ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ketvirtosios direktyvos 78/660 dėl tam tikrų tipų bendrovių metinių atskaitomybių 2 straipsnio 3–5 dalyse nustatytu tikros ir teisingos padėties principu neleidžiama nepaisyti šios direktyvos 32 straipsnyje nustatyto turto vertinimo pagal įsigijimo kainą ar gamybos savikainą principo ir vertinti pagal turto realią vertę, kai šio turto įsigijimo kaina ar gamybos savikaina yra akivaizdžiai mažesnė nei reali vertė.

Pagal šios direktyvos 32 straipsnį tikra ir teisinga padėtis, kurią turi pateikti bendrovės metinės ataskaitos, pagrista turto vertinimu ne pagal jo realią vertę, bet pagal jo įsigijimo savikainą.

Nors pagal šios direktyvos 2 straipsnio 5 dalį išimtiniais atvejais galima nepaisyti šio 32 straipsnio, kai taikant šį metodą pateikiama netikra ir neteisinga bendrovės turto, finansinės būklės, pelno arba nuostolio padėtis, turto nuvertinimas bendrovės apskaitoje savaime neturėtų būti laikomi „išimtiniais atvejais“. Iš tiesų, galimybė, kad tam tikras turtas bus nuvertintas bendrovės apskaitoje tuo atveju, kai jo įsigijimo kaina yra mažesnė nei reali vertė, yra tik neišvengiamas Sąjungos teisės aktų leidėjo šios direktyvos 32 straipsnyje numatyto pasirinkimo taikyti turto vertinimo metodą, pagrįstą jo įsigijimo savikaina, o ne realia verte, rezultatas.

Be to, toks tam tikro turto nuvertinimas bendrovės apskaitoje atitinka Ketvirtosios direktyvos 31 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytą atsargumo principą. Konkrečiai tariant, dėl šio turto vertinimo pagal jo realią vertę bendrovės apskaitoje susidarytų turto vertės padidėjimas, atitinkantis skirtumą tarp šio turto realios vertės ir įsigijimo vertės, o tai prieštarautų šios direktyvos 31 straipsnio 1 dalies c punkto aa papunkčiui, pagal kurį galima atsižvelgti tik į pelną, gautą iki balanso sudarymo dienos.

(žr. 35, 37–40, 42 punktus ir rezoliucinę dalį)
Pirma, Sprendimo 2011/199 1 straipsniu, kuriuo papildant SESV 136 straipsnį 3 dalimi numatomas stabilumo mechanizmo nustatymas, nedaromas poveikis išimtinei kompetencijai, kuri Sąjungai suteikta SESV 3 straipsnio 1 dalies c punktu, pinigų politikos valstybėms narėms, kurių valiuta yra euro, srityje. Iš tiesų atsižvelgiant į stabilumo mechanizmui nustatytus tikslus, į priemones, numatytas jiems pasiekti, į glaudų šio mechanizmo ir su ekonomine politika susijusių ESV sutarties nuostatų ryšį ir į bendrąją teisinio reglamentavimo sistemą, skirtą sustiprinti Sąjungos ekonominį valdymą, darytina išvada, kad šio mechanizmo nustatymas priklauso ekonominės politikos sričiai. Taigi kiek tai susiję su, pirma, minėto mechanizmo siekiamu tikslu – užtikrinti euro zonos kaip visumos stabilumą, šis tikslas aiškiai skiriasi nuo kainų stabilumo palaikymo, kuris yra pagrindinis Sąjungos pinigų politikos tikslas. Kalbant, antra, apie priemones, skirtas numatytam tikslui pasiekti, Sprendime 2011/199 tik nurodoma, kad stabilumo mechanizmu bus suteikta visa būtina finansinė pagalba ir jame nenumatyta nieko kito dėl šio mechanizmo veikimo. Taigi akivaizdu, kad finansinės pagalbos suteikimas valstybei narei nepriklauso pinigų politikai.

Europos Vadovų Tarybos sprendimu 2011/199, kuriuo iš dalies keičiamas ESV sutarties 136 straipsnis tiek, kiek tai susiję su stabilumo mechanizmu, taikytinu valstybėms narėms, kurių valiuta yra euro, Sąjungai nesuteikiama jokia nauja kompetencija. Iš tiesų šiuo pakeitimu nesukuriamas joks teisinis pagrindas, kuriuo būtų siekiama leisti Sąjungai imtis veiksmų, kurie prieš įsigaliojant ESV sutarties pakeitimui buvo negalimi. Be to, aplinkybė, kad Europos stabilumo mechanizmo steigimo sutartyje minimos Sąjungos institucijos, be kita ko, Komisija ir Europos Centrinis Bankas, neturi poveikio Sprendimo 2011/199, kuriame numatoma tik tai, kad valstybės narės nustato stabilumo mechanizmą, ir nieko nesakoma apie galimą Sąjungos institucijų vaidmenį šioje srityje, galiojimui. Darytina išvada, kad Sprendimas 2011/199 tenkina ESS 48 straipsnio 6 dalyje nustatytą sąlygą, pagal kurią dėl ESV sutarties peržiūros pagal supaprastintą procedūrą negali būti padidinta Sutartimis Sąjungai suteikta kompetencija.

(žr. 73–75 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
„1

1998 m. rugsėjo 20 d.VA Technologie AG [(toliau – VA Technologie]) įsigijo dukterinę Rolls‑Royce bendrovę Reyrolle Ltd, kuri buvo pervadinta į VA Tech Reyrolle Ltd, o vėliau į Siemens Transmission & Distribution Ltd <…> (toliau – Reyrolle). 2001 m. kovo 13 d.VA Technologie per jai 100 % priklausančią dukterinę bendrovę VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (toliau – KEG) perleido Reyrolle naujai sukurtai bendrovei VA Tech Schneider High Voltage GmbH (toliau – VAS); joje ji turėjo 60 % akcijų, kurios jai priklausė per dukterinę bendrovę, o likusi dalis priklausė Schneider Electric SA [(toliau – Schneider)]. Pastaroji bendrovė VAS perleido Schneider Electric High Voltage SA, kuri tapo VA Tech Transmission & Distribution SA, vėliau Siemens Transmission & Distribution SA (toliau – SEHV), ir Nuova Magrini Galileo SpA (toliau – Magrini), kurios anksčiau buvo jai 100 % priklausančios dukterinės bendrovės, o nuo 1999 m. SEHV perėmė buvusią kelių Schneider Electric dukterinių bendrovių aukštosios įtampos veiklą.
3

Šio reglamento 59 straipsnyje „57 straipsnyje nurodytų cheminių medžiagų nustatymas“ įtvirtinta: „1. Siekiant nustatyti 57 straipsnyje nurodytus kriterijus atitinkančias chemines medžiagas ir sudaryti kandidatinį sąrašą, kuriame esančios cheminės medžiagos galiausiai bus įtrauktos į XIV priedą [(toliau – kandidatinis cheminių medžiagų sąrašas)], taikoma šio straipsnio 2–10 dalyse išdėstyta tvarka. <...> <...> 3. Valstybė narė, laikydamasi XV priedo, gali parengti dokumentaciją apie chemines medžiagas, kurios, jos manymu, atitinka 57 straipsnyje nurodytus kriterijus, ir perduoti jį [ECHA]. <...> Per 30 dienų nuo gavimo [ECHA] šią dokumentaciją pateikia kitoms valstybėms narėms. 4. [ECHA] savo tinklavietėje paskelbia pranešimą, kad apie cheminę medžiagą buvo parengta XV priede nurodyta dokumentacija. [ECHA] ragina visas suinteresuotas šalis per nustatytą terminą pateikti [ECHA] pastabas. 5. Per 60 dienų nuo dokumentacijos išplatinimo kitos valstybės narės arba [ECHA] pagal 57 straipsnyje nurodytus kriterijus gali pareikšti pastabas dėl cheminės medžiagos nustatymo [ECHA] pateiktoje dokumentacijoje. 6. Jei [ECHA] negauna arba nepateikia jokių pastabų, šią cheminę medžiagą ji įtraukia į 1 dalyje nurodytą sąrašą. <...> 7. Kai pastabų pateikiama arba gaunama, [ECHA] per 15 dienų nuo 5 dalyje nurodyto 60 dienų laikotarpio pabaigos [ECHA] perduoda dokumentaciją Valstybių narių komitetui. 8. Jei per 30 dienų nuo dokumentacijos perdavimo Valstybių narių komitetas vieningai sutaria dėl cheminės medžiagos nustatymo, šią cheminę medžiagą [ECHA] įtraukia į 1 dalyje nurodytą sąrašą. <...> <...> 10. Priėmus sprendimą dėl cheminės medžiagos įtraukimo į sąrašą, [ECHA] savo tinklavietėje nedelsdama paskelbia ir atnaujina 1 dalyje nurodytą sąrašą.“
17

Abiejose bylose kompetentingas mokesčių administratorius pateikė kasacinius skundus tvirtindamas, kad, be kita ko, pirmiausia minėtas Sprendimas Seeling netaikytinas tokioms situacijoms, dėl kurių kilo šie ginčai. Be to, dalies pastato bendrovės vadovo privatiems poreikiams suteikimas naudotis pajamų mokesčio požiūriu vertinamas kaip pajamos natūra, todėl negalima manyti, kad kalbama apie „neatlygintinį“ suteikimą ar situaciją, kuriai susiklosčius „nėra nuomos mokesčio“. Galiausiai pirkimo ir pardavimo sandorių tiesioginis ir nedelsiant atsirandantis ryšys, kuris taikant Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 ir 5 dalis turi egzistuoti, kad atsirastų teisė į atskaitą, nepriklauso nuo apmokestinamojo asmens siekiamo tikslo ir nagrinėjamoje byloje jo nėra. Todėl apmokestinamasis asmuo turi įrodyti savo teisę į atskaitą. Tačiau įrodymai nebuvo pateikti.
9

Pagal 1999 m. vasario 5 d. Vyriausybės nutarimo 18/1999 (II. 5.) dėl nesąžiningomis laikytinų vartojimo sutarčių sąlygų (a fogyasztóval kötött szerződésben tisztességtelennek minősülő feltételekről szóló 18/1999 (II. 5.) kormányrendelet; paskelbtas Magyar Közlöny 1999/8) 2 straipsnio d punktą preziumuojama, kad yra nesąžiningos, kol neįrodyta kitaip, sąlygos, kurios su vartotoju sutartį sudariusiam subjektui suteikia teisę vienašališkai be pakankamo pagrindo keisti sutartį ir, be kita ko, padidinti sutartyje numatytą piniginį atlygį, arba teisę vienašališkai keisti sutartį dėl sutartyje nurodytos teisėtos priežasties, jei tokiu atveju vartotojas neturi teisės atsisakyti sutarties arba ją nutraukti be išankstinio įspėjimo.
36

Kaip matyti iš šio sprendimo 25–27 punktų, tokios nuostatos nebuvo Antrojoje direktyvoje. Be to, tai, kad Europos Sąjungos Taryba, be 11 straipsnio A skirsnio, papildomai priėmė Šeštosios direktyvos 11 straipsnio C skirsnio 1 dalį, patvirtina aiškinimą, kad šis 11 straipsnio C skirsnis nebuvo neatskiriamas 11 straipsnio A skirsniui ar pastarojo pirmtakui – Antrosios direktyvos 8 straipsnio a punktui.
47

Pirma, iš ZZD 50 straipsnio 2 punkto matyti, kad procedūra, analogiška tai, per kurią pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, susiklosčius tokioms pačioms faktinėms aplinkybėms galėjo vykti pačios KZD iniciatyva. Remiantis Teisingumo Teismo turima informacija matyti, kad, neatsižvelgiant į tai, kokiomis sąlygomis kreipiamasi į šią instituciją pagal ZZD 50 straipsnį, t. y. pateikiamas nukentėjusiojo skundas, kitų asmenų skundas ar institucija veikia ex officio, vykdoma procedūra iš esmės yra panaši ir per tą procedūrą institucija naudojasi plačiais tyrimo įgaliojimais, kad galėtų surinkti įrodymus, būtinus konkretaus nagrinėjamo atvejo aplinkybėms išaiškinti. Be to, procedūros, pradėtos pagal nukentėjusiojo skundą, kitų asmenų skundą ar ex officio, rezultatas taip pat turi būti panašus, t. y. nurodymas nutraukti nustatytą diskriminaciją ir galbūt skirti pinigines baudas ją taikiusiems asmenims.
37

Visų pirma kiekviena valstybė narė turi laikydamasi Sąjungos teisės nustatyti savo paskirstytojo pelno apmokestinimo sistemą ir atsižvelgdama į tai apibrėžti apmokestinimo bazę ir mokesčio tarifą, kurie taikomi dividendus gavusiam akcininkui (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation 50 punktą; minėto Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation 47 punktą; 2008 m. gegužės 20 d. Sprendimo Orange European Smallcap Fund, C-194/06, Rink. p. I-3747, 30 punktą; 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Damseaux, C-128/08, Rink. p. I-6823, 25 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 45 punktą).
26

Be to, pagal Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę dėl Tarybos reglamento (EEB), įtvirtinančio Bendrijos atleidimo nuo muitų sistemą (OL C 72, 1980, p. 20), reikia „aiškiai nurodyti, kad reguliavimo dalykas neatsiejamas nuo fizinių asmenų ir jų šeimų gyvenimo ir kad jo negalima aiškinti siaurai. Be to, dėl sąlygų, kuriomis nuo mokesčių atleidžiami įvežami daiktai, šie daiktai negali realiai konkuruoti su panašiais Bendrijos kilmės daiktais arba neigiamai paveikti valstybės mokestinių pajamų“.
15

A. Rēdlihs apskundė šį sprendimą ir prašė jį panaikinti. A. Rēdlihs nurodė, kad jo vykdyto medienos tiekimo negalima laikyti ekonomine veikla, nes ji nevykdoma nei reguliariai, nei savarankiškai. Minėti tiekimo sandoriai yra išimtinio pobūdžio, nes atlikti nesiekiant pelno, – šiais sandoriais siekta likviduoti audros padarytą žalą, o tai yra force majeure atvejis. Jis taip pat pabrėžė, kad Miškų tarnybos ataskaitoje pažymėta, jog šis miškas buvo jaunas, todėl jo medžių nebuvo galima kirsti. Be to, nebuvo įmanoma per vieną kartą parduoti visų tos audros išverstų medžių.
26

Šį aiškinimą patvirtina kitos Aštuntosios PVM direktyvos 7 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos paskutinio sakinio kalbinės versijos. Taigi, pavyzdžiui, šiame straipsnyje prancūzų kalba aiškiai numatyta, kad prašymas grąžinti PVM turi būti pateiktas „au plus tard“ (vėliausiai) per šešis mėnesius pasibaigus kalendoriniams metams, kuriais mokestis tapo mokėtinas. Šiuo patikslinimu labai aiškiai nurodoma, kad po šios datos prašymas nebegali būti teisėtai pateiktas (šiuo klausimu žr. 2010 m. liepos 29 d. Sprendimo Graikija prieš Komisiją, C-54/09 P, Rink. p. I-7537, 46 punktą). Be kita ko, taip pat yra vokiečių („spätestens“) ir olandų („uiterlijk“) kalbinėse versijose. Be to, šios direktyvos C priedo B punkte versijose vokiečių, prancūzų ir olandų kalbomis yra panaši nuoroda, kuria patvirtinamas toks aiškinimas.
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (toliau – Commissioners) ir Able UK Ltd (toliau – Able) ginčą dėl pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), taikomo nusidėvėjusių Amerikos jūrų laivyno laivų išmontavimo paslaugoms.
Kruizinis laivas patenka į Direktyvos 1999/32 dėl sieros kiekio sumažinimo tam tikrose skystojo kuro rūšyse ir iš dalies keičiančios Direktyvą 93/12, iš dalies pakeistos Direktyva 2005/33, 4a straipsnio 4 dalies taikymo sritį pagal šios direktyvos 2 straipsnio 3g punkte numatytą „reguliariųjų paslaugų“ kriterijų, jeigu juo vykdomi kruizai su tarpiniais sustojimais ar be jų, pasibaigiantys išvykimo ar kitame uoste, ir šie kruizai organizuojami nustatytu dažnumu, tiksliai numatytomis išvykimo bei atvykimo datomis ir iš principo – valandomis, todėl suinteresuotieji asmenys gali laisvai pasirinkti vieną ar kitą iš siūlomų skirtingų kruizų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

Direktyvos 1999/32 dėl sieros kiekio sumažinimo tam tikrose skystojo kuro rūšyse ir iš dalies keičiančios Direktyvą 93/12, iš dalies pakeistos Direktyva 2005/33, 4a straipsnio 4 dalies galiojimo negalima nagrinėti pagal bendrąjį tarptautinės teisės principą pacta sunt servanda ar ESS 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą remiantis tuo, kad ši direktyvos nuostata gali pažeisti Tarptautinės konvencijos dėl teršimo iš laivų prevencijos (toliau – Marpol konvencija 73/78) VI priedą. Iš tiesų Sąjunga nėra Marpol konvencijos 73/78, įskaitant 1997m. rugsėjo 26 d. pasirašytą protokolą, kuriuo konvencija papildyta VI priedu, susitariančioji šalis ir nėra jos saistoma. Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalies galiojimo negalima nagrinėti ir pagal bendrąjį tarptautinės teisės principą pacta sunt servanda, nes šis privalomasis principas taikomas tik tiems tarptautinės teisės subjektams, kurie yra atitinkamos tarptautinės sutarties susitariančiosios šalys ir dėl to yra jos saistomi. Be to, neatrodo, kad VI priede būtų įtvirtintos bendrojoje tarptautinėje teisėje nusistovėjusios paprotinės normos, kurios, kaip tokios, saisto Sąjungos institucijas ir yra Sąjungos teisinės sistemos dalis.

Be to, Europos Sąjungos Teisingumo Teismui nepriklauso spręsti, koks yra VI priedo poveikis Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 daliai. Jei aiškinant antrinės teisės nuostatas būtų atsižvelgiama į tarptautine sutartimi, kaip antai 1997 m. protokolas, kuriuo konvencija papildyta VI priedu, saistančia ne visas valstybes nares, nustatytą pareigą, šios pareigos taikymo sritis būtų išplėsta į ją įtraukiant tas valstybes nares, kurios nėra tokios sutarties susitariančiosios šalys. Tačiau tokias valstybes nares reikia laikyti „trečiosiomis šalimis“ tokios sutarties atžvilgiu. Toks taikymo srities išplėtimas nesuderinamas su bendruoju tarptautinės teisės principu, kad sutartys turi santykinį poveikį, pagal kurį jos neįpareigoja trečiųjų šalių ir nesuteikia joms teisių (pacta tertiis nec nocent nec prosunt).

(žr. 37–39, 41, 47, 50, 54 punktus, rezoliucinės dalies 2 ir 3 punktus)
Reglamento Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 15 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad fizinis asmuo, kurį su tam tikra bendrove sieja glaudūs profesiniai ryšiai, pavyzdžiui, tai, kad jis yra tos bendrovės direktorius arba turi didžiąją jos akcinio kapitalo dalį, negali būti pripažintas vartotoju, kaip tai suprantama pagal tą nuostatą, kai jis laiduoja pagal paprastąjį vekselį, išduotą siekiant užtikrinti prievolių, tenkančių šiai bendrovei pagal kredito sutartį, įvykdymą. Šiuo atžvilgiu vien to, kad laiduotojas yra fizinis asmuo, nepakanka, kad jis būtų pripažintas vartotoju, kaip tai suprantama pagal minėtą straipsnį.

Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 dalies a punkte sutarčių srityje nustatytos specialiosios jurisdikcijos taisyklės taikymas suponuoja vieno asmens kito asmens atžvilgiu laisvai prisiimtą teisinę prievolę, kuria grindžiamas ieškovo ieškinys. Nagrinėjamu atveju vekselio priekinėje pusėje pasirašęs po įrašu „per aval“ laiduotojas savanoriškai tampa šio vekselio davėjo prievolių įvykdymo garantu. Be to, aplinkybė, kad šis parašas buvo padėtas neužpildytame vekselyje, negali paneigti šios išvados. Pasirašydamas ir susitarimą dėl teisės įrašyti trūkstamą informaciją laiduotojas savanoriškai sutiko su sąlygomis, susijusiomis su tuo, kaip šį vekselį užpildys jo gavėjas įrašydamas trūkstamą informaciją, net jei tokio susitarimo pasirašymas savaime nėra laidavimas.

Be to, atsižvelgiant į svarbą, kuri nacionalinėje teisėje paprastai suteikiama šalių valiai sutarčių srityje, tuo atveju, kai pagal taikytinus teisės aktus sutarties šalys, laikydamosi juose nustatytų sąlygų, gali nustatyti prievolės vykdymo vietą, to susitarimo dėl prievolės vykdymo vietos pakanka, kad būtų pripažinta tos pačios vietos teismo jurisdikcija pagal Reglamento Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 5 straipsnio 1 dalies a punktą.

Vis dėlto, nors šalys gali laisvai susitarti dėl sutartinių prievolių vykdymo vietos, jos negali, turėdamos vienintelį tikslą – nustatyti jurisdikciją turintį teismą, nurodyti vykdymo vietos, kuri neturi jokios faktinės sąsajos su sutartiniais santykiais ir kurioje pagal tos sutarties sąlygas negali būti įvykdytos iš šių santykių kylančios prievolės.

(žr. 55, 56 punktus)
Pagrindų sprendimą 2002/584 dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos, iš dalies pakeistą Pagrindų sprendimu 2009/299, reikia aiškinti taip, kad vykdančioji teisminė institucija negali atsisakyti vykdyti Europos arešto orderio, remdamasi tuo, kad prieš išduodant šį orderį jį išdavusioje valstybėje narėje prašomas perduoti asmuo nebuvo išklausytas.

Iš tikrųjų aplinkybės, kad Europos arešto orderis baudžiamojo persekiojimo tikslais buvo išduotas jį išdavusioms teisminėms institucijoms neišklausius prašomo perduoti asmens, nėra tarp tokio orderio nevykdymo pagrindų, numatytų Pagrindų sprendimo 2002/584 nuostatose.

Be to, tam, kad būtų paisoma Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 ir 48 straipsnių, nereikalaujama, kad valstybės narės teisminė institucija galėtų atsisakyti vykdyti baudžiamojo persekiojimo tikslais išduotą Europos arešto orderį remdamasi šiuo motyvu. Pirma, orderį išduodančiųjų teisminių institucijų pareiga prieš išduodant Europos arešto orderį išklausyti prašomą perduoti asmenį neišvengiamai sugriautų pačią Pagrindų sprendimu 2002/584 numatytą perdavimo sistemą ir dėl to užkirstų kelią sukurti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę, nes būtent siekiant išvengti, kad susijęs asmuo pasislėptų, toks arešto orderis turi būti kažkiek netikėtas. Antra, Pagrindų sprendimo 2002/584 8, 13–15 ir 19 straipsniais Europos teisės aktų leidėjas užtikrino, kad būtų paisoma teisės būti išklausytam vykdančiojoje valstybėje narėje ir dėl to nesumažėtų Europos arešto orderio mechanizmo veiksmingumas. Tačiau nė vienoje iš šių nuostatų nenumatyta orderį išduodančiųjų teisminių institucijų pareiga išklausyti prašomą perduoti asmenį prieš baudžiamojo persekiojimo tikslais išduodant Europos arešto orderį.

(žr. 38–41, 43 punktus ir rezoliucinę dalį)
160

Kalbėdamas apie ketvirtąjį motyvą, nurodytą Sankcijų komiteto pateiktoje santraukoje ir paminėtą šio sprendimo 148 punkte, 2008 m. lapkričio 10 d. pastabose Y. A. Kadi neigė kada nors teikęs finansinę paramą tarptautiniam terorizmui per Depozitna Banka ar per kokią nors kitą finansų įstaigą. Jis paaiškino įsigijęs šio banko akcijų vien komerciniais tikslais, atsižvelgdamas į Bosnijos socialinio ir ekonominio atkūrimo perspektyvas 1995 m. sudarius Deitono taikos susitarimus, ir dėl vietos teisės reikalavimo atstovauti savo interesams šiame banke pavedė Al-Ayadi, kuris yra Bosnijos pilietis. Remdamasis tarptautinių audito bendrovių ataskaitomis, susijusiomis su laikotarpiu nuo 1999 iki 2002 m., ir Šveicarijos teismo paskirto finansų analitiko ataskaita, apimančia laikotarpį nuo 1997 iki 2001 m., jis tvirtino, kad nė vienoje iš šių ataskaitų neteigiama, jog Depozitna Banka būtų kaip nors susijęs su terorizmo finansavimu ar parama jam. Jis ginčijo, kad šio banko veikla nutraukta, paaiškinęs ir pateikęs patvirtinamuosius dokumentus, kad jis buvo sujungtas su kitu banku 2002 m. Be to, jis pateikė dokumentus, susijusius su 1999 m. kovo mėn. užmegztais kontaktais tarp Jungtinių Valstijų institucijų, Depozitna Banka direktoriaus ir Bosnijos politinių institucijų dėl įvairių teisinių klausimų, susijusių su bankų sektoriumi Bosnijoje ir Hercegovinoje. Galiausiai jis tvirtino, kad jeigu Saudo Arabijos institucijos būtų turėjusios priežasčių įtarti, kad Depozitna Banka rengiamasi išpuoliui prieš Jungtinių Valstijų interesus jos teritorijoje, jos būtų jį apklaususios kaip šios įstaigos savininką iš Saudo Arabijos. Tačiau šios institucijos to niekada nepadarė.
26

Tokiomis aplinkybėmis Bundesverwaltungsgericht nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus: „1. Ar tam, kad būtų galima teigti, jog yra teiginys apie sveikatingumą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1924/2006 4 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį, kuris skaitomas kartu su 2 straipsnio 2 dalies 5 punktu arba 10 straipsnio 3 dalimi, reikalaujama, kad būtų daromas naudingas maistinis ar fiziologinis poveikis, kuriuo siekiama ilgalaikio fizinės būklės pagerėjimo, ar pakanka trumpalaikio poveikio, kuris juntamas tik tol, kol maisto produktas vartojamas ir virškinamas? 2. Tuo atveju, jeigu ir tvirtinimas apie trumpalaikį naudingą poveikį gali būti laikomas teiginiu apie sveikatingumą: ar prielaidai, kad toks poveikis pasireiškia dėl medžiagos nebuvimo arba mažesnio kiekio, kaip apibrėžta minėto reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkte ir reglamento preambulės 15 konstatuojamojoje dalyje, pakanka to, jog teiginyje tik nurodoma, kad tokios rūšies maisto produktų paprastai sukeliamas ir dažnai neigiamai vertinamas poveikis konkrečiu atveju yra nedidelis? 3. Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas: ar besąlyginis draudimas vyno gamintojui arba platintojui reklamuoti vartojant pagrindinėje byloje nagrinėjamą teiginį apie sveikatingumą, net jeigu šis teiginys atitinka tikrovę, suderinamas su 2007 m. gruodžio 13 d. redakcijos Europos Sąjungos sutarties (OL C 115, 2008, p. 13) 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, skaitoma kartu su 2007 m. gruodžio 12 d. redakcijos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 303, p. 1) 15 straipsnio 1 dalimi (laisvė pasirinkti profesiją) ir 16 straipsniu (laisvė užsiimti verslu)?“
29

Be to, Reglamentu Nr. 44/2001 įtvirtinami mechanizmai, kuriais užtikrinama, kad per pradinį procesą kilmės valstybėje būtų saugomos atsakovo teisės, tačiau tokie mechanizmai taikomi tik jeigu atsakovas turi nuolatinę gyvenamąją vietą Sąjungos valstybėje narėje.
56

Tačiau Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad perkeldamos, be kita ko, direktyvas 2002/58 ir 2004/48, valstybės narės privalo vadovautis tokiu jų aiškinimu, kuris leistų užtikrinti teisingą pusiausvyrą tarp skirtingų Sąjungos teisės sistemos saugomų pagrindinių teisių. Be to, įgyvendindamos šias direktyvas perkeliančias priemones valstybių narių valdžios institucijos ir teismai privalo ne tik aiškinti savo nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų šias direktyvas, bet ir nesivadovauti tokiu jų aiškinimu, kuris pažeistų minėtas pagrindines teises arba kitus bendruosius Sąjungos teisės principus, kaip antai proporcingumo principas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Promusicae 68 punktą ir minėtos Nutarties LSG-Gesellschaft zur Wahrnehmung von Leistungsschutzrechten 28 punktą).