GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2013 m. kovo 21 d. ( 1 )

Byla C-657/11

Belgian Electronic Sorting Technology NV

prieš

Bert Peelaers

Visys NV

(Hof van Cassatie (Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Direktyvos 84/450/EEB ir 2006/114/EB — Klaidinanti reklama ir lyginamoji reklama — Reklamos apibrėžimas — Domeno vardo registracija ir naudojimas — Metagairių naudojimas“

1. Dviejų paskutinių dešimtmečių skaitmeninė revoliucija, susijusi su interneto įsigalėjimu ir išplitimu, iš esmės pakeitė įmonių siūlomų prekių ir paslaugų reklamą ir prekybą. Dėl pasikeitusių aplinkybių vis dažniau kyla ginčų, susijusių su įmonių interneto naudojimu komerciniais tikslais. Tačiau rašytinės teisės aktai negali būti priimami tokiu pačiu tempu, koks būdingas technologijų pažangai. Todėl sprendžiant tokius ginčus, kuriuos, be kita ko, ne kartą nagrinėjo Teisingumo Teismas ( 2 ), dažnai reikia taikyti tradicines teisines sąvokas, kartais įtvirtintas Sąjungos teisės aktuose, kurios iš pradžių nebuvo skirtos taikyti faktinėms aplinkybėms, susijusioms su interneto naudojimu. Dėl tokių ginčų gali kilti klausimų, susijusių su minėtų tradicinių sąvokų apimtimi.

2. Ginčas, kurį nagrinėdamas Corte dal Hof van Cassatie (Belgija) pateikė šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, yra tipiškas tokių bylų pavyzdys. Nagrinėdamas ginčą, susijusį su interneto naudojimu reklamos tikslais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismą išaiškinti „reklamos“ apibrėžimą, numatytą Tarybos direktyvos 84/450/EEB ( 3 ) 2 straipsnio 1 punkte ir atitinkamai Direktyvos 2006/114/EB ( 4 ), kuria buvo kodifikuota Direktyva 84/450 ( 5 ), 2 straipsnio a punkte, ir nustatyti, ar minėtas apibrėžimas apima, pirma, domeno vardo registraciją ir naudojimą ir, antra, metagairių naudojimą interneto svetainės atvirajame kode.

3. Pirmiausia naudinga būtų paaiškinti, kas yra „domeno vardas“ ir „metagairės“.

4. Domeno vardas yra kombinacija raidžių ir skaičių, kurie vienareikšmiškai siejami su vienu ar keliais interneto raidiniais skaitmeniniais adresais ( 6 ), kuriuos sudaro skaičiai ir taškai, leidžiantys identifikuoti kompiuterį arba serverį, veikiantį interneto tinkle. Kalbant paprasčiau, domeno vardas yra supaprastinta ir prieinama raidinio skaitmeninio adreso, atitinkančio interneto svetainę, forma.

5. Metagairės yra atvirajame kode ( 7 ) užkoduoti interneto svetainės žodžiai. Jie nematomi interneto svetainėje; jie skirti svetainės turiniui aprašyti. Kai atliekama paieška naudojantis paieškos sistema, šioje sistemoje metagairės atpažįstamos ir jos daro įtaką įvairių interneto svetainių, kurias ši paieškos sistema nustatė kaip atitinkančias vartotojo paieškos kriterijus, išdėstymo tvarkos nustatymui. Iš principo egzistuoja dvi metagairių rūšys: „aprašomosios metagairės“ (meta description tag), kurios apibūdina interneto svetainės turinį, ir „raktinių žodžių metagairės“ (key words metatags), kurias sudaro raktinių žodžių, susijusių su tos pačios interneto svetainės turiniu, grupė. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjamas ginčas susijęs su pastarąja metagairių rūšimi.

I – Teisinis pagrindas

6. Direktyvos 84/450 2 straipsnio 1 punkte, kuri expressis verbis pakartota Direktyvos 2006/114 2 straipsnio a punkte, nustatyta: „Šioje direktyvoje vartojamos šios terminų apibrėžtys: 1) „reklama“ – tai su prekybos, verslo, amato ar profesijos vykdymu susijusios informacijos pateikimas siekiant skatinti prekių ar paslaugų, įskaitant nekilnojamąjį turtą, teises ir pareigas, tiekimą“.

7. Direktyvos 2000/31/EB ( 8 ) 2 straipsnyje numatyta: „Šioje direktyvoje taikomi šie sąvokų apibrėžimai: <...> f) „komercinė informacija“ – tai bet kokios formos informacija, tiesiogiai ar netiesiogiai reklamuojanti įmonės, organizacijos arba asmens, užsiimančio komercine, pramonine arba amatų veikla ar reglamentuojamąja profesija, prekes, paslaugas arba įvaizdį. Toliau išvardyti dalykai savaime nėra komerciniai pranešimai: — informacija, leidžianti tiesiogiai pasiekti įmonės, organizacijos ar asmens veiklą, ypač internetinis vardas (domain name) arba elektroninio pašto adresas, <...>“

II – Faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniuose teismuose ir prejudiciniai klausimai

8. Belgian Electronic Sorting Technology NV, dar vadinama NV BEST (toliau – BEST), ir Visys NV (toliau – Visys), atitinkamai kasatorė ir antroji atsakovė pagrindinėje byloje, yra bendrovės, gaminančios ir parduodančios rūšiavimo sistemas, kuriose naudojamos lazerinės technologijos.

9. 2007 m. sausio 3 d. Bert Peelaers, Visys steigėjas ir akcininkas bei pirmasis atsakovas pagrindinėje byloje, užregistravo domeno vardą „www.bestlasersorter.com“, nukreipiantį į interneto svetainę, siejamą su domeno vardu „www.lasersorter.com“ ir sutampančią su jau anksčiau Visys naudotomis svetainėmis, pasiekiamomis naudojant domenų vardus „www.visys.be“ ir „www.visysglobal.be“.

10. 2008 m. balandžio 4 d. BEST Beniliukso prekių ženklų tarnybai pateikė paraišką įregistruoti vaizdinį prekių ženklą, kuriame yra žodis BEST, 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 7, 9, 40 ir 42 klasių prekėms ir paslaugoms.

11. 2008 m. balandžio 23 d. antstolis nurodė, kad paieškos sistemoje „www.google.be“ įvedus ieškomus žodžius „Best Laser Sorter“ antra – iš karto po BEST interneto svetainės – pateikiama nuoroda į Visys interneto svetainę. Be to, nustatyta, kad pastaroji savo interneto svetainių metagairėse naudoja ženklus, kaip antai: „Helius sorter, LS9000, Genius sorter, Best+Helius, Best+Genius, Best nv“, kurie susiję su BEST arba atitinka jos parduodamų produktų pavadinimus.

12. Manydama, kad dėl domeno vardo „www.bestlasersorter.com“ registracijos ir naudojimo, taip pat jos produktų pavadinimus atitinkančių metagairių naudojimo pasisavinamas jos ženklas bei pavadinimas ir kad tai yra nuostatų klaidinančios ir lyginamosios reklamos srityje ( 9 ) pažeidimas, 2008 m. balandžio 30 d. BEST kreipėsi į teismą, kad šis įpareigotų B. Peelaers ir Visys nutraukti šiuos veiksmus. Atsakovai pateikė priešpriešinį ieškinį, kuriuo prašė panaikinti prekių ženklą BEST.

13. Pirmojoje instancijoje bylą nagrinėjęs teismas atmetė ir ieškinį, ir priešpriešinį ieškinį, išskyrus BEST prašymą pripažinti, kad dėl minėtų metagairių naudojimo pažeidžiami teisės aktai, susiję su klaidinančia ir lyginamąja reklama. Apeliacinėje instancijoje bylą nagrinėjęs teismas atmetė visą BEST prašymą, tačiau pripažino pagrįstu priešpriešinį prašymą panaikinti prekių ženklą BEST dėl skiriamųjų požymių nebuvimo.

14. Gavęs kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 2011 m. gruodžio 8 d. sprendimu atmetė BEST kasacinio skundo motyvus, išskyrus tuos, kurie susiję su nuostatų dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos pažeidimu ir į kuriuos atsižvelgdamas šis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar <...> Direktyvos 84/450 <...> 2 straipsnio ir <...> Direktyvos 2006/114 <...> 2 straipsnio sąvoką „reklama“ reikia aiškinti taip, kad jis apima ne tik domeno vardo registraciją ir naudojimą, bet ir metagairių naudojimą interneto svetainės metaduomenyse?“

III – Procesas Teisingumo Teisme

15. Nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2011 m. gruodžio 21 d. Pastabas raštu pateikė BEST, B. Peelaers ir Visys, Belgijos, Estijos, Italijos ir Lenkijos vyriausybės, taip pat Komisija. Per 2013 m. sausio 24 d. vykusį posėdį pasisakė BEST, B. Peelaaers ir Visys, taip pat Belgijos vyriausybė ir Komisija.

IV – Teisinis vertinimas

A – Dėl prašymo „ex officio“ atsakyti į tam tikrus prejudicinius klausimus

16. Pirmiausia reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismui šioje byloje pateiktas prejudicinis klausimas susijęs tik su reklamos apibrėžimo, pateikto direktyvose 84/450 ir 2006/114, išaiškinimu.

17. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad BEST Teisingumo Teismui pateiktas prašymas, kuris buvo pakartotas per teismo posėdį, atsakyti ex officio į tam tikrus prejudicinius klausimus, susijusius su prekių ženklais, t. y. klausimus, kurie, nacionalinio teismo nuomone, nepaisant BEST prašymo, neturi būti pateikiami Teisingumo Teismui, turi būti atmestas.

18. Šiuo klausimu reikia prisiminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vien prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali apibrėžti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų dalyką. Tik nacionaliniai teismai, nagrinėjantys bylą ir turintys priimti sprendimą, atsižvelgdami į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes turi įvertinti ir prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Taigi nereikia nagrinėti šalių pateiktų klausimų, kuriais išplečiamas nacionalinio teismo pateiktų klausimų dalykas ( 10 ), ypač kai nacionalinis teismas aiškiai atmetė prašymą pateikti tokius prejudicinius klausimus Teisingumo Teismui ( 11 ).

B – Dėl prejudicinio klausimo

19. Šioje byloje Teisingumo Teismui pateiktas prejudicinis klausimas skaidytinas į tris dalis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvose 84/450 ir 2006/114 pateiktas reklamos apibrėžimas apima, pirma, domeno vardo registraciją, antra, domeno vardo naudojimą ir, trečia, metagairių naudojimą interneto svetainių atviruosiuose koduose.

20. Prieš pradedant išsamiai nagrinėti atskiras prejudicinio klausimo dalis, manau, reikia pateikti keletą pirminių pastabų dėl reklamos apibrėžimo, pateikto dviejose minėtose direktyvose.

1. Dėl direktyvose 84/450 ir 2006/114 pateikto reklamos apibrėžimo

a) Dėl galimybės plačiai aiškinti direktyvose 84/450 ir 2006/114 pateiktą „reklamos“ apibrėžimą

21. Direktyvos 84/450 2 straipsnio 1 punkte, kaip ir Direktyvos 2006/114 2 straipsnio a punkte, reklama apibrėžiama kaip „su prekybos, verslo, amato ar profesijos vykdymu susijusios informacijos pateikimas siekiant skatinti prekių ar paslaugų, įskaitant nekilnojamąjį turtą, teises ir pareigas, tiekimą“.

22. Abiejose direktyvose pateikiamas ypač platus reklamos, kuri gali būti įvairių formų ( 12 ), kurių iš anksto neįmanoma griežtai nustatyti, apibrėžimas. Taigi, atsižvelgiant į tai ir į apibrėžimus, įvairūs argumentai verčia mane sutikti su tam tikrų į bylą įstojusių šalių pateiktu vertinimu, kad būtų geriausia reklamos sąvoką aiškinti plačiai.

23. Pirma, manau, kad tai išplaukia iš dviejose direktyvose numatyto ypač plataus paties sąvokos pažodinio aiškinimo. Apibrėžimo turinys, kuriame bendrai nurodomas „informacijos pateikimas“, mano nuomone, akivaizdžiai rodo Sąjungos teisės aktų leidėjo valią nenustatyti išankstinių ribojimų jokiam į minėtos nuostatos taikymo sritį patenkančiam pateikimui, išskyrus sąlygą, kad informacija turi būti realiai pateikia. Be to, aplinkybė, kad apibrėžime nenurodoma informacijos pateikimo forma, rodo, jog apibrėžimas apima visus pateikimo būdus.

24. Antra, platus reklamos apibrėžimo aiškinimas, panašu, yra veiksmingesnis siekiant nagrinėjamų direktyvų tikslų, ypač siekiant užtikrinti sąžiningą konkurenciją vidaus rinkoje ir laisvą bei sąmoningą vartotojų pasirinkimą ( 13 ). Šiuo klausimu sutinku su Italijos vyriausybės pastabomis, kad pagal siaurą reklamos apibrėžimo aiškinimą gali likti nereglamentuotos retesnės reklamos pateikimo formos, kurios gali turėti didesnę įtaką vartotojams. Be to, Sąjungos teisės aktų leidėjo noras į Direktyvos 2006/114 taikymo sritį įtraukti visas įmanomas reklamos formas aiškiai išplaukia iš šios direktyvos 8 konstatuojamosios dalies, pagal kurią „pageidautina pateikti plačią lyginamosios reklamos koncepciją, leisiančią apimti visus lyginamosios reklamos būdus“.

25. Trečia, platus reklamos sąvokos aiškinimas taip pat atitinka Teisingumo Teismo požiūrį šioje srityje, tiek vertinant lyginamąją reklamą, kai Teisingumo Teismas pripažino, jog direktyvose pateiktas platus apibrėžimas apima visas tokios rūšies reklamos formas ( 14 ), tiek vertinant reklaminės informacijos pateikimo būdus ( 15 ).

26. Taigi atsižvelgdamas į šiuos vertinimus išsamiai nagrinėsiu atskiras reklamos apibrėžimo, nurodyto šios išvados 6 ir 21 punktuose, dalis.

b) Dėl atskirų reklamos apibrėžimą sudarančių elementų

27. Iš direktyvų 84/450 ir 2006/114 atitinkamai 2 straipsnio 1 punkte ir 2 straipsnio a punkte pateikto apibrėžimo matyti, kad reklamą sudaro trys elementai: pirma, tai turi būti „informacijos pateikimas“, antra, ši informacija turi būti susijusi „su prekybos, verslo, amato ar profesijos vykdymu“ ir, trečia, jos tikslas turi būti „skatinti prekių ar paslaugų <...> tiekimą“.

28. Taigi, nors antrasis ir trečiasis šio apibrėžimo elementai nekelia ypatingų aiškinimo problemų, pirmo elemento, t. y. „informacijos pateikimo“, kuris, mano nuomone, yra šioje byloje nagrinėjamo klausimo esmė, aiškinimas yra problemiškas.

29. Vis dėlto konkrečiai dėl pirmojo reklamos apibrėžimo elemento pirmiausia reikia įvertinti terminologinį aspektą. Reikia pažymėti, kad šis apibrėžimo elementas skirtingose direktyvos versijose įvairiomis oficialiosiomis kalbomis lingvistiniu požiūriu nėra tapatus. Pavyzdžiui, apibrėžimo versijoje italų kalba kalbama apie „qualsiasi forma di messaggio“, prancūzų ir ispanų kalbomis – atitinkamai „toute forme de communication“ ir „toda forma de comunicación“, anglų kalba „the making of a representation in any form“, o vokiečių kalba – „jede Äußerung“.

30. Atsižvelgiant į tai, reikia pažymėti, kad iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, jog Sąjungos teisės nuostatos turi būti aiškinamos ir taikomos vienodai, atsižvelgiant į visomis Europos Sąjungos kalbomis parengtas versijas ( 16 ). Esant neatitikimų skirtingose kalbinėse versijose, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės nuostatų, kurių dalis ji yra, bendrą struktūrą ir tikslą ( 17 ).

31. Neatsižvelgiant į įvairius skirtingose kalbinėse versijose vartojamų terminų niuansus, man atrodo akivaizdu, kad jais visais apibrėžiama bendra pateikimo koncepcija, t. y. veikla, apimanti ženklų ir informacijos perdavimą vieno subjekto kitam ( 18 ). Atsižvelgiant į direktyvų 84/450 ir 2006/114 bendrą struktūra ir tikslus, nagrinėjamą apibrėžimą reikia aiškinti remiantis bendra pateikimo koncepcija, be kita ko, aiškiai vartojama įvairiose lingvistinėse versijose ( 19 ).

32. Komunikacijų moksle „pateikimo“ apibrėžimą paprastai sudaro keletas elementų ( 20 ), tarp kurių paprastai būna: (i) perdavėjas, t. y. informacijos perdavimo sistema (objektas arba subjektas); (ii) gavėjas, t. y. adresatas, kuris gauna ir vertina informaciją; (iii) kanalas, t. y. priemonė, kuria siunčiama arba gaunama žinutė; (iv) formalus kodas, t. y. ženklų sistema, dėl kurios įmanomas perdavimas; (v) kontekstas, t. y. situacija, kuriai esant vyksta (ir su kuria susijęs) pateikimas; ir galiausiai (vi) pati informacija, t. y. turinys to, ką norima pateikti.

33. Požiūris, pagrįstas tokiu sąvokos „pateikimas“ apibrėžimu, mano nuomone, gali būti pagrindas siekiant patikrinti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trys nurodytos faktinės aplinkybės sudaro pirmąjį reklamos apibrėžimo, pateikto minėtose direktyvose, elementą, t. y. ar tai yra informacijos pateikimas.

34. Dėl antrojo šio apibrėžimo elemento, t. y. informacijos pateikimo, susijusio su prekybos, verslo, amato ar profesijos vykdymu, galima pažymėti, kad nuoroda į „pateikimą“, panašu, reiškia, kad tai turi būti perduota neasmeniškai visuomenei, naudojantis informacijos perdavimo priemonėmis, kuriomis galima perduoti ją neapibrėžtam skaičiui asmenų, todėl, panašu, reikia atmesti tarpasmeninį perdavimą ( 21 ).

35. Galiausiai dėl trečiojo elemento, t. y. siekio skatinti, reikia nurodyti, jog minėtoje nuostatoje visiškai nereikalaujama, kad tokie tikslai tiesiogiai išplauktų iš informacijos pateikimo, be to, nebūtina, kad pateiktoje informacijoje aiškiai būtų kalbama apie prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kuris skatinamas šiuo pateikimu. Todėl manau, kad apibrėžimas gali apimti ir netiesioginio prekių tiekimo ir paslaugų teikimo skatinimo atvejus. Direktyva taikoma ne tik produkto ar prekių ženklo reklamos atvejais (kai pateikimas turi įtakos siūlomos prekės ir paslaugos arba prekių ženklo, kurį naudojant minėtos prekės ir paslaugos parduodamos, įvaizdžiui), bet ir vadinamosios institucinės reklamos atvejais, t. y. reklamos, kuria darant įtaką įmonės įvaizdžiui kartu skatinama pati įmonės veikla ir kuria netiesiogiai siekiama padidinti aptariamos įmonės prekių ir paslaugų paklausą.

c) Dėl direktyvose 84/450 ir 2006/114 pateikto „reklamos“ apibrėžimo ir Direktyvoje 2000/31 pateikto „komercinio pranešimo“ apibrėžimo santykio

36. Manau, kad pirmiausia reikia aptarti Komisijos, Visys ir B. Peelaers pateiktą argumentą dėl direktyvose 84/450 ir 2006/114 pateikto „reklamos“ apibrėžimo ir Direktyvoje 2000/31 pateikto „komercinio pranešimo“ apibrėžimo santykio.

37. Iš tikrųjų remdamiesi tuo, kad Direktyvos 2000/31 2 straipsnio f punkte pateiktame „komercinio pranešimo“ apibrėžime nurodyta, jog „toliau išvardyti dalykai savaime nėra komerciniai pranešimai: informacija, leidžianti tiesiogiai pasiekti įmonės <...> veiklą, ypač internetinis vardas <...>“, Komisija ir atsakovai pagrindinėje byloje tvirtina, kad tas pats požiūris mutatis mutandis turi būti taikomas direktyvose 84/450 ir 2006/114 nurodytai „reklamos“ sąvokai, kurios apibrėžimas yra beveik toks pats kaip ir Direktyvoje 2000/31 nurodyto „komercinio pranešimo“. Todėl domeno vardo nepriskyrimas komerciniam pranešimui turėtų savaime reikšti, kad jam netaikoma ir „reklamos“ sąvoka, todėl į pirmą ir antrą prejudicinio klausimo dalis reikėtų atsakyti neigiamai.

38. Aš su tokiu požiūriu nesutinku.

39. Šiuo klausimu visų pirma reikia pažymėti, kad, viena vertus, direktyvos 84/450 ir 2006/114 ir, kita vertus, Direktyva 2000/31 buvo priimtos siekiant skirtingų tikslų ( 22 ), todėl pirmosiose esantys apibrėžimai nebūtinai automatiškai taikytini ir antrajai.

40. Konkrečiau kalbant, pagal Direktyvos 2006/114 1 straipsnį šia direktyva siekiama apsaugoti prekybininkus nuo klaidinančios reklamos ir jos nesąžiningų pasekmių bei nustatyti sąlygas, kuriomis lyginamoji reklama yra leistina. Iš šios direktyvos 4, 6, 8 ir 9 konstatuojamųjų dalių bei iš Direktyvos 84/450, kuri, kaip jau buvo minėta, buvo kodifikuota Direktyva 2006/114, 1 straipsnio matyti, kad nuostatų nesąžiningos ir lyginamosios reklamos srityje tikslas saugoti vartotojų interesus ir pasirinkimo laisvę, kuri gali būti apribota arba iškreipta netinkamos reklamos. Šios nuostatos, be kita ko, skirtos tinkamam bendrosios rinkos veikimui užtikrinti, neiškraipant konkurencijos jos viduje ( 23 ).

41. Iš Direktyvos 200/31 1 straipsnio matyti, kad šia direktyva siekiama prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos veikimo užtikrinant laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą tarp valstybių narių.

42. Konkrečiau kalbant, Direktyvoje 2000/31 numatytos nuostatos dėl komercinių pranešimų tikslas didinti įmonių, veikiančių informacinės visuomenės paslaugų srityje, veiklos skaidrumą, taip užtikrinant vartotojų interesus ir sandorių sąžiningumą ( 24 ). Šiuo tikslu joje nurodoma tam tikra informacija, kuri turi būti pateikta elektroniniame komerciniame pranešime ( 25 ), ir nustatomos tam tikros nuostatos dėl neužsakytų komercinių pranešimų, kuriomis siekiama apsaugoti tokių pranešimų gavėjus, kad nebūtų pakenkta interaktyvių tinklų veikimui ( 26 ), taip pat tiesioginės nuostatos, skirtos, kad būtų užtikrintas taisyklių dėl reglamentuojamų profesijų laikymasis ( 27 ).

43. Be to, iš Direktyvos 2000/31 2 straipsnio ir iš direktyvų 84/450 ir 2006/114 2 straipsnio matyti, kad juose pateikiami apibrėžimai taikytini tik atitinkamų direktyvų tikslams pasiekti. Atsižvelgiant į tai, nors ir negalima atmesti galimybės, kad termino apibrėžimas vienoje direktyvoje gali būti naudojamas aiškinant kitoje direktyvoje pateiktą apibrėžimą, manau, kad tai negali būti daroma automatiškai. Be to, negalima nepažymėti to, kaip dvi direktyvos, nors panašiai, apibrėžia dvi skirtingai pavadintas sąvokas, t. y. „reklamą“ ir „komercinius pranešimus“. Tikriausiai, jei Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų manęs, kad šios dvi sąvokos priskirtinos tai pačiai koncepcijai, jis būtų šias sąvokas pavadinęs vienodai.

44. Galiausiai bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad Direktyvoje 200/31 pateiktas komercinių pranešimų apibrėžimas, kiek jame vartojamas žodis „savaime“, nepanaikina galimybės, jog tam tikromis aplinkybėmis domenų vardai taip pat gali būti pripažinti komerciniu pranešimu ( 28 ).

45. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, jog aplinkybė, kad Direktyvos 2000/31 2 straipsnio f punkte nurodyta, jog domenų vardai savaime nėra komerciniai pranešimai, nereiškia, kad tokie domenų vardai taikant direktyvose 84/450 ir 2006/114 pateiktą reklamos apibrėžimą automatiškai nelaikytini reklama.

2. Dėl trijų prejudicinio klausimo dalių

46. Atsižvelgiant į išdėstytas prielaidas reikia pradėti nagrinėti tris nacionalinio teismo Teisingumo Teismui pateikto prejudicinio klausimo dalis.

a) Dėl domeno vardo registracijos

47. Pirmoje savo prejudicinio klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar domeno vardo registracija gali būti pripažinta reklama, kaip ji suprantama pagal direktyvas 84/450 ir 2006/114.

48. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad domeno vardo registracija yra formalus veiksmas, kai subjektas prašo nustatytos domenų vardų valdymo organizacijos, kuri dažniausiai būna privatinės teisės subjektas ( 29 ), užregistruoti jo pasirinktą domeno vardą, kurį jis ketina naudoti. Jei tenkinamos registracijos sąlygos ( 30 ) ir sumokamas atitinkamas mokestis, minėta organizacija pagal sutartį įsipareigoja minėtą domeno vardą įtraukti į savo duomenų bazę ir nukreipti interneto vartotojus, kurie įveda minėtą domeno vardą, tik į jo savininko nurodytu IP adresu ( 31 ).

49. Be to, reikia taip pat pažymėti, kad vien domeno vardo registracija jokiu būdu nereiškia, kad šis domeno vardas bus naudojamas interneto svetainei sukurti, nes jis gali likti ir nenaudojamas neapibrėžtą laiko tarpą.

50. Manau, jog, atsižvelgiant į šias aplinkybes, akivaizdu, kad pirma aprašyti formalumai nėra reklaminio pobūdžio pranešimo pateikimas. Todėl, mano nuomone, domeno registracijos negali apimti direktyvose 84/450 ir 2006/114 pateiktas reklamos apibrėžimas.

b) Dėl domeno vardo naudojimo

51. Antroje prejudicinio klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar domeno vardo naudojimas gali būti pripažintas reklama, kaip ji suprantama pagal direktyvas 84/450 ir 2006/114.

52. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai nenurodo, ką jis turi omenyje klausime vartodamas terminą domeno vardo „naudojimas“. Vis dėlto šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip matyti, be kita ko, iš kai kurių į bylą įstojusių šalių pareiškimų per teismo posėdį, domeno vardas gali būti naudojamas įvairiais būdais.

53. Pirmasis ir akivaizdžiausias domeno vardo naudojimo būdas yra tinklalapio, kuriame apsilankyti galima naudojantis IP adresu, atitinkančio domeno vardą, sukūrimas ir pateikimas internete. Apie šį domeno naudojimo būdą, panašu, ir kalbama pagrindinėje byloje, nes Visys domenų vardus, kurie primena jos konkurentės pavadinimą, iš tikrųjų naudojo pateikdama internete tinklalapius, pasiekiamus naudojantis šiais domenų vardais.

54. Neatsižvelgdamas į prekių tiekimo ar paslaugų teikimo skatinimo tikslą, kuris gali būti susijęs arba nesusijęs su tokiu domeno vardo naudojimo būdu ir kuris turi būti nustatytas kiekvienu konkrečiu atveju, manau, kad norint patikrinti, ar realus tinklalapio, pasiekiamo naudojantis konkrečiu domeno vardu, pateikimas internete yra reklamos forma, reikia nustatyti, ar toks pateikimas internete gali būti laikomas informacijos pateikimu, kaip jis suprantamas pagal direktyvas 84/450 ir 2006/114.

55. Tikrinant, ar yra elementų, kurie paprastai būdingi pateikimui, manau, galima būtų remtis šios išvados 32 ir 33 punktuose nurodytu požiūriu. Tinklalapio pateikimo internete atveju, manau, galima nustatyti pateikėją, t. y. asmenį, kuris internete pateikia svetainę, pasiekiamą adresu, sutampančiu su domeno vardu, gavėją, t. y. vartotoją, kuris į interneto svetainę patenka įrašęs į naršyklę domeno vardą, ir informaciją, t. y. tinklalapio turinį, kuris gali būti reklaminio pobūdžio, kaip nurodyta šios išvados 35 punkte. Informacijai perduoti naudojamas kanalas yra prie interneto tinklo prijungtas kompiuteris. Formalų kodą sudaro rašytiniai, vaizdiniai arba garsiniai ženklai, naudojami informacijai internetu perduoti. Kontekstas priklauso nuo konkrečios situacijos.

56. Be to, tinklalapio pateikimas internete neabejotinai yra neasmeninio informacijos perdavimo visuomenei būdas, kuris leidžia ją perduoti neapibrėžtam skaičiui asmenų. Taigi šios išvados 34 punkte nurodytas „pateikimo“ reikalavimas yra tenkinamas.

57. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad tinklalapio pateikimas internete adresu, sutampančiu su domeno vardu, yra domeno vardo naudojimo būdas, reiškiantis pateikimą, kaip jis suprantamas pagal direktyvas 84/450 ir 2006/114. Todėl toks pateikimas vykdant ūkinę veiklą siekiant skatinti prekių tiekimą ar paslaugų teikimą yra reklama, kaip ji suprantama pagal minėtas direktyvas.

58. Vis dėlto, nors ir kyla abejonių, tačiau man atrodo, kad įmanomi ir kiti domeno vardo naudojimo būdai, kurie tam tikromis sąlygomis gali būti vertinami kaip reklamos forma.

59. Pavyzdžiui, įmonės domeno vardą dažnai naudoja įprastuose reklaminiuose pranešimuose, kaip antai televizijos reklamoje, skrajutėse, periodinės spaudos skelbimuose, siekdamos pateikti nuorodą į įmonės (arba konkrečios prekės ar paslaugos) tinklalapį. Taip vartotojui pranešama apie galimybę gauti papildomos ir galbūt reklaminės informacijos, kuri apima reklaminę žinutę ir ją išplečia arba kuri skirta pačios įmonės veiklai skatinti, netiesiogiai siekiant padidinti jos prekių ir paslaugų paklausą ( 32 ). Tokiomis aplinkybėmis man atrodo, jog nekyla abejonių, kad domeno vardas naudojamas pateikiant informaciją, kuri yra reklama.

60. Vis dėlto gali būti, kad pats domeno vardas stricto sensu yra reklaminio pobūdžio, kai, pavyzdžiui, į jį įtraukiami elementai, reklamuojantys siūlomas prekes ar paslaugas. Neatsižvelgiant į klausimus, susijusius su prekių ženklu ir konkurento pavadinimu, interneto svetainės „www.bestlasersorter.com“ atvejis, mano nuomone, yra pakankamai akivaizdus to pavyzdys, nes aiškiai galima daryti prielaidą, jog prisijungus prie aptariamos interneto svetainės galima rasti geriausias rūšiavimo sistemas, kuriose naudojamos lazerinės technologijos. Taigi toks domeno vardo naudojimas gali būti laikomas reklamine informacija.

61. Pavyzdžiui, atsižvelgdamas į pagrindinės bylos faktines aplinkybes, manau, kad domeno vardo, kuris turi įmonės tiekiamų prekių ar paslaugų reklamos požymių ir kuris realiai naudojamas internete, įtraukimas į paieškos sistemos duomenų bazę gali būti laikomas reklaminiu pranešimu. Iš tikrųjų interneto vartotojui atlikus paiešką paieškos sistemoje, domeno vardas, kurį jo savininkas įtraukė į paieškos sistemos duomenų bazę, tikrai pasirodys ekrane. Toks domeno vardo naudojimas yra pateikimas, kuris, atsižvelgiant į šio domeno vardo aiškų skatinamąjį tikslą, yra reklaminio pobūdžio.

62. Vis dėlto galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į jo nagrinėjamos bylos konkrečias faktines aplinkybes, turės nustatyti, ar konkrečiai šiuo atveju domeno vardo naudojimu siekiama skatinti prekių tiekimą ir paslaugų teikimą ir ar šis naudojimas patenka į direktyvose 84/450 ir 2006/114 pateikto reklamos apibrėžimo taikymo sritį.

c) Dėl metagairių naudojimo

63. Trečioje ir paskutinėje prejudicinio klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar metagairių naudojimas interneto svetainės atvirajame kode gali būti pripažintas reklama, kaip ji suprantama pagal direktyvas 84/450 ir 2006/114.

64. Naudinga būtų priminti, kad metagaires iš esmės sudaro raktiniai žodžiai, kuriuos interneto svetainės savininkas įrašo į savo svetainės programinį kodą, kad glaustai apibūdintų turinį. Šiuos žodžius atpažįsta internetinės paieškos sistemos, kai interneto vartotojas juos nurodo atlikdamas paiešką per paieškos sistemą. Taip šie raktiniai žodžiai daro įtaką paieškos rezultatams, lemdami geresnę atitinkamos interneto svetainės matomumo poziciją sąraše, kuris pateikiamas kaip paieškos rezultatas. Tačiau pačių metagairių naudotojas nemato.

65. Norint atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, reikia patikrinti, ar metagairių naudojimas turi informacijos, susijusios su ūkine veikla, siekiant skatinti prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, pateikimo, nurodyto šios išvados 6 ir 23 punktuose minėtame reklamos apibrėžime, požymių.

66. Reikia pažymėti, kad, kaip ir domeno vardo naudojimo atveju, norint patikrinti, ar yra pirmasis direktyvose nurodyto reklamos apibrėžimo elementas, t. y. informacijos pateikimas, galima vadovautis šios išvados 32 ir 33 punktuose nurodytu požiūriu, vertinant, ar yra paprastai pateikimo sampratai būdingų elementų.

67. Metagairių naudojimo interneto svetainės atvirajame kode atveju, mano nuomone, galima nustatyti pateikėją, t. y. asmenį, kuris į atvirąjį kodą įrašo raktinius žodžius. Šis subjektas įrašo metagairę atitinkantį raktinį žodį, siekdamas, kad jį atpažintų internetinės paieškos sistemos ir tai turėtų įtakos minėtų paieškos sistemų naudotojo atliktos paieškos rezultatams.

68. Sunkiau atsakyti į klausimą, ar galima nustatyti gavėją, kuris gauna informaciją, ir ar raktinis žodis, naudojamas kaip metagairė, gali būti laikomas šiam gavėjui perduodama informacija. Iš tikrųjų vartotojas, kuris naudodamasis interneto paieškos sistema atlieka paiešką, nežino raktinio žodžio, naudojamo kaip metagairė. Jį atpažįsta tik paieškos sistema, tačiau gavėjui jis tiesiogiai nepateikiamas.

69. Vis dėlto taikant platų pateikimo koncepcijos aiškinimą, kaip siūliau šios išvados 22–25 punktuose, galima konstatuoti, kad interneto vartotojas, atliekantis paiešką per interneto paieškos sistemą, yra netiesioginis informacijos, t. y. raktinio žodžio metagairės, gavėjas, kuris šią informaciją gauna per paieškos sistemą. Taigi informacija, kurią pateikėjas siekia perduoti gavėjui per metagairę ir kurią šis gauna per interneto paieškos sistemą, yra interneto svetainėje, kurios atvirajame kode yra metagairė, pateikta informacija, susijusi su raktiniu žodžiu ir dėl kurios ši svetainė yra reikšminga naudotojui gavėjui, kuris atlieka paiešką paieškos sistemoje. Akivaizdu, kad tai yra netiesioginis pateikimas per tarpininką, tačiau, mano nuomone, tai turi būti vertinama kaip viena iš pateikimo formų.

70. Dėl kitų šios išvados 32 punkte minėtų pateikimo apibrėžimo elementų pažymėtina, kad kanalas šiuo atveju taip pat yra prie interneto tinklo prijungtas kompiuteris ir paieškos sistemą paleidžianti programa. Formalus kodas yra terminas, naudojamas raktiniam žodžiui apibrėžti, o kontekstas čia taip pat priklauso nuo kiekvieno atvejo aplinkybių ir ypač nuo atliktos paieškos. Pateikimo reikalavimas, mano nuomone, taip pat yra įvykdytas, nes į interneto svetainės atvirąjį kodą įrašyta metagairė, laikytina pateikimo forma, skiriama neapibrėžtam asmenų ratui, t. y. visiems, kurie naudodamiesi paieškos sistema atlieka paiešką pagal raktinį žodį – metagairę.

71. Remiantis tokiu požiūriu reikia pažymėti, jog jei būtų nustatyta, kad metagairės buvo įrašytos į interneto svetainės atvirąjį kodą verčiantis ūkine veikla ir siekiant skatinti prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, tokia veikla galėtų būti pripažinta reklama, kaip ji suprantama pagal direktyvas 84/450 ir 2006/114. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į faktines jo nagrinėjamos bylos aplinkybes, turės patikrinti, ar taip yra šiuo atveju.

V – Išvada

72. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Hof van Cassatie pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip: Domeno vardo registracija nėra reklama, kaip ji suprantama pagal 1984 m. rugsėjo 10 d. Direktyvos 84/450/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl klaidinančios reklamos suderinimo 2 straipsnį ir 2006 m. gruodžio 12 d. Direktyvos 2006/114/EB dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos 2 straipsnį. Domeno vardo naudojimas ir metagairių naudojimas interneto svetainės atvirajame kode gali būti pripažinti reklama, kaip ji suprantama pagal minėtas direktyvas. Tačiau nacionalinis teismas turi patikrinti, ar konkrečiu atveju tenkinami minėtose direktyvose pateikto reklamos apibrėžimo reikalavimai.

( 1 ) Originalo kalba: italų.

( 2 ) Žr., pavyzdžiui, 2010 m. kovo 23 d. Sprendimą Google France ir Google (C-236/08-C-238/08, Rink. p. I-02417), 2011 m. liepos 12 d. Sprendimą L’Oréal ir kt. (C-324/09, Rink. p. I-6011) ir 2011 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą Interflora ir Interflora British Unit (C-323/09, Rink. p. I-8625).

( 3 ) 1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyva 84/450/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl klaidinančios reklamos suderinimo (OL L 250, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t. p. 227).

( 4 ) 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/114/EB dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos (OL L 376, p. 21).

( 5 ) Žr. Direktyvos 2006/114 pirmą konstatuojamąją dalį.

( 6 ) Tokie alfanumeriniai adresai paprastai vadinami IP adresais (angl. Internet Protocol address) ir juos sudaro skaičiai, pagal kuriuos tiksliai nustatoma priemonė (host), prijungta prie informacinio tinklo, naudojančio Internet Protocol kaip ryšių protokolą.

( 7 ) Terminas „atvirasis kodas“ vartojamas kalbant apie rašytinį tekstą, t. y. programavimo kalba surašytas instrukcijas, kurios, kad veiktų, turi būti nurodytos. Interneto svetainių atveju atvirieji kodai įprastai rašomi HTML kalba, kurią vienintelę galima naudoti kuriant tiesiogines interneto nuorodas.

( 8 ) 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, p. 1).

( 9 ) Šioje byloje reikšmingas nacionalinės teisės aktas, kuriuo grindžiamas ieškinys, yra 1991 m. liepos 14 d. Komercinės veiklos ir vartotojų informavimo ir apsaugos įstatymas (Handelspraktijkenwet), kuriuo į Belgijos teisę buvo perkelta Direktyva 84/450.

( 10 ) Žr. 2006 m. liepos 6 d. Sprendimą Kersbergen-Lap ir Dams-Schipper (C-154/05, Rink. p. I-6249, 22 ir 23 punktai).

( 11 ) Šiuo klausimu žr. 1988 m. spalio 5 d. Sprendimą Alsatel Novasam (247/86, Rink. p. 5987, 7 ir 8 punktai).

( 12 ) 2001 m. spalio 25 d. Sprendimas Toshiba Europe (C-112/99, Rink. p. I-7945, 28 punktas).

( 13 ) Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2006/114 3, 4 ir 9 konstatuojamąsias dalis.

( 14 ) Konkrečiai dėl lyginamosios reklamos, be 12 išnašoje minėto Sprendimo Toshiba, taip pat žr. 2003 m. balandžio 8 d. Sprendimą Pippig Augenoptik (C-44/01, Rink. p. I-3095, 35 punktas) ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimą De Landtsheer Emmanuel (C-381/05, Rink. p. I-3115, 16 punktas).

( 15 ) Dar 1993 m. lapkričio 17 d. Sprendime Komisija prieš Prancūziją (C-68/92, Rink. p. I-5881, 16 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad reklama būtinai apima informacijos skleidimą siekiant informuoti vartotojus apie prekės ar paslaugos buvimą ir kokybę, kad būtų padidintas pardavimo mastas; ši informacija gali būti platinama ir kitais būdais nei žodžiu, raštu ar vaizdais per spaudą ir žiniasklaidą. Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato Y. Bot išvados, pateiktos 2011 m. sausio 13 d. byloje Inter-Mark Group (C-530/09, Rink. p. I-10675) 55 punktą.

( 16 ) Žr. 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimą Rockfon (C-449/93, Rink. p. I-4291, 28 punktas), 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimą EMU Tabac ir kt. (C-296/95, Rink. p. I-1605, 36 punktas) bei 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Jyske Finans (C-280/04, Rink. p. I-10683, 31 punktas).

( 17 ) Žr. neseniai priimtą 2012 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Kurcums Metal (C-558/11, 48 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Taip pat žr. 2000 m. kovo 9 d. Sprendimą EKW ir Wein & Co (C-437/97, Rink. p. I-1157, 42 punktas) ir 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimą Borgmann (C-1/02, Rink. p. I-3219, 25 punktas).

( 18 ) Pati termino „pateikimas“ etimologija (iš lotynų k. „cum“ – su, ir „munire“ – tvirtinti, statyti, taip pat „comunico“ – pasidalyti) jau leidžia manyti apie informacijos perdavimą.

( 19 ) Pavyzdžiui, be pirma minėtų versijų prancūzų ir ispanų kalba, versijoje portugalų kalba nurodoma „qualquer forma de comunicação“.

( 20 ) Šio požiūrio pradininkas yra Harold D. Lasswell jau penktajame dešimtmetyje publikavęs „The Structure and Functions of Communication in Society“ (1948 m. Niujorkas). Pagal jo pateiktą vadinamąjį 5 W modelį, kurį vėliau perėmė ir plėtojo kiti autoriai, kiekvieną pateikimą galima apibūdinti šiuo klausimu: „Who says What in What channel to Whom With what effects“, t. y. „kas sako kam ką kokiu kanalu ir dėl ko“.

( 21 ) Vis dėlto reikia pažymėti, kad ne visose kalbinėse versijose remiamasi „pateikimo“ koncepcija.

( 22 ) Mano nuomone, ši išvada prieštarauja lex generalis ir lex specialis santykiui tarp nagrinėjamų direktyvų, kaip tai nurodo kai kurios į bylą įstojusios šalys.

( 23 ) Žr. Direktyvos 2006/114 2, 3 ir 6 konstatuojamąsias dalis.

( 24 ) Žr. Direktyvos 2000/31/EB 29 konstatuojamąją dalį. Šiuo klausimu taip pat žr. 2 išnašoje minėtą Sprendimą L’Oréal ir kt.

( 25 ) Žr. Direktyvos 2000/31 6 straipsnį.

( 26 ) Žr. Direktyvos 2000/31/EB 7 straipsnį, taip pat 30 ir 31 konstatuojamąsias dalis.

( 27 ) Žr. Direktyvos 2000/31 EB 8 straipsnį ir 32 konstatuojamąją dalį.

( 28 ) Be to, iš Komisijos pasiūlymo dėl Direktyvos 2000/31 priėmimo, nurodyto pačios Komisijos pastabose (COM(1998) 586 galutinis, p. 11), matyti, kad ši institucija manė, jog domenų vardų nurodymas turėtų būti laikomas komerciniu pranešimu tik tam tikrais atvejais. Taigi negalima atmesti galimybės, kad kitais atvejais domenų vardai gali būti laikomi komerciniais pranešimais.

( 29 ) Pavyzdžiui, generinių aukščiausio lygio domenų vardus (kaip antai „.com“, arba „.org7) suteikia Internet Corporation for Assigned Names and Numbers (ICANN), kuri yra privačios teisės subjektas. Tuo tarpu aukščiausio lygio domenų vardus „.eu“ suteikia ne pelno organizacija EURid (European Registry for Internet Domains) pagal 2002 m. balandžio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 733/2002 dėl .eu Aukščiausio lygio domeno įdiegimo (OL L 113, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 394) nuostatas.

( 30 ) Paprastai registruoti kompetentinga organizacija registruoja arba atsisako registruoti atsižvelgdama tik į tai, ar prašomas registruoti domeno vardas nėra naudojamas; patikrinimas, ar pareiškėjas turi teisę į pasirinktą vardą, paprastai neatliekamas.

( 31 ) Žr. šios išvados 6 išnašą.

( 32 ) Dėl „institucinės reklamos“ koncepcijos žr. šios išvados 35 punktą.