda didelių pajamų. 3. Kai turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas atlieka viešo paskelbimo arba padarymo viešai prieinamu veiksmus šioje direktyvoje nustatytomis sąlygomis, [Direktyvos 2000/31] 14 straipsnio 1 dalyje nustatytas atsakomybės ribojimas netaikomas šiame straipsnyje numatytoms situacijoms. Šios dalies pirma pastraipa nedaro poveikio galimam [Direktyvos 2000/31] 14 straipsnio 1 dalies taikymui tiems paslaugų teikėjams į šios direktyvos taikymo sritį nepatenkančiais tikslais. 4. Jei leidimas nesuteikiamas, turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai atsako už neteisėtus autorių teisėmis saugomų kūrinių ir kitų objektų viešo paskelbimo veiksmus, įskaitant padarymą viešai prieinamu, nebent paslaugų teikėjai įrodo, kad jie: a) dėjo visas pastangas leidimui gauti ir b) vadovaudamiesi aukštais pramonės profesinio atidumo standartais, dėjo visas pastangas, kad užtikrintų konkrečių kūrinių ir kitų objektų, dėl kurių teisių turėtojai paslaugų teikėjams suteikė aktualios ir reikalingos informacijos, neprieinamumą, ir bet kuriuo atveju, c) gavę pakankamai pagrįstą teisių turėtojų pranešimą, operatyviai veikė, kad savo interneto svetainėse panaikintų prieigą prie kūrinių ar kitų objektų, apie kuriuos pranešta, arba pašalintų juos iš savo interneto svetainių, ir dėjo visas pastangas, kad užkirstų kelią jų įkėlimui ateityje pagal b punktą. 5. Nustatant, ar paslaugų teikėjas laikosi savo įsipareigojimų pagal 4 dalį ir atsižvelgiant į proporcingumo principą, be kitų dalykų, turėtų būti atsižvelgiama į šiuos elementus: a) paslaugos tipą, auditoriją ir apimtį, taip pat į kūrinių ar kitų objektų, kuriuos įkėlė paslaugų naudotojai, tipą ir b) tinkamų ir efektyvių priemonių prieinamumą paslaugų teikėjams ir tų priemonių sąnaudas. <...> 7. Bendradarbiaujant turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjams ir teisių turėtojams neturi būti užkertamas kelias naudotojų įkeltų kūrinių ar kitų objektų, kurie nepažeidžia autorių ir gretutinių teisių, įskaitant atvejus, kai tokiems kūriniams arba kitiems objektams taikoma išimtis ar apribojimas, prieinamumui. Valstybės narės užtikrina, kad naudotojai kiekvienoje valstybėje narėje, įkeldami arba padarydami prieinamą turinį, kurį sukūrė turinio dalijimosi internetu paslaugų naudotojai, galėtų pasikliauti bet kuria iš šių esamų išimčių ar apribojimu: a) citatos, kritika, recenzijos; b) naudojimas karikatūrai, parodijai ar pastišui. 8. Šio straipsnio taikymas nelemia jokio bendro stebėjimo įpareigojimo. Valstybės narės numato, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai, teisių turėtojams paprašius, suteikia jiems pakankamai informacijos apie savo praktiką, susijusią su 4 dalyje nurodytu bendradarbiavimu, ir, tais atvejais, kai paslaugų teikėjai ir teisių turėtojai yra sudarę licencines sutartis, – informaciją apie turinio, kuriam taikomos sutartys, naudojimą. 9. Valstybės narės numato, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai sukurtų veiksmingą ir operatyvų skundų nagrinėjimo ir teisių gynimo mechanizmą, kuriuo galėtų naudotis jų paslaugų naudotojai kilus ginčui dėl prieigos prie jų įkeltų kūrinių ar kitų objektų panaikinimo ar jų pašalinimo. Kai teisių turėtojai prašo, kad prieiga prie konkrečių kūrinių ar kitų objektų būtų apribota arba tie kūriniai ar kiti objektai pašalinti, jie turi tinkamai pagrįsti savo prašymų priežastis. Pagal pirmoje pastraipoje numatytą mechanizmą pateikti skundai tvarkomi nepagrįstai nedelsiant, o sprendimai panaikinti prieigą prie įkelto turinio arba jį pašalinti turi būti peržiūrėti žmogaus. Valstybės narės taip pat užtikrina, kad vartotojai galėtų naudotis neteisminiais teisių gynimo mechanizmais. Tokie mechanizmai užtikrina, kad ginčai būtų sprendžiami nešališkai ir kad naudotojas neprarastų pagal nacionalinę teisę suteikiamos teisinės apsaugos, nedarant poveikio vartotojų teisėms pasinaudoti veiksmingomis teisminėmis teisių gynimo priemonėmis. Valstybės narės visų pirma užtikrina, kad naudotojai turėtų galimybę kreiptis į teismą ar kitą atitinkamą teisminę instituciją, kad apgintų taikomą autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių išimtį arba apribojimą. Ši direktyva nedaro jokio poveikio teisėtam naudojimui, kaip antai naudojimui pagal Sąjungos teisėje nustatytas išimtis arba apribojimus <...> Turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai savo nuostatose ir sąlygose savo naudotojams praneša, kad jie gali naudotis kūriniais ir kitais objektais, kuriems taikomos Sąjungos teisės aktuose numatytos autorių ir gretutinių teisių išimtys arba apribojimai. 10. Nuo 2019 m. birželio 6 d. Komisija, bendradarbiaudama su valstybėmis narėmis, organizuoja suinteresuotųjų subjektų dialogus, kad aptartų geriausią turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų ir teisių turėtojų bendradarbiavimo praktiką. Komisija, pasikonsultavusi su turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjais, teisių turėtojais, naudotojų organizacijomis ir kitais atitinkamais suinteresuotaisiais subjektais ir atsižvelgdama į suinteresuotųjų šalių dialogų rezultatus, parengia šio straipsnio taikymo gaires, visų pirma dėl 4 dalyje nurodyto bendradarbiavimo. Aptariant geriausią praktiką, be kita ko, ypač turėtų būti atsižvelgiama į poreikį rasti pusiausvyrą tarp pagrindinių teisių ir išimčių ir apribojimų taikymo. Suinteresuotųjų subjektų dialogų tikslu naudotojų organizacijos turi turėti prieigą prie tinkamos turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų teikiamos informacijos apie tai, kaip veikia jų praktika, susijusi su 4 dalimi.“

III. Šio ieškinio pareiškimo faktinės aplinkybės

A. Pasiūlymas dėl Direktyvos dėl autorių teisių bendrojoje skaitmeninėje rinkoje

12. 2016 m. rugsėjo 14 d. Europos Komisija pateikė pasiūlymą dėl autorių teisių bendrojoje skaitmeninėje rinkoje ( 10 ). Šis pasiūlymas buvo skirtas atsižvelgiant į skaitmeninių technologijų raidą pritaikyti Sąjungos taisykles literatūros bei meno kūrinių nuosavybės srityje – autorių teises ir gretutines autorių teises, visų pirma Direktyvą 2001/29 ( 11 ). Juo taip pat siekta tęsti derinimą šioje srityje taip, kad ir toliau garantuojant aukštą intelektinės nuosavybės apsaugos lygį būtų užtikrinama plati prieiga prie kūrybinio turinio visoje Sąjungoje ir skaitmeninėje aplinkoje išlaikoma „teisinga pusiausvyra“ su kitais viešaisiais interesais.

13. Šiomis aplinkybėmis šio pasiūlymo 13 straipsnyje visų pirma siekta panaikinti „Value Gap“, t. y. skirtumą tarp vertės, kurią iš saugomų kūrinių ir objektų gauna dalijimosi internetu paslaugų teikėjai, ir pajamų, kurias jie perveda teisių turėtojams ( 12 ).

14. Šiuo klausimu reikia priminti, kad nagrinėjamos paslaugos, (interaktyvaus „Web 2.0“ savybės), iš kurių žinomiausi pavyzdžiai yra YouTube ( 13 ), Soundcloud ar Pinterest, leidžia kiekvienam asmeniui automatiškai, be išankstinės šias paslaugas teikiančių tiekėjų atliekamos atrankos, įkelti norimą turinį. Su šių paslaugų naudotojų įkeltu turiniu – bendrai vadinamu „user‑generated content“ arba „user‑uploaded content“ – galima susipažinti „streaming“ būdu (siunčiant duomenis nenutrūkstamu srautu) su šiomis paslaugomis susijusiose interneto svetainėse arba išmaniųjų įrenginių taikomosiose programose, o lengviau susipažinti su turiniu padeda juose paprastai įdiegtos indeksavimo, paieškos ir rekomendacijų funkcijos; susipažinimas su turiniu dažniausiai būna nemokamas, nes šių paslaugų teikėjai paprastai gauna pajamas parduodami reklamos plotus. Taigi itin daug turinio ( 14 ), įskaitant daugybę saugomų kūrinių ir kitų objektų, padaroma viešai prieinamo internete.

15. Nuo 2015 m. teisių turėtojai, visų pirma muzikos pramonės atstovai, tvirtino, kad nors šios dalijimosi internetu paslaugos užima svarbią vietą platinant saugomus kūrinius ir kitus objektus, šių paslaugų teikėjai gauna labai dideles pajamas iš reklamos, jie tinkamai neatsilygina teisių turėtojams. Pajamos, kurias šie paslaugų teikėjai jiems moka, visų pirma yra nereikšmingos, palyginti su pajamomis, kurias jiems moka muzikos „streaming“ paslaugų teikėjai, kaip antai Spotify, nors šias dvi paslaugų rūšis vartotojai laiko lygiaverčiais prieigos prie minėtų objektų šaltiniais. Tai taip pat lemia nesąžiningą konkurenciją tarp minėtų paslaugų ( 15 ).

16. Siekiant gerai suprasti su „Value Gap“ susijusį argumentą, reikia grįžti prie teisinio reglamentavimo, taikomo iki Direktyvos 2019/790 priėmimo, ir su juo susijusių neaiškumų.

17. Pirma, Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta autorių išimtinė teisė leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių „viešą skelbimą“, įskaitant šių kūrinių „padarymą viešai prieinamų“ tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku ( 16 ). Panašios teisės suteiktos gretutinių teisių turėtojams į jų saugomus objektus ( 17 ) pagal šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalį ( 18 ). Taigi iš esmės ( 19 ) tretieji asmenys negali „viešai skelbti“ saugomo kūrinio arba objekto, iš anksto negavę teisių į tokį kūrinį arba objektą turėtojo arba turėtojų leidimo, kuris už atlygį paprastai suteikiamas pagal licencinę sutartį ( 20 ). Visada buvo aišku, kad veiksmas, kai naudotojas, pasinaudodamas dalijimosi paslauga, įkelia saugomą kūrinį arba objektą, yra „viešas paskelbimas“, kuriam reikalingas toks išankstinis leidimas, tačiau dėl klausimo, ar patys šių paslaugų teikėjai turėjo sudaryti licencines sutartis ir atlyginti teisių turėtojams, būta nesutarimų tarp šių paslaugų teikėjų ir minėtų teisių turėtojų ( 21 ).

18. Antra, Direktyvos 2000/31 14 straipsnyje numatyta „saugi erdvė“ (angl. „safe harbour“) informacinės visuomenės paslaugų teikėjams, kuria naudodamiesi jie gali saugoti trečiųjų asmenų pateiktą turinį. Iš esmės šioje nuostatoje numatyta, kad tokios paslaugos teikėjas atleidžiamas nuo bet kokios atsakomybės, galinčios kilti dėl neteisėto turinio ( 22 ), kurį jie saugo šios paslaugos naudotojų prašymu, jeigu jie nežino apie jį arba atitinkamu atveju skubiai jį pašalino. Vis dar nesutariama dėl klausimo, ar dalijimosi internete paslaugų teikėjams gali būti taikoma ši išimtis autorių teisių srityje ( 23 ).

19. Šie nesutarimai yra juo didesni dėl to, kad Teisingumo Teismas iki šiol neturėjo progos jų išspręsti ( 24 ).

20. Tokiomis aplinkybėmis vieni dalijimosi paslaugų teikėjai paprasčiausiai atsisakė sudaryti licencines sutartis su teisių turėtojais dėl saugomų kūrinių ir objektų, kuriuos jų paslaugų naudotojai įkelia, manydami, kad jie neprivalėjo to daryti. Kiti paslaugų teikėjai vis dėlto sutiko sudaryti tokias sutartis, tačiau, teisių turėtojų teigimu, tokių sutarčių sąlygos nebuvo teisingos, nes teisių turėtojai neturėjo galimybės vienodomis sąlygomis derėtis su minėtais paslaugų teikėjais ( 25 ).

21. Taigi pasiūlymu dėl direktyvos siekta, pirma, kad teisių turėtojams būtų geriau atlyginama už jų saugomų kūrinių ir kitų objektų naudojimą teikiant dalijimosi internetu paslaugas, įtvirtinant pareigą šių paslaugų teikėjams sudaryti licencines sutartis su šiais teisių turėtojais ( 26 ).

22. Antra, šiuo pasiūlymu siekta teisių turėtojams sudaryti galimybę lengviau kontroliuoti jų saugomų kūrinių ir objektų naudojimą teikiant nagrinėjamas paslaugas. Šiuo klausimu jo 13 straipsnyje minėtų paslaugų teikėjai iš esmės buvo įpareigoti taikyti turinio automatinio atpažinimo priemones, kurias savanoriškai jau buvo įdiegę kai kurie iš jų, t. y. informacinių technologijų priemones (jų veikimas bus aprašytas toliau ( 27 )), kurios gali būti naudojamos visų pirma tada, kai naudotojas įkelia turinį – tuo remiantis šios priemonės bendrai vadinamos „Upload filter“ (įkėlimo filtrai) – kad automatizuotu procesu būtų patikrinta, ar šiame turinyje yra saugomas kūrinys ar kitas objektas, ir prireikus užkirsti kelią platinimui ( 28 ).

23. Vykstant teisėkūros procedūrai dėl pasiūlymo, dėl direktyvos, visų pirma jos 13 straipsnio, kilo daug diskusijų Parlamente ir Taryboje. Be to, per šią procedūrą vyko intensyvios lobistinės suinteresuotų ekonominių veiklos vykdytojų kampanijos ir pilietinės visuomenės, akademinės visuomenės ir saviraiškos laisvės gynėjų pasipriešinimas – jie tvirtino, kad dalijimosi paslaugų teikėjų įpareigojimas įdiegti „upload filters“ gali, jų nuomone, daryti neigiamą poveikį šiai laisvei ( 29 ).

24. Galiausiai pasiūlymą dėl direktyvos 2019 m. kovo 26 d. patvirtino Parlamentas, o 2019 m. balandžio 16 d. – Taryba ( 30 ). Šis pasiūlymas oficialiai priimtas kaip Direktyva 2019/790 2019 m. balandžio 17 d. Valstybės narės ją turėjo perkelti į nacionalinę teisę vėliausiai iki 2021 m. birželio 7 d. ( 31 )

B. Direktyvos 2019/790 17 straipsnis

25. Vykstant teisėkūros procedūrai pasiūlymo dėl direktyvos 13 straipsnis buvo įvairiai koreguotas. Jis priimtas gerokai kitokios redakcijos kaip Direktyvos 2019/790 17 straipsnis. Manau, kad jau dabar reikia pristatyti tam tikrus pagrindinius aspektus.

26. Pirma, Direktyvos 2019/790 17 straipsnis, kaip matyti iš jo pavadinimo, skirtas „[t]urinio dalijimosi internetu paslaugų teikėj[ams]“ ( 32 ). Ši sąvoka apibrėžta šios direktyvos 2 straipsnio 6 punkto pirmoje pastraipoje kaip bet kuris „informacinės visuomenės paslaugos teikėjas, kurio pagrindinis arba vienas iš pagrindinių tikslų yra saugoti didelį kiekį autorių teisių saugomų kūrinių ar kitų saugomų objektų, kuriuos įkėlė jų naudotojai ir kuriuos jis tvarko ir reklamuoja pelno tikslais, ir suteikti prieigą prie jų visuomenei“. Neatsižvelgiant į tai, kad vartojami bendri žodžiai, aiškiai matyti, kad šis straipsnis susijęs su „dideliais“ dalijimosi paslaugų teikėjais, laikomais susijusiais su „Value Gap“ ( 33 ), kurio veikimą, akivaizdu, šia apibrėžtimi siekiama atskleisti ( 34 ).

27. Antra, Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta, kad dalijimosi paslaugų teikėjas, „suteikdamas visuomenei prieigą prie autorių teisių saugomų kūrinių ar kitų saugomų objektų, kuriuos įkėlė jų naudotojai, šios direktyvos tikslais atlieka viešo paskelbimo arba padarymo viešai prieinam[o] veiksmą“. Todėl, kaip pažymėta šios dalies antroje pastraipoje, šie teikėjai iš esmės turi gauti teisių turėtojų leidimą, pavyzdžiui, sudarydami licencinę sutartį dėl naudotojų įkeliamo saugomo turinio naudojimo naudojantis jų paslaugomis ( 35 ). Taip Sąjungos teisės aktų leidėjas ex lege išsprendė šios išvados 17 punkte nurodytus nesutarimus šių teisių turėtojų naudai ( 36 ).

28. Ši pareiga tiesiogiai susijusi su bendruoju Direktyvos 2019/790 17 straipsniu siekiamu tikslu, t. y. „sukurti sklandžiai ir sąžiningai veikiančią autorių teisių prekyvietę [rinką]“ ( 37 ), skatinant plėtoti „teisių turėtojų ir <...> dalijimosi <...> paslaugų teikėjų licencijavimo rinką“. Siekiama sustiprinti šių teisių turėtojų poziciją derantis (arba persiderant) dėl licencinių sutarčių su šiais tiekėjais, kad būtų užtikrinta, kad šios sutartys bus „sąžiningos“, ir būtų išlaikyta „tinkam[a] abiejų šalių pusiausvyr[a]“ ( 38 ), ir taip panaikintas „Value Gap“. Minėtų teisių turėtojų derybinė pozicija yra dar labiau sustiprinta dėl to, kad iš esmės jie neprivalo sudaryti tokių sutarčių su šiais teikėjais ( 39 ).

29. Trečia, Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 3 dalyje pažymėta, kad jeigu dalijimosi paslaugų teikėjas atlieka tokius „viešo paskelbimo“ arba „padarymo viešai prieinam[o]“ veiksmus šio straipsnio 1 dalyje nustatytomis sąlygomis, Direktyvos 2000/31 14 straipsnyje numatytas atleidimas nuo atsakomybės netaikomas ( 40 ).

30. Ketvirta, šio 17 straipsnio 4 dalyje pažymėta, kad jeigu dalijimosi paslaugų teikėjai nėra gavę teisių turėtojų leidimo, jie atsako už „neteisėtus“ ( 41 ) viešo paskelbimo, atlikto naudojantis jų paslaugomis, veiksmus. Tai yra logiška anksčiau išdėstytų argumentų pasekmė: atsižvelgiant į tai, kad dabar laikoma, jog šie teikėjai atlieka „viešo paskelbimo“ veiksmus, kai „suteikia prieigą“ prie kūrinių ir kitų saugomų objektų, kuriuos įkelia jų paslaugų naudotojai, jie yra tiesiogiai (arba „pirmiausia“) atsakingi neteisėto „paskelbimo“ atveju.

31. Iš esmės asmens, kuris atlieka neteisėtą „viešo paskelbimo“ veiksmą, tiesioginė atsakomybė yra objektyvi atsakomybė ( 42 ). Taigi dalijimosi paslaugų teikėjai turėtų būti iškart atsakingi visais atvejais, kai saugomas kūrinys ar objektas neteisėtai įkeliamas naudojantis jų paslaugomis. Todėl iš jų, be kita ko, galėtų būti priteista galimai didelė žala atitinkamiems teisių turėtojams ( 43 ).

32. Vis dėlto atsižvelgiant į tai, kad, pirma, turinį įkelia būtent dalijimosi paslaugų naudotojai, šių paslaugų teikėjams iš anksto neatlikus atrankos šiuo požiūriu ( 44 ), ir, antra, šie teikėjai, tikėtina, negalės gauti visų teisių turėtojų leidimo dėl visų kūrinių ir kitų esamų ir būsimų saugomų objektų, kurie galėtų būti įkeliami naudojantis tokiomis paslaugomis ( 45 ), nustačius tokią objektyvią atsakomybę minėti teikėjai būtų priversti visiškai pakeisti verslo modelį ir dėl to atsisakyti paties interaktyvaus „Web 2.0“ modelio.

33. Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas laikėsi nuomonės, kad šiems teikėjams reikia nustatyti specialų atsakomybės mechanizmą ( 46 ). Pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalį neteisėto „viešo paskelbimo“ naudojantis jų paslaugomis atveju šie paslaugų teikėjai gali būti atleisti nuo bet kokios atsakomybės, jeigu įrodo, kad jie: „a) dėjo visas pastangas leidimui gauti ir b) vadovaudamiesi aukštais pramonės profesinio atidumo standartais, dėjo visas pastangas, kad užtikrintų konkrečių kūrinių ir kitų objektų, dėl kurių teisių turėtojai paslaugų teikėjams suteikė aktualios ir reikalingos informacijos, neprieinamumą; ir bet kuriuo atveju, c) gavę pakankamai pagrįstą teisių turėtojų pranešimą, operatyviai veikė, kad savo interneto svetainėse panaikintų prieigą prie kūrinių ar kitų objektų, apie kuriuos pranešta, arba pašalintų juos iš savo interneto svetainių, ir dėjo visas pastangas, kad užkirstų kelią jų įkėlimui ateityje pagal b punktą.“

34. Dvi iš kumuliacinių sąlygų yra susijusios su šio ieškinio esme. Kitos Direktyvos 2019/790 17 straipsnio dalys bus aptartos toliau nagrinėjant šį ieškinį ( 47 ).

IV. Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

35. 2019 m. gegužės 24 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo šį Lenkijos Respublikos ieškinį.

36. Lenkijos Respublika Teisingumo Teismo prašo: – panaikinti Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punktą ir 17 straipsnio 4 dalies c punkto pabaigą, t. y. jo dalį, suformuluotą taip: „ir dėjo visas pastangas, kad užkirstų kelią jų įkėlimui ateityje pagal b punktą“, – subsidiariai – tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad ginčijamos nuostatos yra neatskiriamos nuo šios direktyvos 17 straipsnio kitų nuostatų nepakeičiant jų esmės, panaikinti visą šį straipsnį, – priteisti iš Parlamento ir Tarybos bylinėjimosi išlaidas.

37. Parlamentas Teisingumo Teismo prašo: – atmesti ieškinį kaip nepagrįstą, – priteisti iš Lenkijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

38. Taryba prašo Teisingumo Teismo: – atmesti pagrindinius reikalavimus kaip nepriimtinus, – subsidiariai – atmesti visą ieškinį kaip nepagrįstą, – priteisti iš Lenkijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

39. 2019 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu Ispanijos Karalystei, Prancūzijos Respublikai, Portugalijos Respublikai ir Europos Komisijai leista įstoti į bylą palaikyti Parlamento ir Tarybos reikalavimų. Įstojimo į bylą paaiškinimus pateikė visos šios į bylą įstojusios šalys, išskyrus Portugalijos Respubliką.

40. Šalims ir į bylą įstojusioms šalims, išskyrus Portugalijos vyriausybę, buvo atstovaujama 2020 m. lapkričio 10 d. vykusiame teismo posėdyje.

V. Analizė

41. Ieškiniui pagrįsti Lenkijos Respublika nurodo vienintelį pagrindą, grindžiamą teisės į saviraiškos ir informacijos laisvę, garantuojamos pagal Chartijos 11 straipsnio 1 dalį, pažeidimu ( 48 ). Pirmiausia trumpai išnagrinėsiu ieškinio priimtinumą (A dalis), tada – šį pagrindą iš esmės (B dalis).

A. Dėl priimtinumo

42. Parlamentas, Taryba, Prancūzijos vyriausybė ir Komisija tvirtina, kad pagrindiniai ieškinio reikalavimai, kiek jais siekiama panaikinti tik Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punktą ir c punkto pabaigą, yra nepriimtini. Tokios nuomonės laikausi ir aš.

43. Iš tiesų iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad Sąjungos aktą panaikinti iš dalies galima tik jei prašomas panaikinti dalis įmanoma atskirti nuo likusios akto dalies. Šis reikalavimas neįvykdomas, jeigu panaikinus dalį teisės akto pakeičiama jo esmė ( 49 ).

44. Akivaizdu, kad panaikinus tik Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punktą ir c punkto pabaigą būtų pakeista šio straipsnio esmė. Kaip tvirtina Parlamentas, Taryba, Prancūzijos vyriausybė ir Komisija, įvairių šio 17 straipsnio nuostatų visuma sudaro „sudėtingą“ atsakomybės tvarką, kuria įtvirtinama Sąjungos teisės aktų leidėjo siekta pusiausvyra tarp dalijimosi paslaugų teikėjų, jų paslaugų naudotojų ir teisių turėtojų teisių ir interesų. Panaikinus tik ginčijamas nuostatas ši atsakomybės tvarka būtų pakeista pakankamai skirtinga ir šiems paslaugų teikėjams kur kas palankesne tvarka. Kitaip tariant, toks dalinis panaikinimas reikštų, kad Teisingumo Teismas turi peržiūrėti patį 17 straipsnį, o to jis negali daryti vykstant procesui dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį.

45. Kita vertus, šalys neginčija, kad ieškovės subsidiariai pateikti reikalavimai, kuriais ji prašo panaikinti visą Direktyvos 2019/790 17 straipsnį, yra priimtini. Iš tikrųjų, kad ir koks svarbus šis straipsnis būtų, jį panaikinus nepasikeistų šios direktyvos esmė. Daugelio jos straipsnių dalykai yra įvairūs, jie išdėstyti įvairiose antraštinėse dalyse ir skyriuose. Todėl minėtos direktyvos 17 straipsnį galima atskirti nuo kitų jos straipsnių, kurie visiškai galėtų likti galioti panaikinus šį straipsnį ( 50 ).

B. Dėl esmės

46. Vienintelį Lenkijos Respublikos nurodytą pagrindą galima apibendrinti keliais žodžiais. Iš esmės ji teigia, kad pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punktą ir c punkto pabaigą dalijimosi paslaugų teikėjai, siekdami būti atleisti nuo bet kokios atsakomybės neteisėto saugomų kūrinių ir kitų objektų „viešo paskelbimo“ teikiant jų paslaugas atveju, privalo vykdyti prevencinę turinio, kurį vartotojai nori įkelti, stebėseną. Tam jie turi naudoti informacinių technologijų priemones, kurios leidžia automatiškai filtruoti minėtą turinį. Tokia prevencinė stebėsena yra naudojimosi pagal Chartijos 11 straipsnį garantuojama saviraiškos laisve apribojimas. Toks apribojimas yra nesuderinamas su šiuo teisės aktu, nes juo pažeidžiama šios pagrindinės teisės „esmė“ arba jis bent jau neatitinka proporcingumo principo.

47. Atsikirsdami Parlamentas ir Taryba, palaikomi Ispanijos ir Prancūzijos vyriausybių bei Komisijos, ginčija kiekvieną iš šių aspektų. Taigi išnagrinėsiu juos iš eilės tolimesnėse dalyse. Pirma, nagrinėsiu ginčijamų nuostatų taikymo sritį (1 dalis). Tada išnagrinėsiu klausimą dėl naudojimosi teise į saviraiškos ir informacijos laisvę apribojimo (2 dalis) ir galiausiai – klausimą dėl šio apribojimo atitikties Chartijai (3 dalis).

1. Dėl ginčijamų nuostatų taikymo srities

48. Siekiant gerai suprasti Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punkte ir c punkto pabaigoje numatytų atleidimo nuo atsakomybės sąlygų taikymo apimtį, palyginimo sumetimais naudinga atkreipti dėmesį į Direktyvos 2000/31 14 straipsnyje nustatytas sąlygas. Iš esmės pagal šį straipsnį paslaugų teikėjas atleidžiamas nuo bet kokios atsakomybės, galinčios kilti dėl neteisėtos informacijos, kurią jis saugo jo paslaugos naudotojo prašymu, jeigu, pirma, jis apie tai nežinojo arba antra, atitinkamu atveju nedelsdamas pašalino šią informaciją arba atėmė galimybę ją pasiekti. Praktikoje nereikalaujama, kad toks paslaugų teikėjas stebėtų jo serveriuose esančią informaciją ir pats ieškotų juose esančios neteisėtos informacijos ( 51 ). Kita vertus, kai jis sužino apie tokią neteisėtą informaciją ir jos buvimo vietą (paprastai pranešus trečiajam asmeniui), jis turi reaguoti, pašalindamas tokią informaciją arba atimdamas galimybę ją pasiekti pagal „pranešimo ir pašalinimo“ (angl. „notice and take down“) sistemą ( 52 ).

49. Priešingai, nei teigia ieškovė, tam, kad įvykdytų ginčijamose nuostatose numatytas sąlygas, dalijimosi paslaugų teikėjai turi vykdyti prevencinę informacijos, kurią įkelia šių paslaugų naudotojai, stebėseną (a dalis). Tokios stebėsenos vykdymui šie paslaugų teikėjai daugeliu atvejų turės naudoti informacinių technologijų priemones, leidžiančias automatiškai filtruoti minėtą turinį (b dalis).

a) Naudotojų įkelto turinio prevencinė stebėsena...

50. Pirma, reikia priminti, kad, viena vertus, pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punktą dalijimosi paslaugų teikėjai, „vadovaudamiesi aukštais pramonės profesinio atidumo standartais“, turi dėti „visas pastangas“, kad „užtikrintų“ konkrečių kūrinių ir kitų objektų, dėl kurių teisių turėtojai paslaugų teikėjams suteikė aktualios ir reikalingos informacijos, „neprieinamumą“.

51. Kita vertus, pagal šios dalies c punktą, gavę pakankamai pagrįstą teisių turėtojų pranešimą dėl saugomų kūrinių ir kitų objektų pasiekiamumo naudojantis jų paslaugomis, šie paslaugų teikėjai turi ne tik nedelsiant imtis priemonių panaikinti prieigą prie šių objektų arba pašalinti juos iš savo interneto svetainių ( 53 ), bet taip pat dėti „visas pastangas“, kad „užkirstų kelią jų įkėlimui ateityje“, šiuo atveju vadovaujantis „pranešimo ir blokavimo“ (angl. „notice and stay down“) logika.

52. Apibendrinant pažymėtina, kad ginčijamomis nuostatomis dalijimosi paslaugų teikėjams nustatyti rūpestingumo įpareigojimai – arba, kitaip tariant, įpareigojimai imtis priemonių ( 54 ) – jų paslaugų stebėjimo srityje. Siekiant, kad būtų „užtikrintas“ teisių turėtojų nurodytų saugomų kūrinių ir kitų objektų „neprieinamumas“ ir „užkirst[as] keli[as] jų įkėlimui ateityje“, šie paslaugų teikėjai turi imtis „visų priemonių, kurių rūpestingas veiklos vykdytojas imtųsi“ ( 55 ), kad pats iš viso naudotojų įkeliamo turinio nustatytų turinį, kuriame yra aptariamų objektų, panaikintų prie jų prieigą arba jį pašalintų ( 56 ).

53. Šį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2019/790 17 straipsniu siekiamas tikslas. Iš tikrųjų pagal Direktyvos 2000/31 14 straipsnį teisių turėtojai turi stebėti dalijimosi paslaugas ir pranešimais informuoti jų teikėjus apie teises pažeidžiantį turinį, esantį teikiant šias paslaugas, kad tie tiekėjai jį pašalintų. Kaip priminė Taryba, priimdamas minėtą 17 straipsnį Sąjungos teisės aktų leidėjas nusprendė, kad pagal tokią sistemą teisių turėtojams tenka pernelyg didelė našta ir jie negali veiksmingai kontroliuoti jų saugomų kūrinių ir objektų naudojimo teikiant šias paslaugas ( 57 ). Visų pirma pašalintas turinys dažnai vėl būdavo netrukus įkeliamas, todėl pastarieji buvo priversti siųsti daug pranešimų ( 58 ). Siekiant išspręsti šią problemą pagal ginčijamas nuostatas šiems paslaugų teikėjams perkeliama jų paslaugų stebėjimo našta ( 59 ).

54. Antra, kaip tvirtina Lenkijos Respublika, siekiant, kad būtų įvykdyti ginčijamose nuostatose nurodyti tikslai, dalijimosi paslaugų teikėjai turės stengtis – ex ante – užkirsti kelią teises pažeidžiančio turinio įkėlimui, o ne tik – ex post – tokį turinį pašalinti.

55. Šiuo klausimu iš Direktyvos 2019/790 66 konstatuojamosios dalies matyti, kad pagal šios direktyvos 17 straipsnio 4 dalies b punktą dalijimosi paslaugų teikėjai turi stengtis „išvengti“, kad teisių turėtojų nurodytų saugomų kūrinių ir kitų objektų „[ne]taptų [nebūtų] įmanoma gauti“ naudojantis jų paslaugomis. Šios dalies c punkto nuostatos dar aiškesnės dėl priemonių, kurių reikia imtis, pobūdžio, nes jose nurodyta, kad šie paslaugų teikėjai turi užtikrinti, kad būtų „užkirst[as] keli[as]“ saugomų kūrinių ir objektų, apie kuriuos pranešė teisių turėtojai, įkėlimui ateityje. Be to, įterpti žodžiai „pagal b punktą“ pabrėžia, kad minėtiems paslaugų teikėjams tie patys reikalavimai keliami pagal abu šiuos punktus: jie turi stengtis užkirsti kelią tam tikro neteisėto turinio įkėlimui – arba pakartotiniam įkėlimui pagal „stay down“ principą – naudojantis jų paslaugomis.

56. Šį aiškinimą taip pat patvirtina tikslas, kurio siekiama Direktyvos 2019/790 17 straipsniu – sudaryti sąlygas teisių turėtojams lengviau kontroliuoti jų kūrinių naudojimą teikiant dalijimosi paslaugas. Kaip tvirtino Taryba, šioje nuostatoje siekiama skaitmeninėje aplinkoje pakartotinai įtvirtinti „viešo paskelbimo“ teisės išimtinį pobūdį. Ginčijamose nuostatose dalijimosi paslaugų teikėjams nustatytais rūpestingumo įpareigojimais siekiama užtikrinti, kad šie teisių turėtojai galėtų veiksmingai „įsiterpti tarp galimų jų kūrinio naudotojų ir viešo paskelbimo, kurį šie naudotojai gali ketinti atlikti“ ( 60 ), naudodamiesi šiomis paslaugomis. Kaip pažymėjo Parlamentas ir Taryba, dėl šios priežasties paslaugų teikėjai turi stengtis įsikišti iki turinio įkėlimo, t. y. iki tol, kol saugomi kūriniai ir objektai, kurie gali būti pateikti turinyje, faktiškai „viešai paskelbiami“ pažeidžiant šią išimtinę teisę.

b) ... kurią atliekant dažnai reikės naudoti filtravimo priemones

57. Šiame etape manau, kad naudinga paaiškinti, jog pasinaudojus tam tikromis informacinių technologijų priemonėmis galima automatiškai nustatyti atitinkamos informacijos įkėlimą į serverį arba jos buvimą tokiame serveryje. Visų pirma tam yra sukurtos turinio automatinio atpažinimo priemonės (angl. „Automatic Content Recognition“, arba „ACR“), grindžiamos įvairioms technikomis, t. y. – pradedant pačia paprasčiausia ir baigiant sudėtingiausia – maiša (angl. „hashing“), skaitmeninis ženklinimas (angl. „watermarking“) ir skaitmeninis pėdsakas (angl. „fingerprinting“) ( 61 ).

58. Nuo antrosios 2000-tųjų pusės tokias priemones, ypač naudojant skaitmeninio pėdsako (angl. „fingerprinting“) techniką ( 62 ), savanoriškai įdiegė tam tikri dalijimosi paslaugų teikėjai, visų pirma ( 63 ) siekdami aktyviai ieškoti teises pažeidžiančio turinio teikiant jų paslaugas ( 64 ). Naudojant atpažinimo priemones, kai taikoma „skaitmeninio pėdsako“ technika, iš tiesų galima automatiškai filtruoti teisių turėtojų saugomus kūrinius ir kitus objektus iš naudojantis minėtomis paslaugomis įkelto turinio, šio turinio įkėlimo metu arba jį įkėlus, tokį turinį lyginant su minėtų teisių turėtojų pateikta referencine informacija ( 65 ). Kai atlikus tokį palyginimą nustatoma atitiktis (angl. „match“), paprastai minėtomis priemonėmis teisių turėtojams leidžiama nuspręsti rankiniu būdu arba automatiškai blokuoti atitinkamą turinį, leisti jį įkelti ir stebėti jo populiarumą pagal žiūrimumo statistiką, taip pat „monetizuoti“, į jį įterpiant reklamą ( 66 ).

59. Pasiūlyme dėl direktyvos atsižvelgta į šią technologinę raidą. Poveikio vertinime pabrėžtas atpažinimo priemonių, kai naudojamas „skaitmeninis pėdsakas“, veiksmingumas pažeidimų srityje ir didesnis klastočių prieinamumas rinkoje. Taigi reikia priminti ( 67 ), kad šiuo pasiūlymu siekta nustatyti, kad dalijimosi paslaugų teikėjai privalomai įdiegtų tokias priemones, keliant tikslą priversti tuos, kurie to dar nebuvo padarę, „prisitaikyti“ ir įpareigoti kitus suteikti teisių turėtojams aiškią prieigą prie jų atpažinimo priemonių ( 68 ).

60. Kaip pabrėžė Parlamentas, Taryba ir Ispanijos vyriausybė, galutinėje Direktyvos 2019/790 versijoje aiškiai nebenurodomos turinio automatinio atpažinimo priemonės. Šios direktyvos 17 straipsnio 4 dalies b ir c punktai suformuluoti vartojant bendras sąvokas. Formaliai pagal šias nuostatas dalijimosi paslaugų teikėjai neįpareigojami taikyti specialių priemonių ar technikos, kad būtų pasiekti jų tikslai ( 69 ).

61. Taigi, remiantis atsakovų ir į bylą įstojusių šalių nuomone, ginčijamomis nuostatomis šie paslaugų teikėjai nėra įpareigoti imtis tokių priemonių. Jie turi „diskreciją“ pasirinkti priemones ir technikas, taikytinas siekiant šiose nuostatose nurodytų tikslų. Šiomis aplinkybėmis minėti paslaugų teikėjai galėtų „pasirinkti“ naudoti tokias priemones (o tie, kas tai jau daro, jas naudoti toliau) arba net sukurti „novatoriškus sprendimus“ ( 70 ). Bet kokiu atveju, remiantis Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 5 dalimi, priemonės, kurių turi imtis šių paslaugų teikėjai, turėtų būti nagrinėjamos kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į proporcingumo principą.

62. Vis dėlto, kaip teigia Lenkijos Respublika, manau, kad ginčijamomis nuostatomis dalijimosi paslaugų teikėjai tikrai daugeliu atvejų įpareigoti taikyti šias turinio atpažinimo priemones ( 71 ). Manau, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas paprasčiausiai pakeitė metodą, lyginant pasiūlymą dėl direktyvos ir jo, kaip Direktyvos 2019/790, priėmimą. Užuot tiesiogiai nustatęs įpareigojimą įdiegti tokias priemones, jis tai padarė netiesiogiai, nustatydamas šiose nuostatose numatytas atleidimo nuo atsakomybės sąlygas.

63. Iš tikrųjų, pirma, kaip pagrįstai pažymėjo ieškovė, reikia atsižvelgti į faktines aplinkybes, susijusias su ginčijamomis nuostatomis. Direktyvos 2019/790 17 straipsnis susijęs su paslaugų teikėjais, kurie saugo „didelį kiekį autorių teisių saugomų kūrinių ar kitų saugomų objektų“ ir suteikia prieigą prie jų visuomenei. Kitaip tariant, tai yra ekonominės veiklos vykdytojai, valdantys didelį, gal net milžinišką, kiekį turinio. Be to, šios dalijimosi paslaugos teikiamos nepertraukiamai ir yra atviros daugybei naudotojų, taigi bet kada gali būti įkelta daug naujo turinio.

64. Tokiomis aplinkybėmis, manau, akivaizdu, kad, kaip tvirtina ieškovė, dalijimosi paslaugų teikėjai negali užtikrinti, kad jų darbuotojai patikrintų visą ar bent didžiąją dalį įkeliamo turinio ( 72 ) – Parlamentas tai iš esmės pripažįsta. Taigi sunku įžvelgti, kokiomis priemonėmis, jei ne naudojant automatinio atpažinimo priemonę, kuri leidžia automatiškai filtruoti naudojantis jų paslaugomis įkeltą turinį, šie paslaugų teikėjai galėtų pagrįstai „užtikrint[i]“ teisių turėtojų nurodytų saugomų kūrinių ir objektų „neprieinamumą“ ir „užkirst[i] kelią jų įkėlimui ateityje“ naudojantis jų paslaugomis, siekiant ginčijamose nuostatose nurodytų tikslų ( 73 ), o Parlamento ir Tarybos teiginiai apie galimus „novatoriškus sprendimus“ šioje srityje ne itin padeda ( 74 ). Be to, atsakovai ir į bylą įstojusios šalys, per teismo posėdį atsakydami į Teisingumo Teismo klausimus, puse lūpų pripažino, kad šios priemonės labai dažnai bus būtinos šiuo klausimu ( 75 ).

65. Antra, reikia priminti, kad dalijimosi paslaugų teikėjai, siekdami laikytis jiems pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punktą nustatytų rūpestingumo įpareigojimų, turi imtis priemonių, atitinkančių „aukšt[us] pramonės profesinio atidumo standart[us]“. Kaip pažymėta šios direktyvos 66 konstatuojamosios dalies antroje pastraipoje, šiuo klausimu reikia atsižvelgti į „geriausią sektoriaus praktiką“ ir „naujausias <...> priemones“.

66. Kaip paaiškinau šios išvados 58 punkte, tokias atpažinimo priemones, kaip „skaitmeninis pėdsakas“, jau naudoja įvairūs dalijimosi paslaugų teikėjai kelioms turinio rūšims ( 76 ). Taigi kiti paslaugų teikėjai, leidžiantys įkelti tokį turinį naudojantis jų paslaugomis, siekdami laikytis ginčijamose nuostatose nustatytų rūpestingumo įpareigojimų, turės a priori laikytis „geriausi[os] sektoriaus praktik[os]“ ir taikyti „naujausias <...> priemones“, įdiegiant tokias priemones, kad būtų filtruojamos šios turinio kategorijos.

67. Tiesa, kaip pažymėjo atsakovai ir į bylą įstojusios šalys, pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 5 dalį priemonės, kurių turi imtis dalijimosi paslaugų teikėjai, kiekvienu atveju turi atitikti proporcingumo principą. Šiuo klausimu reikia atsižvelgti, be kita ko, į, pirma, „paslaugos tipą, auditoriją ir apimtį, taip pat į kūrinių ar kitų objektų, kuriuos įkėlė paslaugų naudotojai, tipą“ ir, antra, „tinkamų ir efektyvių priemonių prieinamumą paslaugų teikėjams ir tų priemonių sąnaudas“ ( 77 ). Šiomis aplinkybėmis negalima atmesti galimybės, kad tam tikrais atvejais šiam principui prieštarautų reikalavimas, kad tam tikri paslaugų teikėjai naudotų turinio automatinio atpažinimo priemonę. Taip pat atrodo, kad, atsižvelgiant į dabartines technologijas, šios priemonės yra nepritaikytos ir neveiksmingos tam tikriems saugomiems kūriniams ir objektams ( 78 ).

68. Vis dėlto, išskyrus šiuos atskirus atvejus, mano nuomone, yra aišku, kad visada, kai rinkoje yra įvairių tinkamų ir veiksmingų priemonių, kurios nėra nepagrįstai brangios, dalijimosi paslaugų teikėjai privalo, be kita ko, jas įdiegti, kad įrodytų, jog dėjo „visas pastangas“, kad užkirstų kelią neteisėto turinio įkėlimui, ir taip laikytųsi ginčijamų nuostatų ( 79 ). Tam tikrais atvejais remdamiesi proporcingumo principu jie gali iš esamų priemonių pasirinkti tas, kurios geriausiai pritaikytos jų atvejui ir turimiems ištekliams ( 80 ), o turtingiausieji – gal net sukurti savo tokią priemonę.

69. Apibendrinant darytina išvada, kad siekdami pagal ginčijamas nuostatas įrodyti, jog „vadovaudamiesi aukštais pramonės profesinio atidumo standartais [jie dėjo] visas pastangas, kad užtikrintų“ teisių turėtojų nurodytų saugomų kūrinių ir objektų „neprieinamumą“ ir „užkirstų kelią jų įkėlimui ateityje“ naudojantis jų paslaugomis, dalijimosi paslaugų teikėjai dažniausiai turi įdiegti turinio automatinio atpažinimo priemones, kad būtų filtruojamas jų paslaugų naudotojų įkeliamas turinys ir prireikus dalis jo blokuojama prieš jį įkeliant ( 81 ).

2. Dėl naudojimosi teise į saviraiškos ir informacijos laisvę apribojimo

70. Išaiškinus ginčijamų nuostatų taikymo sritį, reikia pradėti šių nuostatų analizę saviraiškos ir informacijos laisvės požiūriu.

71. Chartijos 11 straipsnyje garantuojama teisė, kuri „apima laisvę turėti įsitikinimus, gauti bei skleisti informaciją ir idėjas valdžios institucijoms nekliudant ir nepaisant valstybių sienų“, atitinka 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 10 straipsnyje numatytą teisę ( 82 ). Taigi pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį šių teisių esmė arba bent taikymo sritis yra ta pati. Darytina išvada, kad šis Chartijos 11 straipsnis turi būti aiškinamas atsižvelgiant į minėtą EŽTK 10 straipsnį ir su juo susijusią Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) jurisprudenciją.

72. Ši pagrindinė teisė neginčijamai reikšminga nagrinėjamu atveju. Iš tikrųjų, kaip Lenkijos Respublika ir Komisija nurodė savo pastabose, Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nurodytos dalijimosi paslaugos yra ypač svarbios laisvės gauti arba skleisti informaciją ar idėjas požiūriu.

73. Taigi, kaip teigia ieškovė, naudojimasis teise į saviraiškos ir informacijos laisvę apima turinio įkėlimą naudojantis minėtomis paslaugomis, nesvarbu, ar kalbama apie vaizdo įrašus, nuotraukas, tekstą, ar kt. ( 83 ). Toks įkėlimas taip pat gali būti susijęs su kitomis gretutinėmis laisvėmis. Visų pirma kai aptariamas turinys yra jį įkeliančių naudotojų meninė raiška, jį įkeliant naudojamasi menų laisve, garantuojama pagal Chartijos 13 straipsnį ir EŽTK 10 straipsnį ( 84 ).

74. Reikia pažymėti, kad taip yra neatsižvelgiant į klausimą, ar šiuo turiniu pažeidžiamos autorių teisės. Manau, kad priešingas Parlamento argumentas sukelia teisinę aproksimaciją. Iš tiesų tai, kad informacijai taikoma autorių teisių apsauga, nereiškia, kad ji savaime nepatenka į saviraiškos laisvės apimtį ( 85 ). Nors paprastai pagrįsta apriboti tokios informacijos sklaidą, tai reikšminga tik nagrinėjant tokio laisvei taikomo apribojimo sąlygų priimtinumą ( 86 ).

75. Ieškovės teigimu, filtravimo priemonės, kurias dalijimosi paslaugų teikėjai yra priversti įdiegti, siekdami įvykdyti Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punkto ir c punkto pabaigos reikalavimus, savo pobūdžiu yra naudotojų informacijos kontrolės „prevencinės priemonės“. Šios priemonės lemia „ex ante apribojimus“, kaip tai suprantama pagal EŽTT jurisprudenciją, susijusią su EŽTK 10 straipsniu. Taigi pagal ginčijamas nuostatas teikiant dalijimosi paslaugas bus taikoma „bendra automatizuota prevencinio pobūdžio cenzūra“, kurią vykdys jų teikėjai. Todėl minėtomis nuostatomis Sąjungos teisės aktų leidėjas itin stipriai „suvaržo“ minėtų naudotojų saviraiškos ir informacijos laisvę.

76. Kita vertus atsakovai ir į bylą įstojusios šalys neigia, kad ginčijamos nuostatos lemia tokią „cenzūrą“ arba kokį nors šios laisvės „suvaržymą“. Visų pirma, Tarybos teigimu, šiomis nuostatomis – arba Direktyvos 2019/790 17 straipsniu apskritai – nesiekiama ex ante apriboti informacijos, kuri gali būti skleidžiama naudojantis šiomis paslaugomis. Naudotojai gali savo nuožiūra įkelti norimą turinį. Paprasčiausiai visais atvejais, kai tokiam įkeliamam turiniui taikoma autorių teisių apsauga, šie paslaugų teikėjai iš esmės turėtų gauti atitinkamų teisių turėtojų leidimą, o jo negavę – būtų atsakingi ex post.

77. Kaip ir ieškovė, manau, kad ginčijamomis nuostatomis faktiškai „suvaržoma“ dalijimosi paslaugų naudotojų saviraiškos laisvė. Vis dėlto manau, kad reikia atlikti terminologinio pobūdžio patikslinimą. Tiesa, žodis „cenzūra“ yra daugiareikšmis. Vis dėlto iš ieškovės pastabų aiškiai matyti, kad vartodama tokį žodį ji kalba apie informacijos ex ante kontrolę prieš ją platinant. Šiomis aplinkybėmis manau, kad Parlamento, Tarybos ir Ispanijos vyriausybės argumentai, kad žodis „cenzūra“ šiuo atveju yra nereikšmingas todėl, kad pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnį nereikalaujama „politine ar moraline“ prasme vykdyti naudojantis dalijimosi paslaugomis įkeliamos informacijos kontrolės, yra nesusiję su ginču. Siekdamas išvengti papildomos painiavos šioje dalyje vartosiu tik žodžius „prevencinės priemonės“ ir „ex ante apribojimai“.

78. Vis dėlto Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nėra paprasčiausiai numatyta, kaip tvirtina Taryba, kad dalijimosi paslaugų teikėjai turi gauti leidimą jų paslaugų naudotojų įkeltam saugomam turiniui, o jo negavę, jie yra tiesiogiai atsakingi. Kaip paaiškinau ankstesnėje dalyje, ginčijamose nuostatose taip pat numatyta, kad minėti paslaugų teikėjai atleidžiami nuo šios atsakomybės, kai deda „visas pastangas“ tam, kad naudotojams būtų užkirstas kelias įkelti turinį, kuriame yra teisių turėtojų nustatytų saugomų kūrinių ir kitų objektų. Taigi šie paslaugų teikėjai turi filtruoti aptariamą turinį ir jį prevenciškai blokuoti.

79. Ieškovė teigia, kad pagal savo pobūdį filtravimas yra „prevencinė“ naudojantis šiomis paslaugomis skleidžiamos informacijos kontrolės „priemonė“, o blokavimo priemonės, kurių gali būti dėl to imtasi, yra „ex ante apribojimai“, kaip tai suprantama pagal EŽTT jurisprudenciją, susijusią su EŽTK 10 straipsniu ( 87 ): siekiant ne nubausti dėl galimų autorių teisių pažeidimų, o užkirsti jiems kelią, informacija, kurią naudotojai nori įkelti, yra tikrinama, o informacijos, kuri laikoma galinčia lemti tokį pažeidimą, sklaida yra apribojama iki jos išplatinimo ( 88 ).

80. Taigi tokiais atvejais, priešingai, nei tvirtina Taryba, naudotojai, naudodamiesi dalijimosi paslaugomis, negali „savo nuožiūra“ įkelti norimo turinio. Šių paslaugų teikėjų įdiegtomis filtravimo ir blokavimo priemonėmis bus apribotas turinys, kurį jie gali įkelti. Todėl „suvaržomas“ naudojimasis minėtų naudotojų komunikacijos laisve. Be to, filtruojant ir blokuojant turinį iki jo paskelbimo suvaržoma visuomenės laisvė gauti informaciją ( 89 ).

81. Parlamentas ir Taryba atsikerta, kad dalijimosi paslaugų teikėjai, kaip privatūs ekonominės veiklos vykdytojai, gali savo nuožiūra pasirinkti informaciją, kuri turėtų būti platinama naudojantis jų paslaugomis, ir taip nuspręsti filtruoti ir blokuoti turinį. Net darant prielaidą, kad tai yra naudotojų saviraiškos laisvės „suvaržymas“, Sąjungos teisės aktų leidėjas bet kuriuo atveju negali būti laikomas dėl to atsakingu.

82. Manau, kad šis argumentas apima du atvejus. Tiesa, kad dalijimosi paslaugų teikėjai, naudodamiesi laisve užsiimti verslu ir sutartine laisve, kurios jiems garantuojamos pagal Chartijos 16 straipsnį, gali nustatyti jų paslaugų naudojimo sąlygas arba „bendruomenės taisykles“, tvarką turinio srityje ir savo iniciatyva vykdyti tam tikros formos „savireguliavimą“, filtruodami ir blokuodami turinį, kuris, jų nuomone, pažeidžia šias taisykles. Šiuo atveju tai nėra naudotojų saviraiškos laisvės suvaržymas, kurį atlieka „valdžios institucijos“, kaip tai suprantama pagal EŽTK 10 straipsnį ir Chartijos 11 straipsnį ( 90 ).

83. Vis dėlto nagrinėjamu atveju, mano nuomone, nekalbama apie dalijimosi paslaugų teikėjų „savireguliavimą“. Neatsižvelgiant į tai, ar draudimas įkelti teises pažeidžiantį turinį yra nustatytas jų bendrosiose naudojimo sąlygose arba jų „bendruomenės taisyklėse“, turinio filtravimas ir blokavimas vykdomas siekiant vykdyti ginčijamas nuostatas ( 91 ).

84. Taigi, mano nuomone, būtent Sąjungos teisės aktų leidėjas yra atsakingas už naudotojų saviraiškos laisvės „suvaržymą“ . Iš tiesų jis yra jo iniciatorius. Be to, Parlamentas ir Taryba patys pripažįsta, kad ginčijamomis nuostatomis iš esmės siekiama įpareigoti dalijimosi paslaugų teikėjus vykdyti naudojantis šiomis paslaugomis daromų autorių teisių pažeidimų kontrolę. Tam tikra prasme teisės aktų leidėjas šiems paslaugų teikėjams delegavo užduotį kontroliuoti, kad skaitmeninėje aplinkoje autorių teisės būtų tinkamai įgyvendinamos. Teisės aktų leidėjas negali tuo pačiu metu deleguoti tokios užduoties ir perduoti bet kokią su naudotojų pagrindinių teisių suvaržymu, kuris dėl to atsiranda, susijusią atsakomybę minėtiems paslaugų teikėjams ( 92 ).

85. Šiuo klausimu mano įsitikinimo nepaneigia Tarybos argumentas, kad ginčijamomis nuostatomis dalijimosi paslaugų teikėjai „neįpareigojami“ filtruoti ir blokuoti jų paslaugų naudotojų įkeliamo turinio, motyvuojant tuo, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalyje šiems paslaugų teikėjams nėra nustatoma stricto sensu kokia nors „pareiga“, o tik numatomas atleidimo nuo atsakomybės mechanizmas, kuriuo jie turi „galimybę“ pasinaudoti, kai nėra gavę teisių turėtojų leidimo.

86. Iš tikrųjų, mano nuomone, siekiant įvertinti Direktyvos 2019/790 17 straipsnio atitiktį Chartijos 11 straipsniui, reikia atsižvelgti ne tik į jo formuluotę, bet taip pat į konkretų jo poveikį. Atsižvelgiant į tai, kad, pirma, dėl tam tikriems saugomiems kūriniams ir kitiems objektams dalijimosi paslaugų teikėjai negalės gauti teisių turėtojų leidimo ( 93 ), o antra, naudotojai vis tiek galimai galės įkelti tam tikrą kiekį turinio, kuriame yra aptariami objektai, pasinaudojimas Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalyje numatytu mechanizmu šiems paslaugų teikėjams bus ne „galimybė“, bet būtinybė, nes priešingu atveju jie prisiimtų pernelyg didelę atsakomybės riziką. Taigi daugeliu atvejų ginčijamose nuostatose numatytos atleidimo nuo atsakomybės sąlygos iš tikrųjų bus realūs įpareigojimai minėtiems paslaugų teikėjams. Be to, reikia pažymėti, kad pačioje 17 straipsnio 5 dalyje kalbama apie dalijimosi paslaugų teikėjams tenkančius „įsipareigojim[us] pagal 4 dalį“ (išskirta mano).

87. Mano nuomone, toks atsakomybės (atleidimo nuo jos) mechanizmas yra toks pat veiksmingas būdas kaip ir tiesioginis įpareigojimas priversti atitinkamus ekonominės veiklos vykdytojus vykdyti prevencinį jų paslaugų naudotojų turinio filtravimą. Kaip nurodžiau šios išvados 62 punkte, Sąjungos teisės aktų leidėjas šiuo klausimu tiesiog pakeitė metodą. Vis dėlto šiais skirtingais metodais užtikrinamas tas pats poveikis ir dėl šios priežasties pagrindinių teisių atžvilgiu juos reikėtų vertinti vienodai ( 94 ).

3. Dėl šio apribojimo atitikties Chartijai

88. Iš ankstesnės dalies matyti, kad, kaip tvirtina Lenkijos Respublika, ginčijamomis nuostatomis apribojamas naudojimasis teise į saviraiškos laisvę, garantuojamą pagal Chartijos 11 straipsnį.

89. Vis dėlto saviraiškos laisvė nėra absoliuti. Pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį naudojimosi šia laisve apribojimai yra galimi su sąlyga, kad, pirma, jie yra „numatyt[i] įstatymo“, antra, jais nekeičiama šios laisvės „esm[ė]“ ir, trečia, atitinka „proporcingumo princip[ą]“.

90. Panašiai, remiantis EŽTK 10 straipsnio 2 dalimi ir su ja susijusia EŽTT jurisprudencija, saviraiškos laisvės apribojimas yra leistinas, jeigu, pirma, jį „nustato įstatymas“, antra, juo siekiama vieno ar kelių minėtoje 2 dalyje nustatytų teisėtų tikslų ir, trečia, jis yra „[būtinas] demokratinėje visuomenėje“ ( 95 ). Nors šios sąlygos iš dalies suformuluotos skirtingai nei Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytos sąlygos, turi būti laikoma, kad jų reikšmė arba bent jau taikymo sritis yra ta pati ( 96 ).

91. Paskesnėse dalyse nagrinėsiu trijų Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų įgyvendinimą, kartu jas aiškindamas atsižvelgiant į reikšmingą EŽTT jurisprudenciją. Tai darydamas nurodysiu priežastis, dėl kurių nagrinėjamas apribojimas yra „numatytas įstatymo“ (a dalis), paaiškinsiu, kodėl juo nekeičiama saviraiškos laisvės „esmė“ (b dalis), ir kodėl teisingai aiškinant Direktyvos 2019/790 17 straipsnį jis atitinka proporcingumo principą (c dalis).

a) Nagrinėjamas apribojimas yra „numatytas įstatymo“

92. Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija sąlyga, kad bet koks naudojimosi pagrindinėmis teisėmis apribojimas turi būti „numatytas įstatymo“, kaip tai suprantama pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į EŽTT jurisprudenciją, susijusią su lygiaverte sąlyga, numatyta EŽTK 10 straipsnio 2 dalyje, reiškia ne tik tai, kad toks apribojimas turi turėti teisinį pagrindą („įstatymo egzistavimas“), bet taip pat, kad šis teisinis pagrindas turi pasižymėti tam tikru prieinamumu ir numatomumu („įstatymo kokybė“) ( 97 ).

93. Šiuo atveju, pirma, akivaizdu, kad nagrinėjamas apribojimas turi teisinį pagrindą, nes nustatytas Sąjungos teisės aktų leidėjo priimtose nuostatose.

94. Antra, kiek tai susiję su šio teisinio pagrindo „kokybe“, reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją ( 98 ) ir EŽTT jurisprudenciją ( 99 ) teisinio pagrindo, kuriuo apribojamas naudojimasis pagrindine teise, poveikis turi būti pakankamai prieinamas ir nuspėjamas, t. y. turi būti suformuluotas pakankamai aiškiai ir tiksliai, kad suinteresuotieji asmenys, prireikus pasinaudoję specialisto patarimais, galėtų atitinkamai elgtis.

95. Manau, kad ginčijamos nuostatos yra pakankamai aiškios ir tikslios, kad atitiktų šį reikalavimą. Tiesa, kad Direktyvos 2019/790 2 straipsnio 6 punkte numatytoje „turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėj[o]“ apibrėžtyje ir ginčijamose nuostatose yra kelios atviros sąvokos – „didel[is] kiek[is] autorių teisių saugomų kūrinių ar kitų saugomų objektų“, „vis[o]s pastang[o]s“, „aukšt[i] pramonės profesinio atidumo [standartai]“ ir kt. – dėl kurių atsiranda tam tikras neaiškumas dėl susijusių ekonominės veiklos vykdytojų ir dėl jiems kiekvienu atveju nustatytų įpareigojimų. Vis dėlto remiantis Parlamento ir Tarybos pateiktais paaiškinimais, vartojant šias sąvokas siekiama užtikrinti, kad šios nuostatos galėtų būti pritaikytos įvairaus pobūdžio ekonominės veiklos vykdytojams ir atvejams, taip pat atsižvelgiant į praktikos ir technologijų raidą, kad būtų įvertinti būsimi pokyčiai. Remiantis EŽTT jurisprudencija, Sąjungos teisės aktų leidėjas, nepažeisdamas „numatomumo“ reikalavimo, gali suteikti savo priimamoms nuostatoms tam tikro lankstumo, o ne užtikrinti visišką jų teisinį saugumą ( 100 ). Be to, šioje išvadoje pateikti paaiškinimai, taip pat Teisingumo Teismo paaiškinimai jo būsimame sprendime ir sprendimuose ateityje, padės patikslinti šias sąvokas ir pašalinti jas supančias abejones, o tai irgi atitinka „numatomumo“ reikalavimą ( 101 ).

96. Vis dėlto reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas ( 102 ) ir EŽTT ( 103 ) kartu su „numatomumo“ reikalavimu taip pat vertina, ar suvaržymą lemiantis teisinis pagrindas suteikia pakankamą apsaugą nuo galimų savavališkų ar piktnaudžiaujamų pagrindinių teisių pažeidimų (laikantis „teisės viršenybės“ principo). Nagrinėjamu atveju ieškovė ginčija šį aspektą.

97. Vis dėlto klausimas, ar ginčijamomis nuostatomis suteikiamos pakankamos garantijos, kad būtų užtikrinta dalijimosi paslaugų naudotojų saviraiškos laisvės apsauga nuo per didelio ar savavališko filtravimo ir blokavimo, taip pat susijęs su iš šių nuostatų kildinamo apribojimo proporcingumu ( 104 ). Taigi, siekdamas išvengti kartojimosi, šį klausimą išanalizuosiu nagrinėdamas su proporcingumo principo laikymusi susijusią sąlygą ( 105 ).

b) Nagrinėjamu apribojimu nekeičiama teisės į saviraiškos laisvę „esmė“

98. Reikia priminti, kad Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje nurodyta sąlyga, kad bet koks šio dokumento pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi „nekeisti šių teisių ir laisvių esmės“, reiškia, kad, kai priemone pažeidžiama ši „esmė“, ji negali būti pateisinama. Tokiu atveju pripažįstama, kad ši priemonė prieštarauja Chartijai, ir, kiek tai susiję su Sąjungos teisės aktu, ji turi būti panaikinta arba pripažinta negaliojančia, nereikalaujant nagrinėti sąlygos, susijusios su proporcingumo principo laikymusi ( 106 ).

99. Iš tikrųjų Sąjungos teisės aktų leidėjas, siekdamas bendro intereso, gali riboti tam tikrų pagrindinių teisių įgyvendinimą, kad apsaugotų kitas teises ir interesus. Tokių veiksmų jis gali imtis, visų pirma siekdamas apsaugoti kitą pagrindinę teisę. Šiuo klausimu jis turi tam tikrą diskreciją įvertinti įvairias esamas teises ir interesus ir rasti „teisingą pusiausvyrą“ ( 107 ). Vis dėlto ši diskrecija yra visiškai apribota. Pagrindinės teisės „esmė“ yra „neliečiamas branduolys“, kuris negali būti ribojamas. Taigi joks tikslas, net jeigu teisėtas, nepateisina tam tikrų, išimtinai grubių, pagrindinių teisių pažeidimų. Kitaip tariant, tikslą pateisina ne visos priemonės.

100. Šiuo atveju, kaip teigia Lenkijos Respublika, ginčijamomis nuostatomis pažeidžiama teisės į saviraiškos laisvę „esmė“. Iš tikrųjų dalijimosi paslaugų teikėjų atliekama paslaugų naudotojų įkeliamo turinio prevencinė stebėsena, kurią vadovaujantis šiomis nuostatomis šie paslaugų teikėjai turi vykdyti, paneigia šią teisę, nes vykdant stebėseną šis turinys suvaržomas ir gali būti blokuojamas dar iki jo išplatinimo.

101. Kaip ir atsakovai bei į bylą įstojusios šalys nepritariu šiai nuomonei.

102. Tiesa, kad prevencinės informacijos kontrolės priemonės dėl savo pernelyg didelio galimo poveikio paprastai laikomos itin dideliais saviraiškos laisvės suvaržymais ( 108 ). Paprastai šioms prevencinėms priemonėms demokratinėje visuomenėje iš principo nepritariama, motyvuojant tuo, kad apribodamos tam tikrą informaciją dar iki jos išplatinimo jos užkerta keliąs bet kokiai viešai diskusijai dėl turinio, taip panaikinama pati saviraiškos laisvės, kaip pliuralizmo veiksnio, funkcija ( 109 ). Dėl šių priežasčių, kaip pažymi ieškovė, daug valstybių narių savose konstitucijose draudžia visuotinę ex ante informacijos kontrolę.

103. Šie argumentai yra visapusiškai reikšmingi, kiek tai susiję su internetu. Kaip teigia ieškovė, šis tinklas yra ypač svarbus laisvės gauti ir skelbti informaciją ir idėjas požiūriu ( 110 ). Tai visų pirma taikoma didelėms platformoms ir socialiniams tinklams, kurie, kiekvienam asmeniui leisdami internete skelbti norimą turinį, o visuomenei su juo susipažinti, yra „beprecedentės“ šios laisvės įgyvendinimo priemonės ( 111 ). Todėl šios platformos prisideda prie informacijos rengimo tam tikros formos „demokratizacijos“ ir, nepaisant to, kad yra valdomos privačių operatorių, jos tapo esmine saviraiškos internete infrastruktūra ( 112 ). Taigi atsižvelgiant į dabartines ryšio priemones teisė į saviraiškos laisvę visų pirma reiškia prieigos prie šių platformų laisvę ir laisvę jose reikštis iš esmės netrukdant valdžios institucijoms ( 113 ).

104. Jeigu minėtos institucijos tiesiogiai arba netiesiogiai ( 114 ) įpareigotų tarpinių paslaugų teikėjus, kurie kontroliuoja šią saviraiškos infrastruktūrą, vykdyti prevencinę visuotinę jų paslaugų naudotojų įkeliamo turinio stebėseną ieškant bet kokios neteisėtos ar tiesiog nepageidautinos informacijos, ši komunikacijos laisvė būtų paneigta. Manau, kad tokiu atveju Chartijos 11 straipsnyje numatytos saviraiškos laisvės „esmė“ būtų pažeista.

105. Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 2000/31 15 straipsnis, mano nuomone, yra itin svarbus. Šioje nuostatoje numačius, kad tarpinių paslaugų teikėjams negali būti nustatoma „bendra pareiga stebėti jų perduodamą ar saugomą informaciją“, ja uždraudžiama vykdyti šiems tarpininkams deleguotą visuotinę prevencinę informacijos internete stebėseną. Taip ja garantuojama, kad internetas išliktų laisva ir atvira erdve ( 115 ).

106. Dėl šios priežasties šiame 15 straipsnyje numatytą draudimą esu linkęs laikyti internetą reglamentuojančiu bendruoju teisės principu, nes juo skaitmeninėje erdvėje sukonkretinama pagrindinė komunikacijos laisvė ( 116 ). Be to, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje jau yra lyginęs pagarbą šiai laisvei ir šio draudimo laikymąsi ( 117 ). Iš tiesų jie yra neatsiejami. Manau, kad darytina išvada, jog minėtas draudimas peržengia minėto 15 straipsnio ribas ir galioja ne tik valstybėms narėms, bet taip pat Sąjungos teisės aktų leidėjui.

107. Vis dėlto, priešingai, nei tvirtina ieškovė, pagrindine teise į saviraiškos laisvę, kuri sukonkretinta draudimu nustatyti „bendrus stebėjimo įpareigojimus“, nėra draudžiami bet kokie stebėjimo įpareigojimai.

108. Iš tiesų, kaip primena Komisija, Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje, susijusioje su draudimais, kurie gali būti nustatyti interneto tarpininkams ( 118 ), pripažino, kad toks tarpininkas gali būti įpareigojamas „užkirsti kelią“ tam tikriems pažeidimams, vykdant tam tikrą tikslinį savo paslaugų stebėjimą ( 119 ). Taip jis išskyrė „bendrus“ stebėjimo įpareigojimus ir įpareigojimus, taikomus „konkrečiais“ atvejais ( 120 ). Panašiai prevencinių informacijos kontrolės priemonių, įskaitant įpareigojimus blokuoti, EŽTT nelaiko savaime nesuderinamais su EŽTK 10 straipsniu, jeigu jie yra nustatyti konkrečiu atveju ( 121 ). Savo Sprendime Delfi AS. prieš Estiją tas teismas net yra pripažinęs, kad gali būti reikalaujama, jog kai kurie tarpininkai aktyviai stebėtų savo paslaugas, ieškodami tam tikros neteisėtos informacijos ( 122 ).

109. Ieškovė atsikerta, kad pagal ginčijamas nuostatas dalijimosi paslaugų teikėjams nustatytas stebėjimo įpareigojimas yra būtent „bendras“. Iš tiesų, siekdami „užtikrinti“ teisių turėtojų nurodytų saugomų kūrinių ir kitų objektų „neprieinamumą“ ir „užkirsti kelią jų įkėlimui ateityje“ naudojantis jų paslaugomis šie paslaugų teikėjai praktiškai turi filtruoti visą visų naudotojų įkeliamą turinį.

110. Vis dėlto, kaip atsakovai ir į bylą įstojusios šalys, manau, jog šiomis nuostatomis iš tikrųjų nustatomas „konkretus“ stebėjimo įpareigojimas ( 123 ). Tačiau reikia pripažinti, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje ( 124 ) neseniai būta pokyčių dėl kriterijaus, pagal kurį atskiriamas „bendras“ ir „konkretus“ įpareigojimas.

111. Iš pradžių atrodė, kad Teisingumo Teismas svarbiu laikė tikrintinos informacijos kiekį. Sprendime L’Oréal ir kt. ( 125 ) Teisingumo Teismas nusprendė, kad elektroninės prekyvietės operatorius negali būti įpareigotas vykdyti „aktyvios visų kiekvieno jo kliento duomenų priežiūros, siekiant užkirsti kelią bet kokiam būsimam intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui“. Sprendime Scarlet Extended jis nusprendė, kad interneto prieigos paslaugų teikėjas negali būti nustatytu draudimu priverstas įdiegti filtravimo sistemą, taikomą „visiems naudojantis [jo] paslaugomis gaunamiems ir siunčiamiems elektroniniams pranešimams“, taigi „visų [jo] klientų atžvilgiu“ siekiant „nustatyti [tokio teikėjo] tinklu siunčiamas muzikos, kinematografijos ar audiovizualinių kūrinių, kurių intelektinės nuosavybės teisės tariamai priklauso ieškovui, elektronines rinkmenas, kad būtų galima užblokuoti rinkmenų, kuriomis keičiantis pažeidžiamos autorių teisės, persiuntimą“ ( 126 ). Sprendime SABAM ( 127 ) Teisingumo Teismas taikė tuos pačius argumentus dėl įpareigojimo socialinio tinklo platformos valdytojui įdiegti panašią filtravimo sistemą. Galiausiai Sprendime Mc Fadden ( 128 ) jis nusprendė, kad belaidžio vietos tinklo operatoriui negali būti nustatytas įpareigojimas stebėti „vis[ą] [šiuo tinklu] perduodam[ą] informacij[ą]“, net jeigu reikalaujama blokuoti teisių turėtojo nustatyto unikalaus muzikos kūrinio kopijas ( 129 ).

112. Atrodo, kad dabar Teisingumo Teismas remiasi to, ko ieškoma, tikslumu. Šiuo klausimu Sprendime Glawischnig‑Piesczek ( 130 ), susijusiame su šmeižto sritimi, Teisingumo Teismas nusprendė: socialinio tinklo operatoriui nustatytas įpareigojimas stebėti visą į šį tinklą įkeliamą informaciją ( 131 ) turėjo būti laikomas „konkrečiu“, motyvuojant tuo, kad buvo siekiama surasti ir blokuoti „konkrečią“ ( 132 ) šmeižiančią informaciją; paslaugų teikėjas neprivalėjo atlikti „atskiro“ filtruojamos informacijos teisėtumo „vertinimo“; priešingai, jis galėjo „naudotis automatizuotomis paieškos techninėmis priemonėmis“ ( 133 ).

113. Manau, kad šie Teisingumo Teismo jurisprudencijos ( 134 ) pokyčiai yra pagrįsti. Nors jos ribas nurodysiu vėliau ( 135 ), dabar reikia pabrėžti, kad nusprendus, jog stebėjimo įpareigojimas yra „bendras“, jeigu juo tarpinis paslaugų teikėjas faktiškai priverčiamas atlikti visos jo paslaugų naudotojų įkeliamos informacijos filtravimą pasinaudojant informacinių technologijų priemonėmis, nors ir kalbama apie konkrečių pažeidimų paiešką, deja, nebūtų atsižvelgiama į technologinę plėtrą, kuri sudaro sąlygas atlikti tokį filtravimą, ir iš Sąjungos teisės aktų leidėjo būtų atimta veiksminga priemonė kovoti su tam tikro pobūdžio neteisėtu turiniu.

114. Šiuo atveju tam, kad būtų pasiekti ginčijamose nuostatose nurodyti tikslai, dalijimosi paslaugų teikėjai, žinoma, turi stebėti visą jų paslaugų naudotojų įkeliamą turinį. Vis dėlto šiame turinyje reikia ieškoti „konkrečių saugomų kūrinių ar kitų objektų“, dėl kurių teisių turėtojai jiems bus prieš tai atsiuntę „aktuali[ą] ir reikaling[ą] informacij[ą]“ (Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punktas) arba „pakankamai pagrįstą <...> pranešimą“ (minėtos 4 dalies c punktas). Koks turinys turės būti blokuojamas, tiksliau paaiškinsiu vėliau šioje išvadoje ( 136 ). Vis dėlto šiame analizės etape, mano nuomone, šių elementų pakanka, kad būtų įrodyta, jog šiomis nuostatomis netiesiogiai tikrai numatomas „konkretus“ stebėjimo įpareigojimas, ir būtų atmestas teisės į saviraiškos laisvę „esmės“ pažeidimas ( 137 ).

115. Pabaigoje reikia pažymėti, kad nors Sąjungos teisės aktų leidėjas negali interneto tarpininkams deleguoti atsakomybės vykdyti visuotinį prevencinį visos naudojantis jų paslaugomis pasidalytos ir siunčiamos informacijos stebėjimą, jis, mano nuomone, gali, nepažeisdamas saviraiškos laisvės „esmės“, nuspręsti tam tikriems interneto tarpininkams nustatyti kai kurias aktyvaus stebėjimo priemones, susijusias su tam tikra konkrečia neteisėta informacija. Be to, reikia pažymėti, kad dėl Direktyvos 2019/790 17 straipsnio šiuo klausimu priimti Komisijos komunikatai ir rekomendacijos ( 138 ) bei nauji teisės aktai ( 139 ), kuriais šiuo aspektu siekiama priversti tam tikrus tarpininkus – visų pirma didžiąsias platformas – prisidėti prie kovos su tam tikro pobūdžio neteisėtu turiniu. Vis dėlto kiekvienu atveju turi būti užtikrintas proporcingumo principo laikymasis. Tokia forma tam tikriems tarpininkams deleguojant teisėtumo internete kontrolę ( 140 ), be kita ko, kartu kyla pavojus jų paslaugų naudotojų saviraiškos laisvei ir dėl šios priežasties to negalima daryti, pastariesiems neužtikrinus pakankamos apsaugos ( 141 ).

c) Nagrinėjamas apribojimas atitinka proporcingumo principą

116. Telieka išnagrinėti sąlygą, susijusią su proporcingumo principu, kurią, remiantis Chartijos 52 straipsnio 1 dalies nuostatomis, sudaro dvi smulkesnės sąlygos: nagrinėjamas apribojimas turi būti, pirma, „būtinas“ ir, antra, „tikrai atiti[kti] Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba [būti] reikalingas kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti“.

117. Tarp bylos šalių nekyla ginčas dėl to, kad antroji smulkesnė sąlyga įvykdyta. Atsižvelgiant į bendrą Direktyvos 2019/790 17 straipsniu siekiamą tikslą ( 142 ), nagrinėjamas apribojimas yra „reikaling[as] kitų teisėms ir laisvėms [t. y. teisių turėtojų autorių teisėms ir gretutinėms teisėms] apsaugoti“. Reikia priminti, kad intelektinė nuosavybė yra saugoma kaip pagrindinė teisė, be kita ko ( 143 ), pagal Chartijos 17 straipsnio 2 dalį ir EŽTK pirmojo protokolo 1 straipsnį ( 144 ). Taigi ginčijamos nuostatos yra „pozityvios apsaugos priemonės“, Sąjungos teisės aktų leidėjo priimtos siekiant minėtiems teisių turėtojams užtikrinti realų ir veiksmingą jų intelektinės nuosavybės teisių įgyvendinimą šiems sąveikaujant su dalijimosi paslaugų teikėjais ( 145 ).

118. Vis dėlto bylos šalys nesutaria dėl klausimo, ar nagrinėjamas apribojimas atitinka pirmąją smulkesnę sąlygą. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Chartiją garantuojamos pagrindinės teisės įgyvendinimo apribojimo „būtinumo“, kaip tai suprantama pagal jos 52 straipsnio 1 dalį, nagrinėjimas iš tikrųjų apima trijų kartu taikomų reikalavimų patikrinimą: reikia patikrinti, ar šis apribojimas yra: 1) „tinkamas“; 2) „būtinas“; ir 3) „proporcingas“stricto sensu ( 146 ). Šiuos tris reikalavimus iš eilės išnagrinėsiu paskesnėse dalyse.

1) Nagrinėjamas apribojimas yra „tinkamas“

119. Atrodo, kad su apribojimo „tinkamumu“ susijusio reikalavimo Lenkijos Respublika neginčija. Bet kuriuo atveju, kaip Parlamentas ir Taryba, manau, kad jis yra įvykdytas.

120. Iš tikrųjų nagrinėdamas atitinkamos priemonės tinkamumą Teisingumo Teismas turi patikrinti ne tai, ar ši priemonės yra geriausia priemonė siekiamam tikslui pasiekti, bet tai, ar ji gali padėti pasiekti šį tikslą ( 147 ).

121. Nagrinėjamu atveju pagal ginčijamas nuostatas dalijimosi paslaugų teikėjams nustatyti stebėjimo įpareigojimai gali padėti pasiekti Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamą tikslą. Šiems paslaugų teikėjams perduodant atsakomybę stebėti savo paslaugas ir aktyviai kovoti su teises pažeidžiančiu turiniu, kurio gali būti teikiant paslaugas, šiomis nuostatomis, pirma, minėti teikėjai itin skatinami sudaryti licencines sutartis su teisių turėtojais ( 148 ), ir, antra, jos leidžia minėtiems teisių turėtojams lengviau kontroliuoti jų saugomų kūrinių ir objektų naudojimą teikiant šias paslaugas ( 149 ).

2) Nagrinėjamas apribojimas yra „būtinas“

122. Vis dėlto Lenkijos Respublika tvirtina, kad iš Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punkto ir c punkto pabaigos kildinamu teisės į saviraiškos laisvę įgyvendinimo apribojimu viršijama tai, kas „būtina“ Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamam tikslui įgyvendinti. Jos nuomone, šiuo požiūriu pakanka šios dalies a punkte ir c punkte in principio numatytų įpareigojimų. Pirma, pagal minėtą a punktą dalijimosi paslaugų teikėjams tenkantis įpareigojimas dėti „visas pastangas“ teisių turėtojų leidimui gauti sustiprina pastarųjų derybinę poziciją. Antra, pagal minėtą c punktą in principio šiems paslaugų teikėjams tenkantis įpareigojimas operatyviai veikti gavus pakankamai pagrįstą pranešimą, kad panaikintų prieigą prie saugomų kūrinių ir kitų objektų, apie kuriuos pranešta, arba pašalintų juos iš savo interneto svetainių, užtikrina veiksmingą šių teisių turėtojų teisių apsaugą.

123. Nepritariu šiai nuomonei.

124. Šiuo klausimu reikia priminti, kad nustatant „būtinumą“ tikrinama, ar yra alternatyvių priemonių, kurios būtų tokios pat veiksmingos kaip ir pasirinkta priemonė siekiamam tikslui pasiekti, tačiau mažiau ribojančios ( 150 ).

125. Kaip iš esmės teigia Parlamentas ir Taryba, akivaizdu, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamam tikslui pasiekti atsakomybės tvarka, pagal kurią būtų nustatyti tik Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies a ir c punkte in principio nustatyti įpareigojimai, būtų ne tokia veiksminga kaip tvarka, kurioje numatyti, be kita ko, iš šios dalies b punkto ir c punkto pabaigos kylantys įpareigojimai, nors pirmieji įpareigojimai iš tikrųjų yra mažiau ribojantys teisę į saviraiškos laisvę nei antrieji ( 151 ).

126. Iš tikrųjų, viena vertus, nors, kaip teigia ieškovė, dalijimosi paslaugų teikėjams tenkantis įpareigojimas dėti „visas pastangas“ teisių turėtojų leidimui gauti jau savaime sustiprina šių teisių turėtojų poziciją derėtis su šiais paslaugų teikėjais dėl licencinių sutarčių, pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnį siekiama ne tik užtikrinti, kad minėtiems teisių turėtojams būtų teisingai atlyginta už jų saugomų kūrinių ir kitų objektų naudojimą teikiant šias paslaugas. Apskritai siekiama užtikrinti, kad šie teisių turėtojai galėtų veiksmingai kontroliuoti tokį naudojimą, visų pirma, jei to pageidauja, užkirsti kelią šių objektų prieinamumui teikiant tokias paslaugas.

127. Šiuo klausimu, neginčytina, kad, kaip pažymi atsakovai, pagal Direktyvos 2000/31 14 straipsnyje numatytą ir iš esmės Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies c punkto pabaigoje perteiktą pranešimo ir pašalinimo sistemą atitinkami teisių turėtojai negali taip veiksmingai uždrausti neteisėtai naudoti jų kūrinių teikiant dalijimosi paslaugas kaip pagal ginčijamose nuostatose numatytą sistemą, pagal kurią šių paslaugų teikėjams, be kita ko, nustatomi stebėjimo įpareigojimai.

3) Nagrinėjamas apribojimas yra „proporcingas“„stricto sensu“

128. Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal Chartiją garantuojamos pagrindinės teisės įgyvendinimo apribojimas laikomas „proporcingu“, kaip tai suprantama siaurai, jeigu nagrinėjama priemone sukelti nepatogumai nėra neproporcingi siekiamiems tikslams ( 152 ).

129. Šiuo atveju ginčijamos nuostatos lemia pagal Chartijos 11 straipsnį garantuojamos teisės į saviraiškos laisvę ir pagal šio dokumento 17 straipsnio 2 dalį saugomos intelektinės nuosavybės teisės priešpriešą. Kaip primena Parlamentas, Taryba ir Ispanijos vyriausybė, „automatiškai pirmenybė“ vienai teisei, palyginti su kita, neteikiama ( 153 ). Taigi šių nuostatų proporcingumą, kaip teigia Teisingumo Teismas, reikia vertinti „taip, kad būtų suderinti reikalavimai, susiję su šių skirtingų teisių <...> apsauga“, ir užtikrinta „teisinga [jų] pusiausvyra“ ( 154 ). Be to, autorių teisių srityje Teisingumo Teismas ypač pabrėžė, kad skaitmeninėje aplinkoje būtina išlaikyti šią „teisingą pusiausvyrą“ ( 155 ).

130. Lenkijos Respublika teigia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas būtent ir neišlaikė šios pusiausvyros Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje. Jos nuomone, ginčijamomis nuostatomis saviraiškos laisvei padaryta neproporcinga žala, palyginti su jų galima nauda intelektinės nuosavybės teisių apsaugai.

131. Manau, kaip Parlamentas, Taryba ir Komisija, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas galėjo nuspręsti peržiūrėti su dalijimosi paslaugų teikėjams taikomos atsakomybės tvarka susijusią pusiausvyrą (i punktas). Vis dėlto dėl naujos nustatytos atsakomybės tvarkos kyla didelių grėsmių saviraiškos laisvei (ii punktas), todėl reikia numatyti pakankamą apsaugą, siekiant šias grėsmes sumažinti (iii punktas), ką, mano nuomone, Sąjungos teisės aktų leidėjas padarė (iv punktas).

i) Sąjungos teisės aktų leidėjas galėjo pirminę nustatytą pusiausvyrą teisėtai pakeisti nauja pusiausvyra

132. Direktyvos 2000/31 14 straipsnyje numatytas tarpinių paslaugų teikėjų atleidimas nuo atsakomybės rodo pusiausvyrą tarp, be kita ko, saviraiškos laisvės ir intelektinės nuosavybės teisių, kurios siekė Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas šią direktyvą. Tuo metu jis siekė skatinti šių paslaugų teikėjų plėtrą, kad apskritai būtų skatinamas elektroninės prekybos ir „informacinės visuomenės paslaugų“ augimas vidaus rinkoje. Taigi buvo svarbu nenustatyti minėtiems paslaugų teikėjams tokios atsakomybės, dėl kurios kiltų grėsmė jų veiklai. Teisių turėtojų interesai turėjo būti apsaugoti ir derinami su internautų saviraiškos laisve, taikant „pranešimo ir pašalinimo“ sistemą ir įpareigojimus, kurie galėjo būti nustatyti šiems paslaugų teikėjams ( 156 ).

133. Kaip teigia Taryba, nuo to laiko aplinkybės neabejotinai pasikeitė. „Web 2.0“ paslaugų atsiradimas atnešė naudos ir lėmė naujas ekonomines ir socialines rizikas, darančias poveikį įvairiems interesams. Esant tokiam kontekstui, logiška, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas peržiūrėjo prieš beveik dvidešimt metų padarytus sprendimus, įvertino šias pasikeitusias aplinkybes ir apsvarstė šią naudą ir grėsmes ( 157 ).

134. Šiuo klausimu, kaip pažymėjo Parlamentas, Taryba ir Prancūzijos vyriausybė, Sąjungos teisės aktų leidėjas turi plačią diskreciją srityse, kuriose jo veiksmai apima politinius, ekonominius ir socialinius sprendimus ir kuriose jis yra raginamas atlikti sudėtingus vertinimus ( 158 ). Pritaikyti autorių teises skaitmeninei aplinkai ir nustatyti šioje srityje atsakomybės tvarką, teikiant dalijimosi internete paslaugas, užtikrinant teisingą pusiausvyrą tarp visų teisių ir interesų, neabejotinai yra „sudėtingas“ uždavinys ( 159 ).

135. Panašiai EŽTT valdžios institucijoms suteikia plačią diskreciją, kai jos turi užtikrinti pusiausvyrą tarp įvairių pagal EŽTK saugomų teisių ( 160 ). Ši diskrecija šiuo atveju yra svarbi dar ir dėl to, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas iš esmės turėjo reguliuoti ne politines diskusijas, bet saugomų kūrinių ir kitų objektų naudojimą ( 161 ).

136. Po didelių diskusijų ( 162 ) Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė kūrybinėms industrijoms palankų politinį sprendimą. Jis nusprendė, kad ankstesnė pusiausvyra tarp teisių ir interesų tapo netinkama ir kad siekiant toliau teisių turėtojams užtikrinti aukštą apsaugos lygį ( 163 ) reikia įtvirtinti naują atsakomybės tvarką tam tikriems „Web 2.0“ paslaugų teikėjams, jiems nustatant tam tikrus jų paslaugų naudotojų įkeliamo turinio stebėjimo įpareigojimus. Atsižvelgdamas į plačią teisės aktų leidėjo turimą diskreciją manau, kad toks sprendimas iš esmės nebuvo neproporcingas.

137. Kalbant konkrečiau, mano manymu, ginčijamų nuostatų proporcingumą lemia bendrai atsakovų ir į bylą įstojusių šalių nurodyti aspektai, t. y. pirma, ekonominės žalos, kuri daroma teisių turėtojams dėl neteisėto jų kūrinių įkėlimo teikiant dalijimosi internetu paslaugas, dydis, atsižvelgiant į milžinišką naudojantis šiomis paslaugomis įkeliamo turinio kiekį ir informacijos keitimosi internete greitį ( 164 ), antra, tai, kad dėl tų pačių priežasčių „pranešimo ir pašalinimo“ sistema šiems teisių turėtojams leidžia tik sunkiai kontroliuoti jų kūrinių naudojimą teikiant minėtas paslaugas, trečia, sunkumai, su kuriais jie susiduria, siekdami patraukti atsakomybėn atsakingus naudotojus, ir, ketvirta, tai, kad stebėjimo įpareigojimai taikomi labai konkretiems tarpiniams paslaugų teikėjams. Dėl pastarojo aspekto reikia pažymėti, kad dalijimosi paslaugų teikėjai, reklamuodami turinį ( 165 ), daro tam tikrą įtaką informacijai, prie kurios visuomenė turi prieigą. Šie aspektai lemia, kad tam tikra prasme ( 166 ) šie paslaugų teikėjai tampa panašūs į įprastus tarpininkus, kaip antai leidėjus, todėl gali būti proporcinga jų atžvilgiu nustatyti specialią atsakomybės tvarką, kuri skiriasi nuo kitiems prieglobos paslaugų teikėjams taikomos tvarkos ( 167 ).

138. Be to, kaip tvirtina Ispanijos ir Prancūzijos vyriausybės, savo sprendime Delfi AS. prieš Estiją EŽTT nusprendė, kad siekiant užtikrinti pusiausvyrą tarp saviraiškos teisės, kaip tai suprantama pagal EŽTK 10 straipsnį, ir teisės į orumą, garantuojamos pagal šios konvencijos 8 straipsnį, nebuvo neproporcinga pripažinti didelį internetinį naujienų portalą atsakingu dėl to, kad jis neužkirto kelio tam tikrų neteisėtų komentarų, kuriuos paliko jo interneto svetainės naudotojai publikavus straipsnį, paskelbimui arba bent jau savo iniciatyva per trumpą laiką jų nepašalino.

139. Tame sprendime EŽTT atsižvelgė, pirma, į tokiais komentarais padarytos žalos dydį dėl informacijos internete judėjimo greičio ( 168 ) ir, antra, į tai, kad, nors „pranešimo ir pašalinimo“ sistema daugeliu atvejų gali būti tinkama visų suinteresuotų subjektų teisių ir interesų derinimo priemonė, ji buvo nepakankama, kad būtų sustabdyta didelė tokių komentarų daroma žala ( 169 ). EŽTT taip pat pažymėjo, trečia, kad nukentėjusiajam būtų buvę sudėtinga siekti komentarų autorių atsakomybės, ir, ketvirta, kad naujienų portalo operatorius darė tam tikrą įtaką naudotojų skelbiamiems komentarams, taigi galėjo būti pagrįsta tokiam tarpininkui taikyti specialią tvarką dėl atsakomybės ( 170 ). Taigi tam tikra analogija su šia byla yra galima ( 171 ).

ii) Grėsmės, susijusios su tokia atsakomybės tvarka, kokia nustatyta ginčijamose nuostatose

140. Kaip iš esmės tvirtina Parlamentas, atsižvelgiant į tai, kad filtravimas, kurį pagal ginčijamas nuostatas turi vykdyti dalijimosi paslaugų teikėjai, neleidžia naudojantis šiomis paslaugomis platinti turinio, kuriuo pažeidžiamos autorių teisės ir gretutinės teisės, teisės į saviraiškos laisvę ribojimas, kurį lemia šios nuostatos, kiek jis susijęs su šiuo turiniu, yra pagrįstas.

141. Vis dėlto dėl minėtose nuostatose Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatyto ryšio tarp dalijimosi paslaugų teikėjų atsakomybės ir šio filtravimo veiksmingumo kyla didelė grėsmė saviraiškos laisvei, t. y. teisėto turinio „perdėto blokavimo“ grėsmė.

142. Tokia „perdėto blokavimo“ grėsmė apskritai yra, kai valdžios institucijos laiko tarpinius paslaugų teikėjus atsakingais dėl jų paslaugų naudotojų pateiktos neteisėtos informacijos. Siekdami išvengti bet kokios atsakomybės šie tarpininkai gali būti labai uolūs ir perdėtai blokuoti šią informaciją kilus mažiausiai abejonei dėl jos teisėtumo ( 172 ).

143. Šiuo atveju grėsmė konkrečiai yra tokia, kad dalijimosi paslaugų teikėjai, siekdami išvengti bet kokios rizikos dėl atsakomybės teisių turėtojams, nuolat užkerta kelią naudojantis jų paslaugomis padaryti prieinamą bet kokį turinį, kuriame yra saugomų kūrinių ir kitų objektų, dėl kurių jie iš teisių turėtojų gavo „aktualios ir reikalingos informacijos“ arba „pakankamai pagrįstą pranešimą“, įskaitant jų teisių nepažeidžiantį turinį ( 173 ).

144. Iš tikrųjų be to, kad kai kurie naudotojai, norintys įkelti atitinkamą turinį, gali turėti aptariamų kūrinių ir objektų licenciją, teisių turėtojai neturi visiško jų saugomų objektų naudojimo monopolio. Šiuo klausimu Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalyje pateiktas išimtinei „viešo paskelbimo“ teisei taikomų išimčių ir apribojimų sąrašas. Iš esmės šios išimtys ir apribojimai užtikrina, pirma, teisių turėtojų intereso, kad būtų užtikrinta jų intelektinės nuosavybės apsauga, ir, antra, saugomų objektų naudotojų interesų ir pagrindinių teisių bei bendrojo intereso ( 174 ) – visų pirma visuomenės prieigos prie kultūros – apsaugos „teisingą pusiausvyrą“. Visų pirma taikant daugelį iš minėtų išimčių ir apribojimų, įskaitant su citavimu, kritika ir recenzijomis ( 175 ) bei karikatūra, parodija ir pastišu ( 176 ) susijusias išimtis ir apribojimus, kiekvieno iš jų taikymo srityse pirmenybė teikiama saviraiškos laisvei ir naudotojų kūrybai, o ne minėtų teisių turėtojų interesui.

145. Būtent didelė dalis teikiant dalijimosi paslaugas naudotojų įkeliamo turinio yra saugomų kūrinių ir kitų objektų, kuriems gali būti taikomos išimtys ir apribojimai, panaudojimas arba net kūrybingas pasisavinimas ( 177 ).

146. Vis dėlto tai, ar tokia išimtis ar apribojimas taikomas atitinkamam turiniui, priklauso nuo konteksto ir reikalinga tam tikra analizė ( 178 ). Tam tikrais atvejais gali kilti abejonių dėl linijos, skiriančios teisėtą naudojimą nuo pažeidimo ( 179 ). Visomis šiomis dviprasmiškomis situacijomis dalijimosi paslaugų teikėjams galėtų pasirodyti paprasčiau užkirsti kelią atitinkamą turinį padaryti prieinamą, užuot patiems rėmusis šiomis išimtimis ar apribojimais, teisių turėtojams pareiškus galimą ieškinį dėl atsakomybės ( 180 ).

147. Šiuo atveju „perdėto blokavimo“ grėsmė, kurią ką tik aprašiau, yra didesnė dėl to, kad pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b punkte ir c punkto pabaigoje nurodytas atleidimo nuo atsakomybės sąlygas dalijimosi paslaugų teikėjai faktiškai daugeliu atvejų yra įpareigojami taikyti turinio automatinio atpažinimo priemones.

148. Šiuo klausimu nereikia pamiršti nagrinėjamų priemonių ribų, kurias ieškovė pagrįstai pabrėžė ir kurias, be kita ko, Teisingumo Teismas jau buvo konstatavęs savo sprendimuose Scarlet Extended ir SABAM ( 181 ). Iš tikrųjų turinio automatinio atpažinimo priemonėmis visų pirma nustatomas turinys, o ne autorių teisių pažeidimai. Šiomis priemonėmis, ypač tomis, kurios veikia naudojant „skaitmeninio pėdsako“ techniką, galima nustatyti atitiktis, t. y. atpažinti, kad atitinkamo failo turinyje yra atgamintas visas arba dalis referencinio failo turinio ( 182 ). Kita vertus, kaip teigia Lenkijos Respublika, šiuo metu minėtomis priemonėmis negali būti įvertintos aplinkybės, kuriomis atgamintas kūrinys yra panaudotas, ir, be kita ko, nustatyti, ar taikoma autorių teisių išimtis ar apribojimas ( 183 ). „Perdėto blokavimo“ grėsmė yra dar didesnė ir dėl to, kad gerėja galimybės šiomis priemonėmis atitiktis atpažinti vis trumpesnėse ištraukose (pavyzdžiui, fonogramos atveju – kelių sekundžių ištraukoje). Taigi jas naudojant kyla grėsmė atimti iš naudotojų saviraiškos ir kūrybos erdvę, kuriai sąlygos sudarytos minėtomis išimtimis ir apribojimais ( 184 ). Be to, automatinio atpažinimo priemonių gebėjimas nustatyti teises pažeidžiantį turinį priklauso nuo teisių turėtojų pateiktos informacijos teisingumo ir tikslumo. Taigi naudojant šias priemones gali būti pateikti nepagrįsti reikalavimai dėl, pavyzdžiui, visuomenės nuosavybei priklausančių kūrinių ( 185 ), remiantis klaidinga referencine informacija arba informacija, kuria piktnaudžiaujama (vadinamoji „perdėtų reikalavimų“ rizika) ( 186 ).

iii) Būtinybė numatyti pakankamą apsaugą, siekiant sumažinti šias grėsmes

149. Atsižvelgdamas į ankstesniame punkte aprašytas „perdėto blokavimo“ grėsmes manau, kad nustatant tokią atsakomybės tvarką, kokia numatyta ginčijamose nuostatose, kartu reikia nustatyti pakankamą apsaugą, siekiant sumažinti šias grėsmes, ir taip užtikrinti, kad saviraiškos laisvės apribojimo mastas būtų tiksliai apibrėžtas ( 187 ). Apskritai valdžios institucijoms atliekant bet kokio pobūdžio teisėtumo internete kontrolės delegavimą tarpiniams paslaugų teikėjams ( 188 ), tiesiogiai ar netiesiogiai šiems tarpininkams nustatant stebėjimo įpareigojimus, turi būti numatyta tokia apsauga.

150. Konkrečiau kalbant, manau, kad tokia tvarka turi atitikti teisės aktus, kuriais apibrėžiamos aiškios ir tikslios taisyklės, nustatančios filtravimo priemonių, kurias turi įdiegti nurodyti paslaugų teikėjai, taikymo sritį ir tvarką, kad šių paslaugų naudotojams būtų užtikrinama veiksminga apsauga nuo savavališko informacijos, kurią jie nori įkelti, blokavimo ir piktnaudžiavimo juo ( 189 ).

151. Taip pat reikia pažymėti, kad kai pagrindinių teisių apribojimas kildinamas iš pačios Sąjungos teisės aktų, taigi ji dėl to yra atsakinga, kaip tai yra šiuo atveju ( 190 ), Sąjungos teisės aktų leidėjui tenka didelė atsakomybės dalis šiuo klausimu. Tokiu atveju jis negali visiškai perleisti valstybėms narėms – arba a fortiori paslaugų teikėjams, įpareigotiems įgyvendinti šiuos teisės aktus – pareigą nustatyti tokią apsaugą. Priešingai, jis turi bent jau nustatyti esminius aspektus ( 191 ). Vis dėlto atsižvelgiant į tai, kad šiuo atveju kalbama apie direktyvą, susijusią, be kita ko, su technine sritimi, tam tikras taikymo taisykles turės patikslinti valstybės narės, taip pat Komisija ( 192 ).

152. Reikia pridurti, jog neišvengiamai būtina, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas numatytų šios apsaugos esminius principus, kad būtų užtikrintas vienodas Sąjungos teisės aktų taikymas visose valstybėse narėse – toks vienodas taikymas yra svarbus dar ir dėl to, kad šiuo atveju kalbama apie suderinimo direktyvą, priimtą pagal SESV 114 straipsnį. Tarptautiniu mastu veiklą vykdantys dalijimosi paslaugų teikėjai neturėtų laikytis 27 nacionalinių atsakomybės tvarkų, kurios gali skirtis jiems nustatytų filtravimo įpareigojimų apimtimi. Visų pirma šių paslaugų naudotojams turėtų būti užtikrinta iš esmės vienoda apsauga nuo piktnaudžiavimu ar savivale grindžiamų blokavimo priemonių, neatsižvelgiant į tai, kokioje valstybėje narėje jie yra.

153. Apibendrinant – nors Sąjungos teisės aktų leidėjas turi plačią diskreciją spręsti dėl tokios atsakomybės tvarkos, kokia numatyta ginčijamose nuostatose, principų, jis negali vengti nustatyti pakankamą apsaugą, kad būtų sumažinta dėl to saviraiškos laisvei kylanti grėsmė. Manau, kad Teisingumo Teismas turi kruopščiai tikrinti, ar vykdomas šis reikalavimas ( 193 ).

iv) Šiuo atveju numatyta apsauga

154. Lenkijos Respublika tvirtina, kad šiuo atveju Sąjungos teisės aktų leidėjas neįvykdė šio reikalavimo. Jos nuomone, kartu su ginčijamomis nuostatomis nėra nustatyta jokios apsaugos, kad būtų apibrėžtas dalijimosi paslaugų naudotojų saviraiškos laisvės suvaržymo mastas.

155. Priešingai, atsakovai ir į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje įtvirtinta „visapusiška apsaugos sistema“. Iš tikrųjų ginčijamos nuostatos yra neatsiejamos nuo šio straipsnio 5, 7, 8 ir 9 dalių. Šiose dalyse nustatytos aiškios ir tikslios taisyklės, kuriomis apibrėžta priemonių, turimų įgyvendinti dalijimosi paslaugų teikėjų, taikymo sritis ir tvarka ir taip išsaugoma intelektinės nuosavybė teisių ir saviraiškos laisvės „teisinga pusiausvyra“.

156. Manau, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 5 dalis, kurioje, primenu, nurodyta, kad priemonės, kurių turi imtis kiekvienas paslaugos teikėjas, turi būti vertinamos atsižvelgiant į proporcingumo principą pagal tokius aspektus, kaip „paslaugos apimtis“ arba esamų priemonių „sąnaudas“, yra reikšmingesnė laisvės užsiimti verslu užtikrinimo klausimu, kuris šioje byloje nagrinėjamas tik tiek, kiek jis susijęs su saviraiškos laisve. Taigi nemanau, kad reikia prie jo grįžti.

157. Kita vertus, šio straipsnio 7, 8 ir 9 dalyse, mano manymu, yra numatytos svarbios apsaugos priemonės, siekiant apsaugoti dalijimosi paslaugų naudotojus nuo jų turinio blokavimo priemonių, grindžiamų piktnaudžiavimu arba savivale. Taigi išnagrinėsiu jas tolimesniuose punktuose.

– Teisė teisėtai naudotis saugomais objektais (7 dalis) ir skundų nagrinėjimo mechanizmas (9 dalis)

158. Atsakovai ir į bylą įstojusios šalys pagrįstai tvirtino, kad viena iš pagrindinių apsaugos priemonių, kuria siekiama sumažinti grėsmę, kad dalijimosi paslaugų teikėjai, įgyvendindami ginčijamas nuostatas, užkirstų kelią naudojantis jų paslaugomis padaryti prieinamą turinį, kuriame teisėtai pateikiami teisių turėtojų nurodyti saugomi kūriniai ir kiti objektai, nurodyta Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 7 dalyje.

159. Iš tikrųjų, pirma, šios dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad „[b]endradarbiaujant dalijimosi internetu paslaugų teikėjams ir teisių turėtojams ( 194 ) neturi būti užkertamas kelias naudotojų įkeltų kūrinių ar kitų objektų, kurie nepažeidžia autorių ir gretutinių teisių, įskaitant atvejus, kai tokiems kūriniams arba kitiems objektams taikoma išimtis ar apribojimas, prieinamumui“ ( 195 ).

160. Antra, pagal minėtos dalies antrą pastraipą valstybės narės privalo užtikrinti, kad naudotojai, įkeldami turinį į dalijimosi paslaugų erdvę, galėtų pasikliauti išimtimis ir apribojimais, susijusiais su: a) citatomis, kritika ir recenzijomis; taip pat su b) naudojimu karikatūrai, parodijai ar pastišui ( 196 ).

161. Darytina išvada, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai pripažino dalijimosi paslaugų naudotojams subjektyvias teises autorių teisių srityje. Nuo šiol šie naudotojai, naudodamiesi minėtomis paslaugomis, turi teisę, kuria gali remtis prieš šių paslaugų teikėjus ir teisių turėtojus, teisėtai naudotis saugomais kūriniais, įskaitant teisę remtis autorių teisei ir gretutinėms teisėms taikomomis išimtimis ir apribojimais ( 197 ). Toks teisės aktų leidėjo pripažinimas, kad šios išimtys ir apribojimai yra svarbūs naudotojams, sutampa su Teisingumo Teismo jurisprudencija, kurioje neseniai pripažinta, kad jos „yra [pastariesiems skirtos] teisės“ ( 198 ).

162. Reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 7 dalį naudotojai gali remtis visomis Sąjungos teisėje numatytomis išimtimis ir apribojimais ( 199 ), visų pirma tais, kurie numatyti Direktyvos 2001/29 5 straipsnyje, bet vis dėlto tik tiek, kiek jie įtvirtinti taikomoje nacionalinėje teisėje. Nors šiame 5 straipsnyje valstybėms narėms palikta galimybė į nacionalinę teisę perkelti jame išvardytas išimtis ir apribojimus ( 200 ), pagal tą pačią 7 dalį pastarosios nuo šiol įpareigotos savo nacionalinėje teisėje numatyti bent išimtis ir apribojimus, susijusius su citavimu ir parodija ( 201 ), atsižvelgiant į jų ypatingą svarbą saviraiškos laisvės požiūriu.

163. Konkrečiai tariant, darytina išvada, kad dalijimosi paslaugų teikėjams pagal teisės aktus neleidžiama blokuoti ar pašalinti turinio, kuriame teisėtai naudojami saugomi kūriniai ar kiti objektai, motyvuojant tuo, kad šis turinys pažeidžia autorių teises ( 202 ). Visų pirma savo bendrosiose naudojimo sąlygose ar sudarydami sutartis su teisių turėtojais jie negali nustatyti, kad išimtys ir apribojimai netaikomi, numatydami, pavyzdžiui, kad paprasto pastarųjų nurodymo dėl pažeistų autorių teisių pakaks tokiai blokavimo ar pašalinimo priemonei pagrįsti ( 203 ). Priešingai, šie paslaugų teikėjai privalo tose pačiose bendrosiose sąlygose savo naudotojus informuoti, kad jie gali naudoti saugomus kūrinius ir kitus objektus, remdamiesi minėtomis išimtimis ir apribojimais ( 204 ).

164. Mano manymu, priimdamas Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 7 dalį Sąjungos teisės aktų leidėjas, suvokdamas „perdėto blokavimo“ ( 205 ) grėsmes, kurios gali būti kildinamos iš jo nustatytos atsakomybės tvarkos, ir siekdamas užtikrinti teisių ir interesų „teisingą pusiausvyrą“ bei apsaugoti dalijimosi paslaugų naudotojų saviraiškos laisvę ( 206 ), numatė aiškų ir tikslų filtravimo ir blokavimo priemonių apribojimą, kurias šių paslaugų teikėjai turi įgyvendinti pagal šio straipsnio 4 dalį.

165. Šiuo klausimu Parlamentas, Taryba ir Komisija pagrįstai pažymėjo, kad toje pačioje 7 dalyje, atsižvelgiant į jos pirmoje pastraipoje pavartotus imperatyvius žodžius – „neturi būti“ ( 207 ) – dalijimosi paslaugų teikėjams nustatyta prievolė pasiekti tam tikrą rezultatą: jie turi užtikrinti, kad naudojantis jų paslaugomis nebūtų užkertamas kelias turinio, kuriame teisėtai atgaminami saugomi kūriniai ir kiti objektai, prieinamumui, nepaisant to, kad šiuos kūrinius ir objektus būtų nurodę teisių turėtojai. Taigi priimtinų filtravimo ir blokavimo priemonių riba yra aiškiai nustatyta: jų tikslas ar poveikis negali būti užkirsti kelią tokiam teisėtam naudojimui. Vadinasi, ši nuostata padeda užkirsti kelią šių paslaugų teikėjų „uolumui“ ir taip apibrėžia saviraiškos laisvės apribojimo mastą, kad jis galiotų tik turiniui, kuriuo pažeidžiamos autorių teisių taisyklės.

166. Vis dėlto Lenkijos Respublika atsikerta, kad atsižvelgiant į turinio atpažinimo priemonių veikimo ribas, nurodytas šios išvados 148 punkte, visų pirma jų negebėjimą nustatyti autorių teisių išimčių ir apribojimų taikymo, Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 7 dalis labiau yra noras nei veiksminga apsaugos priemonė. Faktiškai minėtomis priemonėmis automatiškai bus blokuojamas turinys, kuriam taikomos šios išimtys ir apribojimai. Taigi ši nuostata negali dalijimosi paslaugų naudotojams užtikrinti veiksmingos apsaugos nuo savavališko jų turinio blokavimo ar piktnaudžiavimo juo.

167. Ieškovės argumentas šiuo aspektu atskleidžia esminį šalių ir į bylą įstojusių šalių nuomonių skirtumą dėl šios 7 dalies taikymo srities ir dėl to, kaip konkrečiai naudotojų teisės turi būti užtikrinamos praktiškai. Iš tikrųjų šiuo klausimu Teisingumo Teisme buvo aptariami du skirtingi šios nuostatos aiškinimai.

168. Pagal pirmąjį aiškinimą, kuriuo Lenkijos Respublika grindžia savo ieškinį ir kurį, beje, pateikia Ispanijos ir Prancūzijos vyriausybės, (vienintelis) mechanizmas ( 208 ), praktiškai užtikrinantis, kad dalijimosi paslaugų teikėjų pagal ginčijamas nuostatas taikomos filtravimo ir blokavimo priemonės neužkirstų kelio teisėtai naudotis saugojamais kūriniais ir kitais objektais naudojantis jų paslaugomis, yra „skundų nagrinėjimo ir teisių gynimo mechanizm[as]“, kuriuo pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 9 dalį šie paslaugų teikėjai turi leisti naudotis jų paslaugų naudotojams, „kilus ginčui dėl prieigos prie jų įkeltų kūrinių ar kitų objektų panaikinimo ar jų pašalinimo“.

169. Konkrečiai kalbant, dalijimosi paslaugų teikėjai, atsižvelgdami į teisių turėtojų pageidavimą, turėtų ex ante blokuoti bet kokį turinį, kuriame atgaminami pastarųjų nurodyti visi saugomi kūriniai ir kiti objektai arba jų dalis – nepriklausomai nuo to, ar juo pažeidžiamos jų teisės – o naudotojas, manantis, kad jis šiuos objektus panaudojo teisėtai, pavyzdžiui, remdamasis išimtimi ar apribojimu, turėtų pateikti skundą šiuo klausimu. Darant prielaidą, kad šis skundas yra pagrįstas, jį išnagrinėjus atitinkamas turinys įkeliamas ex post. Reikia pažymėti, kad nors ieškovė ir