Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Kas pagal Direktyvą 2005/29/EB (toliau – NKV direktyva)(2) yra „komercinė veikla“? Kalbant konkrečiau, ar klaidingos informacijos pateikimą vieninteliam vartotojui pagal šią direktyvą galima laikyti „komercine veikla“? Iš esmės dėl tokio klausimo šioje byloje prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo pateikti išaiškinimą. Toliau paaiškinsiu, kodėl į šį klausimą derėtų atsakyti neigiamai.

I – Teisinės aplinkybės

2. NKV direktyvos 6 konstatuojamojoje dalyje paminėtas proporcingumo principas. Pagal šį principą direktyva saugo vartotojus nuo nesąžiningos komercinės veiklos pasekmių, jeigu jos yra esminės, bet pripažįsta, kad kai kuriais atvejais jos poveikis vartotojams gali būti nereikšmingas.

3. NKV direktyvos 7 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:

„Ši direktyva skirta komercinei veiklai, tiesiogiai susijusiai su įtaka vartotojų sprendimams sudaryti sandorį dėl produktų < ... > .“

4. Minėtos direktyvos 9 konstatuojamojoje dalyje paaiškinama:

„Ši direktyva nepažeidžia asmenų, nukentėjusių nuo nesąžiningos komercinės veiklos, teisės reikšti individualius reikalavimus. Ji taip pat nepažeidžia [ES] ir nacionalinės sutarčių teisės < ... > taisyklių < ... > .“

5. NKV direktyvos 1 straipsnyje numatyta:

„Šios direktyvos tikslas yra padėti tinkamai veikti vidaus rinkai ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį suderinant valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, kenkiančios vartotojų ekonominiams interesams.“

6. NKV direktyvos 2 straipsnis suformuluotas taip:

„Šioje direktyvoje:

< … >

d) „įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu“ (toliau – komercinė veikla) – bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams;

< … > .“

7. NKV direktyvos 3 straipsnyje numatyta:

„1. Ši direktyva taikoma nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu, kaip nustatyta šios direktyvos 5 straipsnyje, prieš ir po komercinio sandorio dėl produkto sudarymo bei jo metu.

2. Ši direktyva nepažeidžia sutarčių teisės, ypač taisyklių dėl sutarties galiojimo, sudarymo arba padarinių.

< … > .“

8. Pagal NKV direktyvos 5 straipsnį („Nesąžiningos komercinės veiklos draudimas“):

„1. Nesąžininga komercinė veikla draudžiama.

2. Komercinė veikla yra nesąžininga, jeigu:

a) prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams

ir

b) iš esmės iškreipia arba gali iš esmės iškreipti vidutinio vartotojo, kurį produktas pasiekia arba kuriam yra skirtas, arba, kai komercinė veikla nukreipta į tam tikrą vartotojų grupę, vidutinio grupės nario ekonominį elgesį siūlomo produkto atžvilgiu.

< … >

4. Visų pirma nesąžininga komercinė veikla yra ta, kuri:

a) yra klaidinanti, kaip nurodyta šios direktyvos 6 ir 7 straipsnyje,

arba

b) yra agresyvi, kaip nurodyta šios direktyvos 8 ir 9 straipsnyje.

5. Tokios komercinės veiklos, kuri bet kuriomis aplinkybėmis laikoma nesąžininga, sąrašas pateikiamas I priede. Tas pats sąrašas galioja visose valstybėse narėse, ir jį galima keisti tik peržiūrint šią direktyvą.“

II – Faktinės aplinkybės, procesas ir pateikti prejudiciniai klausimai

9. 2010 m. balandžio mėn. S. kabelinės televizijos paslaugų teikimo įmonei UPC Magyarország (toliau – UPC) nusiuntė prašymą pateikti informacijos apie konkretų mokėjimo laikotarpį, su kuriuo buvo susijusi 2010 m. išrašyta metinė sąskaita faktūra, nes iš sąskaitos faktūros ji nebuvo aiški.

10. Taigi S. buvo pranešta, kad naujausia metinė sąskaita faktūra yra susijusi su laikotarpiu nuo 2010 m. sausio 11 d. iki 2011 m. vasario 10 d. Norėdamas užtikrinti, kad sutarties pabaiga sutaptų su paskutine paslaugos, už kurią jau apmokėta, diena, S. paprašė nuo 2011 m. vasario 10 d. nutraukti sutartį. Tačiau paslauga buvo faktiškai nutraukta tik po keturių dienų, t. y. 2011 m. vasario 14 d. 2011 m. kovo 12 d. buvo pateiktas reikalavimas sumokėti 5 243 HUF (maždaug 18 EUR) sumą, susidariusią per tas keturias dienas, t. y. 2011 m. vasario 11–14 d.

11. S. pateikė skundą Budapest Főváros Kormányhivatala Fogyasztóvédelmi Felügyelősége (Vartotojų apsaugos inspekcija prie sostinės Budapešto vyriausybės administracijos; toliau – pirmojo lygmens institucija), jame teigė, kad jam buvo pateikta klaidinga informacija. Todėl jis negalėjo užtikrinti, kad sutarties pabaiga sutaptų su paskutine faktinio mokėjimo laikotarpio diena, taip, kad jis galėtų nuo sutarties nutraukimo dienos naudotis kitos įmonės paslaugomis. Taigi nagrinėjamu pereinamuoju laikotarpiu jis turėjo mokėti abiem įmonėms.

12. 2011 m. liepos 11 d. sprendimu pirmojo lygmens institucija paskyrė UPC 25 000 HUF (maždaug 85 EUR) baudą. 2011 m. spalio 10 d. sprendimu Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság (Nacionalinė vartotojų apsaugos tarnyba), veikdama kaip antrojo lygmens institucija, pripažino skundą pagrįstu ir patvirtino pirmojo lygmens institucijos sprendimą.

13. UPC pradėjus teismo procesą, Fővárosi Törvényszék (Budapešto municipalinis teismas) pakeitė Nacionalinės vartotojų apsaugos tarnybos sprendimą ir atmetė S. reikalavimą. Visų pirma pagal tą sprendimą UPC elgesys nebuvo tęstinis. Pavienės administracinio pobūdžio valdymo klaidos vienintelio kliento atžvilgiu negalima laikyti veikla.

14. Abejodamas tinkamu NKV direktyvos aiškinimu, Kúria , nagrinėdamas bylą apeliacine tvarka, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti tokius prejudicinius klausimus:

„1. „Ar [NKV direktyvos] 5 straipsnį reikia aiškinti taip, kad klaidinančios komercinės veiklos, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalį, atveju neturi būti atskirai nagrinėjami direktyvos 5 straipsnio 2 dalies a punkte nustatyti kriterijai?

2. Ar melagingos informacijos teikimą vieninteliam vartotojui galima laikyti komercine veikla, kaip ji suprantama pagal minėtą direktyvą?“

15. Rašytines pastabas šioje byloje pateikė UPC, Vengrijos vyriausybė ir Komisija, o 2014 m. rugsėjo 11 d. posėdyje visos šios šalys pateikė pastabas žodžiu.

III – Analizė

1. Pirminės pastabos

16. Ši byla glaudžiai susijusi su Teisingumo Teismo sprendimu byloje CHS Tour Services (3) . Tame sprendime pateikiamas atsakymas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo šioje byloje iškeltą pirmąjį klausimą. Tiksliau tariant, Teisingumo Teismas pripažino, jog NKV direktyvą reikia aiškinti taip, kad jeigu komercinė veikla atitinka visus šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatytus kriterijus, kad būtų laikoma vartotoją klaidinančia veikla, nėra reikalo tikrinti, ar tokia veikla taip pat prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams, kaip tai suprantama pagal NKV direktyvos 5 straipsnio 2 dalies a punktą, kad galėtų teisėtai būti laikoma nesąžininga, todėl ir draudžiama remiantis šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalimi(4) .

17. Todėl atlikdamas šią analizę dėmesį sutelksiu į antrąjį klausimą (kuris logiškai eina prieš pirmąjį klausimą), t. y. ar klaidingos informacijos pateikimą vieninteliam vartotojui galima laikyti „komercine veikla“, kaip ji suprantama pagal NKV direktyvą. Tai yra naujas klausimas, kurio Teisingumo Teismas dar nėra nagrinėjęs. Todėl šioje byloje Teisingumo Teismas turi galimybę patikslinti direktyvos taikymo sritį.

2. Ar sąvoka „komercinė veikla“ taip pat apima pavienį veiksmą, turintį neigiamą įtaką vieninteliam vartotojui?

18. Vengrijos vyriausybė ir Komisija teigia, kad „komercinė veikla“ pagal NKV direktyvą apima ir veiksmą, kuris neigiamai veikia pavienį vartotoją ir kuris yra nagrinėjamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo byloje, t. y. klaidingos informacijos pateikimą vieninteliam vartotojui. Vengrijos vyriausybė savo poziciją visų pirma grindžia poreikiu užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį. Šis tikslas konkrečiai paminėtas NKV direktyvos 1 straipsnyje ir yra vienas iš pagrindinių direktyvos tikslų.

19. „Komercinės veiklos“ sąvoka NKV direktyvos 2 straipsnyje iš tiesų apibrėžta stebėtinai plačiai. Ši sąvoka apibrėžta kaip „bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams“.

20. Taigi į direktyvos taikymo sritį gali patekti labai įvairus elgesys, galintis pasireikšti prieš sudarant sutartį (pvz., elgesys, paveikiantis vartotojo sprendimą įsigyti tam tikrą produktą) ir kitais sutartinių santykių etapais (pvz., skundų nagrinėjimo ir paslaugų po pardavimo etapais). Tai įrodo NKV direktyvos I priede pateiktas orientacinis nesąžiningos komercinės veiklos juodasis sąrašas. Šiuo požiūriu atrodo, kad NKV direktyvoje nėra jokios nuostatos, pagal kurią iš jos taikymo srities iš karto būtų pašalintas klaidingos informacijos teikimas tokiais klausimais kaip mokėjimo laikotarpiai, sąlygos, reglamentuojančios vartojimo sutarties nutraukimą, arba kita informacija, susijusi su sutarties vykdymu. Aišku, kuo plačiau bus aiškinama direktyvos taikymo sritis, tuo labiau tikėtina, kad bus pasiektas aukštas vartotojų apsaugos lygis, kaip reikalaujama pagal direktyvą.

21. Tačiau nemanau, jog iš to, kas nurodyta, yra pagrįsta daryti išvadą, kad NKV direktyva taip pat apima elgesį, kad ir koks nesąžiningas ar klaidinantis jis būtų, nukreiptą tiktai prieš vienintelį vartotoją. Tai lemia daug priežasčių.

a) Galimo sąvokos „veikla“ suvokimo ribos

22. Kaip jau nurodyta, pagal NKV direktyvos tekstą iš jos taikymo srities nėra aiškiai pašalintas pavienis veiksmas, nukreiptas prieš vienintelį vartotoją. Tačiau manau, kad sąvoka „veikla“ savaime riboja elgesio rūšis, kurioms gali būti taikoma direktyva. Iš tiesų akivaizdi direktyvos taikymo prekybininko elgesiui (pvz., I priedo juodajame sąraše nurodytam elgesiui) esant įmonės ir vartotojo santykiams sąlyga yra ta, kad nagrinėjamas elgesys būtų „veikla“.

23. Kad taip būtų, manau, turi būti tenkinama kuri nors arba abi iš toliau nurodytų sąlygų: i) elgesys nukreiptas į neapibrėžtą adresatų grupę; ii) elgesys kartojamas daugiau nei vieno vartotojo atžvilgiu. Antraip nagrinėjamą elgesį būtų labai sunku įtraukti į sąvoką „veikla“, vartojamą visose direktyvos kalbinėse versijose(5) .

24. Kalbant apie pirmąją sąlygą (kai elgesys pasireiškia tik kartą), pažymėtina, kad nagrinėjamas elgesys turi būti nukreiptas į neapibrėžtą vartotojų grupę. Pagrindinę mintį, kad kritikuojamas elgesys turi turėti tam tikrą „reikšmingumą rinkoje“(6), galima rasti ir NKV direktyvos 5–8 straipsniuose – visose šiose nuostatose kalbama apie komercinę veiklą, turinčią įtakos „vidutinio vartotojo“ arba „vidutinio vartotojų grupės nario“ ekonominei elgsenai. Aišku, chrestomatinis šio pobūdžio veiklos pavyzdys būtų reklaminis skelbimas laikraštyje ar žurnale arba parduotuvės iškaba, kurioje visiems (esamiems ar galimiems) vartotojams paaiškinama grąžinimo politika. Glaudžiai susijusį, nors ir skirtingą, pavyzdį galima rasti byloje CHS Tour Services . Joje buvo kalbama apie pardavimo brošiūroje paskelbtą klaidingą informaciją. Nors klaidinga informacija buvo pateikta tik kartą, ji buvo skirta neapibrėžtai galimų vartotojų grupei, todėl buvo laikoma patenkančia į NKV direktyvos taikymo sritį(7) .

25. Kitu atveju, jeigu nagrinėjamas elgesys nukreiptas ne į neapibrėžtą vartotojų grupę, bet į pavienį vartotoją, kaip šioje byloje, prekybininkas turi kartoti šį elgesį, kad jį apimtų NKV direktyvoje vartojama sąvoka „veikla“. Kitaip tariant, nagrinėjamas elgesys turi kartotis ir būti susijęs su daugiau nei vienu vartotoju. Tai, kad elgesys turi būti kartojamas daugiau nei vieno vartotojo atžvilgiu, reiškia, kad antroji sąlyga tam tikru mastu sutampa su pirmąja sąlyga.

26. Šioje byloje kalbama apie klaidingos informacijos pateikimą pavieniu atveju vieninteliam vartotojui, o ne vartotojų grupei. Nors galiausiai tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, nėra nieko, kas leistų manyti, kad UPC darbuotojų klaidingos informacijos pateikimas (kaip nutiko S. atveju) būtų pasikartojantis reiškinys. Šiuo atžvilgiu, nesant jokio objektyvaus rodiklio, man sunku suprasti, kaip vienintelį nesąžiningo ar galbūt klaidinančio elgesio atvejį galima būtų apibrėžti kaip „komercinę veiklą“, kaip ji suprantama NKV direktyvoje.

b) NKV direktyva ir sutarčių teisė

27. Nekalbant apie sąvokos „veikla“ reikšmę, ypač svarbia laikau ir NKV direktyvos 3 straipsnio 2 dalį. Šioje nuostatoje konkrečiai nurodyta, kad ši direktyva nepažeidžia sutarčių teisės. Tai atspindi direktyvos 9 konstatuojamojoje dalyje nurodytus motyvus.

28. Vis dėlto požiūris, kurio laikosi dvi pastabas šioje byloje pateikusios šalys, palaikydamos S., reikštų, kad NKV direktyva (šalia nacionalinės sutarčių teisės) būtų taikoma kiekvienam atskiram sutartiniam santykiui. Tai daugeliu atžvilgių sukeltų reikšmingų padarinių. Dėl to bent jau išnyktų skirtumas tarp privatinės ir viešosios teisės, visų pirma skirtumas tarp įvairiai taikomų sankcijų.

29. NKV direktyvos tikslas ‐ nustatyti platų įmonių veiklos vartotojų atžvilgiu, galinčios paveikti ekonominę vartotojų elgseną, kontrolės mechanizmą. Siekiant užtikrinti šios kontrolės veiksmingumą, direktyvoje iš valstybių narių reikalaujama sukurti būtiną reglamentavimo sistemą, nustatant draudimus ir baudas kovai su tokia veikla(8) .

30. Tačiau svarbu turėti omenyje, kad pagal NKV direktyvos 13 straipsnį sankcijos, kurias valstybės narės turi nustatyti už direktyvai prieštaraujantį elgesį, yra įtvirtintos viešosios teisės srityje ir visiškai atskirtos nuo sutartinių teisių gynimo priemonių. Vis dėlto, jeigu NKV direktyvos taikymo sritis būtų išplėsta, apimant pavienį pagrindinėje byloje nagrinėjamo pobūdžio elgesį, praktiškai dėl to viešojoje teisėje numatyta sankcija (t. y. bauda) galėtų būti skiriama prekybininkui už kiekvieną sutarties pažeidimą; ir tai būtų padaryta papildomai prie galimų atskiram vartotojui prieinamų sutartinių teisių gynimo priemonių. Kitaip tariant, vadovaujantis pastabas šiuo atžvilgiu pateikusių šalių logika, bet koks sutartinis „aplaidumas“ automatiškai lemtų viešojoje teisėje numatytas sankcijas.

31. Mano nuomone, tai aiškiai viršytų tai, kas yra būtina aukštam vartotojų apsaugos lygiui užtikrinti(9) . Iš tiesų nereikėtų pamiršti, kad viešosios teisės sankcijomis siekiama apsaugoti viešąjį interesą, o šioje byloje tai turėtų būti kolektyviniai vartotojų interesai.

32. Deja, NKV direktyvoje jos taikymo sritis nėra aiškiai apribota vartotojų kolektyvinių interesų apsauga. Tačiau, kaip yra pažymėję keli autoriai, direktyva siekiama apsaugoti kolektyvinius vartotojų interesus, o ne užtikrinti žalos atlyginimą atskirais atvejais(10) . Žalos atlyginimas atskirais atvejais užtikrinamas sutartinėmis teisių gynimo priemonėmis pagal (nacionalinę) sutarčių teisę. Atsižvelgiant į tai, NKV direktyva tikrai gali turėti „šalutinį“ poveikį sutartiniams reikalavimams. Jeigu tam tikras elgesys laikomas neatitinkančiu NKV direktyvos, tai gali turėti reikšmę prekybininko ir atskiro vartotojo ginče (pavyzdžiui, vertinant nagrinėjamos sutarties galiojimą pagal atitinkamas sutarčių teisės nuostatas)(11) .

33. Šiomis aplinkybėmis taip pat verta paminėti NKV direktyvos 11 straipsnį. Pagal jį reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų pakankamus ir veiksmingus būdus kovoti su nesąžininga komercine veikla, kad šios direktyvos nuostatų būtų laikomasi vartotojų interesais. Be to, 11 straipsnyje asmenims arba organizacijoms, kurios pagal nacionalinę teisę laikomos turinčiomis teisėtą interesą kovoti su nesąžininga komercine veikla, suteikiama galimybė imtis teisinių ar administracinių veiksmų nesąžiningai komercinei veiklai ginčyti(12) .

34. Jeigu teisės aktų leidėjas būtų ketinęs nustatyti papildomą (viešosios teisės) sankcijų „sluoksnį“ už kiekvieną sutartinio „aplaidumo“ atvejį, tokios nuostatos įtraukimas į NKV direktyvą atrodytų nelogiškas. Jeigu nesąžiningos komercinės veiklos faktas būtų nustatomas individualiai, konkrečios taisyklės dėl nesąžiningos komercinės veiklos kolektyvinės priežiūros direktyvoje atrodytų nebūtinos. Šį požiūrį papildomai patvirtina Direktyvos 2009/22/EB(13) 1 straipsnio 1 dalis, kurioje NKV direktyva nurodyta kaip vienas iš teisės aktų, priimtų kolektyviniams vartotojų interesams apsaugoti.

35. Galiausiai noriu pabrėžti, kad prisidengiant vartotojų apsauga negali būti laikoma pageidautina taikyti NKV direktyvą tiems klausimams, kuriems ji aiškiai nebuvo skirta. Todėl, mano supratimu, įmonės elgesio vartotojo atžvilgiu, kaip antai klaidingos informacijos pateikimo vieninteliam vartotojui, jeigu tai yra pavienis atvejis, negalima laikyti „komercine veikla“, kaip ji suprantama pagal NKV direktyvą.

IV – Išvada

36. Remdamasis tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Kúria pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:

Klaidingos informacijos pateikimo vieninteliam vartotojui, jeigu tai yra pavienis atvejis, negalima laikyti „komercine veikla“, kaip ji suprantama 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančioje Tarybos direktyvą 84/450/EEB, direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB ir 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004.

(1) .

(2) – 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 149, 2005, p. 22).

(3) – C‑435/11, EU:C:2013:574.

(4) – Žr. ten pat, sprendimo 48 punktas ir rezoliucinė dalis.

(5) – Pavyzdžiui, anglų kalbos daiktavardis „practice“ apibrėžiamas taip: „the habitual doing or carrying out of something“ (įprastas ko nors darymas ar atlikimas), Oxford English Dictionary , 6 leid., 2 tomas, Oxford University Press , Oxford: 2007, p. 2311.

(6) – J. Glöckner „The Scope of Application of the UCP Directive – „I know what you did last Summer“, 5(2010) International Review of Intellectual Property and Competition Law , p. 570–592, p. 589.

(7) – EU:C:2013:574, 28 punktas ir paskesni.

(8) – Dėl analizės žr., pvz., H. Collins „The Unfair Commercial Practices Directive“, 4(1) 2005 European Review of Contract Law , p. 417–441, p. 424 ir 425.

(9) – Šiuo atžvilgiu žr. NKV direktyvos 6 konstatuojamąją dalį.

(10) – T. Wilhelmsson „Scope of the Directive“, G. Howells, H. W. Micklitz ir T. Wilhelmsson „European Fair Trading Law: The Unfair Commercial Practices Directive“, p. 49–81, p. 72; J. Glöckner, op.cit ., p. 589; B. Keirsbilck „The New European Law of Unfair Commercial Practices and Competition Law“, Hart Publishing, Oxford: 2011, p. 247 ir 248.

(11) – Žr., pvz., Sprendimą Pereničová ir Perenič (C‑453/10, EU:C:2012:144, 40 punktas) dėl nesąžiningos komercinės veiklos poveikio sutarties galiojimui. Akademinį komentarą išsamiau žr. T. Wilhemsson, op.cit. , p. 73; ir H. Collins, op.cit. , p. 424.

(12) – Norėčiau pažymėti ir tai, kad įvairiose NKV direktyvos vietose apie „vartotojus“, „ekonominius interesus“, „vartotojų sprendimus sudaryti sandorį“ kalbama daugiskaita. Nors daugiskaitos vartojimą šiuo atveju vargu ar galima laikyti lemiamu argumentu, vis dėlto tokį pasirinkimą galima aiškinti kaip papildomai patvirtinantį mintį, kad kalbama apie kolektyvinių interesų apsaugą.

(13) – 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl ieškinių dėl uždraudimo ginant vartotojų interesus (OL L 110, p. 30).