GENERALINIO ADVOKATO

MELCHIOR WATHELET IŠVADA,

pateikta 2018 m. vasario 28 d. ( 1 )

Byla C‑618/16

Rafal Prefeta

prieš

Secretary of State for Work and Pensions

(Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) (Aukštesniojo teismo Administracinių bylų apeliacinis skyrius, Jungtinė Karalystė) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvas asmenų judėjimas – SESV 45 straipsnis – 2003 m. Akto dėl stojimo sąlygų ir Sutarčių pritaikomųjų pataisų XII priedo 2 skyrius – Jungtinės Karalystės galimybė nukrypti nuo Reglamento (ES) Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalies ir Direktyvos 2004/38/EB 7 straipsnio 3 dalies – Nukrypti leidžiančios nuostatos, taikomos Lenkijos piliečiui, kurio registruotas darbas priimančiojoje valstybėje narėje truko trumpiau nei dvylika mėnesių“

I. Įvadas

1. Šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2016 m. lapkričio 29 d., pateikė Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) (Aukštesniojo teismo Administracinių bylų apeliacinis skyrius, Jungtinė Karalystė) visų pirma dėl Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų ( 2 ) (toliau – 2003 m. Stojimo aktas) XII priedo aiškinimo, taip pat dėl 2011 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 492/2011 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Sąjungoje ( 3 ) 7 straipsnio 2 dalies ir 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB ( 4 ), 7 straipsnio 3 dalies išaiškinimo.

2. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant Lenkijos piliečio Rafal Prefeta ir Secretary of State for Work and Pensions (darbo ir pensijų ministras, Jungtinė Karalystė; toliau – SSWP) ginčą dėl pastarojo atsisakymo suteikti R. Prefeta su pajamomis susijusią darbo ir paramos išmoką (income-related Employment and Support Allowance) (toliau – išmoka).

3. SSWP sprendimas nesuteikti R. Prefeta galimybės gauti išmoką buvo grindžiamas tuo, kad jis neturėjo darbuotojo statuso, taigi ir teisės gyventi šalyje, kuri yra viena iš išmokų skyrimo kriterijų.

4. Iš tikrųjų dėl nacionalinių priemonių, kurių imtasi remiantis 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 dalyje nustatytomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis, Lenkijos piliečiai, kurie nedirbo Jungtinėje Karalystėje nepertraukiamą dvylikos mėnesių laikotarpį kaip darbuotojai, įregistruoti pagal nacionalinės teisės nuostatas, negalėjo remtis nacionalinės teisės nuostatomis, kuriomis į nacionalinę teisę perkelta Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalis, kad galėtų išsaugoti darbuotojo statusą ir jį turint suteikiamą teisę gyventi šalyje.

5. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl sąlygų, pagal kurias, remiantis 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus nuostatomis, kuriomis nukrypstama nuo SESV 45 straipsnio ir SESV 56 straipsnio pirmos pastraipos nuostatų, pereinamuoju laikotarpiu esamoms valstybėms narėms ( 5 ) leidžiama nesuteikti Lenkijos piliečiams galimybės pasinaudoti Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalies ir Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies nuostatomis, taigi leidžiama suvaržyti Lenkijos piliečių teisę gauti išmoką.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

1. 2003 m. Stojimo aktas

6. 2003 m. Stojimo akte nustatytos Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo į Europos Sąjungą sąlygos ir numatytos Sutarčių pritaikomosios pataisos.

7. Šio akto pirmosios dalies 1 straipsnio antroje ir penktoje įtraukose nustatyta: „<…> – „esamos valstybės narės“ – Belgijos Karalystė, Danijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos Respublika, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Airija, Italijos Respublika, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, Nyderlandų Karalystė, Austrijos Respublika, Portugalijos Respublika, Suomijos Respublika, Švedijos Karalystė ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė; <…> – „naujosios valstybės narės“ – tai Čekijos Respublika, Estijos Respublika, Kipro Respublika, Latvijos Respublika, Lietuvos Respublika, Vengrijos Respublika, Maltos Respublika, Lenkijos Respublika, Slovėnijos Respublika ir Slovakijos Respublika; <…>“

8. 2003 m. Stojimo akto ketvirtojoje dalyje išdėstytos „naujosioms valstybėms narėms“ taikytinos laikinos nuostatos. Minėto akto ketvirtosios dalies I antraštinės dalies 24 straipsnyje nustatyta: „Šio Akto V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII ir XIV prieduose išvardytos priemonės naujosiose valstybėse narėse taikomos tuose prieduose nustatytomis sąlygomis.“

9. 2003 m. Stojimo akto XII priedas pavadintas „Stojimo akto 24 straipsnyje nurodytas sąrašas: Lenkija“. Šio priedo 2 skyriaus, susijusio su laisvu asmenų judėjimu, 1, 2, 5 ir 9 dalys išdėstytos taip: „1. [SESV] [45] straipsnis ir [56] straipsnio pirmoji dalis [pastraipa] visiškai taikoma laisvam darbuotojų judėjimui ir laisvei teikti paslaugas, apimančiai laikiną darbuotojų judėjimą, apibrėžtą Direktyvos 96/71/EB 1 straipsnyje, tarp Lenkijos ir Belgijos, Čekijos, Danijos, Vokietijos, Estijos, Graikijos, Ispanijos, Prancūzijos, Airijos, Italijos, Latvijos, Lietuvos, Liuksemburgo, Vengrijos, Nyderlandų, Austrijos, Portugalijos, Slovėnijos, Slovakijos, Suomijos, Švedijos ir Jungtinės Karalystės tik laikantis 2–14 dalyse išdėstytų pereinamojo laikotarpio nuostatų. 2. Nukrypstant nuo Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 [1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, 1968, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 15)] 1–6 straipsnių ir iki dvejų metų laikotarpio nuo įstojimo dienos pabaigos esamos valstybės narės taikys nacionalines priemones arba priemones pagal dvišalius susitarimus, reglamentuojančias Lenkijos piliečių patekimą į jų darbo rinkas. Esamos valstybės narės gali toliau taikyti tokias priemones iki penkerių metų laikotarpio nuo įstojimo dienos pabaigos. Lenkijos piliečiai, įstojimo dieną teisėtai dirbantys esamoje valstybėje narėje ir teisėtai priimti į tos valstybės narės darbo rinką nenutrūkstamam 12 [dvylikos] mėnesių ar ilgesniam laikotarpiui, galės patekti į tos valstybės narės darbo rinką, tačiau ne į kitos valstybės narės, taikančios nacionalines priemones, darbo rinką. Lenkijos piliečiai, po įstojimo priimti į esamos valstybės narės darbo rinką nenutrūkstamam 12 [dvylikos] mėnesių ar ilgesniam laikotarpiui, taip pat naudojasi tomis pačiomis teisėmis. Lenkijos piliečiai, paminėti pirmiau pateiktose antrojoje ir trečiojoje pastraipose, netenka tose pastraipose nurodytų teisių, jeigu savanoriškai palieka aptariamos valstybės narės darbo rinką. Lenkijos piliečiai, teisėtai dirbantys esamojoje valstybėje narėje įstojimo dieną ar laikotarpiu, kai taikomos nacionalinės priemonės, priimti į tos valstybės narės darbo rinką trumpesniam kaip 12 [dvylika] mėnesių laikotarpiui, šių teisių neturi. <…> 5. Valstybė narė, toliau taikanti nacionalines priemones ar priemones pagal dvišalius susitarimus, penkerių metų laikotarpio, nurodyto 2 dalyje, pabaigoje esant dideliems jos darbo rinkos trikdymams ar kilus tokiai grėsmei, pranešusi Komisijai, gali toliau taikyti šias priemones iki septintųjų metų nuo įstojimo dienos pabaigos. Nepranešus, taikomi Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 1–6 straipsniai. <…> 9. Tiek, kiek tam tikros Direktyvos 68/360/EEB [1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyva 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo (OL L 257, 1968, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 27)] nuostatos negali būti atsietos nuo Reglamento Nr. 1612/68 nuostatų, kurių taikymas atidėtas pagal 2–5 ir 7 bei 8 dalis, Lenkija ir esamos valstybės narės nuo šių nuostatų gali nukrypti tiek, kiek būtina 2–5 ir 7 bei 8 dalių taikymui.“

2. Reglamentas Nr. 492/2011

10. Reglamentu Nr. 492/2011, įsigaliojusiu 2011 m. birželio 16 d., buvo panaikintas ir pakeistas Reglamentas Nr. 1612/68.

11. Reglamento Nr. 492/2011 I skyrius pavadintas „Įdarbinimas, vienodos sąlygos ir darbuotojų šeimos“.

12. Šio skyriaus 1 skirsnio „Teisė būti įdarbintam“ 1–6 straipsniuose iš esmės draudžiama taikant valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, taip pat administracinę praktiką riboti kitų valstybių narių piliečiams galimybes įsidarbinti arba nustatyti jiems tokias darbo paieškos ir pasiūlos, įsidarbinimo ir darbo sąlygas, kokios netaikomos tos valstybės narės piliečiams.

13. Šio skyriaus 2 skirsnio „Įdarbinimas ir vienodo požiūrio užtikrinimas“ 7 straipsnyje nustatyta: „1. Darbuotojui, jei jis yra valstybės narės pilietis, negali būti sudarytos skirtingos įdarbinimo ir darbo sąlygos, nei tos valstybės narės, kurioje jis dirba, piliečiams dėl jo pilietybės, ypač nustatant darbo užmokestį ir atleidžiant iš darbo, o jam tampant [tapus] bedarbiu – jį grąžinant arba vėl priimant į darbą. 2. Jis naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai. <…>“

3. Direktyva 2004/38

14. Direktyva 2004/38, įsigaliojusia 2006 m. balandžio 30 d., buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 68/360.

15. Direktyvos 2004/38 7 straipsnio „Teisė gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius“ 1 dalies a punkte ir 3 dalies a–c punktuose nurodyta: „1. Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie: a) yra darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji priimančiojoje valstybėje narėje arba <…> 3. Taikant šio straipsnio 1 dalies a punktą, Sąjungos pilietis, kuris nebėra samdomas arba savarankiškai dirbantis darbuotojas, išlaiko darbuotojo ar savarankiškai dirbančiojo statusą tokiais atvejais: a) asmuo laikinai negali dirbti dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo; b) asmuo yra tinkamai užregistruotas bedarbis ne savo noru po to, kai išdirbo daugiau kaip vienerius metus ir yra užregistruotas kaip ieškantis darbo atitinkamame įdarbinimo biure; c) asmuo yra tinkamai užregistruotas bedarbis ne savo noru po to, kai dirbo pagal terminuotą darbo sutartį trumpiau kaip vienerius metus arba tapo bedarbiu ne savo noru per pirmuosius dvylika mėnesių ir yra užregistruotas kaip ieškantis darbo atitinkamame įdarbinimo biure. <…>“

16. Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje „Vienodas traktavimas“ nustatyta: „1. Taikant tokias specialiąsias nuostatas, kurios aiškiai numatytos Sutartyje ir antriniuose teisės aktuose, visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, Sutarties taikymo srityje taikomas vienodas traktavimas kaip ir tos valstybės narės piliečiams. <…>“

B. Jungtinės Karalystės teisė

17. Pagal Accession (Immigration and Worker Registration) Regulations 2004/1219 (Stojimo (imigracijos ir darbuotojų registracijos) taisyklės 2004/1219) (toliau – 2004 m. taisyklės) Jungtinė Karalystė atidėjo ES laisvo darbuotojų judėjimo taisyklių taikymą aštuonių iš dešimties valstybių narių, kurios 2004 m. gegužės 1 d. įstojo į Europos Sąjungą ( 6 ), piliečiams. Šios leidžiančios nukrypti nuostatos buvo priimtos remiantis 2003 m. Stojimo akto 24 straipsniu ir galiojo iki 2011 m. balandžio 30 d. ( 7 )

18. Tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, 2004 m. taisyklės buvo iš dalies pakeistos, be kita ko, Immigration (European Economic Area) Regulations 2006/1003 (Imigracijos (Europos ekonominės erdvė) taisyklės 2006/1003) (toliau – 2006 m. taisyklės).

19. 2004 m. taisyklių redakcijoje, galiojusioje klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, buvo nustatyta registravimo sistema (Accession State Worker Registration Scheme (Narystės siekiančių valstybių darbuotojų registracijos sistema), taikytina aštuonių nurodytų narystės siekiančių valstybių piliečiams, dirbusiems Jungtinėje Karalystėje laikotarpiu nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2011 m. balandžio 30 d.

20. 2004 m. taisyklių 2 straipsnyje „Narystės siekiančios valstybės darbuotojas, kuriam privaloma registracija“ buvo nurodyta: „1) <…> Laikantis toliau išdėstytų šio straipsnio dalių, „narystės siekiančios valstybės darbuotojas“ yra atitinkamos narystės siekiančios valstybės darbuotojas, stojimo laikotarpiu dirbantis Jungtinėje Karalystėje. <…> 4) Jeigu atitinkamos narystės siekiančios valstybės pilietis nenutrūkstamai ir teisėtai dirba Jungtinėje Karalystėje dvylika mėnesių ir dalis šio laikotarpio arba jis visas susidaro po 2004 m. balandžio 30 d., pasibaigus šiam dvylikos mėnesių laikotarpiui jis nebelaikomas narystės siekiančios valstybės darbuotoju, kuriam privaloma registracija. <…> 8) Pagal 3 ir 4 dalis laikoma, kad asmuo nenutrūkstamai dirbo Jungtinėje Karalystėje dvylika mėnesių, jeigu teisėtai dirbo Jungtinėje Karalystėje šio laikotarpio pradžioje ir pabaigoje ir jeigu visi tarpiniai laikotarpiai, kuriais jis nebuvo Jungtinėje Karalystėje teisėtai dirbantis asmuo, iš viso sudaro ne daugiau kaip [trisdešimt] dienų. <…>“

21. 2004 m. taisyklių 4 straipsnio 2 dalyje buvo nurodyta: „Atitinkamos narystės siekiančios valstybės pilietis, kuris turėtų narystės siekiančios valstybės darbuotojo, kuriam privaloma registracija, statusą, jeigu pradėtų dirbti Jungtinėje Karalystėje, neturi teisės gyventi Jungtinėje Karalystėje kaip darbo ieškantis asmuo, siekdamas gauti darbą.“

22. Be to, pagrindinei bylai taikytinos redakcijos 2004 m. taisyklių 5 straipsnio 3 ir 4 dalyse buvo nustatyta: „3) Pagal 4 dalį 2006 m. taisyklių 6 straipsnio 2 dalis netaikoma narystės siekiančios valstybės darbuotojui, kuriam privaloma registracija ir kuris nutraukia darbo santykius. 4) Jeigu narystės siekiančios valstybės darbuotojas, kuriam privaloma registracija, nutraukia darbo santykius su registruotu darbdaviu [2006 m. taisyklių] 6 straipsnio 2 dalyje nustatytomis aplinkybėmis per vieną mėnesį nuo darbo pradžios, šis straipsnis tam darbuotojui taikomas likusį to vieno mėnesio laikotarpį.“

23. 2006 m. taisyklėmis Direktyva 2004/38 buvo perkelta į Jungtinės Karalystės teisę.

24. Pagrindinei bylai taikytinos redakcijos 2006 m. taisyklių 6 straipsnio 1 dalis, susijusi su atvejais, kuriais Europos ekonominės erdvės (EEE) valstybės narės piliečiui gali būti suteikta teisė ilgai gyventi Jungtinės Karalystės teritorijoje, buvo suformuluota taip: „1) Šiose taisyklėse „kvalifikuotas asmuo“ yra EEE valstybės pilietis, kuris Jungtinėje Karalystėje yra: <…>; b) samdomasis darbuotojas; <…>“

25. 2006 m. taisyklių 6 straipsnio 2 dalyje buvo nustatytos sąlygos, kurias darbo neturintis asmuo privalo atitikti, kad galėtų išsaugoti darbuotojo statusą pagal to paties straipsnio 1 dalies b punktą, ir nurodyta: „2) <…> Pagal 7A straipsnio 4 dalį nebedirbantis asmuo pagal l punkto b papunktį nėra nelaikomas darbuotoju, jeigu: a) laikinai negali dirbti dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo; b) jis yra tinkamai užregistruotas kaip ne savo noru nedirbantis asmuo, Jungtinėje Karalystėje anksčiau dirbo ir yra užsiregistravęs atitinkamame įdarbinimo biure kaip ieškantis darbo ir i) prieš tapdamas bedarbiu ne trumpiau kaip vienus metus dirbo; ii) nedirba ne ilgiau kaip šešis mėnesius arba iii) gali pateikti įrodymų, kad Jungtinėje Karalystėje ieško darbo ir turi realią galimybę būti pasamdytas; <…>“

26. 2006 m. taisyklių 7A straipsnio 4 dalyje buvo nustatyta: „6 straipsnio 2 dalis taikoma narystės siekiančios valstybės darbuotojui, jeigu a) tam asmeniui 2011 m. balandžio 30 d. taikyta [2004 m. taisyklių] 5 straipsnio 4 dalis arba b) tas asmuo atitinkamai nebegalėjo dirbti, tapo bedarbiu arba nutraukė darbo santykius po 2011 m. gegužės 1 d.“

III. Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

27. R. Prefeta yra Lenkijos pilietis. Jis atvyko į Jungtinę Karalystę 2008 m. ir ten nepertraukiamai dirbo laikotarpiu nuo 2009 m. liepos 7 d. iki 2011 m. kovo 11 d., kai nustojo dirbti dėl to, kad susižalojo su darbu nesusijusiomis aplinkybėmis.

28. 2011 m. sausio 5 d. R. Prefeta pagal nacionalinę teisę gavo registracijos liudijimą kaip darbuotojas. Iš to matyti, kad jis nepertraukiamai dirbo registruotą darbą du mėnesius ir šešias dienas, t. y. laikotarpiu nuo 2011 m. sausio 5 d. iki 2011 m. kovo 11 d.

29. Išėjęs iš darbo R. Prefeta tapo priverstiniu bedarbiu, ir tai buvo tinkamai konstatuota, nes jis užsiregistravo kaip darbo ieškantis asmuo (angl. jobseeker) kompetentingoje įdarbinimo tarnyboje, o bedarbio pašalpa (angl. jobseeker’s allowance) jam buvo mokama nuo 2011 m. kovo 20 d.

30. 2011 m. spalio 20 d. R. Prefeta pateikė prašymą skirti jam išmoką. Minėto teismo teigimu, ši išmoka skiriama tam tikrų kategorijų asmenims, kurių darbingumas yra ribotas dėl jų fizinės arba psichinės būklės. Minėtas teismas nurodo, kad pagal Sąjungos teisę ar Jungtinės Karalystės teisę ši išmoka negali būti skiriama darbo ieškantiems asmenims. Jis priduria, kad pagal Jungtinės Karalystės teisę ši išmoka gali būti skiriama būtent darbuotojams, apibrėžtiems 2006 m. taisyklių 6 straipsnio 1 dalies b punkte ir 6 straipsnio 2 dalyje.

31. SSWP atmetė R. Prefeta prašymą, nes pagal Jungtinės Karalystės teisę R. Prefeta nebuvo pripažintas darbuotoju, kadangi jis buvo Lenkijos pilietis ir nebuvo dvylika mėnesių nepertraukiamai dirbęs registruoto darbo.

32. R. Prefeta sprendimą apskundė First-tier Tribunal (Social Entitlement Chamber) (Pirmosios instancijos teismas (socialinių išmokų skyrius), Jungtinė Karalystė), o šis teismas patvirtino SSWP sprendimą. Tada R. Prefeta pateikė apeliacinį skundą dėl First-tier Tribunal (Social Entitlement Chamber) (Pirmosios instancijos teismas (socialinių išmokų skyrius) sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

33. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme R. Prefeta iš esmės rėmėsi tuo, kad 2004 m. taisyklių 5 straipsnio 3 dalis prieštarauja Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 daliai ir Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 daliai.

34. Iš tikrųjų pagal 2004 m. taisyklių 5 straipsnio 3 dalį atitinkamų narystės siekiančių valstybių piliečiai, kurie nenutrūkstamai nedirbo Jungtinėje Karalystėje dvylika mėnesių turėdami registracijos pažymėjimą, negalėjo išsaugoti darbuotojo statuso, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalį, ir naudotis lygiomis galimybėmis pagal Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalį. Vis dėlto šis apribojimas negali būti grindžiamas 2003 m. Stojimo aktu, nes pagal jį neleidžiama nukrypti nuo šių nuostatų.

35. SSWP nuomone, 2004 m. taisyklės atitinka 2003 m. Stojimo aktą, kurio XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje nurodyta, kad „Lenkijos piliečiai, teisėtai dirbantys <…> tuo laikotarpiu, kai taikomos nacionalinės priemonės ir kurie priimami į tos valstybės narės darbo rinką trumpesniam nei [dvylikos] mėnesių laikotarpiui, šių teisių neturi.“ Kaip teigia SSWP, „šios teisės“ apima iš Sutarties kylančias teises, kuriomis naudojasi „darbuotojai“ pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalį ir Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalį.

36. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad 2003 m. Stojimo akto XII priedo išaiškinimas yra sudėtingas ir naujas Sąjungos teisės klausimas. Tokiomis aplinkybėmis jis manė, kad, siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje, reikia sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1) Ar pagal [2003 m. Stojimo akto] XII priedą [esamoms] valstybėms narėms leidžiama neskirti Lenkijos piliečiams išmokų pagal [Reglamento Nr. 492/2011] 7 straipsnio 2 dalį ir [Direktyvos 2004/38] 7 straipsnio 3 dalį, jeigu darbuotojas pavėluotai įvykdė valstybės reikalavimą užsiregistruoti kaip darbuotojui, tačiau nenutrūkstamai dvylika mėnesių kaip registruotas darbuotojas nedirbo? 2) Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar darbuotojas, kuris yra Lenkijos pilietis, 1 klausime nurodytomis aplinkybėmis gali remtis [Direktyvos 2004/38] 7 straipsnio 3 dalimi dėl darbuotojo statuso išlaikymo?“

IV. Analizė

37. Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus dėl laisvo asmenų judėjimo nuostatas esamoms valstybėms narėms leidžiama nesuteikti Lenkijos piliečiams galimybės remtis abiem nuostatomis, t. y. Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalimi ( 8 ) ir Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalimi ( 9 ), jei darbuotojas, nors ir pavėluotai, įvykdė nacionalinėje teisėje nustatytą pareigą užsiregistruoti kaip darbuotojui, bet nenutrūkstamai nedirbo dvylika mėnesių kaip registruotas darbuotojas. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar ir, jei taip, kokiomis aplinkybėmis Lenkijos pilietis gali remtis Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalimi tuo atveju, jei, nors ir pavėluotai, pagal nacionalinę teisę įvykdė pareigą užsiregistruoti kaip darbuotojui, bet dar nėra nepertraukiamai dirbęs dvylika mėnesių kaip registruotas darbuotojas?

38. Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai iš esmės sutampa, manau, kad juos reikėtų nagrinėti kartu.

A. Preliminarios pastabos

39. Iš 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 1 dalies matyti, kad SESV 45 straipsnis ir 56 straipsnio pirma pastraipa visapusiškai taikomi tik atsižvelgiant į pereinamojo laikotarpio nuostatas, išdėstytas to paties skyriaus 2–14 punktuose, kiek jos susijusios su laisvu darbuotojų judėjimu ir laisve teikti paslaugas ir apima laikiną darbuotojų judėjimą tarp Lenkijos ir esamų valstybių narių, nurodytų to Stojimo akto 1 straipsnio antroje įtraukoje ( 10 ).

40. Iš tikrųjų šiomis nuostatomis leidžiama nukrypti nuo Reglamento Nr. 1612/68 1–6 straipsnių ir Direktyvos 68/360 nuostatų, kurios negali būti atsietos nuo Reglamento Nr. 1612/68 nuostatų, kurių taikymas atidėtas pagal 2 skyriaus 2–5 ir 7–8 dalis tiek, kiek tai būtina tų dalių taikymui ( 11 ).

41. Akivaizdu, kad šios nuostatos, leidžiančios nukrypti nuo SESV 45 straipsnio ir 56 straipsnio pirmos pastraipos ir susijusios su laisvo darbuotojų judėjimo ir laisvės teikti paslaugas principais, kuriais grindžiamas laikinas darbuotojų judėjimas, yra aiškinamos griežtai ( 12 ).

B. Leidimo netaikyti Lenkijos piliečiams Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalies buvimas

42. Reikia pažymėti, kad 2003 m. Stojimo akto XII priedo 1–14 dalyse nėra jokios nuorodos į Reglamentą Nr. 492/2011, kuris minimas pirmajame prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudiciniame klausime ir buvo priimtas vėliau nei minėtas Stojimo aktas.

43. Vis dėlto Reglamentas Nr. 1612/68, kuriam šios nuostatos specialiai taikomos, buvo panaikintas Reglamentu Nr. 492/2011 ( 13 ), kurio 1 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „[Reglamentas Nr. 1612/68] buvo keletą kartų iš esmės keičiamas [ir kad] dėl aiškumo ir racionalumo minėtas reglamentas turėtų būti kodifikuotas“. Norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad abiejų reglamentų 1–7 straipsniai yra beveik vienodi.

44. Visgi pažymėtina, kad, kalbant apie Reglamento Nr. 1612/68 nuostatas, 2003 m. Stojimo akto XII priedo, skirto laisvam asmenų judėjimui, 2 skyriaus 1–14 dalyse ( 14 ) numatytos tiktai nuostatos, leidžiančios nukrypti nuo minėto reglamento 1–6 straipsnių, susijusių su „teise būti įdarbintam“.

45. Todėl, nepažeidžiant Reglamento Nr. 492/2011 ( 15 ) taikymo ratione temporis galimybių, nuorodos į atitinkamas Reglamento Nr. 1612/68 1–6 straipsnių nuostatas turi būti mutatis mutandis laikomos nuorodomis į Reglamento Nr. 492/2011 1–6 straipsnius, net jei 2003 m. Stojimo akto nuostatos būtų aiškinamos griežtai.

46. Taigi kitoms Reglamento Nr. 1612/68 nuostatoms, būtent jo I dalies II skyriaus „Įdarbinimas lygiateisiais pagrindais“ 7 straipsnio 2 dalies nuostatoms, kuriose numatyta, kad darbuotojas, kuris yra valstybės narės pilietis, kitų valstybių narių teritorijoje naudojasi „tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai“, netaikomos nukrypti leidžiančios nuostatos, susijusios su laisvu asmenų judėjimu, nustatytos 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 1–14 dalyse.

47. Iš to matyti, kad nuo Lenkijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies nuostatos ir prireikus Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalies nuostatos buvo visateisiškai taikomos Lenkijos darbuotojams ( 16 ), todėl jie turėjo naudotis tokiomis pat socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai ( 17 ), nes 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 1–14 dalyse nebuvo jokių nuostatų, leidžiančių nukrypti nuo SESV 45 straipsnio ir SESV 56 straipsnio pirmos pastraipos nuostatų.

48. Taigi aplinkybe, kad R. Prefeta pavėluotai įvykdė reikalavimą užsiregistruoti kaip darbuotojui pagal nacionalinę teisę ir dar nebuvo dvylika mėnesių nenutrūkstamai dirbęs registruoto darbo Jungtinėje Karalystėje, negalima pateisinti to, kad Jungtinė Karalystė netaikė R. Prefeta Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies arba prireikus Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalies, kai jis turėjo darbuotojo statusą.

49. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad pagal 2003 m. Stojimo akto XII priedą esamoms valstybėms narėms neleidžiama Lenkijos piliečiams netaikyti Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies arba prireikus Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalies, kai jie turi darbuotojų statusą, t. y. vykdo profesinę veiklą kaip pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantys asmenys.

C. Leidimo netaikyti Lenkijos piliečiams Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies buvimas

1. Šalių argumentai

50. R. Prefeta mano, kad Direktyvos 68/360 7 straipsnyje ir Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad tais atvejais, kai darbuotojas, savo nelaimei, suserga, pvz., lengvai pagydoma liga, jis turi teisę pasilikti valstybės, kurioje dirba, teritorijoje. Pirma, jis teigia, kad, kiek tai susiję su darbuotoju, ši teisė nedaro įtakos darbo rinkos atvirumui, antra, kad šia teise galima pasinaudoti tik po to, kai darbuotojui jau buvo suteiktas leidimas patekti į darbo rinką, ir, trečia, kad šia teise valstybei narei nedraudžiama įgyvendinti schemos, pagal kurią narystės siekiančių valstybių piliečiams būtų draudžiama užimti tam tikras darbo vietas ( 18 ). Pasak R. Prefeta, „užuot reglamentavus tam tikro asmens galimybes įsidarbinti, Direktyvos 68/360 7 straipsnio 3 dalimi ir Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalimi tiksliau apibrėžiamos sąlygos, kuriomis [Sąjungos] darbuotojas gali teisėtai naudotis priimančiojoje šalyje. Šios sąlygos gali būti atsietos nuo Reglamento Nr. 1612/68 I skyriaus. Iš tikrųjų jos pagal savo esmę artimos Reglamento Nr. 1612/68 II skyriui „Įdarbinimas lygiateisiais pagrindais“, visų pirma II skyriaus 7 straipsniui“.

51. R. Prefeta teigimu, „įgyvendinant Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies nuostatas, nedaromas poveikis bendram stojimo apribojimų tikslui“. Jis mano, kad „dėl stojimo apribojimų valstybė gali laikinai kontroliuoti patekimo į darbo rinką sąlygas, siekdama stojimo laikotarpiu išvengti šios rinkos sutrikimų <…>. Todėl leidžiama nukrypti nuo Reglamento Nr. 1612/68 I skyriaus nuostatų. <…> Asmens teisė išlaikyti teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, kai jis laikinai nustoja dirbti, pati savaime nėra veiksnys, galintis sutrikdyti šios valstybės darbo rinką, nes tuo metu „darbuotojas“ nedirba. Todėl tam, kad būtų pasiektas stojimo apribojimų tikslas, nėra būtina padaryti išvadą, kad reikia apriboti teisę išlaikyti darbuotojo statusą.“

52. Jungtinės Karalystės vyriausybės nuomone, 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 punkte nereikalaujama, kad asmuo, kuris nenutrūkstamai dirbo dvylika mėnesių, bet tuo laikotarpiu negavo darbuotojo registracijos liudijimo, turėtų galimybę naudotis visomis teisėmis ir gauti visas išmokas, į kurias valstybės narės pilietis gali pretenduoti pagal darbuotojo statusą. Be to, tame akte nereikalaujama, kad asmeniui būtų leidžiama naudotis visomis šiomis teisėmis, jeigu tam tikru momentu jis gavo darbuotojo registracijos liudijimą, bet visą darbo laikotarpį to liudijimo neturėjo.

53. Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, kad, jeigu Lenkijos Respublikos pilietis, kaip antai R. Prefeta, kuris nėra be pertraukos dirbęs dvylika mėnesių kaip registruotas darbuotojas, turėtų galimybę gauti visas teises ir privilegijas, kuriomis naudojasi valstybės narės piliečiai, turintys darbuotojo statusą, 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje pateiktas paaiškinimas, pagal kurį privatus asmuo turi turėti leidimą dvylika mėnesių naudotis šiomis teisėmis, taptų perteklinis. Be to, tai galėtų sutrukdyti įgyvendinti tikslus, kurių siekiama nustatant pareigą užsiregistruoti, kurios tikslas yra, pirma, leisti Jungtinei Karalystei įvertinti sąlygas patekti į jos darbo rinką, siekiant patikrinti, ar reikalingos kitos priemonės, ir, antra, paskatinti narystės siekiančių valstybių piliečius įteisinti savo padėtį ir prisidėti prie oficialios ekonomikos ( 19 ).

54. Komisija mano, kad, jeigu narystės siekiančios valstybės darbuotojas būtų galėjęs remtis Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies b ir c punktais, Jungtinė Karalystė nebūtų galėjusi įgyvendinti 2004 m. taisyklėse nustatytų esminių nukrypti leidžiančių nuostatų, nes jomis siekta apriboti patekimą į jos darbo rinką, apribojant ekonomiškai neaktyvių narystės siekiančios valstybės piliečių teisę gyventi Jungtinėje Karalystėje, siekiant joje ieškoti darbo. Vis dėlto, kiek tai susiję su Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies a punktu, Komisija mano, kad 2003 m. Stojimo akto XII priedu nebuvo galima remtis siekiant apriboti teisę išlaikyti darbuotojo statusą, nes ši nuostata iš esmės nesusijusi su priemonėmis, kuriomis reglamentuojama galimybė patekti į Jungtinės Karalystės darbo rinką ( 20 ).

2. Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies taikomumas

55. Reikia pažymėti, kad 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 1–14 dalyse nėra jokios nuorodos į Direktyvą 2004/38 ( 21 ), nes ji buvo priimta ir įsigaliojo vėliau.

56. Taigi 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 9 dalies numatyta galimybė valstybėms narėms nukrypti nuo Direktyvos 68/360 nuostatų, kurios negali būti atsietos nuo Reglamento Nr. 1612/68 1–6 straipsnių nuostatų, kurių taikymas pagal 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalį ( 22 ) buvo atidėtas tiek, kiek tai būtina šios dalies nuostatoms taikyti.

57. Taigi Direktyvos 68/360 7 straipsnio formuluotė ( 23 )iš esmės labai artima Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies formuluotei. Iš tikrųjų šiose dviejose nuostatose numatytos aplinkybės, kuriomis Sąjungos pilietis, nebedirbantis kaip samdomas ar savarankiškas darbuotojas, išlaiko darbuotojo statusą.

58. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad savo komentare dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje ( 24 ) 8 straipsnio 7 dalies (tapusios Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalimi) Komisija nurodė, kad nagrinėjamomis nuostatomis ( 25 )„iš esmės perimamos tam tikros [Direktyvos 68/360] nuostatos, jos išaiškinamos ir papildomos Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl darbuotojo statuso išlaikymo, kai darbuotojas nebedirba kaip samdomas ar savarankiškas darbuotojas“.

59. Todėl manau, kad, nepaisant aplinkybės, kad 2003 m. Stojimo akto XII priedo 9 skyriuje nedaroma aiški nuoroda į Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalį, reikia išnagrinėti, ar šios nuostatos negali būti atsietos nuo Reglamento Nr. 1612/68 1–6 straipsnių, kurių taikymas atidedamas pagal to paties teisės akto 2 dalį ir, jeigu reikia, kiek būtina nukrypti nuo Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies, siekiant taikyti šią 2003 m. Stojimo akto nuostatą ( 26 ).

3. Ar Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalis gali būti atsieta nuo Reglamento Nr. 1612/68 1–6 straipsnių, susijusių su patekimu į darbo rinką?

60. 2013 m. vasario 21 d. Sprendime N. (C‑46/12, EU:C:2013:97, 47 punktas) Teisingumo Teismas teisėtai nusprendė, kad „sąvokos „darbuotojas“, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį, apibrėžtyje išreikštas reikalavimas, būdingas pačiam laisvo darbuotojų judėjimo principui, kad šios pagal Sąjungos teisę suteiktos laisvės lengvatomis gali remtis tik asmenys, iš tiesų dirbantys pagal darbo sutartį ar rimtai ketinantys dirbti pagal darbo sutartį“ ( 27 ).

61. Nors Direktyvos 2004/38 7 straipsnis pavadintas „Teisė gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius“, jo 3 dalyje pateiktas neišsamus sąrašas ( 28 ) aplinkybių, kuriomis Sąjungos pilietis, kuris nebedirba kaip samdomas darbuotojas arba savarankiškai dirbantis asmuo dėl nuo jo valios nepriklausančių priežasčių, kaip antai priverstinio nedarbo ir laikino nedarbingumo dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo, išlaiko ne tik atitinkamą teisę gyventi šalyje, bet ir darbuotojo statusą, visų pirma dirbti samdomą ar savarankišką darbą ( 29 ).

62. Taigi galimybė ES piliečiui ( 30 ) išlaikyti darbuotojo statusą yra susijusi su įrodymu, kad tas pilietis gali arba geba vykdyti profesinę veiklą, taigi ir per pagrįstą laikotarpį sugrįžti į darbo rinką. Primenu, kad Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies a punkte reglamentuojamas tiktai laikinas nedarbingumas, o tos pačios Direktyvos 7 straipsnio 3 dalies b ir c punktuose reikalaujama, kad darbuotojas būtų užregistruotas kaip ieškantis darbo kompetentingoje įdarbinimo tarnyboje.

63. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalyje yra numatyti atvejai, kai Europos pilietį numatoma sugrąžinti į darbo rinką, o tai reiškia, kad ši nuostata negali būti atskirta nuo Reglamento Nr. 1612/68 ( 31 ) 1–6 straipsnių nuostatų, kuriomis reglamentuojamas patekimas į darbo rinką.

4. Kiek būtina nukrypti nuo Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies, siekiant taikyti 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 punktą?

64. Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies a punkte nenustatytas joks specialus reikalavimas dėl Sąjungos piliečio darbo pagal darbo sutartį ar savarankiško darbo trukmės, kad būtų išlaikytas darbuotojo statusas. Pakanka, kad pilietis užsiimtų realia ir faktine veikla, išskyrus tokios mažos apimties veiklą, kuri būtų vertinama kaip visai nežymi ir pagalbinė ( 32 ).

65. Priešingai, Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies b punkte nustatytas reikalavimas, kad darbas pagal darbo sutartį ar savarankiškas darbas truktų „ilgiau nei vienus metus“. Be to, to paties teisės akto 3 dalies c punkte nustatyta, kad Europos Sąjungos pilietis išlaiko darbuotojo statusą mažiausiai šešis mėnesius, jeigu yra priverstinis bedarbis, tinkamai užregistruotas pasibaigus neterminuotos darbo sutarties laikotarpiui, kuris buvo ne trumpesnis nei vieni metai, arba po to, kai nenutrūkstamai buvo priverstinis bedarbis pirmuosius dvylika mėnesių.

66. 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje iš esmės nurodyta, kad pereinamuoju laikotarpiu esamos valstybės narės gali nukrypti nuo Reglamento Nr. 1612/68 1–6 straipsnių, patvirtindamos nacionalines priemones, reglamentuojančias Lenkijos piliečių galimybę patekti į jų darbo rinką. Tos pačios dalies trečioje pastraipoje ši galimybė ribojama arba kvalifikuojama iš esmės siekiant užtikrinti, kad Lenkijos piliečiams, priimtiems į esamos valstybės narės darbo rinką dvylikos mėnesių arba ilgesniam nenutrūkstamam laikotarpiui po valstybės įstojimo, bus suteikta galimybė patekti į tos valstybės narės darbo rinką. Be to, ketvirtoje pastraipoje patvirtinta ( 33 ), kad Lenkijos piliečiams, kurie teisėtai dirba esamoje valstybėje narėje laikotarpiu, kai taikomos nacionalinės priemonės, ir kurie priimami į tos valstybės narės darbo rinką trumpesniam nei dvylika mėnesių laikotarpiui, šios teisės nesuteikiamos (išskirta mano).

67. Teisingumo Teismo teigimu, 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalimi siekta neleisti, kad į Europos Sąjungą įstojus naujoms valstybėms narėms būtų sutrikdyta senųjų valstybių narių darbo rinka, nes vienu metu atvyktų didelis skaičius darbuotojų, kurie yra tų naujų valstybių piliečiai ( 34 ). Teisingumo Teismo nuomone, SESV 56 ir 57 straipsnių nuostatos ( 35 ) neprieštarauja, kad tam tikra valstybė narė 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalimi nustatytu pereinamuoju laikotarpiu leistų komandiruoti darbuotojus, kurie yra Lenkijos piliečiai, į savo teritoriją tik tuo atveju, jei jiems būtų suteiktas darbo leidimas ( 36 ).

68. Todėl manau, kad 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalies nuostatomis nustatyta speciali tvarka ( 37 ), pagal kurią numatyta galimybė esamoms valstybėms narėms reglamentuoti Lenkijos piliečių patekimą į jų darbo rinkas.

69. Šiuo klausimu iš šio dokumento trečios ir ketvirtos pastraipų matyti, kad esamos valstybės narės gali nustatyti, jog Lenkijos piliečiai gali patekti į darbo rinką, jei įvykdo dvi kumuliacines sąlygas: pirma, reikalavimą būti priimtiems į darbo rinką ir, antra, kai yra priimti į darbo rinką, reikalavimą nenutrūkstamai dirbti joje ne trumpesnį nei dvylikos mėnesių laikotarpį. Iš tikrųjų iš 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalies trečios pastraipos matyti, kad Lenkijos pilietis turi būti priimtas į darbo rinką dvylikos mėnesių laikotarpį, o tai, mano nuomone, reiškia, kad darbas turi būti atliktas po priėmimo.

70. Mano nuomone, žodis „priimti“ reiškia trečiosios šalies veiksmų prieš atitinkamą pilietį prielaidą arba reikalavimą. Nepakanka, kad jis dirbtų. Tam piliečiui turi būti leista tai daryti. Todėl reikalinga tvarka, kuria būtų reglamentuojamas priėmimas arba galimybė patekti į darbo rinką, pvz., darbo leidimų gavimas, kaip byloje, kurioje buvo priimtas 2011 m. vasario 10 d. Sprendimas Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64), arba registracijos sistema, panaši į nagrinėjamą pagrindinėje byloje ( 38 ).

71. Tokiomis aplinkybėmis ( 39 ), tik įvykdžius minėtas dvi kumuliacines sąlygas, Lenkijos piliečiai gali laisvai patekti į darbo rinką pagal SESV 45 ir 56 straipsnius. Todėl tų Lenkijos piliečių, kurie buvo priimti į darbo rinką, bet nustojo dirbti nepasibaigus dvylikos mėnesių laikotarpiui ( 40 ) po tokio priėmimo, ir tų, kurie dirbo ilgiau kaip dvylika mėnesių, neturėdami leidimo tai daryti, padėtis yra tokia pat kaip tų, kurie ieško darbo, bet dar niekada nėra dirbę esamoje valstybėje narėje.

72. Iš tikrųjų Lenkijos piliečiai, įtraukti į darbo rinką trumpesniam kaip dvylikos mėnesių laikotarpiui arba dirbę ilgiau nei dvylika mėnesių, bet į darbo rinką neįleisti, galėtų turėti darbuotojo statusą pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalį, todėl gali pasinaudoti neribota galimybe patekti į esamų valstybių narių darbo rinkas pagal SESV 45 ir 56 straipsnius, prieštarauja 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalies trečiai ir ketvirtai pastraipoms, todėl pažeidžiamas šiomis nuostatomis siekiamas tikslas ( 41 ).

73. Todėl manau, kad, siekiant taikyti 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalies nuostatas, būtina nukrypti nuo Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies ir reikalauti, kad Stojimo akte nustatytu pereinamuoju laikotarpiu Lenkijos piliečiai būtų priimti į esamos valstybės narės darbo rinką nenutrūkstamą dvylika mėnesių ar ilgesnį laikotarpį po priėmimo ( 42 ).

74. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad 2003 m. Stojimo akto XII priedu esamoms valstybėms narėms buvo leista nesuteikti Lenkijos piliečiams galimybės remtis Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalimi, kai darbuotojas, nors ir įvykdė nacionalinėje teisėje nustatytą pareigą užsiregistruoti kaip darbuotojui, dar nebuvo nenutrūkstamai dirbęs dvylika mėnesių nuo šio formalumo atlikimo. Tokiomis aplinkybėmis Lenkijos piliečiai negali remtis Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalimi.

V. Išvada

75. Atsižvelgdamas į visas pirmiau išdėstytas nuostatas, siūlau Teisingumo Teismui į Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) (Aukštesniojo teismo Administracinių bylų apeliacinis skyrius, Jungtinė Karalystė) prejudicinius klausimus atsakyti taip: Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų XII priedu esamoms valstybėms narėms nebuvo leista nesuteikti Lenkijos piliečiams galimybės remtis 1968 m. spalio 15 d. Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje 7 straipsnio 2 dalimi arba, esant reikalui, 2011 m. balandžio 5 d. Reglamento (ES) Nr. 492/2011 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Sąjungoje 7 straipsnio 2 dalimi, kai jie turi darbuotojo statusą, t. y. dirba kaip samdomi ar savarankiški darbuotojai. 2003 m. Stojimo akto XII priedu esamoms valstybėms narėms buvo leista nesuteikti Lenkijos piliečiams galimybės remtis 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB, 7 straipsnio 3 dalimi, jeigu darbuotojas, nors ir įvykdęs pareigą užsiregistruoti kaip darbuotojui pagal nacionalinę teisę, nenutrūkstamai nedirbo dvylika mėnesių nuo šio formalumo įvykdymo. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, Lenkijos piliečiai negali remtis Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalimi.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) OL L 236, 2003, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 177.

( 3 ) OL L 141, 2011, p. 1.

( 4 ) OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46.

( 5 ) Žr. šios išvados 7 punktą.

( 6 ) Tai Čekijos Respublika, Estijos Respublika, Latvijos Respublika, Lietuvos Respublika, Vengrija, Lenkijos Respublika, Slovėnijos Respublika ir Slovakijos Respublika.

( 7 ) Pradžioje buvo numatyta šiuos apribojimus taikyti laikotarpiu nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2009 m. balandžio 30 d. Vis dėlto iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad 2009 m. balandžio 8 d. raštu Jungtinė Karalystė, vadovaudamasi 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 5 dalies nuostata, pranešė Komisijai apie savo ketinimą pratęsti nacionalinių nukrypti leidžiančių priemonių taikymą dar dvejais metais (t. y. iki 2011 m. balandžio 30 d.). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašyme nurodo, kad Jungtinės Karalystės teismams buvo pareikštas ieškinys dėl šio pratęsimo teisėtumo. Savo rašytinėse pastabose Jungtinės Karalystės vyriausybė nurodo, kad šio pratęsimo teisėtumo klausimą šiuo metu nagrinėja Court of Appeal (Apeliacinis teismas, Jungtinė Karalystė) byloje Gubeladze / Secretary of State for Work and Pensions. Per posėdį Jungtinės Karalystės vyriausybė patvirtino, kad Court of Appeal (Apeliacinis teismas) 2017 m. lapkričio 7 d. priėmė sprendimą šioje byloje ir padarė išvadą, kad Jungtinės Karalystės darbuotojų registracijos sistema yra neproporcinga, todėl nesuderinama su ES teise. Vis dėlto šis sprendimas dar nėra galutinis, nes Jungtinės Karalystės vyriausybė per posėdį nurodė, jog pateikė apeliacinį skundą Supreme Court of the United Kingdom (Jungtinės Karalystės Aukščiausiasis Teismas).

( 8 ) Kuria nustatyta taisyklė dėl nediskriminavimo socialinių ir mokesčių lengvatų srityje.

( 9 ) Kurioje išdėstytos nuostatos dėl darbuotojo statuso išsaugojimo ir atitinkamos teisės gyventi šalyje.

( 10 ) 2011 m. vasario 10 d. Sprendimo Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64) 24 punkte Teisingumo Teismas nusprendė: „Šiuo aspektu pažymėtina, kad jeigu nacionalinės teisės aktai pateisinami dėl vienos iš 2003 m. Stojimo akto 24 straipsnyje numatytų priemonių, šiuo atveju – šio akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje numatyt[os] pereinamojo laikotarpio priemonė[s], nebereikia kelti klausimo dėl šių teisės aktų atitikties SESV 56 ir 57 straipsniams.“

( 11 ) Žr., be kita ko, 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 9 dalį.

( 12 ) Pagal analogiją žr. 1983 m. kovo 23 d. Sprendimą Peskeloglou (77/82, EU:C:1983:92, 12 punktas) ir 1998 m. gruodžio 3 d. Sprendimą KappAhl (C‑233/97, EU:C:1998:585, 18 punktas). 1998 m. gruodžio 3 d. Sprendimo KappAhl (C‑233/97, EU:C:1998:585) 18 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad „Stojimo akto nuostatos, leidžiančios nukrypti nuo [S]utartyje nustatytų taisyklių, turi būti aiškinamos taip, kad būtų lengviau įgyvendinti Sutarties tikslus ir taikyti visas jos taisykles“. 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271) 33 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad „naujos valstybės narės stojimo aktas iš esmės yra pagrįstas bendru principu, kad tai valstybei nedelsiant taikomos visos [Sąjungos] teisės nuostatos, o išimtys galimos tik tais atvejais, kai jos aiškiai numatytos pereinamosiose nuostatose“.

( 13 ) Žr. Reglamento Nr. 492/2011 41 straipsnį.

( 14 ) Būtent 2–5 ir 7–8 dalyse.

( 15 ) Žr. šios išvados 7 išnašą.

( 16 ) Tai reiškia, kad per visą laikotarpį, kai R. Prefeta dirbo Jungtinėje Karalystėje ir turėjo darbuotojo statusą, t. y. 2009 m. liepos 7 d.–2011 m. kovo 11 d., jis turėjo naudotis tomis pačiomis socialinėmis ir mokesčių lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.

( 17 ) Pagal analogiją žr. 1989 m. gegužės 30 d. Sprendimą Komisija / Graikija (305/87, EU:C:1989:218, 15 ir 16 punktai).

( 18 ) Pasak R. Prefeta „[t]aip yra dėl to, kad, kol narystės siekiančios valstybės pilietis dvylika mėnesių būtų dirbęs kaip samdomas darbuotojas, valstybė būtų galėjusi kontroliuoti jo nuolatinę galimybę patekti į darbo rinką. Pavyzdžiui, jei R. Prefeta būtų priėmęs naują darbo pasiūlymą, būtų privalėjęs jį įregistruoti Jungtinės Karalystės valdžios institucijose, tačiau ši sąlyga buvo uždrausta Reglamento Nr. 1612/68 3 straipsnio 1 dalimi.“

( 19 ) Jungtinės Karalystės vyriausybės teigimu, jeigu minėti piliečiai būtų galėję gauti vieną liudijimą, kad jiems leidžiama patekti į Jungtinės Karalystės darbo rinką, siekiant įgyti teisę gauti socialinę paramą, būtų padidėjusi tos valstybės narės socialinės apsaugos sistemai tenkanti našta, o tie piliečiai nebūtų buvę paskatinti ir toliau naudotis registracijos liudijimu. Taigi, siekiant gauti kiekvieną konkrečią darbo vietą, reikėjo registruotis.

( 20 ) Be to, Komisija nurodo, kad dėl Jungtinės Karalystės pradėjo pažeidimo tyrimo procedūrą dėl nukrypti leidžiančių nuostatų, įskaitant Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalį, taikymo narystės siekiančios valstybės narės darbuotojams. Vis dėlto, pasibaigus šiai procedūrai, nebuvo kreiptasi į Teisingumo Teismą, todėl po to, kai 2011 m. gegužės 1 d. šios nacionalinės priemonės buvo panaikintos, Komisija nusprendė, kad ieškinys liko be pagrindo.

( 21 ) Būtent jos 7 straipsnio 3 dalyje, kuri minima pirmajame prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudiciniame klausime.

( 22 ) Nors 9 dalyje taip pat minimos to paties dokumento 3, 4, 5, 7 ir 8 dalys, manau, kad nagrinėjant pagrindinę bylą tiesiogiai taikytinos tiktai 2 dalies nuostatos, kuriomis esamoms valstybėms narėms leidžiama apriboti Lenkijos piliečių teisę patekti į darbo rinką dvylikos mėnesių laikotarpiui.

( 23 ) Iš tikrųjų, remiantis šio reglamento 7 straipsnio 1 dalimi, aplinkybė, nulemianti tai, kad valstybės narės pilietis, kuris turi teisę gyventi šalyje siekdamas dirbti kaip samdomas darbuotojas kitoje valstybėje narėje, laikinai tampa nedarbingas dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo arba yra tinkamai užregistruojamas kaip priverstinis bedarbis, nenulemia pagal tos direktyvos 4 straipsnį suteikto leidimo gyventi atšaukimo. Be to, pagal Direktyvos 68/360 7 straipsnio 2 dalį, pirmą kartą pratęsiant leidimo gyventi šalyje galiojimo laikotarpį, leidimo gyventi galiojimo trukmė gali būti ribojama, bet negali būti trumpesnė nei dvylika mėnesių, jeigu darbuotojas daugiau kaip dvylika mėnesių iš eilės yra priverstinis bedarbis priimančiojoje valstybėje narėje. 1993 m. gegužės 26 d. Sprendimas Tsiotras (C‑171/91, EU:C:1993:215, 10 punktas)

( 24 ) COM(2001) 257 final (OL C 270, 2001, p. 150), kurį Komisija pateikė 2001 m. birželio 29 d.

( 25 ) Būtent Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalimi.

( 26 ) Reikia priminti, kad pagal SESV 45 straipsnį valstybių narių piliečiams suteikiama teisė gyventi kitų valstybių narių teritorijoje, siekiant ten dirbti samdomais darbuotojais arba ieškoti tokios darbo vietos (žr. SESV 45 straipsnio 3 dalies c punktą). 1993 m. gegužės 26 d. Sprendimas Tsiotras (C‑171/91, EU:C:1993:215, 8 punktas). Taip pat žr. 1991 m. vasario 26 d. Sprendimą Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, 14 punktas), susijusį ne tik su SESV 45 straipsnio 3 dalimi, bet ir su Reglamento Nr. 1612/68 1 ir 5 straipsniais. Iš tikrųjų ši teisė gyventi yra susijusi su darbuotojų teise laisvai judėti Sąjungoje.

( 27 ) Išskirta mano. Šiuo klausimu žr. 2014 m. birželio 19 d. Sprendimą Saint Prix (C‑507/12, EU:C:2014:2007). Kaip nurodyta atitinkamai to sprendimo 28, 40 ir 41 punktuose, „Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalyje tiesiogiai nenumatyta moters, kuri yra ypatingoje padėtyje dėl tam tikrų paskutinių nėštumo mėnesių ir trumpą laikotarpį po gimdymo sukeltų fizinių suvaržymų, situacija.“. Vis dėlto „„darbuotojo“ statusas, kaip jis suprantamas pagal SESV 45 straipsnį, negali būti panaikintas dėl to, kad dėl šių suvaržymų moteris laikotarpiu, kuris būtinas jai atsigauti, nustoja vykdyti atlygintinę darbinę veiklą“. „Iš tikrųjų aplinkybė, kad tokia moteris kelis mėnesius faktiškai nebuvo priimančiosios valstybės narės darbo rinkoje, nereiškia, kad tuo laikotarpiu ji šiai rinkai nebepriklausė, su sąlyga, kad per protingą [pagrįstą] laikotarpį po gimdymo ji grįžtų į darbą arba susirastų kitą darbą“ (išskirta mano). Taip pat žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Orfanopoulos ir Oliveri (C‑482/01 ir C‑493/01, EU:C:2004:262, 50 punktas), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad, „kiek tai susiję būtent su kaliniais, kurie buvo dirbę iki jų įkalinimo, aplinkybė, kad sulaikymo metu suinteresuotasis asmuo nebuvo darbo rinkoje, iš esmės nereiškia, kad jis tuo laikotarpiu nebūtų ir toliau priklausęs tos valstybės narės teisėtai darbo rinkai, su sąlyga, kad vėl susirastų darbą per pagrįstą laikotarpį po išleidimo į laisvę“. Išskirta mano.

( 28 ) Žr. 2014 m. birželio 19 d. Sprendimą byloje Saint Prix (C‑507/12, EU:C:2014:2007, 31 ir 38 punktai) ir mano 2017 m. liepos 26 d. išvadą byloje Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:607, 72 punktas).

( 29 ) Žr. 2017 m. liepos 26 d. mano išvadą byloje Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:607, 77 punktas). Iš tikrųjų nuo 1964 m. priimtuose Teisingumo Teismo sprendimuose nurodoma, kad SESV 45 straipsniu ir tuo metu galiojusiomis teisės aktų nuostatomis dėl darbuotojų migrantų socialinės apsaugos „neketinta <…> apsaugoti tik vieno darbuotojo, bet logiškai siekta apsaugoti ir tą, kuris, palikęs darbo vietą, gali užimti kitą darbo vietą“. Išskirta mano. Žr. 1964 m. kovo 19 d. Sprendimą Unger (75/63, EU:C:1964:19).

( 30 ) Kuris nebedirba pagal darbo sutartį arba kaip savarankiškai dirbantis asmuo.

( 31 ) Atsižvelgdamas į tai, manau, kad Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalis irgi negali būti atsieta nuo Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies ir nuo Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalies. Iš tikrųjų, jei asmuo išlaiko savo darbuotojo statusą, jam suteikiamos tos pačios socialinės ir mokesčių lengvatos kaip ir vietiniams darbuotojams. Sprendime Vatsouras ir Koupatantze (C‑22/08 ir C‑23/08, EU:C:2009:344, 32 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad Sąjungos piliečiai, kurie išlaikė darbuotojo statusą pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies c punktą, turi teisę gauti išmokas, kuriomis siekiama palengvinti patekimą į darbo rinką.

( 32 ) Šiuo klausimu žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą Vatsouras ir Koupatantze (C‑22/08 ir C‑23/08, EU:C:2009:344, 26 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

( 33 ) Todėl manau, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nepalieka abejonių dėl aiškinimo, kuriame pateikiama nuoroda į dvylikos mėnesių darbo laikotarpį, kaip nurodyta 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalies trečioje pastraipoje ir ketvirtoje pastraipoje,

( 34 ) 2011 m. vasario 10 d. Sprendimas Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 34 punktas ir nurodyta jurisprudencija). Minėto sprendimo 26 punkte nurodyta, kad „2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalyje nukrypstama nuo laisvo darbuotojų judėjimo ir numatoma, kad Reglamento Nr. 1612/68 1–6 straipsniai laikinai netaikomi Lenkijos piliečiams. Iš tikrųjų šioje nuostatoje numatyta, kad dvejus metus nuo 2004 m. gegužės 1 d. valstybės narės taikys nacionalines priemones arba priemones pagal dvišalius susitarimus, reglamentuojančias Lenkijos piliečių patekimą į jų darbo rinkas. Be to, pagal minėtą nuostatą numatyta, kad valstybės narės gali toliau taikyti tokias priemones ne ilgiau nei penkerius metus nuo Lenkijos Respublikos įstojimo į Sąjungą dienos.“

( 35 ) Manau, kad tokie patys argumentai taikytini ir kalbant apie SESV 45 straipsnį, atsižvelgiant į glaudžią šios nuostatos ir SESV 56 straipsnio sąsają su 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalimi.

( 36 ) 2011 m. vasario 10 d. Sprendimas Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 41 punktas ir nurodyta jurisprudencija). Pagal analogiją žr. 2015 m. birželio 18 d. Sprendimą Martin Meat (C‑586/13, EU:C:2015:405, 23–26 punktai).

( 37 ) Ir apibrėžta.

( 38 ) Norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad bylos medžiagoje nėra nieko, kas leistų daryti išvadą, jog registracijos sistema, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, buvo brangesnė negu leidimo sistema.

( 39 ) Kai esama valstybė narė pasinaudoja 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriuje numatyta galimybe nukrypti nuo laisvo judėjimo principo.

( 40 ) Arba dėl Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalyje išvardytų priežasčių, arba dėl to, kad savanoriškai paliko esamos valstybės narės darbo rinką. Žr. 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalies trečią pastraipą.

( 41 ) Žr. šios išvados 65 punktą.

( 42 ) Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Jungtinė Karalystė pasinaudojo šia galimybe būtent priimdama 2004 m. taisykles, kuriomis buvo nustatyta aštuonioms narystės siekusioms valstybėms narėms taikytina registracijos sistema. Žr. šios išvados 17 ir 19 punktus. Iš 2004 m. taisyklių 2 straipsnio 4 dalies matyti, kad Lenkijos pilietis, teisėtai nepertraukiamai dirbęs Jungtinėje Karalystėje dvylika mėnesių po šalies įstojimo į ES, toliau registruotis nebeprivalėjo. Be to, 2004 m. taisyklių 5 straipsnio 3 dalimi buvo ribojama darbuotojų, kuriems privaloma registracija, galimybė išsaugoti darbuotojo statusą.