GENERALINIO ADVOKATO

L. A. GEELHOED IŠVADA,

pateikta 2006 m. sausio 19 d.( )

Byla C‑308/04

SGL Carbon AG

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

(Apeliacinis skundas – Konkurencija – Grafito elektrodai – 81 straipsnio 1 dalis – Baudos – Baudų nustatymo metodo gairės – Pranešimas dėl bendradarbiavimo)

1. Šioje byloje SGL Carbon AG (toliau – SGL) pareiškė apeliacinį skundą dėl 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo sujungtose bylose T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01 Tokai Carbon Co. Ltd ir kiti prieš Komisiją (toliau – skundžiamas sprendimas).

I – Susijusios teisės nuostatos

A – EB 81 straipsnis ir Reglamentas Nr. 17/62

2. Pagal 81 straipsnį yra draudžiami „visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje“.

3. Komisija gali bausti už tokį elgesį, tuo užsiimančioms įmonėms skirdama baudas.

4. 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties 81 ir 82 straipsnius( ) (toliau – Reglamentas Nr. 17) 15 straipsnis numato:

„1. Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo 100 iki 5 000 apskaitos vienetų, jeigu tyčia arba dėl neatsargumo:

<...>

b) atsakydamos į 11 straipsnio 3 arba 5 dalyse nurodytą prašymą jos pateikia neteisingą informaciją <...>;

2. Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo 1 000 iki 1 000 000 apskaitos vienetų arba didesnes, bet ne didesnes kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos, jeigu tyčia arba dėl neatsargumo:

a) jos pažeidžia Sutarties (81) straipsnio 1 dalį arba (82) straipsnį <...>;

<...>

Nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę“.

B – Gairės

5. Europos Bendrijų Komisijos pranešimo „Baudų nustatymo metodo gairės, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi“( ) (toliau – gairės), preambulėje nustatyta:

„Čia aprašyti principai garantuoja Komisijos sprendimų skaidrumą ir nešališkumą įmonių ir Teisingumo Teismo atžvilgiu, kartu išlaikant Komisijai atitinkamų teisės aktų suteiktą veiksmų laisvę nustatyti baudas 10 % bendros apyvartos ribose. Ši veiksmų laisvė turi atitikti koherentišką ir nediskriminuojančią politiką, suderintą su konkurencijos taisyklių pažeidimams baudžiamųjų priemonių taikymui keliamais tikslais.

Naujasis baudos dydžio nustatymo metodas priklausys nuo toliau minimų taisyklių, pagrindinis nustatytasis baudos dydis išaugs dėl sunkinančių aplinkybių arba sumažės dėl lengvinančių aplinkybių.“

C – Pranešimas dėl bendradarbiavimo

6. Pranešime dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais( ) (toliau – Pranešimas dėl bendradarbiavimo), Komisija apibrėžė sąlygas, kurioms esant įmonėms, bendradarbiaujančioms su Komisija atliekant tyrimą dėl kartelio, gali būti neskiriama arba sumažinama bauda, kuri joms būtų paskirta kitu atveju pagal šio pranešimo A skyriaus 3 dalį.

7. Pranešimo dėl bendradarbiavimo A skyriaus 5 dalyje numatyta:

„Įmonės bendradarbiavimas su Komisija yra tik vienas iš daugelio kriterijų, į kuriuos Komisija atsižvelgia, nustatydama baudą. < ... >“ .

D – Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija

8. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) Protokolo Nr. 7 4 straipsnis numato:

„1. Niekas negali būti antrą kartą persekiojamas ar baudžiamas tos pačios valstybės institucijų už nusikaltimą, dėl kurio jis jau buvo išteisintas arba nuteistas galutiniu nuosprendžiu pagal tos valstybės įstatymus ir baudžiamąjį procesą.

2. Ankstesnės dalies nuostatos nedraudžia atnaujinti bylos proceso pagal tos valstybės įstatymus ir baudžiamąjį procesą tuo atveju, kai iškyla nauji ar naujai paaiškėję faktai ar nustatomos esminės ankstesnio proceso klaidos, galėjusios turėti reikšmės bylos baigčiai“.

II – Bylos faktinės aplinkybės ir ginčijamo sprendimo priėmimo pagrindas

9. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas taip išdėstė savo nagrinėjamos bylos faktines aplinkybes:

„1. Sprendimu 2002/271/EB <...> Komisija konstatavo įvairių įmonių susitarimus ir suderintus veiksmus EB 81 straipsnio 1 dalies ir Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnio 1 dalies prasme (1992 m. gegužės 2 d. (OL L 1, 1994, p. 3), toliau – EEE susitarimas) grafito elektrodų sektoriuje.

2. Grafito elektrodai iš esmės yra naudojami elektros lanko krosnyse plieno gamybai. Plieno gamybą, naudojant šias krosnis, sudaro perdirbimo procesas, kai plieno laužas perdirbamas į naują plieną, skirtingai nei klasikinėje plieno gamyboje, kur naudojama geležies rūda ir deguonies aukštakrosnės. Įprastoje krosnyje nauji elektrodai yra sugrupuoti į iš trijų elektrodų sudarytas kolonas ir naudojami metalo laužui lydyti. Dėl intensyvaus lydymosi proceso vienas elektrodas sunaudojamas maždaug per aštuonias valandas. Vienam elektrodui pagaminti reikia maždaug dviejų mėnesių. Joks kitas produktas negali pakeisti grafito elektrodų šiame gamybos procese.

3. Grafito elektrodų paklausa yra tiesiogiai susijusi su plieno gamyba elektros lanko krosnyse. Pagrindiniai klientai yra plieno gamintojai, kurių užsakymai sudaro 85 % visų užsakymų. 1998 m. bendra pasaulinė plieno gamyba pasiekė 800 mln. tonų, iš kurių 280 mln. tonų buvo pagaminta elektros lanko krosnyse.<...>.

<...>

5. Devintajame dešimtmetyje technologiniai pasiekimai leido labai sumažinti elektrodų sunaudojimą pagamintai plieno tonai. Šiuo laikotarpiu visa plieno gamybos pramonė buvo pertvarkyta. Elektrodų paklausos sumažėjimas lėmė pasaulinės elektrodų pramonės pertvarkymą. Buvo uždaryta daug gamyklų.

6. 2001 m. devyni Vakarų gamintojai aprūpino Europos rinką grafito elektrodais:

<...>.

7. 1997 m. birželio 5 d. Komisijos pareigūnai be įspėjimo, taikydami Reglamento Nr. 17 <...> 14 straipsnio 3 dalį, vienu metu pradėjo patikrinimą (tam tikrų grafito gamintojų) patalpose <...>.

8. Tą pačią dieną Federal Bureau of Investigation (FBI) pareigūnai Jungtinėse Amerikos Valstijose (toliau – JAV) pradėjo kratas kai kurių gamintojų patalpose. Po šių kratų SGL <...> buvo pradėtas baudžiamasis persekiojimas dėl neteisėto kartelio. Visi kaltinamieji prisipažino kalti dėl visų jiems inkriminuojamų kaltinimų ir sutiko mokėti tokias nustatytas baudas: SGL – 135 mln. JAV dolerių (USD) <...>.

<...>.

10. Pirkėjų grupės vardu JAV prieš SGL <...> buvo pradėti procesai dėl trigubos žalos atlyginimo ir palūkanų (triple damages).

11. Kanadoje <...> 2000 m. liepos mėn. SGL prisipažino kalta ir sutiko mokėti 12,5 mln. CAD baudą už tą patį pažeidimą. 1998 m. birželio mėn. Kanados plieno gamintojai SGL pareiškė civilinius ieškinius dėl neteisėto kartelio.

12. 2000 m. sausio 24 d. Komisija apkaltintoms įmonėms išsiuntė pranešimą apie kaltinimus. Administracinė procedūra buvo baigta 2001 m. liepos 18 d. priėmus (ginčijamą) sprendimą, kuriuo įmonės ieškovės <...> apkaltintos pasauliniu lygiu nustačiusios kainas bei pasidalijusios nacionalines ir regionines nagrinėjamo produkto rinkas pagal „vietos gamintojo“ principą: UCAR ir SGL buvo atsakingos už JAV; be to, UCAR buvo atsakinga už tam tikras Europos dalis, o SGL – už likusią Europos dalį; <...>.

13. Pagal tą patį (ginčijamą) sprendimą pagrindiniai kartelio principai buvo šie:

– grafito elektrodų kainos turėjo būti nustatomos pasauliniu lygiu,

– sprendimus dėl kiekvienos bendrovės kainų turėjo priimti tik prezidentas ar generaliniai direktoriai,

– „vietos gamintojas“ turėjo nustatyti rinkos kainą savo „teritorijoje“, o kiti gamintojai turėjo jos „laikytis“,

– „ne vietos“ rinkose, tai yra rinkose, kuriose nebuvo nė vieno „vietos“ gamintojo, kainos nustatomos bendru susitarimu,

– „ne vietos“ gamintojai negalėjo agresyviai konkuruoti ir turėjo pasitraukti iš kitiems priklausančių „vietos“ rinkų,

– apimtys neturėjo didėti (Japonijos gamintojai turėjo mažinti savo apimtis),

– nebuvo galima perduoti jokių technologijų karteliui nepriklausantiems gamintojams.

14. (Ginčijamame) sprendime nurodoma, kad minėti pagrindiniai principai buvo nustatyti kartelio susirinkimuose, kurie vyko įvairiais lygiais: „vadovų“ susirinkimai, „darbo“ susirinkimai, Europos gamintojų grupės susirinkimai (be Japonijos įmonių), nacionaliniai ar regioniniai susirinkimai, skirti specialioms rinkoms ir dvišaliams kontaktams tarp įmonių.

<…>

16. Remdamasi nustatytomis faktinėmis aplinkybėmis ir (ginčijamame) sprendime pateiktais teisiniais vertinimais, Komisija karteliu apkaltintoms įmonėms nustatė baudas, kurios buvo apskaičiuotos pagal metodą, nurodytą (gairėse) <...>

17. Sprendimo rezoliucinės dalies 3 straipsnis nustato tokias baudas:

– SGL: 80,2 mln. eurų;

<…>

18. Rezoliucinės dalies 4 straipsnis įpareigoja atitinkamas įmones sumokėti baudas per tris mėnesius nuo pranešimo apie (ginčijamą) sprendimą gavimo dienos, priešingu atveju skaičiuojant 8,04 % delspinigius.“

III – Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas

10. SGL ir kitos įmonės, kurioms buvo skirtas ginčijamas sprendimas, Pirmosios instancijos teismui dėl minėto sprendimo panaikinimo pateikė ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2000 m. spalio 20 dieną.

11. Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, nusprendė:

<…>

2) Byloje T‑239/01 SGL Carbon prieš Komisiją:

– ieškovei Sprendimo 2002/271 3 straipsniu paskirtą baudą sumažinti iki 69 114 000 eurų,

– atmesti likusią ieškinio dalį;

<…>“

IV – Apeliacinis skundas

12. SGL Teisingumo Teismo prašo:

– pritarti pirmojoje instancijoje pateiktiems ieškinio pagrindams ir iš dalies panaikinti Pirmosios instancijos teismo sprendimą byloje T‑239/01, kiek juo atmetamas ieškinys dėl 2001 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimo 3 ir 4 straipsnių panaikinimo,

– nepatenkinus pirmojo reikalavimo, sumažinti Komisijos sprendimo 3 straipsnyje apeliantei paskirtą baudą, palūkanas, mokėtinas bylos nagrinėjimo metu, ir delspinigius, nustatytus sprendimo 4 straipsnyje ir 2001 m. liepos 23 d. Komisijos laiške,

– nepatenkinus pirmųjų reikalavimų, grąžinti bylą nagrinėti Pirmosios instancijos teismui, kad pastarasis priimtų naują sprendimą, atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo pateiktą teisės išaiškinimą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

13. Komisija Teisingumo Teismo prašo:

– atmesti apeliacinį skundą,

– priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

V – Apeliacinio skundo pagrindai ir pagrindiniai argumentai

14. SGL nurodo septynis apeliacinio skundo pagrindus:

– Pirmuoju pagrindu teigiama, kad buvo pažeistas ne bis in idem principas.

– Antrasis pagrindas yra susijęs su pagrindinės baudos nustatymu, būtent skirtinos baudos nesumažinimu.

– Trečiasis pagrindas susijęs su pagrindinės baudos padidinimu 25 % (dėl sunkinančios aplinkybės), atsižvelgus į kitų kartelio dalyvių perspėjimą prieš 1997 m. tyrimą.

– Ketvirtasis pagrindas susijęs su neatsižvelgimu į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytą didžiausią sankcijos ribą – 10 % nuo bendros apyvartos.

– Penktasis pagrindas susijęs su teisės į gynybą pažeidimu dėl nepakankamos galimybės susipažinti su dokumentais.

– Šeštasis pagrindas pagrįstas apeliantės galimybėmis sumokėti baudą (t. y. neatsižvelgimu į apeliantės sumažėjusias galimybes sumokėti baudą).

– Septintasis pagrindas susijęs su delspinigių nustatymu.

VI – Nagrinėjimas

Išankstinės pastabos

15. Apeliantė šioje byloje, taip pat apeliantė byloje C‑298/04 P, kurioje šiandien taip pat pateikiu savo išvadą, nurodė pagrindus, susijusius su tam tikrais baudos elementais. Bylos C‑298/04 P pagrindai daugiausia yra susiję su atgrasantį poveikį padidinančiu veiksniu. Šioje byloje apeliacinio skundo pagrindai yra daugiau susiję su tam tikrais baudos nustatymo proceso aspektais.

16. Todėl pradėsiu keliomis bendro pobūdžio pastabomis dėl teismų praktikos, susijusios su Komisijos baudų nustatymo politika.

17. Pirmiausia dažnai cituojamame sprendime Musique Diffusion française( ) Teisingumo Teismas konstatavo, kad Komisijai pavesta priežiūros funkcija tikrai apima pareigą nustatyti atskirus pažeidimus ir skirti už juos sankcijas, taip pat užduotį vykdyti bendrą politiką, siekiant taikyti konkurencijos teisei Sutartyje įtvirtintus principus ir atitinkamai reguliuoti įmonių elgesį( ).

18. Be to, siekdama įvertinti pažeidimo sunkumą, Komisija, nustatydama baudos dydį, turi atsižvelgti ne tik į ypatingas bylos aplinkybes, bet ir į pažeidimo aplinkybes bei užtikrinti, kad jos veiksmai turėtų reikiamą atgrasantį poveikį visų pirma tokių pažeidimų atžvilgiu, kurie ypač kenkia Bendrijos tikslų įgyvendinimui( ).

19. Taigi šiame sprendime Teisingumo Teismas nurodė, kad baudų skyrimo pamatinė idėja yra veiksmingo Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymo užtikrinimas.

20. Iš šio ir vėlesnių sprendimų akivaizdu, kad reikia atsižvelgti į daugelį veiksnių; kad Komisija neprivalo taikyti konkrečios matematinės formulės; kad Komisija gali atsižvelgti ir į įmonės bendrą apyvartą, ir į teritorinę bei produktų apyvartą, jeigu vienas veiksnys nėra neproporcingas kitų veiksnių atžvilgiu; taigi tinkamos baudos nustatymas negali būti paprastas bendros apyvartos apskaičiavimas.

21. Be to, savo baudų skyrimo politikoje Komisija turi didelę diskreciją, nors ji ir privalo atsižvelgti į bendruosius Bendrijos teisės principus ir negali peržengti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytos didžiausios ribos nuo apyvartos. Taip pat, jei Komisija paskelbia gaires, įtvirtinančias praktikos taisykles, ji konkrečiu atveju negali nukrypti nuo šių gairių, nenurodydama priežasčių, atitinkančių vienodo požiūrio principą. Žinoma, Komisija gali pakeisti savo gaires, tačiau pakeitimas galėtų būti taikomas tik nuo jo priėmimo dienos.

22. Taigi Komisija paskelbė gaires. Jos daugmaž atspindi Bendrijos teismų praktiką. Gairėse nurodytas apskaičiavimo metodas buvo nagrinėjamas nesenai priimtame sprendime Šiluminės įrango kartelis( ). Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas pažymėjo: „iš tikrųjų apskaičiavimo metodas, kuriam gairėse teikiama pirmenybė, nes jis numato, kad nustatant baudą ir vertinant pažeidimo sunkumą būtina atsižvelgti į daugelį kriterijų, tarp jų ir į dėl pažeidimo gautą naudą arba į būtinybę užtikrinti atgrasantį baudų poveikį, veikiau atrodo atitinkąs Reglamente Nr. 17 įtvirtintus principus, kaip juos išaiškino Teisingumo Teismas minėtame sprendime Musique Diffusion francaiseir kt. prieš Komisiją, o ne apeliančių nurodytą tariamą ankstesnę Komisijos praktiką, kurioje pirminį ir sąlygiškai mechaninį vaidmenį vaidino įmonės atitinkama apyvarta“( ). Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad „gairėse yra įvairių lankstumo galimybių, leidžiančių Komisijai įgyvendinti savo diskreciją laikantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio nuostatų, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas“( ).

23. Pagal gaires Komisija vertina baudą keliais etapais. Pirmasis etapas yra pagrindinės baudos nustatymas, remiantis pažeidimo sunkumu (lengvas, sunkus arba labai sunkus) ir jo trukme (trumpas, vidutinės trukmės). Komisija pirmiausia nustato pagrindinę baudą atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą. Jei suinteresuotųjų įmonių dydis labai skiriasi, Komisija gali sugrupuoti jas pagal dydį ir nustatyti skirtingą pagrindinę baudą kiekvienai kategorijai, atsižvelgiant į specifinį kiekvienos įmonės dydį ir jos pažeidimo poveikį konkurencijai. Įvertinusi konkretaus pažeidimo sunkumą ir, prieš įvertindama jo trukmę, Komisija gali padidinti baudą, siekdama užtikrinti, kad jos poveikis būtų pakankamai atgrasantis (taigi taikydama atgrasantį poveikį padidinantį veiksnį). Padidinus baudą už pažeidimo trukmę, kitas etapas yra sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių nustatymas.

24. Toliau, jei įmonės bendradarbiavimas su Komisija gali būti kvalifikuojamas kaip bendradarbiavimas Pranešimo dėl bendradarbiavimo prasme, kitas etapas yra šio pranešimo taikymas.

25. Jei pagrindinė bauda viršija Reglamento Nr. 17 15 straipsnyje nustatytą didžiausią ribą, Komisija gali pirmiausia sumažinti šią baudą (nustatytą remiantis gairėse įtvirtintu skaičiavimu) iki šios didžiausios ribos, prieš taikydama Pranešimą dėl bendradarbiavimo tam, kad šis pranešimas būtų visiškai veiksmingas.

26. Šioje byloje Komisija suskirstė suinteresuotąsias įmones į tris kategorijas pagal jų santykinę svarbą atitinkamoje rinkoje, remdamasi pasauline produkto pardavimo apyvarta bei turima rinkos dalimi. Atskaitos taškai buvo nustatyti atitinkamai 40 mln. eurų, 16 mln. eurų ir 8 mln. eurų. SGL pateko į aukščiausiąją kategoriją. Dėl SGL pažeidimo trukmės pagrindinė bauda buvo padidinta 55 %. Kitame etape Komisija padidino pagrindinę baudą 85% dėl sunkinančių aplinkybių, iš kurių 25 % buvo paskirti dėl to, kad SGL įspėjo kitus kartelio narius apie būsimą patikrinimą. Lengvinančių aplinkybių nebuvo. Tuomet Komisija sumažino baudos dydį 30 % pagal Pranešimą dėl bendradarbiavimo. Pirmosios instancijos teismas sumažino baudos dydį, nes Komisija tinkamai neįvertino SGL bendradarbiavimo. Šis aspektas yra apeliacinio skundo byloje C‑301/04 P, kurioje šiandien taip pat pateiksiu išvadą, dalykas. Nagrinėjamas apeliacinis skundas, kaip minėjau, yra iš esmės susijęs su baudos nustatymo procedūros etapais.

27. Prieš nagrinėdamas apeliacinio skundo pagrindus norėčiau pažymėti, kad, nagrinėjant apeliacinį skundą, Teisingumo Teismo vykdoma kontrole, viena vertus, siekiama patikrinti, kiek Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu teisingai atsižvelgė į visus veiksnius, svarbius pažeidimo sunkumo laipsniui pagal Sutarties 81 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnį nustatyti, o kita vertus, įvertinti, ar Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu pakankamai nuodugniai išnagrinėjo ieškovo argumentus dėl baudos panaikinimo ar sumažinimo.

28. Be to, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį skundą ir priimdamas sprendimą dėl teisės klausimų, dėl teisingumo pagrindų, negali pakeisti Pirmosios instancijos teismo, kuris, įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją, priima sprendimą dėl įmonei už Bendrijos teisės pažeidimą paskirtos baudos dydžio, vertinimo savuoju.

29. Tai reiškia, kad apeliacinio skundo pagrindai yra nepriimtini, jeigu jais siekiama, kad baudos būtų bendrai išnagrinėtos iš naujo.

A – Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas: „ne bis in idem“ principo pažeidimas

30. Pirmiausia SGL teigė, kad, atsisakydama ginčijamu Komisijos sprendimu nustatytą baudą sumažinti Jungtinėse Valstijose ir Kanadoje nustatytais baudų dydžiais, Komisija pažeidė taisyklę, draudžiančią nustatyti lygiagrečias sankcijas už tą patį pažeidimą.

31. Atsakydamas į šį reikalavimą, Pirmosios instancijos teismas rėmėsi ankstesne teismų praktika, kurioje konstatuojama, kad ne bis in idem principas yra Bendrijos teisės bendrasis principas ir kad konkurencijos teisės srityje šis principas uždraudžia Komisijai nustatyti sankcijas įmonei arba patraukti ją atsakove pagal Komisijos ieškinį antrą kartą dėl antikonkurencinio elgesio, už kurį ji jau buvo nubausta.

32. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 134 punkte nurodė, kad ne bis in idem principas šioje byloje netaikomas, nes Komisijos ir Jungtinių Valstijų bei Kanados valdžios institucijų atliktais procesais ir paskirtomis baudomis akivaizdžiai buvo siekiama ne tų pačių tikslų. Pirmosios tikslas buvo apsaugoti konkurenciją nuo iškraipymo Europos Sąjungoje ir Europos Ekonominėje Erdvėje, o antrųjų – apsaugoti Jungtinių Valstijų ar Kanados rinką. Ne bis in idem principo taikymo sąlyga yra ne tik pažeidimų ir asmenų, kurie yra baudžiami, tapatumas, bet ir saugomų teisių vienodumas. Šią išvadą patvirtina ir principo, kad negalima antrą kartą bausti už tą patį nusikaltimą, taikymo sritis, kaip ji yra įtvirtinta Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos Protokolo Nr. 7 4 straipsnyje. Pagal 4 straipsnio formuluotę aišku, kad šiuo principu tik siekiama uždrausti konkrečios valstybės teismams persekioti ar bausti už tą patį nusikaltimą, dėl kurio suinteresuotasis asmuo jau buvo išteisintas arba nuteistas galutiniu nuosprendžiu toje valstybėje. Kita vertus, ne bis in idem principas nedraudžia asmens persekioti arba bausti už tą patį elgesį daugiau nei kartą dviejose arba daugiau skirtingų valstybių( ).

33. Pirmosios instancijos teismas taip pat pabrėžė, kad ieškovės nesirėmė jokia konvencija arba viešosios tarptautinės teisės norma, kuri uždraustų skirtingų valstybių valdžios institucijoms arba teismams persekioti ir bausti tą patį asmenį tų pačių faktų pagrindu, ir pripažino, kad „toks draudimas šiuo metu galėtų atsirasti tik dėl labai glaudaus tarptautinio bendradarbiavimo, kuriuo remiantis būtų galima sukurti tokias bendras normas, kokios yra įtvirtintos minėtoje Šengeno susitarimą įgyvendinančioje konvencijoje. Ieškovės nenurodė jokio privalomąją galią turinčio susitarimo tarp Bendrijos ir tokių trečiųjų šalių, šiuo atveju – Jungtinių Valstijų arba Kanados, kuris įtvirtintų tokį draudimą“( ).

34. Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad „Pagrindinių laisvių chartijos 50 straipsnis numato, kad jokio asmens negalima teisti ar bausti du kartus už nusikaltimą, dėl kurio Sąjungoje jis jau yra galutinai išteisintas ar pripažintas kaltu pagal įstatymą. Tačiau akivaizdu, kad Chartija yra skirta taikyti tik Sąjungos teritorijoje, ir 50 straipsnyje įtvirtintos teisės taikymo sritis yra aiškiai apribota tokiais atvejais, kuomet pirmasis išteisinimas arba pripažinimas kaltu buvo priimtas Sąjungoje“( ).

35. SGL taip pat skundėsi, kad Komisija neteisingai išaiškino Boehringer( ) sprendimą, kuriame buvo pripažinta, kad Komisija turi pareigą įskaityti sankciją, skirtą trečiosios šalies valdžios institucijų, jei veiksmai, kuriais Komisija kaltina ieškovę, yra tie patys, kuriais rėmėsi tos institucijos.

36. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas priminė, kad minėtame sprendime Teisingumo Teismas konstatavo (3 punkte), jog „reikia išspręsti tik klausimą, ar Komisija taip pat turi pareigą įskaityti sankciją, kurią paskyrė trečiosios šalies valdžios institucijos, jei nagrinėjamu atveju ieškovo veiksmai, kuriais kaltina Komisija ir (Jungtinių Valstijų) valdžios institucijos, yra identiški“, ir pažymėjo, jog „iš šio teiginio aišku, kad Teisingumo Teismas, anaiptol nespręsdamas klausimo, ar Komisija turi pareigą įskaityti trečiosios šalies valdžios institucijų paskirtą sankciją, jei faktai, kuriais Komisija kaltina įmonę yra tapatūs tiems, kuriais įmonę kaltina ir tos valdžios institucijos, laikė šių faktų, kuriais remiasi Komisija ir trečiosios šalies valdžios institucijos, tapatumą šio klausimo išankstine sąlyga“( ).

37. Tuomet Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad „atsižvelgdamas į ypatingą situaciją, kuri susidaro dėl glaudžios valstybių narių nacionalinių rinkų ir bendrosios rinkos tarpusavio priklausomybės bei dėl jurisdikcijos kartelių srityje toje pačioje teritorijoje, t. y. bendrojoje rinkoje pasidalijimo, tarp Bendrijos ir valstybių narių specialios sistemos, Teisingumo Teismas, pripažinęs dvigubo proceso tikimybę ir atsižvelgdamas į iš to išplaukiančių dviejų sankcijų galimybę, konstatavo, kad remiantis teisingumo reikalavimu būtina atsižvelgti į pirmąjį sprendimą, kuriuo buvo paskirta sankcija <...> Tačiau nagrinėjamos bylos aplinkybės yra akivaizdžiai kitokios. Atsižvelgiant į tai, kad ieškovės nesiremia jokia konkrečia konvencijos nuostata, kuri reikalautų, kad Komisija, nustatydama baudos dydį, atsižvelgtų į trečiosios šalies, šiuo atveju – Jungtinių Valstijų ar Kanados, valdžios institucijų arba teismų tai pačiai įmonei jau paskirtas sankcijas už tą patį elgesį, jos negali pagrįstai skųstis, kad šioje byloje Komisija nesilaikė tokios tariamos pareigos“( ).

38. Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad „net jeigu iš sprendimo (Boehringer) būtų galima a contrario išvesti, jog iš tikrųjų Komisija privalo įskaityti bet kurią trečiosios šalies valdžios institucijų paskirtą sankciją, jeigu ji prieš šią įmonę remiasi tais pačiais faktais, kuriais rėmėsi ir pirmoji valdžios institucija, reikia pabrėžti, jog, nepaisant to, kad SGL atžvilgiu Jungtinėse Valstijose priimtame sprendime pažymima, jog grafito elektrodų kartelio tikslas buvo apriboti gamybą ir padidinti šių produktų kainą „Jungtinėse Valstijose ir kitur“, bet kuriuo atveju nėra įrodyta, kad Jungtinėse Valstijose paskirta sankcija yra susijusi su kartelio taikymu arba jo pasekmėmis ne tik pačiose Jungtinėse Valstijose (šiuo klausimu žr. (Boehringer) 6 punktą), bet ir Europos Ekonominėje Erdvėje; be to, tokiu išplėtimu būtų akivaizdžiai įsiskverbta į Komisijos teritorinę jurisdikciją. Ši pastaba taikoma ir Kanadoje priimtam sprendimui( ).

39. Šiuo apeliaciniu skundu SGL skundžiasi, kad Pirmosios instancijos teismas savo sprendime nepripažino, jog Komisija, neatsižvelgdama į sankciją, kuri SGL buvo paskirta Jungtinėse Valstijose dar prieš priimant ginčijamą Komisijos sprendimą, pažeidė ne bis in idem principą (arba bent jau bendrąjį teisingumo principą).

40. SGL teigia, kad Komisija turėjo pareigą įskaityti trečiųjų šalių valdžios institucijų paskirtas sankcijas už tą patį pažeidimą. Tai išplaukia iš ne bis in idem principo ir bet kuriuo atveju iš proporcingumo principo. Šiuo atžvilgiu SGL skundžiasi, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai išaiškino Boehringer sprendimą. SGL teigia, kad yra du ne bis in idem principo aiškinimo būdai – griežtasis ir platusis. Griežtasis aiškinimas, bent jau taip, kaip jis taikomas Bendrijoje, yra susijęs su realiu draudimu, nes antrasis persekiojimas ir nubaudimas yra draudžiamas, jei ankstesnė sankcija buvo nustatyta už tą patį pažeidimą. Pagal platujį aiškinimą, iš esmės susijusį su bylomis, išnagrinėtomis trečiųjų šalių valdžios institucijų, ne bis in idem principas pavirsta į pareigą įskaityti arba atsižvelgti į užsienyje paskirtas sankcijas.

41. Taip pat SGL teigia, kad trys sąlygos (tas pats pažeidėjas, tie patys faktai ir ta pati ginama teisė), kurios turi būti įvykdytos, jog būtų taikomas ne bis in idem principas, yra įvykdytos. Baudos skirtos SGL, kuri yra atskiras ir nepriklausomas juridinis asmuo; faktai yra tie patys (pasaulinis kartelis), o teisiškai saugomi interesai Europoje ir Jungtinėse Valstijose irgi yra tie patys.

42. SGL ginčija Pirmosios instancijos teismo išvadą, kad Komisijos ir Jungtinių Valstijų bei Kanados valdžios institucijų procedūromis bei paskirtomis baudomis akivaizdžiai buvo siekiama ne tų pačių tikslų. Šiuo atžvilgiu SGL remiasi generalinio advokato D. Ruíz‑Jarabo Colomer išvada Italcementi byloje( ). SGL teigia, kad tokį pagrindimą galimą perkelti ir trečiosioms šalims. Jos nuomone, abiejose teisinėse sistemose siekiama užtikrinti laisvą konkurenciją. SGL tvirtina, kad teritorialumo principas nėra svarbus nagrinėjant klausimą, ar yra idem; jis yra reikšmingas tik Komisijos jurisdikcijai atlikti persekiojimą dėl pažeidimų. Nors neabejotina, kad gali vykti paraleliniai konkurencijos užtikrinimo procesai, turėtų būti atsižvelgta į baudas, kurias jau paskyrė trečiosios šalies valdžios institucijos.

43. Net jei ne bis in idem principas būtų netaikomas trečiųjų šalių atžvilgiu, Komisija ir Pirmosios instancijos teismas turėjo atsižvelgti į jau paskirtas baudas. Tai išplaukia iš proporcingumo principo ir teisingumu pagrįsto reikalavimo, suformuluoto sprendime Walt Wilhelm( ).

44. Taip pat SGL tvirtina, kad norint taikyti ne bis in idem principą tarptautinė sutartis nėra būtina. Šiuo klausimu ji daro nuorodą į keletą nacionalinių teisės sistemų, kuriose šis principas pripažįstamas, nors nėra abipusio tarptautinio susitarimo.

45. Komisija pritaria Pirmosios instancijos teismo išvadai.

Vertinimas

46. Generalinis advokatas A. Tizzano neseniai nagrinėjo galimo ne bis in indem pažeidimo klausimą savo išvadoje byloje Archer Daniels Midland( ). Ši byla taip pat buvo susijusi su situacija, kurioje sankcijas paskyrė ir Komisija, ir Jungtinių Valstijų bei Kanados valdžios institucijos. Savo sprendime( ) Pirmosios instancijos teismas priėjo prie tokios pačios išvados kaip ir nagrinėjamoje byloje, t. y. kad ne bis in idem principas netaikomas ir kad nėra pagrindų reikalauti Komisijos įskaityti šių kitų valdžios institucijų nustatytų baudų.

47. Savo išvadoje generalinis advokatas A. Tizzano teigė, kad negalima manyti, jog yra kokių nors viešosios tarptautinės teisės normų, uždraudžiančių skirtingų valstybių teismams persekioti ir bausti asmenis dėl tų pačių faktų, ir kad daugiašaliai dokumentai, kurie patvirtina ne bis in idem principą, bendrai apriboja jo taikymą teismų sprendimams toje pačioje valstybėje. Šiuo klausimu jis rėmėsi 1966 m. Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių pakto 14 straipsnio 7 dalimi, EŽTK Protokolo Nr. 7 4 straipsniu ir Tarptautinio baudžiamojo tribunolo buvusiai Jugoslavijai bei kai kurių konstitucinių teismų bylų praktika. Jis taip pat pažymėjo, kad net ir tokioje integruotoje sistemoje kaip Bendrijos sistema ne bis in idem principas buvo patvirtintas tik todėl, kad jį įtvirtina tam skirtos taisyklės, pavyzdžiui, Šengeno susitarimą įgyvendinanti konvencija.

48. Generalinis advokatas A. Tizzano nurodė, kad net jeigu toks bendrasis teisės principas (t. y. kad asmuo negali būti baudžiamas keletą kartų skirtingose valstybėse už tą patį nusikaltimą) egzistuotų, turi būti įgyvendintos trys Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintos sąlygos. Jis sutiko su Pirmosios instancijos teismu, kad viena iš šių sąlygų – saugomo teisinio intereso tapatumas – nebuvo įgyvendinta, nes negalima teigti, kad Jungtinių Valstijų antimonopolinė teisė ir Bendrijos konkurencijos teisė saugo tą patį teisinį gėrį. Jis teigė, ir aš sutinku su tuo, kad Komisijos baudų skyrimo politika yra siekiama apsaugoti laisvą konkurenciją bendrojoje rinkoje, o tai pagal apibrėžimą skiriasi nuo to, ką saugo trečiųjų šalių valdžios institucijos.

49. Sutinku su šiomis išvadomis. Nėra tarptautinės viešosios teisės nuostatos, uždraudžiančios Bendrijai nustatyti baudas, jei kita valdžios institucija jau jas nustatė už konkurencijos nuostatų pažeidimą, arba nustatyti sumažintą baudą. Antra, ne bis in idem principas paprastai taikomas tik vienoje valstybėje. Trečia, negalima teigti, kad Bendrija ir Jungtinės Valstijos arba Kanada yra sudariusios dvišalius susitarimus. Egzistuojantys susitarimai dėl bendradarbiavimo konkurencijos klausimais( ) neapima šio aspekto. Tačiau net jeigu ne bis in idem principas turėtų būti taikomas, turi būti įgyvendintos visos trys minėtos sąlygos. Sutinku su Komisija ir Pirmosios instancijos teismu, kad trečioji sąlyga dėl teisinio intereso tapatumo yra neįgyvendinta. Karteliu pažeidimas padaromas kiekvienoje jurisdikcijoje, kurioje jis veikia. Taigi tai, kad kartelis veikia pasauliniu mastu, nepakeičia to, kad Jungtinių Valstijų antimonopoliniai įstatymai ir Bendrijos konkurencijos teisė yra iš esmės susiję su kartelio pasekmėmis savo atitinkamose teritorijose. Todėl, kadangi šios trys sąlygos nėra įgyvendintos, SGL nuoroda į kai kurias nacionalinės teisės sistemas, kuriose užsienio sprendimai būtų laikomi prilyginamais vietos sprendimams, yra nereikšminga.

50. Tiek, kiek tai susiję su bendruoju teisingumo reikalavimu, norėčiau pabrėžti, kad, mano nuomone, sprendimų Walt Wilhelm ar Boehringer negalima taikyti situacijoms su trečiosiomis šalimis. Be to, kad griežtąja prasme ne bis in idem klausimas nenagrinėjamas Walt Wilhelm sprendime (taip pat ir Boehringer), netgi ir atsižvelgus į tai, kad valdžios institucijos jį nagrinėjo kitu aspektu, šios bylos ypatybė buvo ta, kad pažeidimas vyko Bendrijos teritorijoje. Taigi buvo teisėtas pagrindas atsižvelgti į teritorinį sutapimą ir todėl reikalauti, kad antroji konkurencijos institucija atsižvelgtų į pirmąją baudą, kai ji vėliau nustato bet kokią kitą piniginę sankciją( ). Trečiųjų valstybių atžvilgiu toks pagrindas neegzistuoja, nes teritoriniu atžvilgiu jos nesutampa. Tai, kad Bendrija neturi pareigos atsižvelgti į ankstesnes trečiojoje šalyje nustatytas baudas, nereiškia, kad ji neturi teisės taip pasielgti; tačiau, kadangi nėra abipusiškumo, negalima teigti, kad Komisija turi pareigą įskaityti tokią baudą.

51. Galiausiai norėčiau pabrėžti, kad teisinės sistemos skiriasi, ir dėl tų skirtingų teisinių sistemų atsiranda skirtingi elgesio rinkoje parametrai, turintys skirtingą turinį ir apimtį; todėl pažeidimas ne tik turi skirtingas pasekmes skirtingose teisinėse sistemose, bet taip pat ir toje pačioje teisinėje sistemoje jų pasekmės turi būti įvertintos pagal jų įtaką tai sistemai.

52. SGL pozicija leistų numanyti, kad viešajai ekonominei teisei būdingas teritorialumo principas prarastų savo reikšmę. Tai reikštų, kad įmonių elgesio rinkoje sąlygų reglamentavimas būtų identiškas visame pasaulyje, tačiau dėl akivaizdžių priežasčių taip nėra.

B – Antrasis apeliacinio skundo pagrindas

53. Antruoju pagrindu, susijusiu su Pirmosios instancijos teismo išvadomis dėl pagrindinės baudos nustatymo, SGL teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą nesumažinęs jos pagrindinės baudos, nors turėjo tai padaryti, jeigu būtų nediskriminuodamas pritaikęs savo nustatytus galutinius apskaičiavimo kriterijus.

54. Šiuo atžvilgiu SGL nurodo kitų kartelio narių priskyrimą kitoms kategorijoms, dėl ko jiems buvo nustatoma mažesnė pagrindinė bauda. Pirmiausia SGL klausia, ar vidutinės apyvartos ir rinkos dalies apskaičiavimas toje pačioje kategorijoje yra leistinas, nes, jos nuomone, kiekvienos įmonės įtakos rinkai vertinimas turėtų būti atliekamas remiantis individualiu, o ne bendru pagrindu. Antra, SGL teigia, kad jos ir UCAR turimos rinkos dalys skiriasi pernelyg daug, kad pateisintų jų priskyrimą tai pačiai kategorijai. Maksimalus rinkos dalių skirtumas, kurį galima nustatyti, yra didesnis nei procentiniai punktai, kuriuos Komisija naudojo sprendime. Todėl pagrindinė bauda turėtų būti koreguojama. Trečia, kai kuriuos kitus kartelio narius būtų reikėję priskirti kitai kategorijai tokiomis aplinkybėmis, kuomet rinkos dalių skirtumas būtų buvęs mažesnis.

Vertinimas

55. Pirmiausia reikia atsižvelgti į tai, kad Komisija turi didelę diskreciją nustatydama baudos dydį ir kad ji neturi pareigos šiuo tikslu taikyti tikslios matematinės formulės. Tačiau Bendrijos teismai turi užtikrinti, kad Komisija neperžengtų savo diskrecijos ribų. Galiausiai pagal nusistovėjusią teismų praktiką Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį skundą ir priimdamas sprendimą dėl teisės klausimų, dėl teisingumo pagrindų negali pakeisti savuoju Pirmosios instancijos teismo, kuris, įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją, priima sprendimą dėl įmonei už Bendrijos teisės pažeidimą paskirtos baudos dydžio, vertinimo( ).

56. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad suskirstymas į tam tikras kategorijas yra leidžiamas. Taip pat jis nurodė, kad jeigu, siekiant nustatyti baudų dydį, įmonės yra suskirstytos į kategorijas, kiekvienos taip nustatytos kategorijos maksimalūs dydžiai turi būti nuoseklūs ir objektyviai pateisinamai. Pirmosios instancijos teismas tuomet išnagrinėjo, ar šioms trims kategorijoms nustatyti maksimalūs dydžiai buvo nuoseklūs ir ar jie buvo objektyviai pateisinami.

57. Kaip išaiškino Pirmosios instancijos teismas ir kaip akivaizdu iš Komisijos sprendimo, išskirdama tris kategorijas ir nustatydama skirtingas pagrindines baudas Komisija rėmėsi vieninteliu požymiu – būtent faktine apyvarta ir rinkos dalimi, kurią kartelio nariai įgijo parduodami atitinkamą produktą pasaulinėje rinkoje. Ji naudojosi 1998 m. apyvartos duomenis ir rinkos dalies pokyčiais nuo 1992 m. iki 1998 metais. Ji naudojo skaičiavimo metodą, pagrįstą tam tikros rinkos dalies procentinio dydžio kartotiniais, kuriame procentinį dydį atitiko fiksuota eurų suma. Taigi pagrindinė bauda buvo didinama padalomis. Dėl to SGL pagal jos užimamą rinkos dalį, kaip ir UCAR, buvo nustatyta 40 mln. eurų pagrindinė bauda. Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad toks padalas atitinkančių dydžių parinkimas, nulemiantis 40 mln. eurų pagrindinę baudą į pirmąją kategoriją patenkančioms įmonėms, nebuvo nepagrįstas ir neviršijo šiuo klausimu Komisijos turimos diskrecijos. Taip pat Pirmosios instancijos teismas pritarė tam, kad Komisija SGL ir UCAR pagal jų atitinkamą apyvartą ir atitinkamas rinkos dalis priskyrė tai pačiai kategorijai.

58. SGL neginčija pirmajai kategorijai nustatytos pagrindinės baudos, tačiau de facto ginčija tai, kad ji priskirta pirmajai kategorijai. Ji tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas nukrypo nuo savo paties nustatyto metodo, o tai arba pažeidžia nediskriminavimo taisyklę, arba yra vertinimo klaida.

59. Nesutinku su tokia nuomone. Visų pirma Pirmosios instancijos teismas nepakeitė Komisijos metodo savuoju. Pirmosios instancijos teismas tik išsiaiškino, ar Komisija taikė šį metodą tinkamai ir logiškai. Kaip jau buvo minėta, jis pritarė metodui, kuomet kartelio nariai yra suskirstomi į keletą kategorijų, kuriose nustatoma vienoda pagrindinė bauda visoms įmonėms. Jis patikrino ir pritarė kategorijų maksimaliems dydžiams. Taip pat jis išnagrinėjo, ar kategorijos struktūra buvo pakankamai nuosekli dydžio skirtumų kontekste ir palyginti su kita kategorija. Taip Pirmosios instancijos teismas išlaikė Komisijos sistemos, panaudotos kartelio nariams, bendrąją logiką.

60. Tiek, kiek tai susiję su pirmąja kategorija, Pirmosios instancijos teismas pritarė tam, kad Komisija priskyrė SGL ir UCAR tai pačiai kategorijai, atsižvelgęs į jų dydį. Teismas tik kai kuriuos narius, priskirtus antrajai kategorijai, perskyrė kitoms kategorijoms, nes jų dydžiai per daug skyrėsi, palyginti su kitų tos kategorijos narių dydžiu. Atitinkamai šie nariai buvo priskirti trečiajai kategorijai. Taip buvusi trečioji kategorija turėjo būti vėl padalyta sukuriant ketvirtąją kategoriją, siekiant išlaikyti Komisijos naudojamo metodo balansą. Tačiau tai neturėjo įtakos SGL.

61. Iš tikrųjų SGL siekia nuginčyti skirstymo į kategorijas sistemą, nes, jos teigimu, bet koks rinkos dalies arba apyvartos skirtumas turėtų būti paverstas į „atskirą“ kategoriją kiekvienai kartelyje dalyvaujančiai įmonei, atitinkamai – į individualią pagrindinę baudą. Tai paneigtų naudojimąsi skirstymo į kategorijas sistema, kurioje būtina pasinaudoti tam tikromis ribomis. Kaip teisingai pažymėjo Pirmosios instancijos teismas, nustatant pažeidimų sunkumą nėra neteisinga suskirstyti kartelio narius į kategorijas, net jei tokiu požiūriu ir neatsižvelgiama į tai pačiai kategorijai priskirtų įmonių dydžių skirtumus, jei kategorijoms sudaryti naudojamas metodas atitinka vienodo požiūrio principą ir atitinkamai reikalavimą, kad kiekvienos nustatytos kategorijos maksimalūs dydžiai yra tinkami ir objektyviai pateisinami.

62. Todėl antrasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.

C – Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas

63. SGL tvirtina, kad specialus pagrindinės baudos padidinimas 25 %, o tai sudaro 15,5 mln. eurų, dėl kitų kartelio narių įspėjimo prieš prasidedant Komisijos tikrinimams, buvo neteisėtas. Patvirtindamas Komisijos išvadą, Pirmosios instancijos teismas pažeidė nulla poena sine lege principą, in dubio pro reo principą ir vienodo požiūrio principą.

64. Šie kaltinimai yra susiję su ginčijamo sprendimo 312–317 ir 436– 38 punktais. Savo sprendime Komisija padidino pagrindinę baudą 25 %, nes manė, kad SGL bandymas sutrukdyti Komisijos tyrimui, įspėjant kitas įmones apie neišvengiamus patikrinimus, buvo esminė sunkinanti aplinkybė.

65. Pirmosios instancijos teisme SGL teigė, kad už šiuos įspėjimus negalima bausti padidinant baudos dydį, nes jie nėra teisės pažeidimas. Taip pat ji pabrėžė, kad įspėjimai buvo pagrįsti Komisijos tarnautojo neteisėtai atskleista informacija. Be to, UCAR, kuri po įspėjimo peržiūrėjo bylas ir sunaikino arba pašalino apkaltinančius dokumentus, Komisijos nebuvo nubausta už šį elgesį.

66. Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog „tai, kad SGL įspėjo kitas įmones apie būsimus patikrinimus, galėjo būti kvalifikuojama kaip sunkinanti aplinkybė (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo Sarrióprieš Komisiją, T‑334/94, Rink. p. II‑1439, 320 punktą). Priešingai nei tvirtina SGL, toks elgesys yra ne specialus ir nepriklausomas pažeidimas, kurio nenumato EB Sutartis ar Reglamentas Nr. 17, o elgesys, apsunkinantis pradinį pažeidimą. Taigi, pranešdama kitoms įmonėms, SGL iš tikrųjų siekė paslėpti kartelio egzistavimą ir jį išlaikyti veikiantį, ir tai pasiteisino iki 1998 m. kovo mėnesio“( ).

67. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas taip pat pripažino, kad SGL daroma nuoroda į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 1 dalies c punktą yra netinkama, nes ši nuostata skirta trukdymams, sudarantiems savarankiškus pažeidimus, nepriklausančius nuo kartelio egzistavimo, o SGL įspėjimais buvo siekiama užtikrinti kartelio tęstinumą, ir tai pripažinta sunkiu bei neginčytinu Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimu( ).

68. Dėl SGL rėmimosi vienodo požiūrio principu, palyginti su UCAR, į kurios dokumentų sunaikinimą nebuvo atsižvelgta kaip į sunkinančią aplinkybę, Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad tai negali pakeisti įspėjimų kvalifikavimo kaip sunkinančių aplinkybių. Anot Pirmosios instancijos teismo: „Kadangi buvo skirti kitoms įmonėms, įspėjimai peržengė vidinės SGL sferos ribas ir jais buvo siekiama sužlugdyti visą Komisijos tyrimą, taip užtikrinant kartelio veikimo tęstinumą; o UCAR sunaikino savo dokumentus, kad išvengtų dalyvavimo kartelyje atskleidimo. Šie elgesio tipai yra visiškai skirtingi, todėl Komisijos negalima kaltinti, esą ji skirtingai traktavo panašias situacijas“.

69. Kaip minėta, pagrįsdama savo reikalavimą, kad ši skundžiamo sprendimo dalis būtų panaikinta, SGL remiasi trimis pagrindais.

70. Dėl tariamo nulla poena sine lege principo pažeidimo SGL remiasi EŽTK 7 straipsniu ir Pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnio 1 dalimi. Taip pat ji remiasi Teisingumo Teismo praktika, kurioje įtvirtinta, kad net ne kriminalinio pobūdžio sankcija negali būti skirta, jeigu ji nėra pagrįsta akivaizdžiu ir nedvejotinu pagrindu. SGL teigia, kad pagrindinės baudos padidinimas dėl kitų kartelio narių įspėjimo yra šio principo pažeidimas, nes šie įspėjimai nepažeidžia jokios tai draudžiančios nuostatos. Jie nėra Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 1 dalies c punkto elementas, taip pat jų negalima laikyti EB 81 straipsnio ir 81 straipsnio bei Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje įtvirtintų draudžiamųjų nuostatų elementu. Apeliantė tvirtina, kad Reglamentas Nr. 17 ir naujasis Reglamentas Nr. 1/2003 numato sankcijas tik kliudymo patikrinimui vietoje atvejais. Tol, kol nėra sprendimo pradėti patikrinimą, niekas nedraudžia sunaikinti dokumentus. Taip pat nėra nuostatos, draudžiančios įspėti kitus kartelio narius. Todėl Komisija ir Pirmosios instancijos teismas negali apeiti šios teisinės situacijos, padidindami baudą, neteisėtai kvalifikuodami šį elgesį kaip sunkinančią aplinkybę.

71. SGL teigia, kad Pirmosios instancijos teismas taip pat pažeidė in dubio pro reo principą, nes jis savo vertinimą pagrindė prielaidomis. Šiuo atžvilgiu ji pažymi, kad sprendimo Sarrió negalima pritaikyti šiai bylai, nes nuslėpimas nėra kartelinio susitarimo tarp narių elementas. Antra, Pirmosios instancijos teismo prielaidos, t. y. kad SGL įspėjo kitus kartelio narius siekdama nuslėpti kartelio egzistavimą ir išlaikyti jį veikiantį ir tai pasiteisino iki 1998 m. kovo mėnesio, nebuvo įrodytos, taip pat nėra įtikinamos.

72. Galiausiai SGL teigia, kad baudos padidinimas dėl kitų kartelio narių įspėjimo, palyginti su tuo, kad UCAR nebuvo nubausta už dokumentų sunaikinimą, yra diskriminacija.

73. Komisijos tvirtinimu, pirmasis ir trečiasis pagrindai yra nepriimtini. Bet kuriuo atveju visi trys pagrindai turi būti atmesti. Dėl tariamo teisinio pagrindo nebuvimo Komisija tvirtina, kad SGL pamiršta, jog Komisija neskyrė specialios baudos dėl kitų kartelio narių įspėjimo, tačiau ji, apskaičiuodama baudą, laikė tokį elgesį sunkinančia aplinkybe. Dėl tariamo diskriminuojančio požiūrio Komisija pažymi, kad kitų kartelio narių įspėjimas nepalyginamas su dokumentų sunaikinimu. Šiuo atžvilgiu Komisija teigia, kad SGL neapsiribojo nuslėpdama arba sunaikindama savo pačios dokumentus arba vengdama sudaryti kompromituojančius dokumentus; ji padėjo sužlugdyti tyrimą kitose įmonėse. Galiausiai Komisija teigia, kad pagrindas, susijęs su tariamomis Pirmosios instancijos teismo prielaidomis, nėra įtikinamas.

Vertinimas

74. Nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas turi įvertinti, ar Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokių teisės arba argumentavimo klaidų ir ar neiškraipė įrodymų.

75. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad baudos padidinimas dėl kitų įmonių įspėjimo nėra nei neproporcingas, nei diskriminuojantis, ir patvirtino Komisijos pateiktą SGL trukdančio elgesio kvalifikavimą.

76. Kyla klausimas, ar SGL yra teisi teigdama, kad nėra teisinio pagrindo bausti už trukdymą, išskyrus Komisijos patikrinimus, dėl kurių priimtas sprendimas pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalį.

77. Mano nuomone, Pirmosios instancijos teismas neklydo pripažindamas, kad nagrinėjamas elgesys nesudaro konkretaus ir atskiro pažeidimo, tačiau yra elgesys, sunkinantis pradinį pažeidimą. Tai, kad 15 straipsnio 1 dalyje nurodomi tam tikri trukdymai konkrečioje situacijoje, kurie sudaro atskirą pažeidimą, nereiškia, kad šiai situacijai nepriskiriamas elgesys negali turėti įtakos EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimo sunkumui.

78. Teisinį pagrindą dėl pastarojo elgesio baudos padidinimui iš tikrųjų galima rasti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje( ). Taigi SGL klysta dėl tariamo teisinio pagrindo nebuvimo. Principas nulla poena sine lege nėra pažeistas.

79. Šiuo klausimu primenu teismų praktiką, kuria remiantis baudos dydis turi būti nustatomas pagal (pradinio) pažeidimo sunkumą, šis pažeidimo sunkumas turi būti nustatomas remiantis daugeliu veiksnių, Komisija turi diskreciją nustatydama baudos (elementus) ir ji taip pat gali bet kuriuo metu koreguoti baudos lygį, kad užtikrintų konkurencijos taisyklių laikymąsi. Atsižvelgimas į sunkinančias aplinkybes, nustatant baudos dydį, yra suderinamas su Komisijos funkcija užtikrinti konkurencijos taisyklių laikymąsi. Šiuo klausimu taip pat remiuosi sunkinančių aplinkybių pavyzdžių sąrašu, įtvirtintu gairių 2 punkte.

80. Sunkinančių aplinkybių, kurios pagrįstų baudos padidinimą, sąrašas nėra baigtinis, kaip matyti iš paskutinės įtraukos, bet tai ir nėra reikalinga. Atsakymas į klausimą, ar yra sunkinanti aplinkybė, pagrindžianti baudos padidinimą, priklausys nuo kiekvieno konkretaus atvejo. Akivaizdu, kad sunkinanti aplinkybė, pagrindžianti baudos padidinimą, turi būti (pažeidimo elementas arba) pakankamai susijusi su pažeidimu. Taigi, pavyzdžiui, recidyvo atveju turi būti akivaizdu, kad atitinkama įmonė jau yra padariusi tokio paties pobūdžio pažeidimą. Jei taip yra, tai, kad ji antrą kartą daro panašų pažeidimą, pasunkina nagrinėjamą pažeidimą. Tas pats pasakytina ir apie naudą, gautą dėl pažeidimo. Ta nauda yra vienas iš veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumą. Kai objektyviai įmanoma įvertinti neteisėtai įgytos naudos dydį, jis yra paverčiamas baudos padidinimu. Tą patį galima pasakyti dėl trukdymo veiksmų arba trukdantį poveikį turinčių įspėjimų kitiems kartelio nariams.

81. Kartelio narys, kuriam bet kuriuo būdu pranešama apie galimą būsimą patikrinimą, gali reaguoti įvairiai: 1) gali įspėti kitus narius ir pasiūlyti nutraukti kartelį; 2) gali įspėti kitus narius ir pasiūlyti tęsti kartelį, o tai irgi reiškia, kad imamasi priemonių, skirtų nuslėpti kartelį, pavyzdžiui, sunaikinti inkriminuojančius dokumentus; ir 3) užuot įspėjęs kitus kartelio narius, gali nuspręsti pasinaudoti Komisijos bendradarbiavimo politika ir bendradarbiauti su Komisija.

82. Taigi negalima teigti, kad kitų kartelio narių įspėjimas apie būsimus patikrinimus būtinai turi įtakos pažeidimo sunkumui; vis dėlto, mano nuomone, šioje byloje Komisija ir Pirmosios instancijos teismas turėjo teisę pripažinti, kad taip buvo. Savo ankstesnėje praktikoje Pirmosios instancijos teismas patvirtino Komisijos išvadas, kad tai, jog įmonės ne tik žinojo, kad jų elgesys yra neteisėtas, bet taip pat ėmėsi veiksmų jam paslėpti, padidino pažeidimo sunkumą. Tai atitinka ir šioje byloje nagrinėjami įspėjimai. Šioje byloje SGL, svarbus kartelio narys Europoje, įspėjo apie būsimą patikrinimą kitus kartelio narius (Europoje). Taip pat nustatyta, kad šie įspėjimai turėjo įtakos Komisijos atliekamam šio kartelio tyrimui, nes kol Komisija atliko kartelyje dalyvaujančių įmonių patalpų patikrinimus, buvo prarasta daug įrodymų. Komisijai šie faktai sudarė objektyvų pagrindą kvalifikuoti įspėjimus kaip baudos padidinimą pagrindžiančią sunkinančią aplinkybę. Mano nuomone, SGL teiginiui, kad vienintelis jos tikslas įspėjant kitus narius buvo įspūdžio jiems padarymas, nėra įtikinamas. Įspėjimų poveikis liudija priešingai. Taigi, nepažeisdamas in dubio pro reo principo, Pirmosios instancijos teismas galėjo pripažinti, kad įspėjimais buvo siekiama nuslėpti kartelio egzistavimą ir išlaikyti jį veikiantį, ir tai pasiteisino iki 1998 m. kovo mėnesio. Beje, kaip ir pažymėjau ankstesniame punkte, SGL, sužinojusi apie galimą būsimą patikrinimą, taip pat galėjo nuspręsti bendradarbiauti su Komisija pagal Pranešimą dėl bendradarbiavimo, o tokiu atveju ji būtų pasinaudojusi daug didesniu baudos sumažinimu. Šis sprendimas bendradarbiauti buvo priimtas daug vėliau. Taip pat tik vėliau ji nusprendė pasitraukti iš kartelio.

83. Apeliacinio skundo pagrindas dėl diskriminacijos taip pat turi būti atmestas. Svarbu skirti, kaip tai padarė ir Pirmosios instancijos teismas, išorinį ir vidinį elgesio poveikius. Iš tiesų nėra tokios bendros pareigos saugoti inkriminuojančius dokumentus byloje. Taigi atitinkama įmonė, siekdama išvengti atskleidimo, kad ji dalyvauja kartelyje, savo viduje gali nuspręsti sunaikinti tokius dokumentus (nebent, kaip Sarrió byloje, sistemingas nuslėpimas buvo plano dalis). Toks elgesys savaime negali būti laikomas sunkinančia aplinkybe. Tačiau kitų kartelio narių įspėjimų poveikis išeina už vidinės sferos ribų. Jais siekiama sužlugdyti visą Komisijos tyrimą. Todėl Pirmosios instancijos teismas teisingai pripažino, kad tai yra visai skirtingi elgesio tipai ir kad todėl Komisijos negalima kaltinti, esą ji skirtingai traktavo panašias situacijas.

D – Ketvirtasis apeliacinio pagrindas

84. Savo ketvirtuoju apeliacinio skundo pagrindu SGL teigia, kad:1) Pirmosios instancijos teismas sprendimo 366–368 punktuose neatsižvelgė, jog Komisijos nustatytas (tarpinis) baudos dydis viršijo Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytą maksimalią ribą; 2) tai yra principo nulla poena sine lege principo pažeidimas; ir 3) vienodo požiūrio principo pažeidimas; be to, šiuo atžvilgiu 4) pagrindimas yra nepakankamas.

85. SGL tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė, jog dalis 2000 metų apyvartos turėjo būti priskirta kitai įmonei, kurią SGL įsigijo 2000 metais, taigi tuo metu, kuomet pažeidimas buvo pasibaigęs (1998 m. kovo mėnesį). Šiuo atžvilgiu SGL remiasi sprendimu Cement( ). SGL taip pat remiasi savo skundu dėl administracinės procedūros pernelyg ilgos trukmės, nes tai turėjo neigiamą poveikį jos finansiniams interesams. Todėl Komisija turėjo remtis 1999 metų apyvartos duomenimis.

86. Taip pat Pirmosios instancijos teismas, nepaisydamas išsamių pateiktų teisinių pagrindų, paliko neatsakytą klausimą, ar Komisija turėjo remtis 1999 metų (980 mln. eurų), ar 2000 metų (1,08 arba 1,26 mlrd. eurų) apyvartos duomenimis. Atsakydamas, kad svarbu tik tai, jog galiausiai nustatyta bauda neviršija 10 % pasaulinės apyvartos, t. y. kad po to, kai buvo atsižvelgta į sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes ir bauda sumažinta dėl bendradarbiavimo, ir kad pateikti argumentai, susiję su pernelyg ilga administracine procedūra ir sprendimu Cement buvo nereikšmingi( ), Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė, kad, prieš pritaikydama Pranešimą dėl bendradarbiavimo, Komisija UCAR pritaikė 10% praėjusių metų apyvartos aukščiausią ribą. Taigi Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 353 punkte laikėsi klaidingos nuomonės, kad SGL buvo ne tokioje pačioje situacijoje kaip UCAR. SGL teigia, kad Pirmosios instancijos teismo prezumpcija yra neteisinga. Bendra SGL 1999 metų apyvarta ir 2000 metų apyvarta, sumažinta Keramchemie apyvarta, buvo tokia, kad aukščiausia 10 % riba viršyta prieš taikant Pranešimą dėl bendradarbiavimo. Taigi Pirmosios instancijos teismas negalėjo palikti neatsakyto klausimo, į kuriuos prekybos metus reikia atsižvelgti vertinant apyvartą.

87. Antra, SGL ginčija Pirmosios instancijos teismo išvadą skundžiamo sprendimo 368 punkte, kuriame teigiama, kad nėra Bendrijos teisės nuostatų, įtvirtinančių mažiausias arba didžiausias administracines sankcijas įvairioms pažeidimų kategorijoms, ir kad todėl Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę, iš esmės yra laisva nustatyti baudos dydį su sąlyga, kad galutinė baudos suma neviršija Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos 10% maksimalios ribos. Šiuo atžvilgiu SGL, remdamasi EŽTK 7 straipsniu ir Pagrindinių laisvių chartijos 49 straipsnio 1 dalimi, teigia, kad maksimali riba, kuri yra griežtas didžiausios sankcijos dydis, negali būti viršyta jokiomis aplinkybėmis ir kad tai irgi taikoma tarpiniams baudos apskaičiavimams.

88. Trečia, SGL taip pat teigia, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, nes UCAR atveju Komisija, prieš taikydama Pranešimą dėl bendradarbiavimo, sumažino baudą iki 10% apyvartos ribos. Šiuo atžvilgiu SGL remiasi Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 232 punkte nagrinėtu klausimu, kad Komisija turi taikyti savo metodą teisingai, nuosekliai ir ypač nediskriminuodama. Todėl Komisija klydo teigdama, kad pagrindinė bauda, nustatyta prieš taikant Pranešimą dėl bendradarbiavimo, viršijo aukščiausią leidžiamą ribą tik UCAR atveju.

89. Galiausiai SGL teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą nepripažindamas, jog buvo pažeista pareiga motyvuoti. Priešingai Pirmosios instancijos teismo išreikštai nuomonei, SGL tvirtina, kad Komisija turėjo sprendime nurodyti motyvus, kodėl UCAR atveju ji pritaikė sumažinimą prieš atsižvelgdama į bendradarbiavimą, o SGL atveju – ne. Ji teigia, kad Komisija laikėsi mažiau palankaus požiūrio į SGL, nors jos padėtis buvo panaši. Todėl Komisija pažeidė EB 253 straipsnį.

90. Komisija pažymi, kad dar Pirmosios instancijos teismas teisingai atmetė šiuos argumentus skundžiamo sprendimo 366–368 punktuose. Ji teigia, kad nei Komisijos nustatyta bauda, nei Pirmosios instancijos teismo sumažinta bauda neviršija Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos 10% ribos.

Vertinimas

91. Dėl tariamai klaidingo Pirmosios instancijos teismo vertimo norėčiau pateikti tokias pastabas. Komisijos požiūris į baudų nustatymą jau buvo išaiškintas. Kaip teisingai pastebėjo Pirmosios instancijos teismas, suskirstymas į tris grupes buvo pagrįstas 1998 metų apyvartos duomenimis – tų metų, kuomet pažeidimas pasibaigė – ir ankstesnių metų turėtomis rinkos dalimis. Todėl negalima teigti, kad Pirmosios instancijos teismas nenagrinėjo šio klausimo. Be to, kaip pažymėjo Komisija, yra skirtumas tarp baudos apskaičiavimo ir, pabaigus skaičiavimą, užtikrinimo, kad bauda neviršytų Reglamente Nr. 17 įtvirtintos maksimalios 10 % ribos. Metai, kuriais remiamasi apskaičiuojant baudas, neprivalo būti tie patys. Kaip jau buvo paaiškinta, baudos apskaičiavimas yra pagrįstas 1998 metų duomenimis. Norėdama patikrinti, ar maksimali riba buvo pasiekta, Komisija atsižvelgė į 2000 metų apyvartos duomenis, o tai yra teisingas atskaitos taškas pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį. Todėl nėra neatitikties ir minėtam sprendimui Cement.

92. Pirmosios instancijos teismas atmetė teiginį dėl pernelyg ilgos procedūros. SGL nepateikia jokių įtikinančių naujų argumentų, kaip Pirmosios instancijos teismas suklydo šiuo atžvilgiu.

93. Dėl argumentų, susijusių su nulla poena sine lege principo pažeidimo, remčiausi nesenu sprendimu byloje Šiluminės įrangos kartelis( ), nagrinėtoje pagal apeliacinį skundą. Iš šio sprendimo akivaizdu, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis nedraudžia Komisijai apskaičiuojant baudą remtis tarpiniu dydžiu, viršijančiu šią ribą. Ši nuostata taip pat nedraudžia atlikti tarpinių skaičiavimų, turinčių atspindėti pažeidimo trukmę ir sunkumą, vadovaujantis maksimalią ribą viršijančiais dydžiais( ). Taigi tik galutinis įmonei paskirtos baudos dydis negali viršyti 10 % ribos.

94. Taip pat nepažeista nediskriminavimo nuostata. Pirmosios instancijos teismas tiesiog pripažino, kadm remiantis SGL ir UCAR apyvartos duomenimis, SGL situacija nebuvo panaši.

95. Tai, kad Komisija savo sprendime pati nepaaiškino, kodėl sumažino UCAR baudos dydį prieš taikydama Pranešimą dėl bendradarbiavimo, neturi įtakos SGL.

E – Penktasis apeliacinio skundo pagrindas

96. Šiuo pagrindu SGL nurodo, kad buvo nepakankamai atsižvelgta į kai kurių dokumentų, su kuriais ji negalėjo susipažinti, svarbą. Papildydama savo teiginį pirmojoje instancijoje, SGL tvirtina, kad netgi Pirmosios instancijos teismo sprendime buvo pirmąkart panaudoti nauji inkriminuojantys dokumentai, apie kuriuos ji nežinojo ir kurių pakomentuoti anksčiau neturėjo galimybės.

97. SGL teigia, kad Pirmosios instancijos teismo išvados yra prieštaringos. Pirma, teismas pripažino, kad dokumentų, susijusių su įmonių bendradarbiavimu, nebuvo vidinėje jos byloje, tačiau buvo tyrimo byloje, su kuria įmonės galėjo susipažinti( ). Tačiau vėliau paaiškėjo, kad vidinėje byloje buvo UCAR pateikta informacija, susijusi su įmonių bendradarbiavimu, kuri turėjo vertės kaip įrodymas arba kurią Pirmosios instancijos teismas bet kuriuo atveju panaudojo kaip įrodymą ir kuri galėjo būti naudinga jos gynybai( ).

98. Tik vykstant procesui Pirmosios instancijos teisme SGL sužinojo, kad UCAR pranešė Komisijai, jog Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) įsikišo dėl tarnautojo, tariamai atsakingo už informacijos nutekinimą, ir kad Italijoje buvo pradėtas baudžiamasis procesas dėl atitinkamo pareigūno( ). SGL mano, kad ši informacija taip pat buvo Komisijos vidinėje byloje ir ji yra jos gynybai galėjęs būti naudingas elementas.

99. Anot SGL, šių dokumentų taip pat negalima laikyti vidiniais, taigi – dokumentais, su kuriais negalima susipažinti. Tai išplaukia iš Komisijos pranešimo dėl vidaus darbo tvarkos taisyklių, taikomų svarstant prašymus suteikti teisę susipažinti su dokumentais bylose( ). Iš šio pranešimo ir iš teismų praktikos( )SGL daro išvadą, kad turi būti galima susipažinti su įrodomąją galią turinčiais dokumentais deramu laiku. Taigi, priešingai Pirmosios instancijos teismo nuomonei( ), nebuvo reikalo reikalauti nekonfidencialios dokumentų, kuriose yra slaptos arba konfidencialios informacijos, santraukos. Tad Komisija turėjo nurodyti dokumentus, su kuriais negalima susipažinti.

100. SGL teigimu, dėl tos pačios priežasties bylą nagrinėjančio pareigūno ataskaitoje yra klaidų. Remiantis minėtu pranešimu tiek, kiek tai susiję su teise susipažinti su byla, vidaus bylų (su kuriomis negalima susipažinti) kvalifikavimą turi kontroliuoti bylą nagrinėjantis pareigūnas, kuris, jei būtina, gali patvirtinti, kad jose esantys dokumentai yra „vidaus dokumentai“( ). Ataskaitoje neminimi SGL pareikšti prieštaravimai. Taigi Pirmosios instancijos teismas klydo pripažindamas, jog bylą nagrinėjantis pareigūnas turi pranešti Komisijos kolegijos nariams tik prieštaravimus, reikalingus įvertinti administracinės procedūros teisėtumą. SGL teigimu, galutinė ataskaita būtų nereikalinga, jeigu joje turėtų būti tik gerai pagrįsti prieštaravimai.

Vertinimas

101. Šį reikalavimą reikia atmesti tiek, kiek SGL tvirtina, kad jos laiške Komisijai, be prašymo susipažinti su Komisijos vidauss dokumentais, buvo prašymas pateikti dokumentų, kuriose yra slaptos arba konfidencialios informacijos, sąrašą arba nekonfidencialią santrauką. Apeliantė ginčija ne teisės klausimą, bet išvadą dėl faktų. Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad SGL prašymas nebuvo susijęs su sąrašu arba nekonfidencialia santrauka.

102. Taip pat reikia atmesti SGL tvirtinimą, kad galutinėje bylą nagrinėjančio pareigūno ataskaitoje yra klaidų. Pirma, dėl tariamai neteisėto tam tikrų dokumentu klasifikavimo kaip vidaus dokumentų tuo metu bylą nagrinėjančiam pareigūnui nebuvo būtinybės įsitikinti, ar klasifikavimas kaip vidaus dokumentų buvo teisingas, ar ne. Tokia kontrolė atliekama, tik „jeigu ji yra būtina“, kaip išplaukia iš pranešimo II.A.2 punkto formuluotės. SGL šio klausimo nepateikė bylą nagrinėjančiam pareigūnui, tačiau tik pasiskundė, kad Komisija neleido susipažinti su savo vidine byla arba nepateikė konfidencialių dokumentų santraukos. Antra, Pirmosios instancijos teismas teisingai išnagrinėjo šiuos teisinius pagrindus skundžiamo sprendimo 50–54 punktuose. SGL nepateikė jokių reikšmingų naujų argumentų.

103. Tiek, kiek tai susiję su dokumentais dėl įmonių bendradarbiavimo, reikia nurodyti, kad Pirmosios instancijos teismas panaudojo šiuos dokumentus pagrįsdamas UCAR reikalavimą labiau sumažinti baudos dydį, remiantis informacija, kurią, kad ir žodžiu, ji pateikė Komisijai (ir kurią Komisijos pareigūnai užfiksavo vidiniame memorandume bei laikė atskirai nuo Komisijos tyrimo bylos). Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas, kuris nusprendė, kad Komisijos bendradarbiavimo politikai taip pat yra reikšminga ir ne dokumentuose esanti informacija, nepanaudojo šių inkriminuojančių dokumentų prieš SGL. SGL nepaaiškino, kaip tai galėjo daryti įtaką jos teisei į gynybą. Tas pats pasakytina ir dėl tariamo vidaus dokumento, susijusio su OLAF tyrimu. Be to, reikėtų pažymėti, kad SGL Komisijai prisipažino dalyvavusi kartelyje ir pati bendradarbiavo su Komisija atleidimo nuo baudų procedūros prasme.

104. Tačiau net jei Komisija turėjo pareigą pateikti šiuos dokumentus arba pranešti bent jau apie jų buvimą, pagal nusistovėjusią teismų praktiką dokumentų nepateikimas yra teisės į gynybą pažeidimas, jeigu suinteresuotoji įmonė įrodo, kad, pirma, Komisija rėmėsi šiuo dokumentu pagrįsdama savo kaltinimą dėl pažeidimo buvimo, ir, antra, kad šį kaltinimą buvo galima įrodyti tik remiantis šiuo dokumentu. Be to, jei buvo kitų dokumentinių įrodymų, apie kuriuos šalys žinojo per administracinę procedūrą, kurie ypač pagrindė Komisijos išvadas, tai, kad suinteresuotajam asmeniui nepateikti inkriminuojantys dokumentai nebuvo priimtini kaip įrodymai, negali turėti įtakos ginčijamame sprendime patvirtintų kaltinimų teisėtumui. Teisingumo Teismas taip pat pripažino, kad suinteresuotoji įmonė turi įrodyti, jog Komisijos pasiektas rezultatas sprendime būtų buvęs kitoks, jei dokumentas, kuris nebuvo pateiktas minėtai įmonei ir kuriuo remdamasi Komisija konstatavo pažeidimą, būtų buvęs atmestas kaip įrodymas( ).

105. Kaip jau buvo minėta, SGL skundžiasi, kad jai nebuvo suteikta pakankamai bylos medžiagos dėl kitų įmonių bendradarbiavimo, tačiau nepaaiškina, kokią įtaką tai būtų turėję jos situacijai.

F – Šeštasis apeliacinio skundo pagrindas (galimybė susimokėti baudą)

106. Šiuo šeštuoju apeliacinio skundo pagrindu SGL ginčija kategorišką sprendimą neatsižvelgti į jos sumažėjusias galimybes sumokėti baudą, kuomet ši buvo apskaičiuota. SGL tvirtina, kad toks neatsižvelgimas yra proporcingumo principo pažeidimas ir pažeidžia jos laisvę disponuoti savo nuosavybe. SGL teigia, kad sankcijos, nustatytos remiantis konkurencijos teise, negali sukelti rizikos asmenų, kurioms šios sankcijos yra skirtos, egzistavimui ir kad veikianti įmonė turi būti laikoma standartu, kuriuo remiantis reikia įvertinti sankcijų tinkamumą ir teisingumą konkrečiu atveju. Ji teigia, kad bendrai yra neleistina koncentruotis į tas įmonės dalis, kurias vis dar galima išgelbėti po baudos paskyrimo sukelto bankroto. Anot SGL, kiekviena bauda turi būti apskaičiuojama taip, kad nebūtų priimamos ekonominės „mirties nuosprendis“.

107. Ginčijamame sprendime Komisija, išnagrinėjusi SGL finansinę situaciją, padarė išvadą, kad nereikia koreguoti baudos. Šią išvadą patvirtino Pirmosios instancijos teismas. Remdamasis nusistovėjusia teismų praktika, jis pripažino, kad Komisija, apskaičiuodama baudą, nėra įpareigota atsižvelgti į sunkią konkrečios įmonės finansinę padėtį, nes tokios pareigos pripažinimas reikštų, jog prasčiausiai prie rinkos sąlygų prisitaikiusiai įmonei būtų suteikiamas nepagrįstas pranašumas konkurencinėje kovoje. Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad pareiga atsižvelgti į tikrąją įmonės galimybę sumokėti baudą gairių 5 punkto b papunkčio prasme taikoma tik „atsižvelgiant į specifinį socialinį kontekstą“, kurį sudaro galimos baudos sumokėjimo pasekmės, ypač nedarbo padidėjimas ar atitinkamos įmonės tiekėjų ir klientų ekonominių sektorių nuosmukis. Jis taip pat pažymėjo, kad Bendrijos teisė savaime nedraudžia to, jog Bendrijos institucijos priimtos priemonės sukelia atitinkamos įmonės bankrotą arba likvidavimą( ).

Vertinimas

108. SGL kritika Pirmosios instancijos teismui atmetus jos argumentą, kad Komisija turėjo atsižvelgti į jos galimybę sumokėti baudą, ir nustačius tokį baudos dydį, kuris graso jos išlikimui, turi būti atmesta. Kaip teisingai pažymėjo Pirmosios instancijos teismas, Komisija nėra įpareigota apskaičiuodama baudą atsižvelgti į sunkią konkrečios įmonės finansinę padėtį, nes tokios pareigos pripažinimas reikštų, jog prasčiausiai prie rinkos sąlygų prisitaikiusiai įmonei būtų suteikiamas nepagrįstas pranašumas konkurencinėje kovoje( ).

109. Be to, argumentas, kad Komisija turėjo atsižvelgti į trečiųjų šalių valdžios institucijų paskirtas baudas, kurios buvo veiksniai, sumažinę galimybes sumokėti baudą, taip pat turi būti atmestas. Nors galimybė sumokėti baudą skiriasi nuo ne bis in idem koncepcijos, abiem atvejais Komisija neturi pareigos atsižvelgti į trečiųjų šalių valdžios institucijų paskirtas baudas.

110. Taigi galimybė sumokėti baudą nėra svarbus kriterijus nustatant baudos dydį. Tai nereiškia, kad Komisija negali atsižvelgti į sumažėjusią galimybę sumokėti baudą. Savo sprendimuose dėl galimybės sumokėti baudą Teisingumo Teismas pripažino tik tai, kad Komisija nėra įpareigota atsižvelgti į konkrečios įmonės finansinę padėtį. Teisingumo Teismas neuždraudė Komisijai to padaryti.

111. Galimybė sumokėti baudą šiuo metu yra minima Komisijos gairėse, 5 punkto b papunktyje „Bendrosios pastabos“. Kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai pažymėjo savo sprendimo 371 punkte, šis papunktis negali paneigti teismų praktikos šiuo atžvilgiu. Antra, nors gairėse teigiama, kad reikia atkreipti dėmesį į tikrąsias pažeidėjo galimybes sumokėti baudą atsižvelgiant į konkretų kontekstą ir atitinkamai koreguoti baudos dydį, tai daroma tik su sąlyga „nelygu aplinkybės“ ir, kaip teisingai pastebėjo Pirmosios instancijos teismas, su sąlyga „atsižvelgiant į specifinį socialinį kontekstą“. Taigi tai nėra automatiška.

112. Taip pat SGL kritikuoja nuomonę, kad sankcijos gali lemti jos pasitraukimą iš rinkos. Ji teigia, kad tai yra jos laisvės disponuoti savo turtu pažeidimas ir šiuo atžvilgiu remiasi Europos Sąjungos Pagrindinių teisių chartijos 16 ir 17 straipsniais. Antra, ji ginčija paralelę, padarytą su teismų praktika valstybės pagalbos srityje.

113. Tiek, kiek tai susiję su rėmimusi laisve verstis verslu ir teise į nuosavybę, reikia pastebėti, kad ši laisvė ir ši teisė turi ribas. Taigi, be abejo, jos nesuteikia „carte blanche“ karteliams ir nesuteikia apsaugos, jei kartelis yra atskleidžiamas.

Dėl paralelės su valstybės pagalbos sritimi Pirmosios instancijos teismas, remdamasis šiuo atžvilgiu teismų praktika valstybės pagalbos srityje, tiesiog pateikė bendro pobūdžio pastebėjimą, kad Bendrijos teisė savaime nedraudžia to, jog Bendrijos institucijos priimtos priemonės sukelia atitinkamos įmonės bankrotą arba likvidavimą. Šis teiginys teisingas ir SGL negali jo ginčyti. Beje, pridurčiau, kad efektyvios laisvos konkurencijos samprata leistų numanyti, jog mažiau veiksmingi rinkos dalyviai paprastai turėtų palikti rinką. Taip pat žinoma, kad dėl kartelių tokie neveiksmingi rinkos dalyviai gali išgyventi ilgiau. Taigi valstybės pagalbos nuostatos ir konkurencijos nuostatos turi tą patį bendrą bruožą – jomis siekiama užtikrinti konkurenciją rinkoje; šiuo atžvilgiu abiem politikos sritimis stengiamasi, nors ir skirtingais būdais, užkirsti kelią žalai arba ją ištaisyti. Komisija savo baudų skyrimo politikoje, be abejo, gali atsižvelgti į savo baudų poveikį, o tam tikrais atvejais – į sumažėjusią galimybę sumokėti baudą. Iš tiesų bauda, kuri viršija įmonės galimybes ją sumokėti, taip sukeldama įsipareigojimų nevykdymą ir galiausiai bankrotą, tampa neveiksminga. Tačiau šiuo atveju Komisija išsiaiškino apeliantės finansinę padėtį, tačiau nerado priežasčių nukrypti nuo pasiūlyto baudos dydžio. Be to, tai, kad bauda yra skausminga, nes tam, jog gautų lėšų, įmonei reikia imtis vidinių priemonių, nėra Komisijos rūpestis.

114. Taip pat Pirmosios instancijos teismas teisingai pripažino, kad SGL negali remtis specialiųjų grafitų sprendimu( ). Šiame sprendime Komisija atsižvelgė į sumažėjusias galimybes sumokėti baudą. SGL tvirtinimas, kad dėl to Komisija privalo elgtis panašiai šioje byloje, yra netinkamas. Savo vėlesniame sprendime Komisija atsižvelgė į SGL galimybes sumokėti baudą būtent todėl, kad jai jau buvo skirta didžiulė bauda, ir todėl neatrodė būtina nustatyti visą baudos dydį, siekiant užtikrinti veiksmingą atgrasymą. Taigi Pirmosios instancijos teismas teisingai pripažino, kad Komisija nepadarė teisės klaidos arba akivaizdžios vertinimo klaidos.

115. Šis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.

G – Septintasis apeliacinio skundo pagrindas (dėl delspinigių nustatymo)

116. Vykstant procesui Pirmosios instancijos teisme, SGL ginčijo palūkanų normos teisėtumą, taip pat palūkanų normos, taikomos, kuomet įmonė pateikia banko garantiją, teisėtumą. SGL pripažino, kad Komisija turi teisę taikyti palūkanų normas, siekdama užkirsti kelią piktnaudžiavimo veiksmams ir užtikrinti, kad įmonėms, kurios moka pavėlavusios, nebūtų suteikiama privalumų, bet tik jeigu ginčijama norma atitinka iš tikrųjų praktikoje taikomą normą. SGL tvirtinimu, prie rinkos normų nėra pagrindo papildomai pridėti 3,5 procentinių punktų.

117. Septintuoju apeliacinio skundo pagrindu SGL teigia, kad Pirmosios instancijos teismas nenagrinėjo visų skundų, kuriuos ji pareiškė, bet vietoj to priėmė sprendimą, remdamasis skundo pagrindu, kurio SGL nepareiškė.

118. Šis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas.

119. Pirmosios instancijos teismas savo sprendime rėmėsi nusistovėjusia teismų praktika, kurioje įtvirtina, kad Komisijai Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi suteiktos teisės apima teisę nustatyti datą, iki kurios turi būti sumokėta bauda, ir datą, nuo kurios pradedami skaičiuoti delspinigiai, taip pat teisę nustatyti delspinigių normą ir detalias savo sprendimo įgyvendinimo taisykles, reikalaujant, jei reikalinga, banko garantijos, apimančios pagrindinę baudų sumą bei palūkanas. Jei tokios teisės nebūtų, įmonės turėtų galimybę pasinaudoti vėlaus sumokėjimo privalumais, taip susilpnindamos sankcijų poveikį. Todėl baudų delspinigiai yra pagrįsti.

120. Pirmosios instancijos teismas, remdamasis bylų praktika, kuri patvirtina delspinigių normą kaip rinkos normą pridedant prie jos 3,5 procentinių punktų, ir, jei suteikiama banko garantija, rinkos normą pridedant prie jos 1,5 procentinių punktų ir kurioje buvo patvirtinta 13,75% delspinigių norma, pripažino, kad Komisija turi teisę nustatyti aukštesnę vertę nei vidutiniam skolininkui siūloma rinkoje taikoma norma, jei tai būtina užkirsti kelią delsimui (žr. 575 ir 476 punktus). Pirmosios instancijos teismas galiausiai nustatė, kad Komisija, nurodydama delspinigių normą, neperžengė savo diskrecijos ribų.

121. Mano nuomone, Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos.

VII – Išvada

122. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui:

– atmesti apeliacinį skundą,

– priteisti iš SGL bylinėjimosi išlaidas.