ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Visų pirma, dėl šių privilegijų, ypač dėl minėto atleidimo nuo mokesčių, valstybės narės biudžetas gali prarasti tam tikras įplaukas, ir todėl jos biudžetas sumažėtų. Be to, toks atleidimas gali sumažinti banko biudžetui paprastai tenkančią naštą ir taip suteikti jam ekonominį pranašumą, palyginti su jo konkurentais. Iš tiesų, kiti bankai negali pasinaudoti tokiu atleidimu, o tai rodo, kad ši priemonė yra atrankinė. Galiausiai, negalima atmesti, kad minėtas atleidimas, siejamas su kitomis suteiktomis privilegijomis, sustiprina privilegijas gaunančio banko poziciją, palyginti su konkuruojančiais bankais, kurie užsiima paslaugų veikla Bendrijos mastu, ir kad jis apsunkina kitose valstybėse narėse įsteigtų bankų galimybę patekti į valstybės narės rinką.

Priemonės kvalifikavimui kaip valstybės pagalbos, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, gali daryti poveikį tai, kad tokios privilegijos, kurios dėl, be kita ko, atleidimo nuo rinkliavų ir mokesčių, susijusių su hipotekos registracija ar priverstiniu išieškojimu, nacionalinės teisės aktais buvo suteiktos savarankiškam visuomeninius poreikius tenkinančiam bankui, atsižvelgiant į jo vykdomą žemės ūkio veiklos kreditavimo veiklą ir jam priskirtas konkrečias užduotis, jį steigiant, toliau taikomos, net ir po to, kai šio banko funkcijos buvo išplėstos taip, kad jis įgijo teisę vykdyti bet kokią bankinę veiklą, ir minėtas bankas tapo akcine bendrove. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į visas reikšmingas faktines ir teisines aplinkybes, įvykdytos keturios kumuliacinės sąlygos, kurios, remiantis Teisingumo Teismo praktika, leistų daryti išvadą, jog minėtos privilegijos yra kompensacija už šio banko paslaugas, suteiktas vykdant su viešąją paslauga susijusius įpareigojimus, ir kad dėl to jos nekvalifikuotinos kaip valstybės pagalba.

(žr. 35 punktą ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
Kalbant apie valstybei narei skirtos periodinės baudos dydį ir formą, pažymėtina, kad naudodamasis savo diskrecija Teisingumo Teismas turi nustatyti tokią periodinę baudą, kad ši bauda, pirma, atitiktų aplinkybes ir, antra, būtų proporcinga konstatuotam pažeidimui ir atitinkamos valstybės narės mokumui.

Komisijos pasiūlymai dėl periodinės baudos negali įpareigoti Teisingumo Teismo ir tėra naudinga gairė. Be to, gairės, kokios numatomos Komisijos komunikatuose, ne įpareigoja Teisingumo Teismą, bet prisideda prie pačios Komisijos veiksmų skaidrumo, nuspėjamumo ir teisinio saugumo užtikrinimo, kai ši institucija teikia pasiūlymus Teisingumo Teismui. Per SESV 260 straipsnio 2 dalimi grindžiamą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, besitęsiančio valstybėje narėje, nepaisant to, kad šis įsipareigojimų neįvykdymas jau buvo konstatuotas pirmajame sprendime, priimtame pagal EB 226 straipsnį ar SESV 258 straipsnį, Teisingumo Teismas turi galėti nustatyti tokią periodinę baudą, kokią jis mano esant tinkamą priversti šią valstybę narę įvykdyti įsipareigojimus, kylančius iš pirmojo Teisingumo Teismo sprendimo.

Taigi, Teisingumo Teismui atliekant vertinimą, pagrindiniai kriterijai, į kuriuos jis turi atsižvelgti siekdamas užtikrinti periodinės baudos priverstinį pobūdį vienodai ir veiksmingai taikant Sąjungos teisę, iš principo yra pažeidimo trukmė, vertinama atsižvelgiant į momentą, kai Teisingumo Teismas vertina faktines aplinkybes, o ne į momentą, kai Komisija kreipėsi į Teisingumo Teismą, jo sunkumas ir atitinkamos valstybės narės mokumas, atsižvelgiant į jos bendrojo vidaus produkto pokytį tą dieną, kai Teisingumo Teismas nagrinėja faktines aplinkybes. Taikydamas šiuos kriterijus Teisingumo Teismas turi ypač atsižvelgti į neįvykdymo pasekmes privatiems ir viešiesiems interesams, taip pat į tai, kaip skubiai reikia priversti atitinkamą valstybę narę įvykdyti įsipareigojimus.

(žr. 52, 53, 57, 58 punktus)
Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 118/97, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 592/2008, 22 straipsnio 2 dalies antra pastraipa turi būti aiškinama taip, kad negalima atsisakyti išduoti pagal to paties straipsnio 1 dalies c punkto i papunktį reikalaujamo leidimo, jei aptariama stacionarioji sveikatos priežiūra apdrausto asmens gyvenamosios vietos valstybėje narėje negali būti suteikta tinkamu laiku dėl medikamentų ir pirmo būtinumo medicinos priemonių trūkumo. Toks negalėjimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į visų šios valstybės narės gydymo įstaigų, galinčių suteikti minėtą priežiūrą, padėtį ir į laikotarpį, per kurį tokia priežiūra galėtų būti suteikta tinkamu laiku.

(žr. 36 punktą ir rezoliucinę dalį)
Reglamento Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 27 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad, išskyrus tuos atvejus, kai kitas teismas nei tas, į kurį kreiptasi pirmiausia, pagal šį reglamentą turi išimtinę jurisdikciją, teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija turi būti laikoma nustatyta, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, jeigu šis teismas savo iniciatyva neatsisakė jurisdikcijos ir nė viena šalis jos neužginčijo iki to momento, kai pateikiamos pastabos, kurios pagal nacionalinę proceso teisę laikytinos pirmaisiais minėtam teismui pateiktais gynybos argumentais dėl bylos esmės.

Jeigu minėto reglamento 27 straipsnio 2 dalis būtų aiškinama taip, jog tam, kad teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija būtų nustatyta, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, būtina, kad šis teismas tiesiogiai ar netiesiogiai patvirtintų savo jurisdikciją galutiniu sprendimu, padidėtų panašių teismo procesų rizika ir šio reglamento nustatytos lis pendens atvejų sprendimo taisyklės taptų neveiksmingos.

Be to, jeigu teismas, į kurį kreiptasi pirmiausia, savo iniciatyva neatsisako jurisdikcijos ir jeigu jam nepareiškiamas joks jurisdikcijos neturėjimu grindžiamas prieštaravimas, dėl to, kad kitas teismas nei tas, į kurį kreiptasi pirmiausia, atsisako jurisdikcijos, negali kilti negatyvi jurisdikcijų kolizija, nes teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcijos ginčyti nebegalima.

(žr. 41, 43, 45 punktus ir rezoliucinę dalį)
25

Be to, reikia pažymėti, kad nepažeidžiant Komisijos pareigos, susijusios su įrodinėjimo našta per SESV 258 straipsnyje numatytą procedūrą, niekas jai nedraudžia, esant tokiam skirtingam aiškinimui, kreiptis į Teisingumo Teismą dėl tariamo atitinkamos valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymo ir nurodyti tam tikras situacijas, kurios, jos nuomone, prieštarauja Sąjungos teisei, nors ji išsamiai nenurodo visų šių situacijų (pagal analogiją žr., be kita ko, Sprendimo Komisija / Italija, C‑135/05, EU:C:2007:250, 20–22 punktus).
20

Reikia priminti, kad pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį ir 102 straipsnį daromas tiesioginis poveikis asmenų santykiams ir teisės subjektams suteikiamoms teisėms, kurias nacionaliniai teismai turi saugoti (žr. Sprendimo BRT et Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs, 127/73, EU:C:1974:25, 16 punktą; Sprendimo Courage et Crehan, EU:C:2001:465, 23 punktą ir Sprendimo Manfredi ir kt., EU:C:2006:461, 39 punktą).
33

Be to, Bendrojo Teismo nurodytoje 2009 m. rugsėjo 17 d. Parlamento rezoliucijoje, priimtoje praėjus porai mėnesių po Dokumento Nr. 11897/09 parengimo, skirtingų nuomonių turinys atskleistas neteisėtai, nes šios informacijos Taryba niekada nebuvo atskleidusi remdamasi Reglamentu Nr. 1049/2001. Tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas negalėjo savo sprendimo, be kita ko, grįsti tuo, kad Europos Parlamentas informaciją paskelbė viešai, nes kitokia išvada įteisintų pažeidžiant šio reglamento 6–8 straipsnius įvykdytą informacijos atskleidimą. Bet kuriuo atveju toje rezoliucijoje tik konstatuojama, kad institucijų nuomonės skiriasi, o tai dar nereiškia visos atitinkamos nuomonės viešo paskelbimo.
35

Iš tikrųjų nei iš Direktyvos 2001/29 8 straipsnio 3 dalies, nei iš kitų jos nuostatų formuluočių nematyti, jog būtų reikalaujama, kad egzistuotų ypatingi santykiai tarp autorių teises ar gretutines teises pažeidžiančio asmens ir tarpininko. Be to, šio reikalavimo nebegalima kildinti iš šia direktyva siekiamų tikslų, nes tokio reikalavimo pripažinimas sumažintų teisinę apsaugą, suteikiamą susijusiems teisių turėtojams, o šios direktyvos tikslas, kaip matyti iš jos 9 konstatuojamosios dalies, be kita ko, būtent ir yra užtikrinti jiems aukštą apsaugos lygį.
38

Pirmiausia reikia pažymėti, kad pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka yra dvi esminės nuorodos, kurios turi būti ieškinyje. Be to, pagal šio Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį vykstant procesui negalima pateikti naujų ieškinio pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui.
8

Dekreto Nr. 633 8 straipsnio „Tiekimas eksportuoti“ numatyta: „Neapmokestinamu tiekimu eksportuoti laikomas: a) prekių tiekimas, įskaitant per tarpininkus, jas išsiunčiant arba išgabenant už Europos ekonominės bendrijos teritorijos ribų, atliekamas prekių tiekėjų ar tarpininkų arba jų vardu, įskaitant vykdant jų teisių perėmėjų arba tarpininkų nurodymus. Teisių perėmėjo, paties prekių tiekėjo arba trečiųjų asmenų sąskaita gali būti atliekami su prekėmis susiję apdirbimo, pakeitimo, montavimo, surinkimo arba pritaikymo prie kitų prekių darbai <...> b) prekių tiekimas, teisių perėmėjui nerezidentui arba jo vardu jas išgabenant arba išsiunčiant už Europos ekonominės bendrijos teritorijos ribų per 90 dienų, išskyrus prekes, skirtas įrengti, aprūpinti kuru pramogų laivus, privačius orlaivius ar kitas asmeniniams poreikiams tenkinti naudojamas transporto priemones arba papildyti jų atsargas, bei prekes, išgabenamas asmeniniame keleivio bagaže už Europos bendrijos teritorijos ribų; eksporto sąskaitos faktūros kopija turi būti patvirtinta muitinės arba pašto skyriaus antspaudu; c) prekių tiekimas, įskaitant per tarpininkus, išskyrus pastatus ir žemę statybai bei paslaugų teikimą asmenims, kurie tiekė prekes eksportuoti arba vykdė sandorį Bendrijos viduje ir kurie šiuo pagrindu pasinaudojo galimybe įsigyti, įskaitant per tarpininkus, arba importuoti prekių arba paslaugų nemokant mokesčio. C punkte numatytas prekių tiekimas arba paslaugų teikimas atliekamas nemokant mokesčio a punkte nurodytiems asmenimis, jei tai rezidentai, ir asmenims, užtikrinantiems pirmesnės pastraipos b punkte nurodytą prekių tiekimą remiantis jų rašytiniu patvirtinimu ir jų atsakomybe, taikant minėtuose punktuose numatytą visų tiekimų, kurie buvo atlikti šių asmenų per ankstesnius kalendorinius metus, bendros sumos ribą. Teisių perėmėjai ir tarpininkai gali kartu naudotis šia suma prekėms, kurios per šešis mėnesius nuo jų patiekimo eksportuojamos originalios būklės, arba kitoms prekėms ar paslaugoms įsigyti iki sumos, kuri vis dėlto neviršija šios sumos ir jiems patiektų prekių per tuos pačius metus skirtumo pagal a punktą <…>“
28

Šiuo klausimu jau nuspręsta, kad nacionalinės teisės aktai, kurie taikomi tik tokioms turimoms kapitalo dalims, kurios leidžia daryti didelę įtaką bendrovės sprendimams ir nulemti jos veiklą, patenka į susijusio su įsisteigimo laisve SESV 49 straipsnio taikymo sritį (žr. 2012 m. spalio 25 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑387/11, 34 punktą; minėto Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation 91 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir minėto Sprendimo Beker 25 punktą). Tačiau nacionalinės nuostatos, taikomos turimoms kapitalo dalims turint vienintelį tikslą – investuoti pinigus neketinant daryti įtakos įmonės valdymui ir kontrolei, turi būti nagrinėjamos atsižvelgiant tik į laisvą kapitalo judėjimą (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Belgiją 34 punktą; minėto Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation 92 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir minėto Sprendimo Beker 26 punktą).
55

Be to, dėl per posėdį Rumunijos vyriausybės ginto argumento, kad E.ON, pasilikusi savo atstovę mokesčių tikslais, pateko į teisinę spragą, dėl kurios ji neturi jokios galimybės susigrąžinti PVM, reikia priminti, kad jeigu dėl atitinkamo elektros energijos tiekimo negalima taikyti Aštuntosios direktyvos, teisė atskaityti sumokėtą pirkimo PVM turi būti iš esmės suteikta, jeigu įvykdyti esminiai reikalavimai, net jei apmokestinamasis asmuo nesilaikė tam tikrų formalių reikalavimų. Iš tiesų mokesčių neutralumo principas draudžia taikyti sankciją, kuria atsisakoma suteikti teisę į PVM grąžinimą arba į atskaitą (žr. 2012 m. liepos 12 d. Sprendimo EMS-Bulgaria Transport, C‑284/11, 71 ir 77 punktus; taip pat pagal analogiją žr. 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Collée, C-146/05, Rink. p. I-7861, 31 punktą).
46

Iš tiesų, pirma, EVPRI leidžiama imtis Reglamento Nr. 236/2012 28 straipsnio 1 dalyje nurodytų priemonių, tik jei pagal to paties straipsnio 2 dalį minėtomis priemonėmis mažinama grėsmė metodiškam finansų rinkų veikimui ir vientisumui arba visos Sąjungos finansų sistemos arba jos dalies stabilumui ir daromas tarpvalstybinis poveikis. Be to, visoms EVPRI priemonėms taikoma sąlyga, kad jokia kompetentinga nacionalinė institucija nebūtų ėmusis priemonių sumažinti šią grėsmę, arba kad viena ar daugiau šių institucijų ėmėsi priemonių, kuriomis šios grėsmės tinkamai negalima sumažinti.
47

Be to, Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į tai, kad dokumentams, pateiktiems su prašymu atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, turi būti taikoma ypatinga apsauga, ir taip turi būti net pasibaigus bet kuriai procedūrai. Konkrečiai kalbant, aplinkybė, jog įmonės baiminasi, kad tokie dokumentai bus viešai atskleisti, lemia tai, jog jos mažiau pasirengusios bendradarbiauti su Komisija. Nesvarbu, kiek privačių asmenų pareikšti ieškiniai dėl žalos atlyginimo galėtų prisidėti prie to, kad būtų laikomasi konkurencijos teisės, jie negalėtų pateisinti ar pašalinti viešųjų interesų pažeidimo. Beje, galima tokių ieškinių nauda priklausytų nuo to, kiek Komisija pajėgtų išsiaiškinti konkurencijos taisyklių pažeidimus.
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (toliau – Commissioners) ir Bridport and West Dorset Golf Club Limited (toliau – Bridport) ginčą dėl žaidėjų, kurie nėra šio klubo nariai, sumokėto įėjimo į jo golfo aikštyną mokesčio neapmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu (toliau – PVM).
19

Pirmiausia primintina, kad pagal SESV 267 straipsnį, pagrįstą aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, pastarasis turi teisę aiškinti Sąjungos nuostatas ar spręsti dėl jų galiojimo tik remdamasis nacionalinio teismo nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2010 m. sausio 14 d. Sprendimo Stadt Papenburg, C-226/08, Rink. p. I-131, 23 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Be to, tik nacionalinis teismas privalo taikyti Sąjungos teisės normas (žr., be kita ko, 2013 m. sausio 15 d. Sprendimo Križan ir kt., C‑416/10, 58 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
19

Komisija teigia, kad ieškinys nepriimtinas, nes dėl jo pareiškimo Taryba nesprendė kvalifikuota savo narių balsų dauguma. Be to, nei ginčijamas pranešimas, nei ginčijamas pasiūlymas nėra aktai, kuriuos pagal SESV 263 straipsnį galima ginčyti. Galiausiai SESV 265 straipsnyje įtvirtintos sąlygos nėra įvykdytos, be kita ko, dėl to, kad dėl Tarybos prašymo Komisija išreiškė poziciją, kurioje teigė, kad sąlygos, kuriomis galima pradėti Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnyje numatytą procedūrą, nėra įvykdytos. Vis dėlto Taryba nepraranda teisminės apsaugos, nes savo nuomonę ji galėjo išdėstyti nagrinėjant Komisijos pareikštą ieškinį dėl Tarybos atsisakymo priimti ginčijamą pasiūlymą, pateiktą remiantis Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsniu. Papildomai Komisija ginčija ieškinio dėl panaikinimo ir ieškinio dėl neveikimo pagrįstumą ir teigia, kad Taryba neįrodė, jog Komisija padarė akivaizdžią klaidą vertindama Sąjungos ekonominę ir socialinę padėtį.
47

Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog visais atvejais, kai direktyvos nuostatos turinio požiūriu yra nesąlyginės ir pakankamai tikslios, jeigu per nustatytą terminą nebuvo imtasi įgyvendinimo priemonių, jomis galima remtis ginčijant bet kurią PVM direktyvos neatitinkančią nacionalinę nuostatą arba apibrėžiant asmenų teises, kurias jie turi valstybės atžvilgiu (žr., be kita ko, 2007 m. birželio 28 d. Sprendimo JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust ir The Association of Investment Trust Companies, C-363/05, Rink. p. I-5517, 58 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
19

Kalbant apie pateiktų atsakymų turinį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad kai kurie administratoriai, į kuriuos kreiptasi, nurodė apklaustų asmenų vardus, o kiti nurodė klubus, perdavusius informaciją. Be to, nebuvo nurodytas informacijos gavimo būdas (telefonu, elektroniniu būdu ar per apklausą).
28

Be to, minėtame Sprendime Mühlleitner nusprendęs, kad minėto 15 straipsnio 1 dalies c punkto taikymas nepriklauso nuo to, ar vartojimo sutartis sudaryta nuotoliniu būdu, Teisingumo Teismas to paties sprendimo 44 punkte į minėtą nebaigtinį sąrašą įtraukė požymius, kaip antai, be kita ko, „susisiekimą nuotoliniu būdu“ ir „vartojimo sutarties sudarymą nuotoliniu būdu“, kuriais remiantis galima nustatyti, kad sutartis yra susijusi su veikla, nukreipta į vartotojo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybę narę.
16

2007 m. gruodžio 21 d. Įstatymu, kuriuo priimamas Įstatymas dėl išmokos vaikui (Mémorial A 2007, p. 3949), nuo 2008 m. keičiama Liuksemburgo teisės aktais įtvirtinta mokesčių sumažinimo dėl vaiko sistema. Šio įstatymo II antraštinės dalies 5 straipsnyje nustatyta: „Priimamas 2007 m. gruodžio 21 d. Įstatymas dėl išmokos vaikui. Šio įstatymo straipsniai suformuluoti taip: „1 str. Už kiekvieną kartu su motina ir tėvu gyvenantį vaiką arba kiekvieną vaiką, gyvenantį tik su motina ar tik tėvu, kurių vienas rūpinasi jo ugdymu ir priežiūra, dėl kurio pagal iš dalies pakeistą 1985 m. birželio 19 d. Įstatymą dėl šeimos pašalpų ir Nacionalinės išmokų šeimai kasos steigimo [(Mémorial A 1985, p. 680)] įgyjama teisė į išmokas šeimai, skiriama išmoka vaikui kaip ex officio lengvata sumažinant 1967 m. gruodžio 4 d. Įstatymo dėl pajamų mokesčio 122 straipsnyje numatytą mokestį. 2 str. Išmoka vaikui lygi 922,50 [EUR] per metus. Ji skiriama tais mokestiniais metais, už kuriuos mokėtina, laikantis tvarkos, kuri turi būti nustatyta 6 straipsnyje nurodytu Didžiosios Hercogystės nutarimu. Įvykdydama prievolę išmoką moka [CNPF] iš dalies pakeisto 1985 m. birželio 19 d. Įstatymo dėl šeimos pašalpų ir Nacionalinės išmokų šeimai kasos steigimo 5 straipsnio 1 ir 4 dalyse nurodytam pašalpų šeimai gavėjui arba 5 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje nurodytam pašalpų šeimai gavėjui, jeigu vaiko ugdymu ir priežiūra rūpinasi tik vienas iš tėvų, kartu su pašalpomis šeimai. <...> 4 str. Įgyvendinant šį įstatymą, išskyrus reikalingus terminijos pakeitimus, be kita ko, taikomi iš dalies pakeisto 1985 m. birželio 19 d. Įstatymo dėl pašalpų šeimai ir Nacionalinės išmokų šeimai kasos steigimo 23 straipsnio 1 ir 3 dalys, 24, 26–31 straipsniai ir Socialinio draudimo kodekso 208 straipsnio 4 dalis, 273 straipsnio 5 dalis, 276 straipsnis, 278 straipsnio 1 ir 2 dalys, 291 straipsnis, 292bis straipsnis, 302 straipsnio 4 dalis, 311 straipsnis, 333 straipsnis ir 334 straipsnio 1 dalis. 5 str. Iš dalies pakeisto 1985 m. birželio 19 d Įstatymo dėl pašalpų šeimai ir Nacionalinės išmokų šeimai kasos steigimo 6 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje po žodžių junginio „mokslo metų pradžia“ įterpiami žodžiai „išmoka vaikui“. 6 str. Šio įstatymo taikymo tvarka įtvirtinama Didžiosios Hercogystės nutarimu.“ <...>“
6

Direktyvos 2004/38 7 straipsnis „Teisė gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius“ suformuluotas taip: „1. Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje [teritorijoje] ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie: a) yra darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji priimančiojoje valstybėje narėje arba b) turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, ir turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje, arba c) — yra priimti į privačią arba valstybinę instituciją, akredituotą ar finansuojamą priimančiosios valstybės narės pagal savo įstatymų ar kitų teisės aktų praktiką, turėdami pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą, įskaitant profesinį rengimą, ir — turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje ir užtikrina atitinkamą nacionalinę instituciją pateikdami deklaraciją ar kitokiu jos pasirinktu lygiaverčiu būdu, kad jie turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, arba d) yra Sąjungos pilietį, kuris atitinka a, b arba c punkto reikalavimus, lydintys ar kartu vykstantys šeimos nariai. 2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta gyvenimo šalyje teisė taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai, lydintiems ar vykstantiems kartu su Sąjungos piliečiu priimančiojoje valstybėje narėje, jei toks Sąjungos pilietis atitinka 1 dalies a, b arba c punkto reikalavimus. <...>“
29

Be to, šį aiškinimą pirmiausia patvirtina sąvokos „draudimas atvykti“ apibrėžtis, nustatyta šios direktyvos 3 straipsnio 6 punkte, be kita ko, apimanti sprendimą, kuriuo uždraudžiama „nustatytą laiką“ atvykti į valstybių narių teritoriją ir būti joje.
31

Be to, anot Serebryannay vek, Bulgarijos teisės normos yra nesuderinamos su PVM direktyvos 2 straipsnio 1 dalies c punktu ir 26 straipsniu, nes apmokestinami gali būti tik sandoriai už atlygį.
35

Kalbant apie Prancūzijos vyriausybės pateiktą argumentą, kuriuo Teisingumo Teismui siūloma atsižvelgti į Muitinės kodekso 233 straipsnio c punktą, reikia pažymėti, kad per posėdį Harry Winston ir Europos Komisija teisingai nurodė, jog ši nuostata taikoma tik deklaravus prekes muitinės procedūrai, lemiančiai prievolės sumokėti muitus atsiradimą, ir kad dėl to, jog muitinio sandėliavimo procedūra yra sąlyginio neapmokestinimo procedūra, ji neatitinka šios sąlygos. Todėl nagrinėjamu atveju nereikia nagrinėti skolos muitinei išnykimo atvejo, numatyto Muitinės kodekso 233 straipsnio c punkte.
30

Be to, pagal Reglamento Nr. 859/2003 1 straipsnį trečiosios valstybės pilietis turi įvykdyti dvi sąlygas tam, kad jam ir jo šeimos nariams būtų taikomos Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos. Pirma, jis turi tesėtai gyventi valstybėje narėje ir, antra, jis neturi būti tokioje padėtyje, kuri visais atžvilgiais apsiribotų viena valstybe nare. Tai, be kita ko, susiję su trečiosios valstybės piliečio, turinčio sąsajų tik su trečiąja valstybe ir viena valstybe nare, padėtimi (šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Xhymshiti, C-247/09, Rink. p. I-11845, 28 punktą).
6

Sprendimo 1999/183 rezoliucinėje dalyje, be kita ko, numatyta: „1 straipsnis Vokietijos valstybės regioninės pagalbos schemos nesuderinamos su bendrąja rinka, <...> jeigu jose neatsižvelgiama į gaires ir atitinkamas priemones, susijusias su valstybės investicine pagalba žemės ūkio produktų perdirbimui ir prekybai, apie kurią [Vokietijos Federacinei Respublikai] buvo pranešta 1995 m. spalio 20 d. raštu SG (95) D/13086. 2 straipsnis Per dviejų mėnesių terminą nuo pranešimo apie šį sprendimą [Vokietijos Federacinė Respublika] iš dalies pakeičia arba prireikus panaikina pagalbą ir esamas pagalbos schemas, kad būtų užtikrintas jų suderinamumas su bendrąja rinka. [Vokietijos Federacinė Respublika] pagal 1 straipsnyje numatytų gairių 3 punkto b papunktį pirmiausia užtikrina, kad: 1) jokia valstybės investicinė pagalba žemės ūkio produktų perdirbimui ir prekybai nebūtų suteikiama investicijoms <...>, kurios griežtai draudžiamos pagal [Sprendimo 94/173 priedo] 2 punktą <...> 3 straipsnis Per du mėnesius nuo šio sprendimo pranešimo dienos [Vokietijos Federacinė Respublika] informuoja Komisiją apie priemones, kurių buvo imtasi siekiant laikytis šio sprendimo. <...>“