GENERALINIO ADVOKATO

DÁMASO RUIZ‑JARABO COLOMER IŠVADA,

pateikta 2004 m. gruodžio 9 d.( )

Sujungtos bylos C‑327/03 ir C‑328/03

Vokietijos Federacinė Respublika

prieš

ISIS Multimedia Net GmbH und Co. KG, atstovaujamą ISIS Multimedia Net Verwaltungs GmbH

ir

Firma O2 (Germany) GmbH u. Co. OHG

(Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Telekomunikacijų paslaugos – Bendrieji leidimai ir individualios licencijos – Direktyva 97/13/EB – 11 straipsnis – Mokesčiai ir rinkliavos už individualias licencijas – Ribotų išteklių panaudojimo individualios licencijos – Reikalavimai – Telefono ryšio numerių rezervas, nemokamai skirtas įmonei, perėmusiai monopolinę padėtį užėmusią įmonę – Telefonų numeriai, suteikti naujiems operatoriams sumokėjus rinkliavą“

1. Vokietijos federalinio administracinio teismo (Bundesverwaltungsgericht) prašymai priimti prejudicinį sprendimą šiose sujungtose bylose yra susiję su 1997ºm. balandžio 10ºd. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų( ) (toliau – direktyva) 11 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.

2. Vokietijos teismas klausia, ar nacionalinės reguliavimo institucijos( ) turi teisę naujiems telekomunikacijų operatoriams nustatyti rinkliavą už telefonų numerių skyrimą, kuri apskaičiuojama atsižvelgiant į jų ekonominę vertę, kai toje pačioje rinkoje dominuojančią padėtį užimanti telekomunikacijų įmonė, perėmusi valstybės įmonę, užėmusią monopolinę padėtį, juos gavo nemokamai.

I – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos teisė: Direktyva 97/13

1. Įžanga

3. Praėjusio amžiaus dešimtajame dešimtmetyje didelį augimo potencialą turinčios telekomunikacijų įmonės tapo viena iš varomųjų ekonomikos jėgų. Technologinė pažanga suteikė galimybes pasiūlyti naujas paslaugas, visų pirma naudojant skaitmenines technologijas judriojo ir palydovinio telefono ryšio sektoriuose, kur atsivėrė galimybė teikti didelės įvairovės paslaugas( ).

4. Europos Bendrija aktyviai visa tai palaikė, tad institucijos nusprendė skatinti šio sektoriaus liberalizavimą; 1987 m. Žaliojoje knygoje Komisija priėmė sprendimą sukurti būsimą bendrąją rinką: ji pakvietė visus pirmaujančius telekomunikacijų operatorius diskutuoti šiuo klausimu ir siūlė laipsniškai atverti šį sektorių, kartu užtikrinant piliečių teisę naudotis šiuolaikinių telekomunikacijų sistemų privalumais( ).

5. Tačiau norimas lankstumas nereiškė, kad vykdydamos leidimų suteikimo procedūrą valstybės narės turėjo atsisakyti savo kontrolės įgaliojimų. Būtent kitoje Žaliojoje knygoje( ) Komisija teigė, kad taikant bendruosius licencijų išdavimo principus šie kanalai buvo pagrindinė priemonė sudaryti teisingas sąlygas plėtotis konkurencijai.

6. Direktyva atitiko šį poreikį nustatydama vienintelę galimybę, kaip nurodyta generalinio advokato išvadoje byloje Albacom ir Infostrada( ), paremtą proporcingumo, skaidrumo ir nediskriminavimo principais, siekiant sukurti su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas suderinamą aplinką (1, 2, 4 ir 11 konstatuojamosios dalys; direktyvos 3 straipsnio 2 dalis).

7. Atitinkamai laisvė teikti telekomunikacijų paslaugas ir veiklos jų tinkluose liberalizavimas yra pagrindiniai direktyvos nuostatose įtvirtinti principai. Bendrijos teisės aktų leidėjas siekia, kad šios paslaugos būtų teikiamos ir jomis naudojamasi be kliūčių arba, kai tinkama, pagal bendruosius leidimus( ), susiaurinant individualių licencijų( ) statusą iki išimčių ar priedų prie bendrųjų leidimų (7 ir 13 konstatuojamosios dalys, 3 straipsnio 3 dalis ir 7 straipsnis).

8. Siekiant įgyvendinti šią liberalizavimo taisyklę, direktyvoje taip pat numatomas pagrindinis principas, kad individualių licencijų išdavimas valstybėse narėse neturėtų būti ribojamas, išskyrus, kiek tai būtina užtikrinti veiksmingą radijo bangų dažnių naudojimą ar pakankamą numerių skaičiaus rezervą. Todėl bet kuri įmonė, atitinkanti nacionalinėse teisės aktuose nustatytus reikalavimus, turi teisę gauti individualią licenciją (10 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 3 dalis).

2. Mokesčių nuostatos

9. Direktyvos 6 ir 11 straipsniais toliau siekiama skatinti konkurenciją telekomunikacijų paslaugų rinkoje, nenustatant įmonėms daugiau apribojimų ar mokesčių nei būtina( ), t. y. vadovaujantis proporcingumo principu. Jie atitinkamai pavadinti „Mokesčiai ir rinkliavos už bendrųjų leidimų procedūras“ ir „Mokesčiai ir rinkliavos už individualias licencijas“.

10. „6 straipsnis

<…>

Nepažeisdamos pagal šios direktyvos priedą numatytų finansinių įnašų universaliam paslaugų teikimui užtikrinti tvarkos, valstybės narės užtikrina, kad bet kokie iš įmonių reikalaujami su leidimų gavimo procedūromis susiję mokesčiai būtų skirti tik tų procedūrų administracinėms, kontrolės ir bendrųjų leidimų schemos įgyvendinimo sąnaudoms padengti. Informaciją apie tokius mokesčius būtina tinkamai ir pakankamai išsamiai paskelbti, kad ją būtų galima lengvai surasti.

11. „11 straipsnis

<…>

1. Valstybės narės užtikrina, kad bet kokios iš įmonių reikalaujamos su leidimų gavimo procedūromis susijusios rinkliavos būtų skirtos tik individualių licencijų išdavimo, administravimo, kontrolės ir įgyvendinimo procedūrų administracinėms sąnaudoms padengti. Rinkliava už individualią licenciją turi būti proporcinga atliktam darbui, o informacija apie ją pakankamai išsamiai paskelbta ir lengvai prieinama.

2. Neprieštaraujant 1 daliai, valstybės narės gali, kai naudojami riboti ištekliai, leisti savo nacionalinėms reguliavimo institucijoms nustatyti rinkliavas, skirtas optimaliam tokių išteklių panaudojimui garantuoti. Tokios rinkliavos neturi būti diskriminuojančios ir nustatomos visų pirma atsižvelgiant į poreikį skatinti naujų paslaugų plėtojimą ir konkurenciją.“ (Pataisytas vertimas)

B – Vokietijos teisė

12. Vokietijoje telefonų numerių suteikimo apmokestinimą reglamentuoja 1996ºm. liepos 25ºd. Telekomunikacijų įstatymas (Telekommunikationsgesetz) (toliau – TKG)( ) ir 1999ºm. rugpjūčio 16ºd. Reglamentas dėl rinkliavų už telekomunikacijų numerius (Telekommunikations-Nummerngebührenverordnung) (toliau – TNGebV)( ).

13. TKG 43 straipsnyje nustatyta, kad už numeraciją atsakinga reguliavimo institucija įgaliojama imti rinkliavas už telefonų numerių suteikimą – jų dydžio kriterijai nustatyti TNGebV.

14. TNGebV priede nustatyta, kad už 1 000 dešimtženklių telefonų numerių bloko vietinės abonentinės linijos sektoriuje suteikimą reikia mokėti 1 000ºDEM (atitinka 500 eurų) rinkliavą. Jeigu prašymas suteikti telefonų numerius atmetamas, rinkliava sumažinama iki 250ºDEM (dabar 125 eurai).

II – Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai

15. Įmonės Isis Multimedia Net GMBH und Co. KG ir Firma O2 (Germany) GmbH u. Co. OHG (toliau – Isis ir Firma) pateikė Vokietijos telekomunikacijų ir pašto paslaugų reguliavimo institucijai (Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post, toliau – reguliavimo institucija) prašymą suteikti keletą minėtų vietinių tinklų blokų. Isis gavo 37 iš 43 blokų, kurių ji prašė, o Firma įsigijo 2 303 iš 2 324 prašytų blokų.

16. 2000ºm. birželio 21ºd. reguliavimo institucija, vadovaudamasi TNGebV, šioms įmonėms nustatė atitinkamai 38º500 DEM ir 2º308 250 DEM dydžio rinkliavas.

17. Deutsche Telekom AG (toliau – Deutsche Telekom), įmonė, perėmusi istorinį operatorių, kuris buvo užėmęs monopolinę padėtį telekomunikacijų srityje Vokietijoje, turi jai dar iki TKG įsigaliojimo nemokamai suteiktą 400 milijonų telefonų numerių rezervą, kurį ji tebevaldo ir pagal nacionalinę teisę neprivalo už juos sumokėti arba grąžinti.

18. ISIS ir Firma pareiškė ieškinį dėl reguliavimo institucijos sprendimo, įpareigojantį jas sumokėti mokesčius. Pirmojoje instancijoje jų ieškinys buvo atmestas, tačiau apeliacinėje instancijoje Aukštesnysis administracinis teismas (Oberverwaltungsgericht) jį patenkino ir atsakovo administracijai nurodė sugrąžinti surinktus mokesčius bei atitinkamas palūkanas.

19. Reguliavimo institucija padavė kasacinį skundą Bundesverwaltungsgericht, kuris atidėjo bylas ir abiem atvejais pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„Ar pagal Direktyvą 97/13 dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų reguliavimo institucijos skirti telefono ryšio numeriai turi būti apmokestinami mokesčiais, kurie apskaičiuojami atsižvelgiant į jų ekonominę vertę, net kai telekomunikacijų įmonė, vykdanti veiklą toje pačioje rinkoje ir užimanti joje dominuojančią padėtį, nemokamai perėmė didelį skaičių telefono ryšio numerių, kuriuos turėjo valstybės įmonė, užėmusi monopolinę padėtį, ir kuriai pagal nacionalinę teisę negalima a posteriori taikyti rinkliavų, susijusių su buvusiu šių telefono ryšio numerių rezervu?

20. Jeigu taip, Vokietijos teismas pateikia antrąjį klausimą:

Ar esant tokioms aplinkybėms naujiems į rinką įeinantiems operatoriams taikyti vienkartinę rinkliavą už telefono ryšio numerio skyrimą, lygų tam tikrai metinės apyvartos procentinei daliai (šioje byloje – 0,1º%), kurią galima pasiekti, jeigu šis telefono ryšio numeris perduodamas galutiniam klientui neatsižvelgiant į kitas įėjimo į rinką sąnaudas ir remiantis šiomis sąnaudomis, neanalizuojant jų galimybių konkuruoti su dominuojančią padėtį užimančia įmone?

III – Procesas Teisingumo Teisme

21. 2003ºm. rugsėjo 16ºd. Teisingumo Teismo pirmininkas priėmė nutartį sujungti abi bylas dėl susijusio dalyko.

22. Komisija, Vokietijos ir Didžiosios Britanijos vyriausybės ir abi įmonės ieškovės pagrindinėje byloje pateikė pastabas per Teisingumo Teismo statuto 20 straipsnyje nurodytą terminą.

23. 2004ºm. lapkričio 11ºd. teismo posėdyje rašytinėje proceso dalyje dalyvavusių šalių atstovai pateikė argumentus žodžiu.

IV – Prejudicinių klausimų analizė

A – Mokestinių direktyvos nuostatų aiškinimas

24. Bundesverwaltungsgericht pateikti prejudiciniai klausimai suteikė Teisingumo Teismui galimybę išaiškinti ribas, kurias konkurencijos laisvė nustato valstybėms narėms, apmokestinant individualių licencijų išdavimą telefono ryšio sektoriuje. Be to, atsakymai gali padėti apibrėžti buvusių valstybės įmonių, užėmusių monopolinę padėtį, perėmėjų statusą ir jų santykį su naujais konkurentais po telekomunikacijų liberalizavimo proceso užbaigimo 1998 metais.

25. Kaip buvo minėta, Europos bendros rinkos sukūrimas Bendrijos kontekste šiame sektoriuje būtų neįmanomas be bendrųjų taisyklių, užtikrinančių lygių galimybių suteikimą konkurentams. Šios taisyklės yra skaidrumo, nediskriminavimo ir proporcingumo principai, kurie įtvirtinti direktyvos 11 straipsnyje, siekiant išskirti leidimų kanalus. Tai ypač jautrus ir labai svarbus etapas, nes individualios licencijos suteikia atitinkamiems operatoriams prekybos galimybes. Kiekviena šiame etape pasitaikanti kliūtis sustiprina status quo ir riboja konkurenciją( ).

26. Direktyvos 11 straipsnyje (kaip ir 6 straipsnyje), procedūrinio pobūdžio tekste, įtvirtintos mokesčių nuostatos, kuriomis siekiama prisidėti prie atvėrimo proceso, panaikinant naujų dalyvių įėjimo į rinką kliūtis. Kaip nurodyta generalinio advokato išvadoje byloje Albacom ir Infostrada (28 punktas), šios taisyklės aiškintinos atsižvelgiant į nurodytą tikslą: minėtame etape įmonių patiriami sunkumai neturi atgrasyti jų nuo siekio įeiti į rinką.

27. Į nagrinėjamą nuostatą įtrauktos dvi mokesčių sąvokos: viena yra 11 straipsnio 1 dalyje numatytas „mokestis“ už individualių licencijų išdavimą, kita – 11 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta „rinkliava“ už ribotų išteklių suteikimą. Pirmuoju atveju apmokestinamo objektas yra administracinis veiksmas, susijęs su individualių licencijų išdavimu, valdymu, kontrole ir įgyvendinimu, skirtas padengti įvairių administracinių veiksmų sąnaudas. Antrasis, kuris taip pat taikomas individualių licencijų turėtojams, skirtas optimizuoti ribotų išteklių panaudojimą. Abu mokesčiai taikomi vadovaujantis nešališkumo, nediskriminavimo ir skaidrumo principais, be to, antruoju atveju, rinkliava neturi būti tokio dydžio, kad atgrasytų naujus konkurentus nuo įėjimo į rinką ar naujos telekomunikacijų paslaugos teikimo. Panaši nuomonė buvo išsakyta generalinio advokato išvados byloje Albacom ir Infostrada 36–43 punktuose.

28. Pagrindinėje byloje atlikti susiję vertinimai ir juos reglamentuojanti Vokietijos teisė tiek, kiek joje nustatytas mokestis, viršijantis teikiamos paslaugos vertę, yra reglamentuojami tik direktyvos 11 straipsnio 2 dalyje, todėl pirmiausia reikia atsakyti į klausimą, ar minėtos nuostatos prasme telefonų numeriai yra riboti ištekliai.

B – Telefonų numeriai – „riboti ištekliai“

29. Siekiant užtikrinti vienodą direktyvos taikymą, terminas „riboti ištekliai“ turi būti vienareikšmiai apibrėžtas. Teisingumo Teismas iki šiol dar neturėjo galimybės imtis šios užduoties. Manytina, kad ši sąvoka būtinai apima visus išteklius, kurie turi būti išsaugoti dėl techninių, ekonominių ar praktinių priežasčių ir negali būti neribotai naudojami( ). Eksponentinis vartotųjų ir atitinkamas paslaugų teikėjų skaičiaus didėjimas turi įtakos esamų numerių kiekiui: jie tampa vertingu turtu, kuriam paskirstyti turi būti nustatytos procedūros ir taisyklės( ), siekiant užtikrinti, kad visi konkurentai įėjimo į rinką metu turėtų vienodas sąlygas, nes tai yra lemiamas momentas užtikrinant vienodą jų traktavimą laisvos konkurencijos sąlygomis( ).

30. Toks požiūris atitinka Bendrijos institucijų ketinimus, kurios kartais aiškiai, o kitais atvejais numanomai, išreiškė susirūpinimą dėl būsimo išteklių pasibaigimo ir norą išvengti numeracijos sistemos pertvarkymo. Todėl Žaliojoje knygoje dėl telekomunikacijų paslaugų Europoje numeravimo politikos Komisija nurodė, kad pereinamuoju į visišką liberalizavimą laikotarpiu minėti ištekliai taps tokie pat svarbūs kaip teisės į radijo dažnius ir į kelius, nes nors, kitaip nei minėtais atvejais, jie yra techniškai neriboti, susikuria panaši padėtis, mat jų pakeitimas yra brangus ir jam priešinasi visuomenė( ). Po trejų metų Komisija 6 išnašoje cituotame pranešime vienareikšmiai nurodė, kad šie ištekliai iš tikrųjų yra riboti (26 p.).

31. Direktyvoje, nors ir numanomai, įtvirtinta minėta nuomonė, kaip nurodyta, atribojant, pirma, bendruosius leidimus, iš anksto nustatytų bendro pobūdžio leidimų forma išduodamus įmonėms, norinčioms dalyvauti telekomunikacijų paslaugų rinkoje, kai nėra būtinas kompetentingos valdžios institucijos sprendimas, bet galima jų veiklos priežiūra, ir, antra, turėtojams teisę veikti suteikiančias individualias licencijas konkrečių leidimų forma, kurioms išduoti būtinas ad hoc administracinis sprendimas( ). Taigi iš direktyvos preambulės 13 konstatuojamosios dalies, 7 straipsnio 1 punkto a dalies ir 10 straipsnio 1 punkto, kartu su priedo 4.1 ir 4.2 punktais, išplaukia, kad antrojo tipo licencijų paskirtis yra ribotų išteklių naudojimo reguliavimas, kurie yra ne vien radijo dažniai, bet ir telefonų numeriai, kaip patvirtinama Direktyvoje 2002/20/EB( ), kurioje numatoma galimybė nustatyti rinkliavą už jų naudojimą (13 straipsnis).

32. Telefonų numerius traktuojant lygiai taip pat, kaip neabejotinai fiziškai ribotus radijo dažnius, jie pripažintini tausotinais, todėl patenka į „ribotų išteklių“ sąvoką direktyvos 11 straipsnio 2 dalies prasme.

C – Direktyvos 11 straipsnio 2 punkte nustatytos sąlygos

33. Vadovaudamosi šia nuostata, valstybės narės gali nustatyti rinkliavą už naudojimąsi minėtais ribotais ištekliais, kuris tenkintų tris sąlygas. Visų pirma jis turi leisti užtikrinti optimalų ribotų išteklių panaudojimą. Antra, tokia rinkliava neturi būti diskriminuojanti. Trečia, nustatant rinkliavą būtina atsižvelgti į poreikį skatinti naujų paslaugų ir konkurencijos plėtrą.

1. Optimalus ribotų išteklių naudojimas

34. Generalinio advokato išvados byloje Albacom ir Infostrada 42 punkte nurodyta, kad rinkliavos pobūdis labai skiriasi nuo 11 straipsnio 1 dalyje numatyto „mokesčio“, nes ja nesiekiama padengti licencijų suteikimo ir valdymo administracinių sąnaudų; ji yra skirta optimizuoti ribotų išteklių panaudojimą. Rinkliavos atžvilgiu nėra kalbama apie mokesčiams būdingą kompensaciją, nors egzistuoja tam tikra paskirtis (minėtos išvados 34 punktas).

35. Apibrėžtos paskirties atveju reikalaujama atsižvelgti į turtą, kurio ribotumu pateisinama rinkliava: ši nuostata nepažeidžiama, jei gautos lėšos naudojamos pagerinti infrastruktūrą ir atlikti naujus technologijų tyrimus. Bet kuriuo atveju Bendrijos teisės aktų leidėjas paliko valstybėms narėms teisę nuspręsti dėl paskirties( ), tačiau ši teisė yra ribota, nes dėl rinkliavos pobūdžio iš jos surinktos pajamos privalo būti naudojamos tam tikram tikslui. Tai yra būtina dėl siekiamo suderinimo.

36. Taigi šiuo metu apmokestinamas objektas ir išlaidų, kurioms turi būti skiriamos gautos pajamos, klasė yra suderinti, tačiau galbūt reikia suderinti rinkliavos dydį. Pavyzdžiui, Vokietijoje nustatyta licencijos išdavimo rinkliava yra lygi ne mažiau kaip 15 kartų padidintam administracinių sąnaudų dydžiui, ir net jei šis dydis būtų laikomas aukštu, toji rinkliava, remiantis minėtu pagrindu, neprieštarautų Bendrijos teisei, jeigu ją surinkus gautos finansinės pajamos būtų investuojamos, siekiant pagerinti ribotų išteklių panaudojimą. Tačiau būtina pažymėti, kad nemaži finansinės naštos skirtumai tarp atskirų valstybių narių galėtų tapti didele laisvo judėjimo veiksmingumo kliūtimi, nes turėtų neigiamą poveikį konkurencijai( ), o 11 straipsnio 2 dalyje nustatytomis rinkliavomis siekiama skatinti konkurenciją( ).

37. Todėl neproporcinga ar pernelyg didelė rinkliava ne tik pažeidžia kitus pagrindinius teisės principus, bet ir prieštarauja direktyvai, jei sudaro kliūtis naujiems telekomunikacijų paslaugų teikėjams įeiti į rinką.

2. Diskriminacinio elgesio draudimas

38. Diskriminacijos sąvoka Teisingumo Teismo praktikoje turi didelę reikšmę. Diskriminacija atsiranda, kai be jokio objektyvaus pagrindo panašios situacijos yra vertinamos skirtingai, vienų asmenų nenaudai kitų atžvilgiu( ). Trumpai tariant, jei remdamosi direktyvos 11 straipsnio 2 dalimi valstybės narės taiko rinkliavas individualių licencijų turėtojams tam, kad optimizuotų tam tikrų išteklių panaudojimą, jos turi pareigą šiuos sureguliuoti taip, kad neatsirastų skirtumų tarp sektoriuje veikiančių operatorių.

39. Ši imperatyvi nuostata pabrėžia bylos prejudicinių klausimų reikšmę, kurių faktinis pagrindas atspindi padėtį, su nedideliais skirtumais susidariusią daugelyje valstybių narių po telekomunikacijų liberalizavimo proceso pabaigos ir uždraudus valstybines monopolijas – konkurenciją nevienodomis sąlygomis tarp įmonių, perėmusių istorinius operatorius, užėmusius dominuojančią padėtį nacionalinėse rinkose, ir naujų paslaugų teikėjų, kurie siekia įsisteigti platesnėje Europos bendroje rinkoje.

40. Direktyva nustato reikalavimą, kad Deutsche Telekom, Isis ir Firma konkuruotų tomis pačiomis sąlygomis; tačiau Deutsche Telekom buvo nemokamai suteiktas pakankamas numerių skaičius, o kiti du paslaugų teikėjai sumokėjo mokesčius pagal TKG 43 punkto 3 dalį, nors jų atitinkamos pozicijos buvo panašios: trys įmonės veikia toje pačioje srityje ir užsiima tuo pačiu verslu, todėl telefonų numerių rezervas joms turi vienodą reikšmę ekonominiu požiūriu.

41. Šiuo atveju būtina išsiaiškinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas atvejis yra leidžiamas, atsižvelgiant į direktyvos nuostatas.

42. Iš pirmo žvilgsnio atsakymas į klausimą yra neigiamas: esant toms pačioms aplinkybėms, teisinis traktavimas neturi skirtis. Tačiau reikia įvertinti papildomą laiko faktorių: kadangi Deutsche Telekom perėmė ankstesnį vienintelį operatorių iki TKG įsigaliojimo, ji numerių rezervą įgijo anksčiau, esant kitokiai teisinei situacijai. Todėl pagrįstas teiginys, kad jos padėtimi negalima remtis lyginant ir tikrinant vienodą požiūrį.

43. Tačiau reikia atlikti nepriklausomą analizę: faktinis pagrindas turi būti vertinamas apskritai, atsižvelgiant į visus aspektus, net jei būtų laikomasi prezumpcijos, kad jie nesusiję. Anksčiau minėtame sprendime Connect Austria buvo nuspręsta, kad vertinant, ar iki liberalizavimo nemokamos licencijos išdavimas valstybės įmonei atitinka lygiateisiškumo tarp susijusių operatorių reikalavimą, būtina atsižvelgti į licencijos išdavimo datą, tuo metu galiojusį įstatymą, galimus veiklos reikalavimus ir, kai būtina, licencijos ekonominę vertę tuo metu, kai ja buvo pradėta naudotis (49 punktas)( ).

44. Valstybinį operatorių perėmusios įmonės paprastai užima dominuojančią padėtį nacionalinėse rinkose, nepaisant liberalizuojant telekomunikacijų paslaugų rinką pasiektos pažangos( ). Bundesverwaltungsgericht pripažįsta, kad Deutsche Telekom užima dominuojančią padėtį šiame sektoriuje ir, kaip teigia Vokietijos vyriausybė, dėl to, kad perėmė buvusios valstybės įmonės, užėmusios monopolinę padėtį, skolas, jos pozicija nesusilpnėjo, nes nemokamas 400 milijonų numerių( ) rezervo suteikimas sustiprina jos kontrolę vyraujančioje konkurencijos laisvės aplinkoje, todėl tikėtina, kad ateityje dėl didelio turimų numerių skaičiaus ir konkurentų privalomai mokamų didelių rinkliavų jos privilegijuota padėtis turės neigiamą poveikį sąžiningai konkurencijai( ).

45. Be to, Vokietijos įstatymuose nenumatytas šių trūkumų pašalinimo mechanizmas. Vokietijos vyriausybės nuomone, vadovaujantis galiojančiais teisės aktais neįmanoma ex post facto priversti Deutsche Telekom sumokėti už numerius, suteiktus iki TKG įsigaliojimo. Apsvarstęs šią galimybę( ), nacionalinis įstatymų leidėjas konstatavo, kad ji yra teisiškai ydinga ir ją atmetė( ).

46. Tokia nelygi padėtis gali iškreipti konkurencijos sąlygas ir rinkos veikimą, o apskritai yra manoma, kad Vokietijos teisė nenumato problemos sprendimo būdo.

47. Galiausiai reikia nustatyti, ar minėtas skirtingas traktavimas gali būti pateisinamas. Jis negali būti pateisinamas praeities įvykiais ar teigiant, kad pagal tuo metu galiojusius teisės aktus nemokamai suteiktas labai didelis numerių skaičius negali būti keičiamas, nes jo poveikis tęsiasi iki dabar: praeityje buvusiam išimtiniam koncesininkui suteiktas pranašumas, perėjęs jo perėmėjui, tebeturi nepalankų poveikį trečiosioms šalims. Spręsdamas naują situaciją, įstatymų leidėjas neturi pažeisti tuo metu galiojančios Bendrijos teisės, įskaitant svarbiausią principą – antikonkurencinio diskriminavimo draudimą, kuriuo, kaip buvo nurodyta, grindžiamas rinkų liberalizavimo procesas telekomunikacijų paslaugų srityje, prasidėjęs iki TKG priėmimo( ).

48. Vokietijos vyriausybė savo požiūrį grindžia tuo, kad Deutsche Telekom suteikti numeriai susiję su seniai turimais klientais, todėl jais nėra disponuojama, nebent jie atsilaisvintų. Tokiu atveju jie būtų sugrąžinti reguliavimo institucijai, kuri naujomis konkurencinėmis sąlygomis galėtų juos suteikti paslaugų teikėjui, taip pat ir Deutsche Telekom, sumokėjus atitinkamus mokesčius. Tačiau šis paaiškinimas nieko nekeičia, nes Deutsche Telekom yra visai netaikomas kitų atžvilgiu galiojantis režimas ir ji gali laisvai naudotis numeriais, už kuriuos turi mokėti jos konkurentai.

49. Be to, šios įmonės naudai Vokietijos vyriausybė papildomai nurodo, kad su gautais numeriais minėta įmonė „paveldėjo“ daug apribojimų, kurie atsveria įgytą pranašumą, įskaitant įpareigojimą tiekti universalias paslaugas atsivėrus rinkoms ir perimti apie 80º000 tarnautojų( ); tačiau šis teiginys nepagrįstas įrodymais ir bet kuriuo atveju jį turi įvertinti nacionalinis teismas, prieš nuspręsdamas dėl galimumo skirtingai traktuoti konkuruojančias įmones.

50. Trumpai tariant, galioja nevienodas režimas, kurio pateisinimą turi vertinti Bundesverwaltungsgericht, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes. Nepriimtini šie pateisinimai: pirma, kad rinkliava už telefonų numerių suteikimą nebuvo renkama tuo metu, kai dabar dominuojančią padėtį užimanti įmonė perėmė buvusią monopolininkę; antra, kad ši įmonė, kaip ir kitos įmonės, po režimo įsigaliojimo privalėjo mokėti už papildomų numerių skyrimą.

3. Suderinamumas su konkurencijos laisvės principu

51. Paskutinė direktyvos 11 straipsnio 2 dalyje numatyta rinkliavų už ribotų išteklių naudojimą nustatymo individualių licencijų turėtojams teisėtumo sąlyga: jos turi būti orientuotos į naujų paslaugų kūrimą ir konkurencijos skatinimą.

52. Telekomunikacijų liberalizavimas reiškia, kad rinkos privalo būti atvertos, o šio proceso neturi apsunkinti konkurenciją ribojančios skirtingo dydžio rinkliavos, taikomos panašioje padėtyje esantiems paslaugų teikėjams, kai vieni jų yra privilegijuoti kitų sąskaita, nes, kaip buvo išaiškinta sprendime Connect Austria, konkurencijos laisvė reikalauja konkuruojantiems operatoriams suteikti lygias galimybes (83 punktas). Taip pat šios Bendrijos priemonės tikslas ir 11 straipsnio 2 dalies išimtinis pobūdis, kuris vertintinas griežtai pagal bendrąsias teisinio aiškinimo taisykles( ), draudžia naujiems rinkos dalyviams pritaikyti didesnius nei būtina apribojimus ar rinkliavas, kaip nurodyta generalinio advokato išvadoje byloje Albacom ir Infostrada (43 punktas).

53. Be to, kadangi įmonės, siekiančios susikurti nišą tame ekonominiame sektoriuje, patiria pakankamai didelių investavimo sąnaudų, konkurencijos didėjimui itin svarbus pradinis strategijos įgyvendinimo etapas, nes susijusios administracinės procedūros ir dėl jų patiriamos išlaidos( ) gali sukelti nepageidaujamą poveikį, pasireiškiantį jau įsisteigusių įmonių pozicijų apsauga ir sustiprinimu( ).

54. Tačiau konkurencijos iškraipymą lemia ne tik ekonominiai, bet ir techninio pobūdžio veiksniai, kurie prisideda ir apriboja valstybės institucijų turimą veiksmų laisvę, joms įgyvendinant įstatymus ar vykdant vykdomosios valdžios įgaliojimus( ). Vienas iš šių technologinių veiksnių ir yra numerių, ribotų išteklių, skaičius, kuris pasidarė labai svarbus dėl to, kad laisva veikla rinkoje priklauso nuo galimybės iš anksto gauti numerius ar jų pakankamumo, taip pat teisingo paskirstymo konkuruojančioms įmonėms( ).

55. Neabejotina, kad dėl to, jog nemokamai įgijo labai didelę dalį ribotų išteklių, o nauji rinkos dalyviai turėjo sumokėti daug didesnę sumą nei numerių suteikimo administravimo sąnaudos, Deutsche Telekom užėmė dominuojančią padėtį, kliudančią kitų įmonių įėjimui į rinką, kuri apskritai žalinga direktyva siekiamai atvirai konkurencijai ir, konkrečiai kalbant, pažeidžia jos 11 straipsnio 2 dalį. Deutsche Telekom ne tik turi didelę „pyrago“ dalį, bet ir įgijo ją visiškai nemokamai. Kadangi kiti rinkos dalyviai turi labai brangiai sumokėti už savo dalį, nelieka galimybės teikti paslaugas į rinką lygiomis sąlygomis.

56. Vadinasi, direktyva ir jos 11 straipsnio 2 dalis aiškintina kaip draudžianti nacionalinės teisės aktuose naują telekomunikacijų operatorių įpareigoti sumokėti rinkliavą už naujai skiriamus telefono ryšio numerius, apskaičiuojamus atsižvelgiant į jų ekonominę vertę, tačiau gerokai viršijančius tuo tikslu įvykdytų administracinių veiksmų sąnaudas, kai toje pačioje rinkoje dominuojančią padėtį užimanti telekomunikacijų įmonė nemokamai perėmė didelį telefono ryšio numerių rezervą, kurį turėjo jos perimta įmonė, užėmusi monopolinę padėtį, ir kai nacionalinės teisės aktai draudžia numatyti tokios rinkliavos rinkimą už šį rezervą a posteriori.

57. Kadangi siūlytinas atsakymas į pirmąjį klausimą yra neigiamas, visi svarstymai dėl antrojo klausimo yra nereikalingi, nes jie išplaukia iš to, kad naujoms įmonėms taikoma vienkartinė rinkliava, lygi nustatytam suteikto numerių rezervo ekonominės vertės procentui ir apskaičiuojama pagal nustatytas taisykles (0,1º% nuo galimos apyvartos, paskyrus numerius galutiniam vartotojui), yra negalima be išankstinės jų gebėjimo konkuruoti su jau įsisteigusia ir rinkoje dominuojančią padėtį užimančia įmone analizės, paremtos kitomis išlaidomis, kurių jos patiria siekdamos įeiti į sektorių.

V – Išvada

58. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūloma taip atsakyti į pirmąjį Bundesverwaltungsgericht pateiktą prejudicinį klausimą sujungtose bylose: 1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų, ypač jos 11 straipsnio 2 dalis, draudžia nacionalinės teisės aktuose naują telekomunikacijų operatorių įpareigoti sumokėti mokesčius už naujai skiriamus telefono ryšio numerius, apskaičiuojamus atsižvelgiant į jų ekonominę vertę, tačiau gerokai viršijančius tuo tikslu įvykdytų administracinių veiksmų sąnaudas, kai toje pačioje rinkoje dominuojančią padėtį užimanti telekomunikacijų įmonė nemokamai perėmė didelį telefono ryšio numerių rezervą, kurį turėjo jos perimta įmonė, užėmusi monopolinę padėtį, ir kai nacionalinės teisės aktai draudžia imti tokią rinkliavą už šį rezervą a posteriori.