Laikina versija

GENERALINĖS ADVOKATĖS

ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,

pateikta 2018 m. lapkričio 29 d.( )

Sujungtos bylos C‑582/17 ir C‑583/17

Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

prieš

H.(C‑582/17),

R.(C‑583/17)

(Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (ES) Nr. 604/2013 – Valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymas – Paeiliui pateikti prašymai dviejose valstybėse narėse – Prašymas atsiimti – Prašančiosios valstybės narės taikomi atsakingos valstybės narės nustatymo kriterijai – 27 straipsnis – Ar teisminė priežiūra taikoma prašančiosios valstybės narės klaidingai taikomiems III skyriaus kriterijams“





1. Šiais dviem prašymais priimti prejudicinį sprendimą Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) prašo išaiškinti, kaip taikyti Reglamentą (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai( ). Jei trečiosios šalies piliečiai vyksta iš vienos valstybės narės į kitą ir kiekvienoje valstybėje narėje pateikia tarptautinės apsaugos prašymą, antroji valstybė narė siunčia prašymą atsiimti ir priima sprendimą perduoti atitinkamą asmenį pirmajai valstybei narei. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia: i) ar antroji valstybė narė gali (o gal iš tiesų iš jos reikalaujama) taikyti kriterijus, nustatytus reglamente „Dublinas III“ (pirmiausia susijusius su šeimos vientisumu), kad galėtų nustatyti, kuri valstybė narė yra atsakinga; ir ii) ar teise reikalauti sprendimo peržiūrėjimo ar teikti skundą, kuri užtikrinama tuo reglamentu, galima pasinaudoti ginčijant klaidingą šių kriterijų taikymą.

Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija

2. Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija)( ) 7 straipsniu garantuojama teisė į šeimos gyvenimą( ). 47 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatyta, kad kiekvienas asmuo, kurio teisės ir laisvės, garantuojamos ES teisės, yra pažeistos, turi teisę į veiksmingą jų gynybą teisme( ).

3. 52 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad šioje Chartijoje „nurodytų teisių, atitinkančių [EŽTK] garantuojamas teises, esmė ir taikymo sritis yra tokia, kaip nustatyta [EŽTK]. Ši nuostata nekliudo Sąjungos teisėje numatyti didesnę apsaugą.“

Reglamentas „Dublinas III“

4. Dublino sistema nustatomi kriterijai ir mechanizmai, padedantys nustatyti valstybę narę, atsakingą už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą( ).

5. Reglamento „Dublinas III“ konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

– BEPS priskiriamas aiškus ir veiksmingas valstybės narės, atsakingos už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo būdas( ),

– toks būdas ir valstybėms narėms, ir atitinkamiems asmenims turėtų būti grindžiamas objektyviais bei teisingais kriterijais. Jis pirmiausia turėtų padėti greitai nustatyti atsakingą valstybę narę <…>( )

– kaip numatyta EŽTK ir Chartijoje, taikydamos šį reglamentą, valstybės narės pirmiausia turėtų laikytis pagarbos šeimos gyvenimui principo( ),

– siekiant užtikrinti veiksmingą atitinkamų asmenų teisių apsaugą, reikėtų įtvirtinti teisines garantijas ir teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę, kai priimami sprendimai dėl perdavimo atsakingai valstybei narei, laikantis visų pirma Chartijos 47 straipsnio. Siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi tarptautinės teisės normų, veiksminga teisės gynimo nuo tokių sprendimų priemonė turėtų apimti tiek reglamento „Dublinas III“ taikymo, tiek teisinių ir faktinių aplinkybių, susiklosčiusių valstybėje narėje, kuriai perduodamas prašytojas, vertinimą( ),

– dėl požiūrio į asmenis, kuriems taikomas reglamentas „Dublinas III“, valstybės narės yra saistomos savo įsipareigojimų pagal tarptautinės teisės aktus, įskaitant atitinkamą Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką( ). Reglamente „Dublinas III“ gerbiamos pagrindinės teisės ir siekiama užtikrinti visišką Chartijos 18 straipsnyje garantuotos teisės į prieglobstį laikymąsi ir jos 4, 7 ir 47 straipsniuose pripažintų teisių laikymąsi( ).

6. 1 straipsnyje nustatyta, kad reglamentu „Dublinas III“ „<…> išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą (toliau – atsakinga valstybė narė), nustatymo kriterijai ir mechanizmai“( ).

7. 2 straipsnyje apibrėžtos šios sąvokos:

„c) prašytojas – tarptautinės apsaugos pasiprašęs trečiosios šalies pilietis <...>, dėl kurio dar nėra priimtas galutinis sprendimas;

d) tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas – bet koks kompetentingų institucijų pagal [Tvarkos direktyvą] ir [Priskyrimo direktyvą] atliekamas tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimas arba dėl jo priimti sprendimai ar teismo sprendimai, išskyrus atsakingos valstybės narės pagal reglamentą „Dublinas III“ nustatymo procedūras;

e) tarptautinės apsaugos prašymo atsiėmimas – prašytojo veiksmai, kuriais jis pagal [Tvarkos direktyvą] aiškiai arba numanomai nutraukia procedūras, pradėtas jam pateikus tarptautinės apsaugos prašymą;

<…>

g) šeimos nariai – jei šeima jau egzistavo kilmės šalyje, šie prašytojo šeimos nariai, esantys valstybių narių teritorijoje:

– prašytojo sutuoktinis arba su juo pastovius santykius palaikantis nesantuokinis partneris tais atvejais, kai pagal atitinkamos valstybės narės teisę ar praktiką nesantuokinės poros jos teisės aktais dėl trečiųjų šalių piliečių prilyginamos santuokinėms poroms,

<...>“

8. 3 straipsnis pavadintas „Galimybė naudotis tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūra.“ Jame nustatyta:

„1. Valstybės narės nagrinėja kiekvieną trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės, bet kurios iš jų teritorijoje, įskaitant pasienį arba tranzito zonas, prašančio tarptautinės apsaugos, prašymą. Prašymą nagrinėja viena valstybė narė, būtent ta, kuri yra atsakinga pagal III skyriuje nustatytus kriterijus.

2. Jei remiantis [reglamente „Dublinas III“] išvardytais kriterijais negalima nustatyti jokios atsakingos valstybės narės, už jo nagrinėjimą yra atsakinga pirmoji valstybė narė, kuriai buvo pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas.

Jei prašytojo neįmanoma perduoti pirmajai paskirtai atsakinga valstybei narei, nes esama pagrįstų priežasčių manyti, kad tos valstybės narės prieglobsčio procedūra ir prašytojų priėmimo sąlygos turi sisteminių trūkumų, dėl kurių esama nežmoniško ar žeminančio elgesio, kaip apibrėžta [Chartijos] 4 straipsnyje, rizikos, atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą atliekanti valstybė narė toliau nagrinėja III skyriuje išdėstytus kriterijus, kad nustatytų, ar kita valstybė narė galėtų būti paskirta atsakinga.

Jei pagal šią dalį negali būti perduodama jokiai valstybei narei, paskirtai pagal III skyriuje išdėstytus kriterijus, arba pirmajai valstybei narei, kurioje pateiktas prašymas, atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą atliekanti valstybė narė tampa atsakinga valstybe nare.

<...>“

9. Reglamento III skyrius („Atsakingos valstybės narės nustatymo kriterijai“) pradedamas 7 straipsniu, kuriuo nustatoma III skyriaus „Kriterijų hierarchija“; jame nustatyta:

„1. Atsakingos valstybės narės nustatymo kriterijai yra taikomi tokia tvarka, kokia jie pateikti šiame skyriuje.

2. Pagal šiame skyriuje įtvirtintus kriterijus atsakinga valstybė narė nustatoma atsižvelgiant į padėtį tuo metu, kai prašytojas pirmą kartą valstybei narei pateikė tarptautinės apsaugos prašymą.

3. Siekdamos taikyti 8, 10 ir 16 straipsniuose nurodytus kriterijus, valstybės narės atsižvelgia į visus turimus įrodymus apie tai, kad valstybės narės teritorijoje yra prašytojo šeimos narių, giminaičių ar bet kokių kitų asmenų, susijusių šeimos ryšiais, jeigu tokių duomenų pateikiama iki to laiko, kol kita valstybė narė atitinkamai pagal 22 ir 25 straipsnius priima prašymą perimti savo žinion arba atsiimti atitinkamą asmenį, ir jei dėl ankstesnių prašytojo tarptautinės apsaugos prašymų dar nebuvo priimtas pirmas sprendimas iš esmės.“( )

10. 9 straipsnis (įtvirtintas III skyriuje) yra susijęs su šeimos nariais, kurie yra tarptautinės apsaugos gavėjai. Jame nustatyta, kad „jei prašytojas turi šeimos narį, kuriam leista kaip tarptautinės apsaugos gavėjui gyventi kurioje nors valstybėje narėje, nepaisant to, ar šeima buvo anksčiau sukurta kilmės šalyje, ta valstybė narė ir yra atsakinga už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, jei atitinkami asmenys tokį pageidavimą išreiškė raštu“.

11. 17 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Nukrypdama nuo 3 straipsnio 1 dalies, kiekviena valstybė narė gali nuspręsti nagrinėti trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės jai pateiktą tarptautinės apsaugos prašymą net tada, kai ji pagal [reglamente „Dublinas III“] nustatytus kriterijus neatsako už tokį nagrinėjimą.“( )

12. V skyriuje nurodomos atsakingos valstybės narės pareigos. Jas sudaro pareiga pagal 18 straipsnio 1 dalies a punktą „21, 22 ir 29 straipsniuose nustatytomis sąlygomis perimti savo žinion prašytoją, prašymą pateikusį kitoje valstybėje narėje“, ir pagal b punktą „23, 24, 25 ir 29 straipsniuose nustatytomis sąlygomis atsiimti prašytoją, kurio prašymas yra nagrinėjamas ir kuris paprašė tarptautinės apsaugos kitoje valstybėje narėje arba be teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento yra kitoje valstybėje narėje“( ).

13. VI skyriuje nustatomos tarptautinės apsaugos prašytojų perėmimo savo žinion ir atsiėmimo procedūros. I skirsnyje esančiame 20 straipsnyje nustatyta:

„1. Atsakingos valstybės narės nustatymo procedūra prasideda, kai tik valstybei narei pirmą kartą pateikiamas tarptautinės apsaugos prašymas.

2. Tarptautinės apsaugos prašymas laikomas pateiktu, kai į atitinkamos valstybės narės kompetentingas institucijas patenka užpildyta prašytojo pateikta prašymo forma arba valdžios institucijų parengtas pranešimas. Tais atvejais, kai tarptautinės apsaugos paprašoma ne raštu, laiko tarpas tarp ketinimo pareiškimo ir pranešimo parengimo turėtų būti kuo trumpesnis.

<…>

5. Prašytoją, kuris atsakingos valstybės narės nustatymo metu atsiėmė pirmąjį kitoje valstybėje narėje pateiktą prašymą, yra kitoje valstybėje narėje be teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento arba kuris joje pateikia tarptautinės apsaugos prašymą, laikydamasi 23, 24, 25 ir 29 straipsniuose nustatytų sąlygų, atsiima valstybė narė, kuriai tas tarptautinės apsaugos prašymas buvo pateiktas pirmiausiai, kad būtų baigta atsakingos valstybės narės nustatymo procedūra.

<...>“

14. VI skyriaus II skirsnyje reglamentuojamos perėmimo savo žinion procedūros. 21 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Jei valstybė narė, kuriai buvo pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas, mano, kad už to prašymo nagrinėjimą yra atsakinga kita valstybė narė, ji gali kuo skubiau ir jokiu būdu ne vėliau kaip per tris mėnesius nuo to prašymo pateikimo, kaip apibrėžta 20 straipsnio 2 dalyje, dienos paprašyti, kad ta kita valstybė narė perimtų prašytoją savo žinion.“

15. VI skyriaus III skirsnyje nustatytos prašymų atsiimti procedūros. 23 straipsnis taikomas tais atvejais, jei valstybė narė pateikia prašymą atsiimti, kai prašančiojoje valstybėje narėje pateikiamas naujas prašymas. Jame nustatyta:

„1. Kai valstybė narė, kurioje 18 straipsnio 1 dalies b, c arba d punkte nurodytas asmuo pateikė naują tarptautinės apsaugos prašymą, mano, kad kita valstybė narė atsakinga pagal 20 straipsnio 5 dalį ir 18 straipsnio 1 dalies b, c arba d punktus, ji gali paprašyti tos kitos valstybės narės tą asmenį atsiimti.

2. Prašymas atsiimti pateikiamas kuo skubiau, tačiau bet kuriuo atveju ne vėliau kaip per du mėnesius nuo pranešimo apie atitiktį sistemoje „Eurodac“ gavimo pagal [Eurodac reglamento] 9 straipsnio 5 dalį.

Jeigu prašymas atsiimti grindžiamas ne iš sistemos „Eurodac“ gautais duomenimis, o kitais įrodymais, jis per tris mėnesius nuo tarptautinės apsaugos prašymo pateikimo dienos, kaip apibrėžta 20 straipsnio 2 dalyje, išsiunčiamas prašomai valstybei narei.

3. Kai prašymas atsiimti nepateikiamas per 2 dalyje nustatytus laikotarpius, atsakomybė už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą tenka valstybei narei, kurioje pateiktas tas naujas prašymas.

<…>“( )

16. 27 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tarptautinės apsaugos prašytojai turi teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę ir gali pateikti teismui skundą dėl sprendimo dėl perdavimo faktinių ir teisinių pagrindų arba prašyti jį peržiūrėti.

Tvarkos direktyva

17. 27 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad jeigu valstybės narės numato galimybę tiesiogiai atsiimti tarptautinės apsaugos prašymą, jos turi užtikrinti, kad sprendžiančioji institucija priimtų sprendimą nutraukti nagrinėjimą arba atmesti prašymą. Remiantis 28 straipsniu, jei yra pagrįsta priežastis manyti, kad prašytojas netiesiogiai atsiėmė savo prašymą arba jo atsisakė, valstybės narės taip pat turi užtikrinti, kad sprendžiančioji institucija priimtų sprendimą nutraukti nagrinėjimą arba atmesti prašymą. Nebaigtiniame sąraše nurodytos aplinkybės, kuriomis valstybės narės gali daryti prielaidą, kad prašytojas atsisakė tarptautinės apsaugos prašymo( ).

18. 33 straipsnyje nustatytos sąlygos, kuriomis valstybės narės gali laikyti tarptautinės apsaugos prašymus nepriimtinais. Pavyzdžiui, jei tarptautinę apsaugą suteikė kita valstybė narė ir jei prašymas yra paskesnis prašymas, kai neatsirado naujos informacijos arba duomenų, susijusių su nagrinėjimu, ar prašytojas priskirtinas prie tarptautinės apsaugos gavėjų pagal Priskyrimo direktyvą( ).

Nacionalinė teisė

19. Vreemdelingenwet 2000 (2000 m. Užsieniečių įstatymas) nustatyta, kad užsienietis teisėtai gyvena Nyderlanduose tik tuomet, kai turi leidimą laikinai gyventi šalyje. Prašymas išduoti leidimą laikinai gyventi šalyje nenagrinėjamas, jeigu remiantis reglamentu „Dublinas III“ konstatuota, kad už trečiosios šalies piliečio prašymo nagrinėjimą atsakinga kita valstybė narė.

Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai

H

20. 2016 m. sausio 21 d. H Nyderlanduose pateikė tarptautinės apsaugos prašymą. Remdamosi teigiama „atitiktimi“ Eurodac duomenų bazėje Nyderlandų valdžios institucijos nustatė, kad 2015 m. gruodžio 27 d. H buvo registruota Graikijoje ir kad 2016 m. sausio 5 d. ji Vokietijoje pateikė tarptautinės apsaugos prašymą. H ginčija šią aplinkybę. Ji teigia, kad jai buvo patarta pateikti savo pirštų atspaudus, kad Vokietijos valdžios institucijos galėtų nustatyti jos bylos aplinkybes, ir pasakyta, kad Eurodac turima informacija neturės neigiamų pasekmių jos tarptautinės apsaugos prašymui Nyderlanduose. 2016 m. kovo 21 d. Nyderlandų valdžios institucijos savo kolegoms Vokietijoje pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies b punktą išsiuntė prašymą atsiimti. Vokietijos valdžios institucijos neatsakė į šį prašymą per dviejų savaičių laikotarpį, o tai, Nyderlandų nuomone, reiškė, kad Vokietija tapo valstybe nare, atsakinga už H tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą( ). Tuomet H nurodė, kad Nyderlandų valdžios institucijos tinkamai netaikė III skyriaus kriterijų, nustatytų reglamento „Dublinas III“ 9 straipsnyje, ir kad jai turėtų būti leista Nyderlanduose prašyti tarptautinės apsaugos, nes šioje šalyje jos vyrui jau buvo suteiktas prieglobstis ir ji norėjo atvykti pas jį. 2016 m. gegužės 6 d. sprendimu nacionalinės valdžios institucijos nusprendė, kad ši priežastis yra nepakankama, ir patvirtino, kad H turėtų būti perduota Vokietijai. Pirmosios instancijos teismas Rechtbank Den Haag Zittingsplaats Groningen (Hagos apylinkės teismas, posėdžiaujantis Groningene) šį sprendimą panaikino dėl kitų priežasčių; teismas nusprendė, kad kompetentingos institucijos turėtų priimti naują sprendimą( ).

21. H pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui; ji tvirtino, kad pirmosios instancijos teismo sprendimas buvo neteisingas, nes teismas nusprendė, kad jos ieškinys, pagrįstas klaidingu III skyriaus kriterijų 9 straipsnyje taikymu, buvo nepagrįstas.

R

22. 2016 m. kovo 9 d. Sirijos pilietė R Nyderlanduose pateikė tarptautinės apsaugos prašymą.

23. Prieš tai R buvo pateikusi tarptautinės apsaugos prašymą Vokietijoje. Nyderlandų valdžios institucijos nusprendė, kad Vokietija yra valstybė narė, atsakinga už jos prašymo nagrinėjimą, todėl parengė „prašymą atsiimti“ pagal reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies b punktą. Vokietijos valdžios institucijos iš pradžių atmetė šį prašymą argumentuodamos, kad R buvo ištekėjusi už asmens, kuriam Nyderlanduose buvo suteikta tarptautinė apsauga.

24. Tuomet Nyderlandų valdžios institucijos paprašė atitinkamų Vokietijos institucijų persvarstyti „prašymą atsiimti“, nes buvo nustatyta, kad R santuokos liudijimas yra suklastotas, todėl santuoka pripažintina negaliojančia. 2016 m. birželio 1 d. Vokietija patenkino prašymą atsiimti( ).

25. Todėl Nyderlandų valdžios institucijos atsisakė nagrinėti R tarptautinės apsaugos prašymą.

26. R tvirtino, kad pagal reglamento „Dublinas III“ 9 straipsnį Nyderlandai buvo valstybė narė, atsakinga už jos tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nes šioje šalyje gyvena jos vyras (tarptautinės apsaugos gavėjas).

27. 2016 m. liepos 14 d. sprendime Nyderlandų valdžios institucijos nustatė, kad kadangi R santuoka buvo pripažintina negaliojančia, tai reiškė, kad jos tariamas vyras nebuvo šeimos narys pagal reglamento „Dublinas III“ 2 straipsnio g punktą. Todėl R negalėjo remtis šio reglamento 9 straipsniu grįsdama savo skundą. Be to, kadangi R byla buvo susijusi su prašymu atsiimti, o ne su prašymu perimti savo žinion, nebuvo būtina taikyti III skyriaus 9 straipsnio kriterijų.

28. 2016 m. rugpjūčio 11 d. sprendimu Rechtbank Den Haag (Hagos apylinkės teismas) panaikino šį sprendimą remdamasis dviem pagrindais. Pirma, jis teigė, kad Nyderlandų valdžios institucijos neištyrė, ar R palaikė nuolatinius santykius su savo partneriu pagal reglamento „Dublinas III“ 2 straipsnio g punktą, ir kad trečiosios šalies pilietis turėjo teisę remtis šio reglamento 9 straipsniu, nesvarbu, ar kompetentingos institucijos pateikė prašymą atsiimti, ar prašymą perimti savo žinion.

29. Nyderlandų valdžios institucijos pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

30. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C-582/17 nustatyta, kad jos faktai ir aplinkybės iš esmės tapačios bylos C-583/17 faktams ir aplinkybėms. Todėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagrindimas šioje byloje taikytinas nutarčiai dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑583/17. Ta pati Raad van State (Valstybės Taryba) kolegija nagrinėjo abi bylas ir tą pačią dieną priėmė atitinkamas nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą.

31. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagal reglamentą „Dublinas III“ tarptautinės apsaugos prašytojas gali ginčyti sprendimą jį perduoti remdamasis tuo, kad atsakomybės nustatymo kriterijai, nustatyti III skyriuje, buvo klaidingai taikomi tik toje valstybėje narėje, kurioje buvo pateiktas pirmasis prašymas. Jei toks sprendimas pagrįstas prašymu atsiimti, jį apskųsti galima prašančiojoje valstybėje narėje (šiuo atveju Nyderlanduose) tik išskirtinėmis aplinkybėmis: tai reiškia, jei prašymas i) yra neišsamus ar jame pateikiama neteisinga informacija; ii) prašymas nebuvo išsiųstas laiku; iii) jei buvo neteisingai taikoma taisyklė, nustatyta reglamento „Dublinas III“ 19 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje( ); iv) jei esama pagrįstų priežasčių manyti, kad atsakingos valstybės narės prieglobsčio procedūra ir prašytojų priėmimo sąlygos turi sisteminių trūkumų, dėl kurių esama nežmoniško ar žeminamo elgesio, kaip tai suprantama pagal Chartijos 4 straipsnį, rizikos, kaip apibrėžta reglamento „Dublinas III“ 3 straipsnio 2 dalyje; arba v) jei perdavimas prieštarauja Chartijos 4 straipsniui.

32. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia įsitikinti, ar jo reglamento „Dublinas III“ aiškinimas atitinka Teisingumo Teismo pateiktą šio reglamento 27 straipsnio išaiškinimą( ). Jis pažymi, kad Teisingumo Teismas dar nenagrinėjo klausimo, ar prašytojas gali skųsti sprendimą dėl perdavimo remdamasis tuo, kad III skyriaus kriterijai buvo klaidingai taikomi tik pirmojoje valstybėje narėje, kurioje buvo pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo atsakyti į šiuos klausimus:

„1. Ar [reglamentas „Dublinas III“] turi būti aiškinamas taip, kad teisę nustatyti atsakingą valstybę narę turi tik pirmoji valstybė narė, kurioje pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas, todėl užsienietis tik toje valstybėje narėje gali imtis teisinių veiksmų pagal [šio reglamento] 27 straipsnį dėl vieno iš [reglamento „Dublinas III“] III skyriuje, visų pirma 9 straipsnyje, nustatytų atsakomybės kriterijų klaidingo taikymo[( )]?

2. Kiek svarbu atsakant į pirmąjį klausimą yra tai, kad pirmojoje valstybėje narėje, kurioje pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas, jau priimtas sprendimas dėl to prašymo arba užsienietis pirmiau laiko atsiėmė prašymą?“

33. Pastabas raštu pateikė R, Suomijos, Vokietijos, Nyderlandų, Šveicarijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, taip pat Europos Komisija. H, Vokietija, Suomija, Nyderlandai, Jungtinė Karalystė ir Komisija dalyvavo 2018 m. rugsėjo 4 d. teismo posėdyje ir pateikė pastabas žodžiu.

Vertinimas

Preliminarios pastabos

34. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad kompetentingos institucijos laikėsi nuomonės, kad H ir R atitinkamos santuokos su trečiųjų šalių piliečiais, kuriems Nyderlanduose buvo suteikta tarptautinė apsauga, pripažintinos negaliojančiomis. Bent R byloje pirmojoje instancijoje buvo nustatyta, kad ji dėl savo santuokos nepateikė tokių įrodymų, kurie būtų priimtini kompetentingoms institucijoms.

35. Remiantis reglamento „Dublinas III“ 2 straipsnio g punktu, sąvoka „šeimos nariai“ apima ne tik sutuoktinius, bet ir nuolatinius santykius palaikančius nesantuokinius partnerius( ). Todėl kompetentingoms institucijoms būtina išsiaiškinti, ar tariamas sutuoktinis abiejose bylose yra šeimos narys, kaip apibrėžta šioje nuostatoje, kad būtų galima nustatyti, ar šio reglamento 9 straipsnis galėtų būti taikomas H ar R.

Prašymai atsiimti

36. Tiek H, tiek R byloje nėra aišku, kokiu pagrindu turėtų būti vykdoma atsiėmimo procedūra. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad Nyderlandų valdžios institucijos pateikė prašymus atsiimti H ir R bylose remdamosi reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies b punktu. Tačiau teismo posėdyje Nyderlandai teigė, kad tie prašymai turėjo būti pateikti remiantis šio reglamento 20 straipsnio 5 punktu, nes ir H, ir R buvo Nyderlanduose be teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento ir dar nebuvo nustatyta atsakinga valstybė narė.

37. Reglamento „Dublinas III“ 18 straipsnio 1 dalies b, c ir d punktai bei 20 straipsnio 5 dalis taikomi skirtingoms aplinkybėms, kai tarptautinės apsaugos prašytojas teikia pirmąjį prašymą ir vėliau persikelia į kitą valstybę narę ir joje pateikia antrąjį prašymą( ). Šiose nuostatose aiškiai nurodytos sąlygos, kuriomis atsiimami tarptautinės apsaugos prašytojai ir kurios pateiktos, inter alia, šio reglamento 23 straipsnyje.

38. Remiantis „tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo“ apibrėžtimi 2 straipsnio d punkte, 18 straipsnio 1 dalies b punktas taikomas tais atvejais, kai toks persikėlimas vyksta prieglobsčio prašymą vertinant iš esmės (kaip apibrėžta Priskyrimo direktyvoje). Jis netaikomas, jei konkrečioje byloje nėra baigta atsakingos valstybės nustatymo procedūra. 18 straipsnio 1 dalies c punktas yra taikytina nuostata, kai tarptautinės apsaugos prašytojai atsiima prieglobsčio prašymą, kaip apibrėžta Tvarkos direktyvos 27 straipsnyje (tiesiogiai atsiima) arba 28 straipsnyje (netiesiogiai atsiima arba atsisako), kol prašymas nagrinėjamas iš esmės( ). 18 straipsnio 1 dalies d punktas taikomas tuomet, jei tarptautinės apsaugos prašymas buvo atmestas pirmojoje valstybėje narėje( ). Atsiėmimo procedūra pagal 20 straipsnio 5 dalį pradedama dar neprasidėjus tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimui iš esmės ir vis dar esant tam proceso etapui, kai siekiama nustatyti atsakingą valstybę narę pagal reglamentą „Dublinas III“.

39. Atsakymas į klausimą, kuri iš šių nuostatų yra abiejų atsiėmimo procedūrų tinkamas pagrindas, šiuo atveju priklausys nuo faktų. Ar tuo metu, kai abi prašytojos teikė papildomą prašymą Nyderlanduose, Vokietijos valdžios institucijos vis dar vykdė atsakingą valstybės narės nustatymo procedūrą? Ar jos buvo pradėjusios vertinti šiuos prašymus iš esmės( )? Ar pirmasis prašymas Vokietijoje buvo atsiimtas, ar atmestas? Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į atitinkamas faktines aplinkybes, turi nuspręsti, ar atsiėmimo procedūra yra tinkamai pagrįsta 18 straipsnio 1 dalies b, c, d punktais ar 20 straipsnio 5 dalimi.

40. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduoti konkretūs klausimai yra susiję su reglamento „Dublinas III“ išaiškinimu kalbant apie pagrindinį klausimą, kaip turi būti taikomi III skyriaus kriterijai atsiėmimo procedūros aplinkybėmis. Nors vis dar nėra aiškus tų konkrečių atsiėmimo procedūrų teisinis pagrindas, manau, kad Teisingumo Teismas turi pakankamai informacijos, kad galėtų išnagrinėti šiuos klausimus( ).

Pirmasis klausimas

41. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar reglamentas „Dublinas III“ turėtų būti aiškinamas taip, kad teisę nustatyti atsakingą valstybę narę turi tik valstybė narė, kurioje pateiktas pirmasis tarptautinės apsaugos prašymas. Jei taip, tuomet būtų galima daryti prielaidą, kad trečiosios šalies pilietis teisės gynybos priemonėmis pagal reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnį gali naudotis tik toje valstybėje narėje ginčydamas klaidingai taikomus III skyriaus kriterijus.

Bendrosios pastabos apie Dublino sistemą

42. Bendroji reglamento „Dublinas III“ sistema apima valstybės narės, atsakingos už tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą, nustatymo procesą remiantis kriterijais, išvardytais III skyriuje( ). Prašymus (iš principo) iš esmės nagrinėja valstybė narė, kuri pagal tuos kriterijus laikoma atsakinga( ). Pagrindinis Dublino sistemos tikslas yra greitai nustatyti tokią valstybę narę( ). Jei tarptautinės apsaugos prašytojas teikia prašymus skirtingose valstybėse narėse, Eurodac reglamentu atitinkamoms valstybėms narėms padedama nustatyti, kuri valstybė narė yra atsakinga pagal reglamentą „Dublinas III“( ).

43. Pokyčiai, kurie buvo padaryti reglamentu „Dublinas III“ ankstesnėje sistemoje, rodo, kad ES teisės aktų leidėjai nusprendė į šį procesą įtraukti tarptautinės apsaugos prašytojus( ). Todėl prašytojai privalo būti informuoti apie atsakingos valstybės narės nustatymo kriterijus ir jiems turi būti suteikta galimybė teikti informaciją, reikšmingą tinkamai aiškinant tuos kriterijus( ). Tos teisės užtikrinamos teise į veiksmingą teisių gynimo priemonę dėl sprendimų juos perduoti, kurie galbūt bus priimti procedūros pabaigoje( ).

44. Nors atsakingos valstybės narės nustatymo procesas iš esmės pagrįstas III skyriaus kriterijais, šio proceso rezultatui taip pat svarbus VI skyrius (kuriame aptariami perėmimo savo žinion ir atsiėmimo prašymai) ir griežtų terminų, nustatytų šių nuostatų atžvilgiu, laikymasis. Jei valstybė narė neatsako į prašymą per atitinkamą laikotarpį, laikoma, kad ji pritarė tam prašymui, todėl ji tampa atsakinga už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą( ).

45. Reglamente „Dublinas III“ taip pat yra tam tikrų aiškių bendrojo principo, kad atsakinga valstybė narė nustatoma tik pagal III skyriaus kriterijus, išimčių. Vadinasi, 3 straipsnio 2 dalies antra pastraipa yra viršesnė už tuos kriterijus, jei būtų pagrįsta manyti, kad atitinkamoje valstybėje narėje yra prieglobsčio procedūros ir prašytojų priėmimo sąlygų sisteminių trūkumų, todėl yra nežmoniško ar žeminamo elgesio rizika, kaip ji suprantama pagal Chartijos 4 straipsnį( ). 16 straipsnio 2 dalies tikslas pasiekiamas tiek tuo atveju, jei prieglobsčio prašytojas yra priklausomas nuo giminaičio, esančio valstybėje narėje, kuri nėra atsakinga pagal šio reglamento III skyriuje nustatytus kriterijus, tiek priešingu atveju – kai tas giminaitis yra priklausomas nuo prieglobsčio prašytojo pagalbos( ). 17 straipsnio 1 dalyje taip pat nustatyta, nukrypstant nuo 3 straipsnio 1 dalies, kad kiekviena valstybė narė gali nuspręsti nagrinėti jai pateiktą tarptautinės apsaugos prašymą net tada, kai ji pagal III skyriaus kriterijus neatsako už tokį nagrinėjimą.

46. Apibendrinsiu: Dublino sistema yra pirmiausia pagrįsta III skyriaus kriterijų taikymu; tačiau kita valstybė narė gali tapti atsakinga valstybe nare arba jei nesilaiko termino pateikti atsakymą į prašymą perimti savo žinion arba atsiimti, arba jei reglamente „Dublinas III“ numatomos nuostatos dėl „įprastos“ sistemos aiškios išimties( ).

III skyriaus kriterijai – paeiliui teikiami tarptautinės apsaugos prašymai skirtingose valstybėse narėse, kai prašytojas tas pats

47. Suomija, Nyderlandai, Šveicarija ir Jungtinė Karalystė iš esmės tvirtina, kad kai tas pats asmuo paeiliui teikia tarptautinės apsaugos prašymus A valstybėje narėje ir B valstybėje narėje, o pastaroji teikia prašymą atsiimti A valstybei narei, tuomet remiantis prašymu atsiimti B valstybė narė neprivalo taikyti III skyriaus kriterijų.

48. Suomija ir Šveicarija mano, kad A valstybė narė privalo atsiimti atitinkamą asmenį remiantis reglamento „Dublinas III“ VI skyriumi ir tuomet taikyti III skyriaus kriterijus.

49. Nyderlandai teigia, kad remiantis 7 straipsnio 2 dalies tekstu darytina prielaida, kad atsakinga valstybė narė nustatoma atsižvelgiant į padėtį tuo metu, kai pirmą kartą pateikiamas tarptautinės apsaugos prašymas. Vadinasi, galima spręsti, kad tik A valstybė narė taiko III skyriaus kriterijus. Tačiau 7 straipsnio 3 dalyje nustatytos tam tikros išimtys, kai kita valstybė narė gali taikyti III skyriaus kriterijus, būtent kai taikomi 8, 10 ar 16 straipsniai.

50. Jungtinė Karalystė tvirtina, kad reglamente „Dublinas III“ vienas nuo kito aiškiai atskiriami prašymai perimti savo žinion ir atsiimti. Kalbant apie perėmimo savo žinion bylas, A valstybė narė nustato atsakingą valstybę narę pagal III skyriaus kriterijus (18 straipsnio 1 dalies a punktas). Atsiėmimo bylos yra pagrįstos principu, kad A valstybėje narėje anksčiau buvo pateiktas prašymas (18 straipsnio 1 dalies b, c, d punktai ir 20 straipsnio 5 dalis). Tuomet ši valstybė narė privalo atsiimti prašytoją. Kai pateikiamas vėlesnis prašymas, tokiais atvejais atsakomybė pagal Dublino sistemą jau būna nustatyta.

51. H ir R, Vokietija ir Komisija laikosi kitokios nuomonės. H ir R tvirtina, kad iš reglamento „Dublinas III“ teksto negalima spręsti apie siaurą aiškinimą, kad tik A valstybė narė gali taikyti III skyriaus kriterijus. Komisija pritaria šiai nuomonei. Nurodydama 7 straipsnio 3 dalį ji teigia, kad nagrinėdamos III skyriaus kriterijų taikymą valstybės narės turi atsižvelgti į visus įrodymus apie tai, kad jų teritorijoje yra šeimos narių, susijusių su tarptautinės apsaugos prašymu. Faktas, kad 7 straipsnio 3 dalyje nėra aiškiai nurodomas 9 straipsnis, reiškia teisės aktų leidėjo neapsižiūrėjimą. Vokietija teigia, kad VI skyriaus nuostatos dėl perėmimo savo žinion ir dėl atsiėmimo aiškiai rodo, kad ir A valstybė narė, ir B valstybė narė privalo įvertinti, ar III skyriaus kriterijai buvo tinkamai taikomi konkrečioje byloje.

52. Man atrodo, kad reglamento „Dublinas III“ tekste nėra aiškiai išreikšta nei viena minėta nuomonė. Reglamente nėra nustatyta, kad tik A valstybė narė gali taikyti III skyriaus kriterijus. Jame taip pat aiškiai nėra pasakyta, kad abi valstybės privalo atlikti tokią analizę.

53. Suformuotoje jurisprudencijoje nustatyta, kad aiškinant ES teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į joje vartojamas sąvokas, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriam ji priklauso, tikslus( ). ES antrinės teisės taisyklės, įskaitant reglamento „Dublinas III“ nuostatas, turi būti aiškinamos ir taikomos taip, kad būtų užtikrinamos Chartijos saugomos pagrindinės teisės( ). Be to, esant keliems galimiems ES teisės nuostatos aiškinimo variantams, pirmenybė turi būti teikiama tam, kuris užtikrintų jos veiksmingumą( ).

54. Reglamente „Dublinas III“ vartojama aiški formuluotė, kai atsakinga laikoma viena valstybė narė arba pirmoji valstybė narė, kurioje buvo pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas( ). Todėl 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tarptautinės apsaugos prašymą nagrinėja viena valstybė narė. Be to, 3 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta, kad jei negalima nustatyti jokios atsakingos valstybės narės remiantis III skyriaus kriterijais, už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą yra atsakinga pirmoji valstybė narė, kuriai buvo pateiktas šis prašymas. 7 straipsnio 2 dalyje aiškiai nurodyta, kad atsakinga valstybė narė nustatoma atsižvelgiant į padėtį tuo metu, kai prašytojas pirmą kartą valstybei narei pateikė tarptautinės apsaugos prašymą. Remiantis 20 straipsnio 1 dalimi, atsakingos valstybės narės nustatymo procedūra prasideda, kai tik valstybei narei pirmą kartą pateikiamas tarptautinės apsaugos prašymas( ).

55. Nenuostabu, kad ši aiški formuluotė yra vartojama tokiomis aplinkybėmis norint nustatyti įpareigojimus vienai valstybei narei arba pirmajai valstybei narei. Reglamentai yra taikomi tiesiogiai. Todėl ypač svarbu, kad tie įpareigojimai būtų išreikšti aiškiai ir nedviprasmiškai. Šiuo atveju taip pat svarbi teisės akto priėmimo istorija, kuri rodo, kad teisės akto leidėjai atmetė galimybę sukurti sistemą, pagal kurią atsakomybė tektų tik tai valstybei narei, kurioje buvo pirmą kartą pateiktas prieglobsčio prašymas( ).

56. Dublino sistema nuo sukūrimo buvo pagrįsta dviem atskirais komponentais, kurių kiekvienas turi konkrečią paskirtį siekiant bendro tikslo: nustatyti atsakingą valstybę narę, o esminiai šios sistemos bruožai pateikti reglamente „Dublinas III“( ). Pirmasis komponentas yra III skyriaus kriterijai; antrasis yra atsiėmimo taisyklės, kurios taikomos tuomet, kai prašytojas, kuris pateikė tarptautinės apsaugos prašymą vienoje valstybėje narėje, vėliau persikelia į antrą valstybę narę( ). Tik tuomet, kai nė vienas iš III skyriaus kriterijų netaikomas, pirmoji valstybė narė, kurioje pateiktas prieglobsčio prašymas, yra atsakinga už jo nagrinėjimą iš esmės. Atsiėmimo taisyklių paskirtis yra užtikrinti, kad tarptautinės apsaugos prašytojas nekeltų reikalavimų valstybėje narėje, kuri pagal reglamentą nėra laikoma atsakinga už jų nagrinėjimą.

57. Šioje byloje kyla naujas klausimas, ar B valstybė narė turėtų atsižvelgti į III skyriaus kriterijus teikdama A valstybei narei prašymą atsiimti arba ar tokiu atveju procesas vyksta daugmaž automatiškai (kaip teigia Suomija ir Šveicarija) ir B valstybė narė turi teisę niekada neatsižvelgti į šiuos kriterijus, nes tiesiog prašytojas persikėlė iš A valstybės narės į B valstybę narę.

58. Man atrodo pernelyg paprasta šį klausimą spręsti pasirenkant tik vieną iš dviejų variantų.

59. Dažnai gali atsitikti taip, kad B valstybė narė nustato Eurodac atitiktį, neturi kitos informacijos apie prašytojo aplinkybes, todėl (teisėtai) teikia A valstybei narei prašymą atsiimti, pagrįstą ta Eurodac atitiktimi. Tačiau tuo atveju, kai B valstybė narė turi informacijos, rodančios, kad ji iš tiesų yra atsakinga valstybė narė pagal III skyriaus kriterijus, man atrodo, kad būtų prieštaraujama reglamento „Dublinas III“ tikslui, jei ši valstybė automatiškai atsisakytų taikyti III skyriaus kriterijus, nes ketina teikti prašymą atsiimti. Pirmiausia, tekste nėra nuorodų, kurios patvirtintų požiūrį, kad B valstybė narė gali ignoruoti šeimos vientisumo kriterijus, kai prima facie jų prašymas leistų laikyti ją atsakinga už prašymo nagrinėjimą, verčiau pasirinkdama prašymą atsiimti, kuris, jei bus patenkintas, leis perkelti prašytoją toliau nuo šeimos narių.

60. Toks aiškinimas būtų nesuderinamas su įsipareigojimu, išreikštu šio reglamento 32 konstatuojamojoje dalyje, taikyti tokį požiūrį į asmenis, kuriems taikomas šis reglamentas, kuris atitiktų tarptautinės teisės aktus, įskaitant atitinkamą Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką( ). Jis taip pat nesuderinamas su pagrindinėmis teisėmis, minimomis 39 konstatuojamojoje dalyje, įskaitant teisę į šeimos gyvenimą, įtvirtintą Chartijos 7 straipsnyje. Todėl manau, kad reglamento „Dublinas III“ negalima aiškinti taip, kad visais atvejais, kai tarptautinės apsaugos prašytojas paeiliui pateikia prieglobsčio prašymus A valstybėje narėje ir B valstybėje narėje, pastaroji turi teisę siųsti A valstybei narei prašymą atsiimti nekreipdama dėmesio į III skyriaus kriterijų taikymą.

61. Ar toks požiūris skatina piktnaudžiauti Dublino sistema?

62. Visos valstybės narės, pateikusios pastabas Teisingumo Teismui, pabrėžė, kad reglamentas „Dublinas III“ neturėtų būti aiškinamas taip, kad skatintų piktnaudžiavimą. Jos pabrėžė, kad svarbu neskatinti tarptautinės apsaugos prašytojų persikelti iš vienos valstybės narės į kitą ir paeiliui teikti tarptautinės apsaugos prašymus kiekvienoje valstybėje narėje. Todėl būtina šiuos argumentus kruopščiai išnagrinėti.

63. Pagrindinis reglamento „Dublinas III“ tikslas yra greitai nustatyti atsakingą valstybę narę. Tai nėra (per se) teisėsaugos priemonė, nes joje nustatytas pagrindinis tikslas nėra taikyti apribojimus prieglobsčio prašytojams, keliaujantiems po valstybes nares( ). Nuostatos dėl atsiėmimo, kuriomis siekiama užtikrinti, kad prašytojai neteiktų prieglobsčio prašymų valstybėje narėje, kuri nėra atsakinga valstybė narė, laikytinos pasirinktu metodu kovai su piktnaudžiavimu prieglobsčio procedūromis( ).

64. Kaip jau minėjau( ), jei nebūtų informacijos, rodančios, kad yra kitas konkuruojantis III skyriaus kriterijus, valstybė narė turėtų teisę teikti prašymą atsiimti remdamasi Eurodac atitiktimi. Pagal mano siūlomą aiškinimą tik reikalaujama, kad valstybė narė, turinti papildomos informacijos, reikšmingos taikant III skyriaus kriterijus, sąmoningai neatmestų tos informacijos.

65. Kita iškelta abejonė buvo susijusi su tuo, kaip elgtis su prieglobsčio prašytoju, kuris keliauja per kelias valstybes nares ir kiekvienoje pateikia po tarptautinės apsaugos prašymą. Šiose bylose tokia padėtis nesusidarė ir man atrodo, kad atsiėmimo taisyklėmis, aiškinamomis kartu su Eurodac reglamentu, užtikrinama, jog tarptautinės apsaugos prašytojas negalėtų tuo pačiu metu pateikti kelių reikalavimų.

66. Nyderlandai teigia, kad yra išskirtinių situacijų, nurodytų reglamento „Dublinas III“ 7 straipsnio 3 dalyje, kai prašymą atsiimti teikianti valstybė narė iš tiesų gali taikyti III skyriaus kriterijus. Tačiau ji tvirtina, kad 9 straipsnis nepriskiriamas prie nuostatų, išvardytų 7 straipsnio 3 dalyje, kuriomis apibrėžiamos tos išskirtinės situacijos, todėl H ir R neturi teisės juo remtis.

67. Man atrodo, kad 8, 10 ir 16 straipsniai yra minimi reglamento „Dublinas III“ 7 straipsnio 3 dalyje siekiant atspindėti tikslą (išreikštą 14 konstatuojamojoje dalyje), kad taikydamos šį reglamentą valstybės narės pirmiausia turėtų laikytis pagarbos šeimos gyvenimui principo( ).

68. Iš teisės akto priėmimo istorijos matyti, kad Komisijos pasiūlyme dabartinis 9 straipsnis iš pradžių buvo įtrauktas į nuostatas, išvardytas būsimoje reglamento „Dublinas III“ 7 straipsnio 3 dalyje( ). Paaiškėjo, kad 9 straipsnio įtraukimas į šį sąrašą buvo prieštaringai įvertintas. Derybose Taryboje kai kurios valstybės narės išreiškė susirūpinimą, kad Dublino procedūromis bus piktnaudžiaujama: „tačiau yra galimo piktnaudžiavimo rizika, kai kalbama apie pasiūlymo 9 straipsnį [reglamento „Dublinas III“ 7 straipsnis], susijusį su susijungimu su šeimos nariu, kuris yra pabėgėlis, nepaisant to, ar šeima buvo sukurta kilmės šalyje, ar ne. Tokiu atveju galima teigti, kad prieglobsčio prašytojas galėtų susituokti su pabėgėliu kitoje valstybėje narėje, kad išvengtų Dublino taisyklių taikymo ir pasirinktų valstybę narę, kurioje galėtų gyventi.“( ) Todėl 9 straipsnis buvo išbrauktas iš sąrašo.

69. Aš manau, kad a contrario, kai nėra piktnaudžiavimo įrodymų, tarptautinės apsaugos prašytojas ir šeimos narys lieka reglamento „Dublinas III“ nuostatų dėl šeimos vientisumo materialinėje taikymo srityje kalbant apie III skyriaus kriterijų taikymą. Toks požiūris atitinka reglamento „Dublinas III“ tikslus ir užtikrina jo veiksmingumą( ). Jei šis reglamentas būtų aiškinamas kitaip, jis prieštarautų Chartijai ir tikslams bei garantijoms, išreikštoms reglamento „Dublinas III“ 14, 32 ir 39 konstatuojamosiose dalyse.

70. Kompetentingos institucijos turės patikrinti, prižiūrimos nacionalinių teismų, ar konkrečiu atveju yra veiksnių, rodančių, kad sudaryta fiktyvi santuoka siekiant pasirinkti gyvenamąją valstybę narę, taip išvengiant reglamento „Dublinas III“ III skyriaus kriterijų taikymo, kurie nėra susiję su šeimos vientisumu( ). Ta pati išvada darytina dėl prašymų, pagrįstų ilgalaikiais santykiais.

71. Nyderlandai teigia, kad priimdami reglamentą „Dublinas III“ teisės aktų leidėjai turėjo omenyje, kad ši nuostata dėl šeimos vientisumo buvo įtvirtinta Tarybos direktyvoje 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą( ). Jie teigia, kad valstybei narei, kuri teikia prašymą atsiimti, nebūtina atsižvelgti į III skyriaus 9 straipsnį, nes šios direktyvos taisyklėmis užtikrinama pakankama šeimos vientisumo apsauga tokiais atvejais, kurie panašūs į H ir R atvejus.

72. Žinoma, tiesa, kad Direktyvoje 2003/86 nustatytos šeimos vientisumo taisyklės, tačiau šia direktyva pirmiausia siekiama užtikrinti deramas sąlygas valstybių narių teritorijoje (jau) teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams ir skatinti sociokultūrinį stabilumą( ). Už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą atsakingos valstybės narės nustatymo taisyklėmis siekiama visiškai kito tikslo. Šios taisyklės buvo sukurtos siekiant apskritai padidinti Dublino sistemos veiksmingumą( ). Atsakingos valstybės narės nustatymas – tai pradinis proceso etapas prieš nagrinėjant patį prašymą iš esmės. Nors šeimos vientisumo kriterijais reglamente „Dublinas III“ neabejotinai siekiama atsižvelgti į šeimos santykius, tos nuostatos neatlieka tos pačios užduoties kaip Direktyvoje 2003/86 ir jose didžiausias dėmesys tenka tarptautinės apsaugos prašytojui, o ne šeimos nariui, kuris jau teisėtai gyvena valstybėje.

73. Todėl siūlau, priešingai negu Nyderlandų išreikštas požiūris, kad į šią direktyvą nebūtų atsižvelgiama nustatant atsakingą valstybę narę pagal reglamentą „Dublinas III“.

74. Taip pat atmetu argumentą, kuris man neatrodo pagrįstas, kad tam tikrais atvejais pirmoji valstybė narė privalo teikti prašymą dėl perėmimo savo žinion antrajai valstybei narei siekdama užtikrinti, kad pastaroji taps valstybe nare, atsakinga už prieglobsčio prašymų nagrinėjimą. Šiuo argumentu tiesiog neatsakoma į esminį klausimą, būtent ar antroji valstybė narė gali taikyti III skyriaus kriterijus pagal reglamentą „Dublinas III“.

75. Daugeliu atvejų būtinybė laikytis griežtų terminų pateikti prašymą dėl perėmimo savo žinion, nustatytų reglamento „Dublinas III“ 21 straipsnyje, reikš, kad pirmoji valstybė narė (šiuo atveju Vokietija) praktiškai negalės pateikti tokio prašymo( ). H bylos faktai vaizdžiai patvirtina tokį argumentą. Tarptautinės apsaugos prašymas Vokietijoje buvo pateiktas 2016 m. sausio 5 d.( ) Remiantis 21 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, prašymas atsiimti turėjo būti pateiktas iki 2016 m. balandžio 5 d. H pirštų atspaudai ir informacija buvo įrašyti Eurodac, o Eurodac atitikčių atvejų šis laikotarpis sutrumpinamas iki dviejų mėnesių (2016 m. kovo 5 d.). 2016 m. kovo 21 d. Vokietijos valdžios institucijos gavo iš atitinkamų Nyderlandų institucijų prašymą atsiimti. Vadinasi, terminas pateikti prašymą dėl perėmimo savo žinion jau buvo pasibaigęs prieš Vokietijos valdžios institucijoms gaunant prašymą atsiimti. Tokiomis aplinkybėmis perėmimo savo žinion mechanizmu nebuvo galima pasinaudoti, kad būtų išspręsta prieglobsčio prašytojo arba atitinkamos valstybės narės problema nustatant atsakingą valstybę narę pagal šeimos vientisumo kriterijus, nustatytus reglamento „Dublinas III“ III skyriuje.

76. Remiantis reglamento „Dublinas III“ tekstu ir tikslu, perėmimo savo žinion nuostatų geresnis aiškinimas būtų išaiškinti tekstą tokiu būdu, kuris atitiktų Chartijos garantijas, apsaugančias teisę į šeimos gyvenimą. Todėl, jei tarptautinės apsaugos prašytojas gali įrodyti santykius su šeimos nariu, kaip apibrėžta reglamento „Dublinas III“ 2 straipsnio g punkte, ir remiasi 9 straipsniu, valstybė narė, kuri ketina teikti prašymą atsiimti, turėtų atsižvelgti į šeimos vientisumo kriterijus, kad galėtų nustatyti atsakingą valstybę narę pagal 3 straipsnio 1 dalį, nebent kompetentingos institucijos gali įrodyti, kad atitinkamas asmuo užmezgė šeimos santykius norėdamas išvengti reglamento „Dublinas III“ taikymo.

Reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnis

77. Reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnyje nedaromas skirtumas tarp sprendimų dėl perdavimo apskundimo arba peržiūrėjimo pagal tai, ar jie susiję su prašymu perimti savo žinion, ar su prašymu atsiimti. Vadinasi, abiejose instancijose tarptautinės apsaugos prašytojas turėtų gauti galimybę pasinaudoti veiksminga teisės gynimo priemone valstybėje narėje, kurioje įtariama, kad III skyriaus kriterijai buvo taikomi klaidingai( ). Toks aiškinimas užtikrina, kad 27 straipsnyje nustatyta teisė į skundą arba sprendimo peržiūrėjimą veiks praktiškai( ).

78. Byloje Ghezelbash Teisingumo Teismas nurodė, kad iš reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, jog šioje nuostatoje numatyta teisių gynimo priemonė turi būti veiksminga ir kad ji apima ir fakto, ir teisės klausimus. Be to, šioje nuostatoje neminimas joks argumentų, kuriais prieglobsčio prašytojas gali remtis savo skunde, apribojimas( ). Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad reglamento 19 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi tarptautinės teisės normų, reglamente „Dublinas III“ įtvirtinta veiksminga teisės gynimo nuo sprendimų dėl perdavimo priemonė turi apimti, pirma, šio reglamento taikymo ir, antra, teisinių ir faktinių aplinkybių, susiklosčiusių valstybėje narėje, kuriai perduodamas prašytojas, vertinimą( ). Šiuo atveju reikšminga pirmoji šio testo dalis; ir man atrodo, kad šiomis aplinkybėmis gali ir turėtų būti taikomas ankstesnis Teisingumo Teismo sprendimas. Atrodo, kad tai visiškai atitinka akivaizdų reglamento „Dublinas III“ tikslą: leisti atlikti šio reglamento įgyvendinimo teisminę priežiūrą( ).

79. Pridurčiau, kad šiuo atveju nekeliamas klausimas, ar tarptautinės apsaugos prašytojai turi turėti teisę apskųsti visus sprendimus dėl perkėlimo, priimtus valstybei narei sutikus įvykdyti prašymą atsiimti. Tokia teisė būtina tik tais atvejais, jei prašytojas gali remtis alternatyviu kriterijumi, nurodytu III skyriuje, pirmiausia šeimos vientisumo kriterijais, ir jei atitinkamai gali būti reikšminga tų kriterijų klaidingo taikymo aplinkybė.

80. Todėl darau išvadą, kad reglamentas „Dublinas III“ turėtų būti aiškinamas taip, kad jei asmuo pateikia tarptautinės apsaugos prašymą vienoje valstybėje narėje ir paskui persikelia į kitą valstybę narę, kurioje pateikia dar vieną prašymą ir nori užginčyti sprendimą dėl perkėlimo, priimtą remiantis prašymu atsiimti, remdamasis tuo, kad antroji valstybė narė klaidingai taikė III skyriaus kriterijus, pirmiausia nuostatas dėl šeimos vientisumo, įskaitant šio reglamento 9 straipsnį, kompetentingos institucijos turi taikyti atitinkamus III skyriaus kriterijus. Remiantis šio reglamento 27 straipsnio 1 dalimi, siekiant užtikrinti tinkamą šių kriterijų taikymą tokius sprendimus turi tikrinti nacionaliniai teismai.

Antrasis klausimas

81. Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar tokiomis aplinkybėmis, kurios nurodytos pirmajame klausime, svarbu, kad pirmoji valstybė narė jau priėmė sprendimą dėl šio pirmojo tarptautinės pagalbos prašymo arba kad prašytojas atsiėmė tą prašymą.

82. Pirma, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neaišku, kaip antrasis klausimas susijęs su nagrinėjamų bylų faktais ir aplinkybėmis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai nenurodo, ar pirmosios valstybės narės sprendimas, kurį jis mini, susijęs su sprendimu nustatyti atsakingą valstybę narę, ar su aptariamu sprendimu dėl tarptautinės apsaugos prašymo.

83. Antra, H byloje nėra duomenų, kad Vokietijos valdžios institucijos priėmė tokį sprendimą. Kalbant apie R, Vokietijos vyriausybė teismo posėdyje patvirtino, kad tuo metu, kai Nyderlandų valdžios institucijos pateikė prašymą atsiimti (2016 m. balandžio 23 d.), atitinkamos Vokietijos institucijos šioje byloje dar nebuvo priėmusios sprendimo iš esmės. Papildoma apsauga jai buvo suteikta tik 2016 m. spalio 6 d. Nėra jokių duomenų apie tai, kad prašytoja atsiėmė tarptautinės apsaugos prašymą pagal Tvarkos direktyvos 27 ar 28 straipsnį.

84. Todėl, nors antrojo klausimo atveju faktinės aplinkybės neaiškios, išsamumo dėlei trumpai jį panagrinėsiu.

85. Reglamento „Dublinas III“ 7 straipsnio 2 dalyje nustatytomis taisyklėmis nurodoma, kad atsakinga valstybė narė nustatoma atsižvelgiant į padėtį tuo metu, kai prašytojas pirmą kartą pateikė tarptautinės apsaugos prašymą. Tokia yra išeities pozicija. Atsakinga valstybė narė turi būti nustatyta atsižvelgiant į faktines aplinkybes tuo metu, taikant III skyriaus kriterijus, įskaitant šeimos vientisumo kriterijus (pirmas etapas). Vėliau prašymas vertinamas iš esmės pagal Priskyrimo direktyvą (antras etapas)( ).

86. Jei faktai rodo, kad prašymas pirmojoje valstybėje narėje buvo nagrinėjamas arba buvo atsiimtas ar atmestas toje valstybėje narėje, ir jei antroji valstybė narė padarė išvadą, kad ji nėra atsakinga valstybė narė, tarptautinės apsaugos prašymo statusas pirmojoje valstybėje narėje yra reikšmingas atliekant tą pirmo etapo nagrinėjimą todėl, kad faktinės aplinkybės naudojamos kaip prašymo atsiimti, kurį gali pateikti antroji valstybė narė pagal 18 straipsnio 1 dalies b, c ar d punktus, pagrindas( ). Tačiau tuo atveju, jei valstybė narė nuspręs, kad ji yra atsakinga valstybė narė, ir pereis į antrą etapą (vertinimas iš esmės), sprendimas dėl tarptautinės apsaugos prašymo ar jo atsiėmimas pirmojoje valstybėje narėje bus reikšmingas vertinant prašymo priimtinumą pagal nacionalinius teisės aktus, įgyvendinančius Tvarkos direktyvos 33 straipsnį( ). Išsamumo dėlei pridurčiau, kad jei pirmoji valstybė narė prašytojui jau buvo suteikusi tarptautinę apsaugą tuo metu, kai jis teikė dar vieną prašymą antrojoje valstybėje narėje, toks asmuo nepatektų į reglamento „Dublinas III“ taikymo sritį, nes jis nebūtų laikomas „prašytoju“ pagal 2 straipsnio c punktą.

87. Vadinasi, kompetentingų institucijų vertinimą, ar teisingai taikomi III skyriaus kriterijai antrojoje valstybėje narėje siekiant nustatyti, ar ši valstybė narė yra atsakinga valstybė narė pagal reglamentą „Dublinas III“, nebūtinai lemia aplinkybė, ar sprendimas dėl prašymo buvo priimtas pirmojoje valstybėje narėje arba ar prašytojas atsiėmė tokį prašymą.

Išvada

88. Atsižvelgdama į visa tai, kas išdėstyta, manau, kad Teisingumo Teismas taip turėtų atsakyti į Raad van State Netherlands (Valstybės Taryba, Nyderlandai) pateiktus klausimus:

– 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai, turėtų būti aiškinamas taip, kad jei asmuo pateikia tarptautinės apsaugos prašymą vienoje valstybėje narėje ir paskui persikelia į kitą valstybę narę, kurioje pateikia dar vieną prašymą ir nori užginčyti sprendimą dėl perkėlimo, priimtą remiantis prašymu atsiimti, remdamasis tuo, kad antroji valstybė narė klaidingai taikė III skyriaus kriterijus, pirmiausia nuostatas dėl šeimos vientisumo, įskaitant šio reglamento 9 straipsnį, kompetentingos institucijos turi taikyti atitinkamus III skyriaus kriterijus. Remiantis šio reglamento 27 straipsnio 1 dalimi, siekiant užtikrinti tinkamą šių kriterijų taikymą tokius sprendimus turi tikrinti nacionaliniai teismai.

– Kompetentingų institucijų vertinimą, ar teisingai taikomi III skyriaus kriterijai antrojoje valstybėje narėje siekiant nustatyti, ar ši valstybė narė yra atsakinga valstybė narė pagal Reglamentą Nr. 604/2013, nebūtinai lemia aplinkybė, ar sprendimas dėl prašymo buvo priimtas pirmojoje valstybėje narėje arba ar prašytojas atsiėmė tokį prašymą.