115

Ginčijamo sprendimo 113–123 konstatuojamosiose dalyse priminusi ginčijamos priemonės turinį Komisija to sprendimo 126–154 konstatuojamosiose dalyse išnagrinėjo privataus investuotojo kriterijaus taikytinumą šiai priemonei: „126. Siekiant nustatyti, ar galima taikyti apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principą, atlikus bendrą vertinimą reikėtų nuspręsti, ar Prancūzijos Respublika bendrovės neapmokestino veikdama kaip akcininkė, ar vykdydama viešosios valdžios funkcijas. Savo 2012 m. birželio 5 d. sprendime Teisingumo Teismas nurodo kelis veiksnius, į kuriuos reikia atsižvelgti atliekant bendrą vertinimą. Šie veiksniai, kurie toliau išsamiau nagrinėjami atsižvelgiant į susiklosčiusias aplinkybes, yra tokie: kilus abejonių, valstybė narė privalo nedviprasmiškai ir remdamasi objektyvia ir patikrinama informacija įrodyti, kad priemonės ėmėsi veikdama kaip akcininkė; iš šios informacijos turi aiškiai matytis, kad atitinkama valstybė narė, prieš suteikdama ekonominės naudos ar tuomet, kai ją teikė, priėmė sprendimą investuoti į kontroliuojamą valstybinę įmonę taikant veiksmingai įgyvendintą priemonę, šiuo klausimu visų pirma gali prireikti pateikti įrodymus, iš kurių būtų matyti, kad sprendimas pagrįstas ekonominiais vertinimais, panašiais į tuos, kuriuos šiomis aplinkybėmis prieš investuodamas būtų atlikęs apdairus neformalus [privatus] rinkos ekonomikos investuotojas, kurio padėtis panašiausia į tokios valstybės narės padėtį, norėdamas nustatyti būsimą tokios investicijos grąžą; Komisija gali atsisakyti nagrinėti įrodymus, atsiradusius priėmus sprendimą atlikti nagrinėjamą investiciją, šiuo klausimu gali būti svarbus priemonės pobūdis ir dalykas, aplinkybės, kuriomis ji įgyvendinta, taip pat tikslas ir šiai priemonei taikomos taisyklės, taikant apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo kriterijų turi būti nustatyta, ar panašiomis sąlygomis privatus akcininkas mokėtinam mokesčiui lygią sumą būtų įnešęs į įmonę, kurios padėtis panaši į EDF padėtį. 127. Savo 2002 m. gruodžio 11 d. pastabose, nurodytose 42 konstatuojamojoje dalyje, Prancūzijos institucijos teigė, jog buvo nuspręsta, kad būtų veiksmingiau ir neutraliau perleidimo mokesčius (visą jų sumą) tiesiogiai priskirti prie nuosavo kapitalo, nesumokėjus pelno mokesčio. Tačiau jokiame dokumente, kuris parengtas prieš priimant tariamą sprendimą neapmokestinti arba tuo metu, kai šis sprendimas priimtas, ir kurį [Prancūzijos Respublika] arba EDF pateikė siekdamos pagrįsti savo pastabas dėl sprendimo išplėsti procedūrą, tiesiogiai arba netiesiogiai nenurodytas tariamas sprendimas investuoti, jo padariniai, nauda ir trūkumai arba panašus sprendimas didinti kapitalo injekcijų sumą neimant mokesčio. 87–108 konstatuojamosiose dalyse minimuose dokumentuose, kuriuos pateikė Prancūzijos institucijos, nenurodyta ir a fortiori neišnagrinėta nauda ir trūkumai, valstybės patirti dėl sprendimo pelno mokesčiu neapmokestinti perleidimo mokesčių atidėjinių dalies, kuri pagal 1997 m. lapkričio 10 d. Įstatymą Nr. 97-1026 priskirta prie EDF kapitalo injekcijos. 128. Kilus abejonių dėl galimybės taikyti apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principą (jas išreiškė Komisija), [Prancūzijos Respublika] privalo nedviprasmiškai ir remdamasi objektyvia ir patikrinama informacija įrodyti, kad priemonės ėmėsi veikdama kaip akcininkė. Tačiau atsižvelgiant į pateiktą informaciją akivaizdu, kad sprendimas investuoti atsisakius imti mokestį, kurį iš esmės EDF turėjo mokėti, turi būti laikomas priimtu savaime, nesant pagrįsto teisės akto, kuriuo remiantis būtų galima sužinoti arba patikrinti, koks yra tikslus šio sprendimo turinys, priežastys ir teisinis pagrindas, kuriais jis pagrįstas, taip pat, kokia kompetentinga institucija sprendimą priėmė ir kada jis priimtas. Atsižvelgiant į veiksnius, kuriuos Teisingumo Teismas nurodė siekdamas patikrinti, ar galima taikyti apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principą (visų pirma į būtinybę turėti objektyvios ir patikrinamos informacijos, į veiksmingai įgyvendintą priemonę arba į išankstinius ekonominius vertinimus), informacijos arba daiktinių įrodymų nepateikimas turi būti vertinamas kaip pirmas ženklas, kad šio principo taikyti negalima. 129. Kadangi nepateikta dokumentų, kuriuose būtų apibūdintas minimas sprendimas, reikėtų aprašyti investicinę priemonę, kurią galėjo įgyvendinti Prancūzijos valstybė. Šiuo atveju Teisingumo Teismas nusprendė, kad taikant apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo kriterijų turi būti nustatyta, ar panašiomis sąlygomis privatus akcininkas 5,88 mlrd. FRF būtų įnešęs į įmonę, kurios padėtis panaši į EDF padėtį. Prancūzijos [Respublikos] investicija reiškia, kad atsisakoma šiai sumai lygių pinigų įplaukų siekiant gauti pelno, didesnio negu iš pradžių panaudoti ištekliai. Taigi tyrimą reikėtų atlikti atsižvelgiant į mokėtiną pelno mokesčio sumą. 130. Kadangi nėra konkrečių tyrimų, informacijos arba analizių, susijusių su atleidimo nuo mokesčio sumai prilygstančiu investicijos pelningumu, sunku atskirai nustatyti poveikį, kurį padarė Prancūzijos [Respublikos] arba EDF pateiktoje informacijoje minima investicija. Šis sunkumas nėra neįveikiama kliūtis, nes pagal daugelį svarbių veiksnių, taikomų siekiant patikrinti, ar apdairaus neformalaus rinkos ekonomikos investuotojo principą galima taikyti ir ar toks principas taikomas, atliekant tyrimą nuspręsta, kad EDF kapitalo injekciją padidinus nesurinkto mokesčio suma buvo taikomi su visomis injekcijomis susiję mokesčiai. Taigi, kadangi už injekcijas buvo mokamas tam tikros normos atlygis, ši norma turėjo būti ir iš tikrųjų buvo taikoma nesurinkto mokesčio sumai. Tačiau tuo atveju, jeigu nustatytas poveikis būtų nedidelis arba papildomas, pagal Prancūzijos [Respublikos] arba EDF pateiktą informaciją iš pirmo žvilgsnio negalima tvirtinti, kad injekcijų suma padidinta nesurinkto mokesčio suma. 131. Nesurinkus mokesčio, EDF kapitalo injekcija padidėjo, taigi papildoma 5,88 mlrd. FRF suma padidėjo ir EDF nuosavas kapitalas (bendra perklasifikuotų atidėjinių suma – 14,119 mlrd. FRF). Šie atidėjiniai, kurie nesutapo su išankstiniu valstybės akcininkės naujų pinigų įnašu, buvo perkvalifikuoti į kapitalo injekcijas, įtraukus į atitinkamą EDF balanse pateiktą nuolatinės nuosavybės straipsnį kartu su kitu nuosavu kapitalu (kapitalas, injekcijos ir kt.; 2 lentelė). Jeigu nuo mokesčio nebūtų atleista, pagal tuo metu nagrinėtus dokumentus EDF nuosavas kapitalas, kuris 1997 m. turėjo siekti 79,8 mlrd. FRF, būtų siekęs 72,1 mlrd. FRF (100 konstatuojamoji dalis, 2 lentelė). Valstybės skirtos EDF kapitalo injekcijos būtų ne 50,7 mlrd. FRF, o 44,8 mlrd. FRF. Tariamas sprendimas investuoti: nagrinėjami aspektai 132. Pirma, kaip pabrėžia Prancūzijos institucijos, kadangi įtraukus nesumokėto mokesčio sumą padidėjo mokesčio bazė, pagal kurią apskaičiuotos injekcijos, ir kadangi dėl šios mokesčio bazės buvo mokamas 3 % fiksuotųjų palūkanų atlygis, atleidus nuo mokesčio arba jo nesurinkus, absoliučioji valstybės gaunamo atlygio vertė padidėjo (83 konstatuojamoji dalis). Tačiau kapitalo injekciją padidinus atleidimo nuo mokesčio suma valstybės gaunamas atlygis atitinkamai nepadidėjo. Šiuo klausimu akivaizdu, kad atlygis už valstybės skirtas EDF kapitalo injekcijas nustatytas priėmus 1956 m. gruodžio 30 d. Nutarimą Nr. 56-1360 (18 ir 103 konstatuojamosios dalys). Taigi atlygiai (beje, skirtingi) buvo nustatyti sutartyse, kurios taikytos iki 1997–2000 m. galiojusios sutarties ir po jos, kaip nurodyta 93 ir 102 konstatuojamosiose dalyse. Atlygio mokėjimo principas buvo taikomas prieš priimant tariamą sprendimą ir toliau taikytas jį priėmus. 133. Be to, išnagrinėjus faktines aplinkybes matyti, kad atleidus nuo mokesčio galėjo sumažėti valstybės gaunama investicijos grąža. 1997 m. rugsėjo mėn. parengtame Nacionalinės Asamblėjos pranešime aiškiai nurodyta, kad, padidėjus bendrai injekcijos sumai, buvo sumažintas atlygis už šią injekciją, kad „[nepadidėtų] EDF mokamo mokesčio suma“ (103 konstatuojamoji dalis). Senato pranešime šis sumažinimas, kurio norėjo valdžios institucijos, yra pagrįstas (108 konstatuojamoji dalis). 134. 1991–1996 m. EDF valstybei mokėjo didesnį atlygį, nes mokesčio bazė, pagal kurią apskaičiuotos kapitalo injekcijos, buvo mažesnė, palyginti su 1997–2000 m. numatytais skaičiais, gautais taikant didesnę mokesčio bazę. 1991–1996 m., kuriais injekcijų suma buvo 36,6 mlrd. FRF, vidutinis metinis atlygis, kurio absoliučioji vertė – 3,41 mlrd. FRF, buvo daug didesnis negu 2,35 mlrd. FRF atlygis, numatytas taikant iki 50,7 mlrd. FRF padidintą 1997–2000 m. mokesčio bazę (92 ir 102–103 konstatuojamosios dalys, 3 lentelė). Taigi nedidelė einamoji grąža, kuri gauta kapitalo injekcijos sumą padidinus iki 5,88 mlrd. FRF ir kurios valstybė akcininkė tikėjosi 1997–2000 m., galėjo būti nagrinėjama kaip neigiama atsižvelgiant į 1991–1996 m. laikotarpį. 135. Iš tikrųjų Prancūzijos institucijos užtikrino, kad absoliutaus ir santykinio atlygio, kuris Prancūzijos valstybei buvo mokamas už kapitalo injekciją, absoliučioji ir santykinė vertė mažėtų tiek, kiek didėjo mokesčio bazė, pagal kurią apskaičiuota injekcija, kaip aiškiai matyti iš Nacionalinės Asamblėjos ir Senato parengtų pranešimų. Todėl sprendimas atleisti nuo mokesčio, kuriuo padidinta bendra injekcija, už kurią mokėtas daug mažesnis atlygis negu už injekciją, skirtą prieš įsigaliojant Įstatymui Nr. 97-1026, nebūtinai reiškia, kad pagal jį skirta investicija. 136. Antra, atlygis už didėjančias kapitalo injekcijas numatytas ir nustatytas ne taip, kaip tai būtų galėjęs padaryti apdairus neformalus [privatus] rinkos ekonomikos investuotojas. 137. Iš tikrųjų, kaip matyti iš informacijos, pateiktos tiek kontrolę vykdančių ministrų raštuose, tiek 97, 103 ir 106 konstatuojamosiose dalyse nurodytuose parlamento pranešimuose, 1997 m. nagrinėdamos atlygį, kurį Prancūzijos valstybė gautų pertvarkius EDF balansą, Prancūzijos institucijos atsižvelgė ir į atlygį už kapitalo injekcijas, tenkantį valstybei akcininkei stricto sensu, ir į laukiamą mokesčio, kurį valstybė rinktų nuo 1997 m., sumą (ji rinktų jį po kelerių metų, kuriais perkėlus mokesčius valstybė, veikusi kaip mokesčius renkanti viešosios valdžios funkcijų vykdytoja, patyrė nuostolių). Kaip nurodyta 93 konstatuojamojoje dalyje, atlygis už injekcijas buvo atskaitomas iš pelno mokesčio, nukrypstant nuo bendrosios teisės. 138. Taigi 1997 m. Prancūzijos institucijos nagrinėjo ir patvirtino bendro EDF mokamo mokesčio, kartu apimančio mokestį ir akcininko atlygį, sąvoką. Prancūzijos institucijų pateiktuose dokumentuose bendro EDF mokamo mokesčio suma, nustatoma naudojantis išimtine apmokestinimo teise (net neatsižvelgiant į ginčijamą atleidimą nuo mokesčio), supainiota su valstybei, kaip akcininkei, mokamu atlygiu. Tačiau, Prancūzijos institucijų teigimu, šie dokumentai yra įrodymas, kad sprendimas investuoti buvo priimtas. Vis dėlto tai, kad nuolat atsižvelgiama į mokesčių, kuriuos EDF turėjo mokėti mokesčius renkančiai valstybei, mokėjimą, įskaitant iki Įstatymo Nr. 97-1026 įsigaliojimo nesurinkto mokesčio tikslinimą ir patvirtinimą, kad būtų išnagrinėtas ir nustatytas valstybės akcininkės atlygis, rodo, jog nuo mokesčio valstybė atleido veikdama kaip viešosios valdžios funkcijų vykdytoja, o ne investuotoja. 139. Be to, šį faktą galima pagrįsti remiantis tikslų, kuriuos 1997 m. valstybė bendrovei EDF nustatė atsižvelgdama į viešosios valdžios, o ne akcininko problemas ir tikslus, pobūdžiu. Šios viešosios valdžios problemos aiškiai pastebimos atsižvelgiant į tai, kaip pagal susitarimą, nurodytą 1997–2000 m. sutartyje, nuo kurios priklausė valstybės akcininkės atlygis, nustatyti EDF tarifai. Iš tikrųjų valstybė prašė EDF padėti didinti Prancūzijos pramonės konkurencingumą ir Prancūzijos namų ūkių perkamąją galią. Šie argumentai ne tik nėra tokie, į kuriuos būtų atsižvelgęs apdairus neformalus [privatus] rinkos ekonomikos investuotojas, bet ir prieštarauja finansiniams šio tariamo investuotojo interesams. Tą patį galima pasakyti apie 1997–2000 m. sutartyje bendrovei EDF nustatytą tikslą vykdyti plataus užmojo politiką, siekiant remti ekonominę veiklą ir užimtumą padedant vietos bendruomenėms (89 ir 95 konstatuojamosios dalys). Ekonominiai vertinimai, atlikti siekiant nustatyti tariamos investicijos grąžą 140. 1997 m. balandžio 8 d. pasirašytoje valstybės ir EDF sutartyje pateikti išankstiniai finansinio scenarijaus vertinimai, kuriuose nurodytos prognozės, kokią investicijos į EDF kapitalo injekcijas grąžą gali gauti valstybė akcininkė (92 konstatuojamoji dalis). Šie Prancūzijos institucijų nurodyti dokumentai ir tyrimai susiję su laukiamu poveikiu, kurį turės visų EDF sudarytų atidėjinių perkvalifikavimas, neatsižvelgiant į tai, ar šie atidėjiniai apmokestinti, ar ne, ir į tai, ar jie sudaryti įgyvendinant Įstatymą Nr. 97-1026. Vienintelis sisteminis vertinimas, kurį Prancūzijos institucijos pateikė 1997 m. vasario 18 d. EDF pranešime (92 konstatuojamoji dalis), yra bendras ir apima tik reglamentuojamą atlygį, mokamą už kapitalo injekcijas, įskaitant iki EDF balanso pertvarkymo skirtas injekcijas; jis neapima, pavyzdžiui, atlygio už kapitalą, į kurį neįeina injekcijos, arba atlygio už nuosavą kapitalą. 141. Jokiame Prancūzijos [Respublikos] arba EDF perduotame dokumente nenurodyta, kad dėl tariamai priimto sprendimo investuoti, t. y. EDF suteikti didesnę kapitalo injekciją neapmokestinant perkvalifikuotų atidėjinių, buvo atlikta konkrečių tyrimų arba analizių. Tačiau atsižvelgiant į nagrinėjamas sumas tikėtina, kad apdairus neformalus [privatus] rinkos ekonomikos investuotojas būtų atlikęs finansinį ir ekonominį investicijų tyrimą prieš nuspręsdamas, ar, atsižvelgiant į reglamentuojamą kapitalo injekcijų grąžą, 5,88 mlrd. FRF suma, gauta atleidus nuo mokesčio, yra būtina, kad įmonė užtikrintų ilgalaikę visos savo investicijos grąžą ir kad šiuo tikslu akcininkui būtų mokamas pakankamas atlygis. Toks išankstinis ekonominis tyrimas, kurį Teisingumo Teismas savo sprendimo 84 punkte nurodo kaip vieną iš veiksnių, dėl kurių galima daryti išvadą, kad apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principą galima taikyti, neatliktas. 142. Ypač verta atkreipti dėmesį į tai, kad, be 1997–2000 m. valstybei mokėtino atlygio tyrimo, nebuvo atliktas joks ilgesnio laikotarpio atlygio arba grąžos tyrimas, nors [Prancūzijos Respublika] tvirtina, kad skyrė būtent ilgalaikę investiciją. Taigi apdairus neformalus [privatus] rinkos ekonomikos investuotojas nebūtų atsisakęs išnagrinėti, kokia investicijos grąža bus po 2000 m. 143. Nors pagrįstai galima manyti, kad apdairus neformalus [privatus] rinkos ekonomikos investuotojas būtų atsižvelgęs į EDF skolos santykio sumažėjimo poveikį, pažymėtina, kad kai kuriuose dokumentuose, pateiktuose Prancūzijos [Respublikos] (101 ir 105 konstatuojamosios dalys) ir EDF, nauda, kurią EDF gavo skolindamasi mažesnėmis sąnaudomis, nes pagerėjo skolos santykis su nuosavu kapitalu, yra nurodyta bendrai. Tačiau jokiame dokumente nenurodyta dėl mažesnių EDF skolinimosi sąnaudų arba mažesnio skolos santykio gauta nauda ir valstybės akcininkės grąža. Pagal 101 konstatuojamojoje dalyje pateiktus to laiko skaičiavimus EDF grynosios skolos santykis su nuosavu kapitalu turėjo siekti 148 %, skyrus visą naują kapitalo injekciją, kurią sudarė 50,7 mlrd. FRF, įskaitant 5,88 mlrd. FRF ginčijamo atleidimo nuo mokesčio sumą. Neatleidus nuo mokesčio, šis santykis būtų buvęs apie 163 %, taigi maždaug tris kartus mažesnis už 480 % santykį, buvusį prieš įsigaliojant Įstatymui Nr. 97-1026. Neatsižvelgiant į kitą poveikį, patirtą perkvalifikavus įvairius atidėjinius, atleidimas nuo mokesčio prie šio santykio pagerėjimo prisidėjo nedaug, ir labai abejotina, kad jis konkrečiai padėjo sumažinti EDF skolinimosi sąnaudas (170–172 konstatuojamosios dalys). Bet kuriuo atveju Prancūzijos institucijų pateiktuose dokumentuose akcininko atlygis, gautas dėl 148 % santykio ir a fortiori dėl 163 % santykio, nenurodytas ir neišnagrinėtas kaip investicija. Šiuo klausimu neatlikta jokio Teisingumo Teismo sprendimo 84 punkte nurodyto išankstinio ekonominio vertinimo, panašaus į vertinimus, kuriuos būtų prašęs atlikti apdairus neformalus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojas. 144. Ekonominiame tyrime, kurį EDF pateikė siekdama pagrįsti savo pastabas (69–70 konstatuojamosios dalys), šiuo klausimu nenustatyta, kad [Prancūzijos Respublika] veikė kaip investuotoja, o ne kaip viešosios valdžios funkcijų vykdytoja. Tyrimas parengtas vėliau, negu buvo priimtas (1997 m.) tariamas sprendimas investuoti, ir kompetentingos institucijos, priimdamos šį sprendimą, jo nenagrinėjo. Laikantis Teisingumo Teismo nurodymų, vien dėl šios priežasties tyrimas yra nepriimtinas kaip įrodymas (126 konstatuojamoji dalis, birželio 5 d. sprendimo 104 punktas). Šios išvados negalima paneigti remiantis tuo, kad tyrimas atliktas pagal pagrindinius autentiškus tuo metu turėtus duomenis. Tyrimas buvo užsakytas, nes 2013 m. gegužės mėn. išplėtus procedūrą jo reikėjo bylai, ir akivaizdu, kad 2013 m. liepos mėn. EDF žinojo šio tyrimo išvadas, nors jis parengtas 2013 m. spalio mėn. Be to, tyrime pateiktų skaičių negalima patvirtinti dėl papildomų priežasčių, kuriomis remiantis EDF išvados, kurias norėdama pagrįsti pastabas bendrovė padarė atsižvelgdama į šį tyrimą, yra nepagrįstos; šios priežastys nurodytos toliau. Tyrimas pagrįstas pagrindiniais duomenimis, kurie beveik visi yra to laiko duomenys; atsižvelgiant į toliau nurodytus svarbius aspektus, jame taikomi metodiniai principai, kurie yra plačiai pripažinti vertinant įmonių vertę. Tačiau šis tyrimas yra labai sudėtingas ekonominis vertinimas, parengtas atlikus gana išsamią duomenų paiešką; jam parengti ir patvirtinti reikėjo maždaug trijų mėnesių. Jis parengtas taikant vieną po kitos pasirinktas įvairias metodikas, kurios kartais yra abejotinos. Be šio tyrimo visiškai neįmanoma, remiantis pagrindiniais iš įvairių šaltinių gautais pavieniais duomenimis, apibendrinti arba galbūt prognozuoti skaičius, susijusius su grąža, kurios 1997 m. tariamai galėjo tikėtis Prancūzijos valstybė ir kuri nurodyta tyrime. Tačiau Teisingumo Teismas reikalauja, kad apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principas būtų taikomas remiantis vertinimais, kuriuos buvo galima numatyti priimant sprendimą (2012 m. birželio 5 d. sprendimo 105 punktas). Kitaip, nei teigia EDF, vien tai, kad kompetentingos Prancūzijos valstybės tarnybos, remdamosi 1996–1997 m. turėtais duomenimis, pačios nei atliko, nei užsakė tokio masto ir sudėtingumo tyrimo, rodo, kad prieš priimant sprendimą Prancūzijos institucijoms nebuvo svarbus argumentas, jog akcininkas gaus tik tariamos investicijos grąžą. Tyrime nagrinėjamas Prancūzijos valstybės elgesys atsižvelgiant į apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principą, remiantis informacija ir prielaidomis, kurios labai skiriasi nuo 87–108 konstatuojamosiose dalyse pateiktos informacijos ir prielaidų ir kuriomis, Prancūzijos institucijų teigimu, buvo pagrįstas ir paaiškintas tariamai priimtas sprendimas. Tačiau sprendimą investuoti priėmė ne EDF, ir, kaip nurodo Teisingumo Teismas (2012 m. birželio 5 d. jo sprendimo 82 ir 83 punktai), informaciją apie priimto sprendimo pobūdį ir aplinkybes, kuriomis jis priimtas, turi pateikti [Prancūzijos Respublika]. Kadangi [Prancūzijos Respublika] tvirtina, kad sprendimą priėmė atsižvelgusi į savo pateiktą informaciją ir duomenis, iš tikrųjų reikėtų vertinti ne tariamą investuotoją, o tyrimą, taigi ir EDF; iš šio tyrimo ir EDF tikriausiai galima sužinoti daugiau argumentų ir informacijos, kuriais iš tikrųjų pagrįstas jau priimtas sprendimas ir jame nurodytos prielaidos, negu žinojo Prancūzijos valstybė. Taigi tyrimas pagrįstas teoriniais spėjimais ir prognozėmis, susijusiomis su duomenimis, informacija ir prielaidomis, į kurias (be visų kitų, kurių negalima atmesti) 1997 m. Prancūzijos institucijos galėjo atsižvelgti, todėl šis tyrimas neturi įrodomosios galios 2015 m. (arba 2013 m. spalio mėn., kai buvo atliktas), siekiant paaiškinti 1997 m. Prancūzijos institucijų iš tikrųjų priimtą sprendimą, kurį jos aiškina remdamosi skirtingais duomenimis ir prielaidomis. Šios įrodomosios galios juo labiau nėra dėl to, kad siekiant padaryti 70 konstatuojamojoje dalyje pateiktas išvadas tyrime remiamasi prielaidomis, kurios yra arba nepagrįstos ir rizikingos, arba nepagrįstos faktais, arba neatitinka informacijos, pateiktos Prancūzijos institucijų perduotuose dokumentuose, kuriais, šių institucijų teigimu, įrodyta, jog apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principą šiuo atveju galima taikyti ir jis iš tikrųjų yra taikomas. Taigi, pirma, tyrime daroma prielaida, kad po 2000 m. valstybei akcininkei mokamas atlygis bus ne reglamentuojamas nutarimu ir nurodytas valstybės ir EDF sutartyje, o nustatytas remiantis dividendais, kuriuos 1996–1997 m. mokėjo kitos sektoriaus įmonės. Tačiau nuo 1956 m. atlygis už EDF kapitalo injekcijas buvo reglamentuojamas nutarimu (102 konstatuojamoji dalis); iki 1997 m. ir ilgą laiką po 1997 m. šis atlygis buvo nustatomas teisės aktais ir nurodomas daugiametėse sutartyse atsižvelgiant į aspektus, nesusijusius su dividendais, kuriuos mokėjo ne Prancūzijos [Respublikoje], o kitose rinkose veikiančios sektoriaus įmonės (94 ir 95 konstatuojamosios dalys). Antra, tyrime nepateikus pagrindimo į EDF pelno ir nuostolio ataskaitą taip pat dar kartą įtraukta 11,6 mlrd. FRF (neatskaičius mokesčių) ir 7,3 mlrd. FRF (atskaičius mokesčius) atidėjinių iš EDF socialinių sąskaitų, tokia pat suma dirbtinai padidinus EDF vertę ir neatsižvelgus į turėtą informaciją ir numatomus 1997 m. pokyčius, susijusius su svarbiais EDF įsipareigojimais dėl įmonės darbuotojų pensijų sistemos (168–169 konstatuojamosios dalys). Taigi, trečia, dėl padidėjusios grąžos ir pajamų padidėjusi EDF vertė tyrime apskaičiuota remiantis 1997 m. rinkos lūkesčiais. Tačiau Prancūzijos institucijos turėjo konkrečias apskaičiuotas 1997–2000 m. EDF pajamų ir pelno ar nuostolio prognozes, patvirtintas rengiant to paties laikotarpio sutartį; jos tvirtina, kad priimdamos savo sprendimą rėmėsi šiomis prognozėmis ir informacija (78, 79, 90, 94 ir 96 konstatuojamosios dalys), taip pat 1997 m. turėjo išsamių žinių apie įmonę ir jos finansines perspektyvas (77 konstatuojamoji dalis). Tai, kad siekiant in fine įvertinti EDF vertę buvo remiamasi trečiųjų šalių nurodytais rinkos lūkesčiais, šiomis aplinkybėmis yra ir neteisinga, ir nenuoseklu atsižvelgiant į Prancūzijos [Respublikos] argumentus, pateiktus siekiant paaiškinti ir pagrįsti Prancūzijos institucijų tariamai priimtą sprendimą. Tai juo labiau neteisinga ir nenuoseklu dėl to, kad Prancūzijos institucijos nurodo, jog svarbiausia EDF veikla Prancūzijoje buvo vykdoma taikant 1997 m. reglamentuotus tarifus (85 konstatuojamoji dalis). Be to, nustatyti tarifai buvo maži, siekiant didinti Prancūzijos pramonės konkurencingumą ir Prancūzijos namų ūkių perkamąją galią (89 ir 95 konstatuojamosios dalys). Tyrime nepaaiškinta ir juo labiau tinkamai nepagrįsta, kodėl įmonių – biržinių akcinių bendrovių, kurios nevykdė plataus masto veiklos Prancūzijoje ir veikė rinkose, kuriose taikyti kitokie konkurencijos ir reglamentavimo suvaržymai (pvz., Ispanijos įmonės Endesa, Gas Natural ir Union Fenosa, Vokietijos įmonės RWE, EON ir Verbund, Belgijos įmonė Fluxys ir kt.) – mokamas atlygis, dividendai ir pelnas ar nuostolis galėjo lemti bendrovės EDF pelną ar nuostolį, mokamą atlygį ir dividendus; šie duomenys pateikti tarp prielaidų, nuo kurių priklauso 70 konstatuojamojoje dalyje nurodytos išvados. Galiausiai, ketvirta, tyrime nepateikus jokio pagrindimo teigiama, kad 1997 m. EDF kapitalo injekcija padidėjo tokia suma, už kurią įsigyta likvidžiojo finansinio turto (bent jau taip galėjo būti). Tačiau 1997 m. EDF buvo valstybinė komercinė pramonės įmonė ir neturėjo akcinio kapitalo (19 konstatuojamoji dalis); Prancūzijos institucijos ir EDF tuo metu teigė, kad įmonė tokį patį statusą išsaugos ir ateityje (95 ir 105 konstatuojamosios dalys). 179–181 konstatuojamosiose dalyse išsamiau įrodyta, koks rizikingas šis teiginys, nuo kurio vis dėlto labai priklauso tyrimo išvados. Priemonės pobūdis ir tikslas, aplinkybės, kuriomis ji įgyvendinta, ir priemonei taikomos taisyklės 145. Teisingumo Teismas pabrėžia, kad priemonės, kurios imtasi, pobūdis yra vienas iš svarbių aspektų, į kuriuos reikia atsižvelgti norint padaryti išvadą, kad apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principą galima taikyti (sprendimo 86 punktas). Sprendimas įnešti papildomą EDF kapitalo injekcijos sumą neapmokestinus perkvalifikuotų neteisėtų atidėjinių, susijusių su pagrindiniu tiekimo tinklu, yra tiek apskaitos sprendimas perkvalifikuoti lėšas iš vieno EDF balanso straipsnio į kitą (100 ir 105 konstatuojamosios dalys), tiek mokestinis sprendimas, nes kompetentingos institucijos mano, kad pelno mokestis turėjo būti renkamas prieš atliekant perkvalifikavimą (35 konstatuojamoji dalis), nors mokestis buvo mokamas nuo kitų į apskaitą įtrauktų perkvalifikuotų atidėjinių. Todėl neįrodyta, kad šios dvi vienos priemonės, įgyvendintos 1997 m. lapkričio 10 d. Įstatymu Nr. 97-1026, dalys (mokesčiai ir apskaita), yra neatsiejamai susijusios, kitaip, nei tvirtina Prancūzijos institucijos. 146. Įstatymo 4 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad pagal koncesijos sutartį perleistam pagrindinio tiekimo tinklo turtui natūra prilygstanti suma, nurodyta EDF balanso įsipareigojimų skiltyje, turi būti įrašyta į straipsnį „Kapitalo injekcijos“, atskaičius atitinkamus perkainojimo rezervus (28 konstatuojamoji dalis). Todėl galima daryti išvadą, kad įstatyme nustatyta, jog atliekant bet kokį apskaitos ar mokesčių pertvarkymą minėtam turtui prilygstanti suma, kurią reikia įrašyti kaip EDF kapitalo injekciją (išskyrus galimus perkainojimo rezervus), neturi būti sumažinta. Tačiau pagal Prancūzijos [Respublikos] Konstitucijos 34 straipsnį sprendimas apmokestinti EDF arba jos neapmokestinti nepatenka į įstatymo taikymo sritį, ir Įstatyme Nr. 97-1026 nebuvo galima tinkamai priimti sprendimo šiuo klausimu. Šis straipsnis riboja parlamento teisėkūros įgaliojimus mokesčių srityje – leidžiama tik nustatyti bet kokio pobūdžio mokesčio bazę, normą ir rinkimo taisykles. Taigi pagal įstatymą atlikus tokį patį perkvalifikavimą už tam tikrus į apskaitą įtrauktus atidėjinius EDF pelno mokestį mokėjo, o už kitus nemokėjo. 147. Beje, iš 104 konstatuojamojoje dalyje nurodytų parengiamųjų dokumentų, kuriuos pateikė Prancūzijos institucijos, matyti, kad 1997 m. Valstybės Taryba laikėsi nuomonės, jog su teisėkūra [įstatymais] nesusijusios nuostatos iš įstatymo projekto teksto turi būti išbrauktos; be to, taip pat buvo atmestas projektas dėl Vyriausybės įstatymo projekto pakeitimo, kuriuo siekta riboti mokesčius, kuriuos pagal įstatymą valstybė galėtų rinkti iš EDF. Galiausiai 1997 m. balandžio mėn. atsakingi ministrai nusprendė, kad kontrolės institucijos ir įmonė turi pasikeisti papildoma informacija apie išsamias EDF restruktūrizavimo taisykles, susijusias su apskaita ir mokesčiais (98 konstatuojamoji dalis). 148. Ši informacija, patikslinta ir išreikšta skaičiais [1997 m. gruodžio 22 d.] rašte, <…> priėmus įstatymą <…> (31 konstatuojamoji dalis), rodo, kad su mokesčiais susijusius įgyvendinimo aspektus galima atskirti nuo 1997 m. lapkričio 10 d. Įstatymo Nr. 97-1026 nuostatų. Šie ministrai savo EDF skirtame rašte paaiškino, kaip taikant 1997 m. lapkričio 10 d. Įstatymo Nr. 97-1026 4 straipsnį pertvarkoma EDF balanse nurodyta nuolatinė nuosavybė, ir, atrodo, netiesiogiai nusprendė dėl šio pertvarkymo mokestinių padarinių, neaptardami jokios pelningos investicijos ar privalomų įstatymo nuostatų. 149. Dėl aplinkybių, kuriomis priimta priemonė ir kurias Teisingumo Teismas nurodo kaip vieną iš svarbių veiksnių siekiant įvertinti, ar gali būti taikomas apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principas, pažymėtina, kad iš parengiamųjų posėdžių ir atitinkamo laikotarpio pagrindžiamųjų dokumentų, kuriais remiantis 1997 m. balandžio 8 d. pasirašyta valstybės ir EDF sutartis, matyti, kad atidėjiniai perkvalifikuoti atsižvelgus į tai, kad, kaip nustatyta 1996 m., Sąjungos elektros energijos rinkos bus iš dalies liberalizuotos. Todėl 1997–2000 m. sutartimi ir parengiamaisiais dokumentais, kaip ir parlamento dokumentais, siekta padaryti labiau tarptautinę EDF veiklą. Pati sutartis reiškia, kad, norint ją įgyvendinti, reikia reguliuojamojo teisės akto – tokio, kaip nurodytas Įstatyme Nr. 97-1026; taip užtikrinamas faktinis sutarties ir teisės aktų leidėjo tikslų tęstinumas. Tačiau nei 1997 m. balandžio mėn. sudarytoje sutartyje, nei parengiamuosiuose dokumentuose ir dokumentuose, kuriais pasikeista su EDF kontrolę vykdančiomis institucijomis, nepateikta pozicija dėl tikslios mokesčio sumos. 150. Dėl šių aplinkybių, apibūdintų Prancūzijos [Respublikos] pastabose pateiktoje informacijoje, vis dėlto negalima aiškiai nustatyti, kad priemonę įgyvendino investuojantis akcininkas. Iš tikrųjų viena iš tokių aplinkybių taip pat yra būtinybė pašalinti 1994 m. spalio mėn. [Prancūzijos] Audito Rūmų nustatytus pažeidimus. Nors reikėjo pašalinti apskaitos pažeidimą, dėl kurio EDF daugelį metų galėjo nemokėti pelno mokesčio, Prancūzijos institucijos pabrėžė, kad įstatymas jokiu būdu nereiškia, jog atsisakoma EDF monopolio (105 konstatuojamoji dalis), ir kad turi būti išlaikytas tvirtas pagrindas, kurį galima sukurti liberalizavus rinką (95 konstatuojamoji dalis). Iš tikrųjų liberalizavus rinką atsirado galimybių plėsti veiklą kitų valstybių narių nacionalinėse rinkose, ir 1997–2000 m. sutartyje buvo nurodyti tam tikri veiksmai, kad EDF padarytų dar labiau tarptautinę savo veiklą. Vis dėlto valdžios institucijų siekis atsižvelgiant į liberalizavimą finansinės paramos priemonėmis sudaryti palankias sąlygas nacionalinėms įmonėms neapsiriboja tik valstybinėmis įmonėmis ir nereiškia, kad valstybinė įmonė veikė kaip apdairus akcininkas. 151. Galiausiai Teisingumo Teismas nurodo, kad svarbu išnagrinėti ginčijamai priemonei taikomas taisykles siekiant nustatyti, ar ši priemonė įgyvendinta valstybei akcininkei veikiant kaip investuotojai, ar vykdant išimtinius viešosios valdžios įgaliojimus. Taigi priskiriant priemonę prie kurios nors kategorijos galima atsižvelgti į tai, ar laikomasi taikomų taisyklių, kuriomis ši priemonė reglamentuojama. Todėl reikėtų išnagrinėti taisykles, kuriomis reglamentuojamas mokesčių išteklių investavimas į tokias įmones, kokia yra EDF. Jeigu nagrinėjama priemonė nebūtų taikoma, nesurinktos pelno mokesčio pajamos 1997 m. būtų įskaičiuotos į Prancūzijos valstybės biudžeto bendrąsias įplaukas. Kaip nurodyta tuo metu taikyto 1959 m. sausio 2 d. Potvarkio Nr. 59-2 dėl pagrindinio [organinio] įstatymo, susijusio su finansų įstatymais, 18 straipsnyje, visos valstybės įplaukos, kuriomis padengiamos visos išlaidos, taip pat visos jos įplaukos ir išlaidos įtraukiamos į vieną sąskaitą, kuri vadinama bendruoju biudžetu. Taigi mokesčio įplaukos mokamos į biudžetą ir skirtos valstybei, o ne valstybėms įmonėms. 152. Šiam biudžetui taikomas konstitucinis universalumo principas, pagal kurį visos įplaukos ir visi asignavimai įrašomi į dvi atskiras grupes ir nenustatoma jokio konkretaus ryšio, pavyzdžiui, tarp pelno mokesčio įplaukų ir panaudojimo, kaip antai panaudojimo kapitalo injekcijai, skirtai tokiai valstybės įmonei, kokia yra EDF, nors pagal Prancūzijos teisę ir galima mokesčių išteklius iš anksto skirti ne valstybei, o kitam juridiniam asmeniui (mokant subsidijas arba investuojant), jeigu jie skiriami pagal aiškias nuostatas. Taigi Potvarkio Nr. 59-2 18 straipsnyje nustatyta, kad, išskyrus visų pirma paskolas ir avansus, valstybės įplaukos skiriamos išimties tvarka ir tik pagal finansų įstatymo nuostatą (Vyriausybės iniciatyva). 153. Vis dėlto <…> Įstatymas Nr. 97-1026 nebuvo finansų įstatymas, todėl pagal jį mokesčio išteklių nebuvo galima skirti EDF kapitalui. Be to, neaišku, ar konkrečios nuostatos, kurios Vyriausybės iniciatyva įtrauktos į 1997 m. biudžetui taikomą finansų įstatymą, buvo priimtos siekiant bendrovės EDF mokėtino mokesčio pajamas iš anksto skirti Prancūzijos valstybės išlaidoms, susijusioms su bet kokiomis iš to paties biudžeto finansuojamomis investicijomis į EDF kapitalą. Todėl atrodo, kad ši taisyklė, pagal kurią valstybei priskirtus mokesčių išteklius galima investuoti į atskirai nuo valstybės veikiantį juridinį asmenį, kaip antai EDF, nebuvo taikoma. 154. Beveik visa pateikta informacija aiškiai rodo, kad [Prancūzijos Respublika], prieš suteikdama ekonominės naudos (susijusios su tuo, kad nebuvo mokamas pelno mokestis) arba tuo metu, kai tokią naudą teikė, nepriėmė sprendimo investuoti į EDF atleidus nuo mokesčio. Todėl šiai priemonei apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principo taikyti negalima. Taigi toliau pateiktos pastabos dėl apdairaus neformalaus [privataus] rinkos ekonomikos investuotojo principo taikymo yra papildomos.“