Bylos T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 ir T‑146/07

General Technic-Otis Sàrl ir kt.

prieš

Europos Komisiją

„Konkurencija – Karteliai – Liftų ir eskalatorių montavimo ir priežiūros rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Manipuliavimas viešaisiais pirkimais – Rinkų pasidalijimas – Kainų nustatymas“

Sprendimo santrauka

Atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiajai bendrovei, be kita ko, tuo atveju, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės vykdo patronuojančiosios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius. Esant tokiai situacijai patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto narės, todėl sudaro vieną įmonę. Taigi aplinkybė, kad patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, leidžia Komisijai sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, adresuoti patronuojančiajai bendrovei, nekeliant reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą darant pažeidimą. Šiuo atžvilgiu Komisija negali apsiriboti konstatavimu, kad įmonė gali daryti lemiamą įtaką kitai įmonei, netikrindama, ar tokios įtakos iš tikrųjų būta. Atvirkščiai, Komisija iš esmės privalo įrodyti tokią lemiamą įtaką, remdamasi visais faktiniais duomenimis, visų pirma galimais vienos įmonės įgaliojimais duoti nurodymus kitai įmonei. Tuo konkrečiu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės kapitalo, viena vertus, ši patronuojančioji bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės elgesiui ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės elgesiui. Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas, tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojančioji bendrovė daro lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės komercinei politikai. Tada Komisija gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė, kuri turi nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, galinčių patvirtinti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai. Beje, vertinimas, ar patronuojančiosios bendrovės bendrai kontroliavo savo dukterinę bendrovę, turi būti atliktas atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes. Todėl Komisijos atliktas ankstesnių bylų faktinių aplinkybių vertinimas negali būti perkeltas kiekvienu konkrečiu atveju, nes sprendimai kitose bylose gali turėti tik orientacinę vertę, jei bylų aplinkybės nėra identiškos. Tai reiškia, kad tuo atveju, kai pažeidimo laikotarpiu patronuojančiajai bendrovei tiesiogiai priklauso 100 % vienos iš jos dukterinių bendrovių kapitalo, o netiesiogiai per šią dukterinę bendrovę – 100 % kitų dukterinių bendrovių, esančių įvairiose valstybėse narėse, kapitalo, Komisija teisėtai preziumuoja, jog per šį pažeidimo laikotarpį patronuojančioji bendrovė darė lemiamą įtaką pastarųjų bendrovių komercinei politikai. (žr. 56–60, 69, 70, 108, 381 punktus)

Pagal bausmių ir sankcijų individualizavimo principą, taikomą visose administracinėse procedūrose, kurios gali pasibaigti sankcijų skyrimu pagal Sąjungos konkurencijos normas, įmonė gali būti nubausta tik už veiksmus, kuriais ji kaltinama individualiai. Tačiau šis principas turi būti suderintas su įmonės sąvoka. Komisija gali sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, adresuoti bendrovių grupės patronuojančiajai bendrovei ne dėl to, kad patronuojančioji bendrovė kurstė savo dukterinę bendrovę padaryti pažeidimą, ir juo labiau ne dėl to, kad patronuojančioji bendrovė dalyvavo darant tą pažeidimą, o todėl, kad jos sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį. Nekaltumo prezumpcijos principas, įtvirtintas, be kita ko, Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnio 2 dalyje, yra viena iš Sąjungos teisės sistemoje pripažįstamų pagrindinių teisių ir jis buvo dar kartą patvirtintas SESV 6 straipsnio 2 dalimi ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnio 1 dalimi. Atsižvelgiant į atitinkamų pažeidimų pobūdį ir už juos skirtų sankcijų pobūdį bei griežtumą, nekaltumo prezumpcijos principas galioja ir per procedūras dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimo, per kurias gali būti skirtos vienkartinės ar periodinės baudos. Tokiomis aplinkybėmis pažeidimo inkriminavimo taisyklė, kaip antai prezumpcija, kad patronuojančioji bendrovė, kuriai priklauso 100 % jos dukterinių bendrovių kapitalo, joms daro lemiamą įtaką, nepažeidžia nekaltumo prezumpcijos. Europos Žmogaus Teisių Teismas nusprendė, jog pagal Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnį nėra draudžiamos faktinės ar teisinės prezumpcijos, aptinkamos baudžiamuosiuose įstatymuose, bet reikalaujama, kad joms būtų taikomos protingos ribos, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir užtikrinant teisę į gynybą. Taigi nekaltumo prezumpcija nepažeidžiama, jei per su konkurencija susijusias procedūras tam tikros išvados padaromos remiantis bendrąją patirtimi, su sąlyga, kad atitinkamos įmonės turi galimybę šias išvadas paneigti. (žr. 71, 73, 77 punktus)

Motyvuose, kurių reikalaujama pagal EB 253 straipsnį, turi būti aiškiai ir nedviprasmiškai nurodyti ginčijamą aktą priėmusios Sąjungos institucijos argumentai, kad suinteresuotieji asmenys žinotų tokio sprendimo priėmimo priežastis, o kompetentingas teismas galėtų vykdyti kontrolę. Klausimas, ar sprendimo motyvai atitinka šios nuostatos reikalavimus, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir kontekstą bei visas atitinkamą klausimą reglamentuojančias teisės normas. Be to, motyvavimas gali būti netiesioginis, su sąlyga, kad jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti, dėl ko buvo imtasi atitinkamų priemonių, o Bendrajam Teismui suteikia pakankamai informacijos tam, kad jis galėtų vykdyti kontrolę. (žr. 80, 97, 301 ir 302 punktus)

Diversifikuoto konglomerato holdingo bendrovės patronuojančiosios bendrovės, kuri savo dukterinių bendrovių veiklą kontroliuoja tik tiek, kiek reikia vykdant pareigas, kurios patronuojančiajai bendrovei tenka savo pačios akcininkų atžvilgiu, statusas negali paneigti atsakomybės už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus, tenkančios patronuojančiajai bendrovei, kuriai priklauso 100 % jos dukterinių bendrovių kapitalo, prezumpcijos. Bendrovių grupės atveju holdingo bendrovė – tai bendrovė, kuri turi sujungti įvairių bendrovių akcinio kapitalo dalis ir užtikrinti vieningą valdymą. (žr. 84 punktą)

Kiek tai susiję su patronuojančiosios bendrovės, kuriai priklauso 100 % jos dukterinių bendrovių kapitalo, atsakomybės už šių dukterinių bendrovių padarytus Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus prezumpcija, aplinkybė, kad tam tikri šių dukterinių bendrovių darbuotojai elgėsi priešingai patronuojančiosios bendrovės nurodymams, be kita ko, slėpdami savo veiksmus nuo savo vadovybės ir nuo patronuojančiosios bendrovės, nepaneigia atitinkamų dukterinių bendrovių savarankiškumo nebuvimo prezumpcijos. Šiuo atžvilgiu skirtumas tarp dukterinių bendrovių ir jų darbuotojų, padariusių pažeidimus ir slėpusių savo veiksmus nuo savo vadovų ir patronuojančiosios bendrovės, yra dirbtinis. Šie darbuotojai, palyginti su juos įdarbinusiomis dukterinėmis bendrovėmis, yra susiję santykiu, kuriam būdinga tai, kad jie dirba kuriai nors iš šių dukterinių bendrovių, yra jai pavaldūs ir šio santykio laikotarpiu yra integruoti į šias bendroves, taip su kiekviena iš jų sudarydami vieną ekonominį vienetą. (žr. 87 punktą)

Konkurencijos teisėje įmonės sąvoka apima bet kokį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdą. Paprasto akcijų ar net jų kontrolinio paketo turėjimo nepakanka tam, kad jas turintį subjektą būtų galima laikyti užsiimančiu ūkine veikla, jeigu jis suteikia vien akcininko ar dalininko teises ir atitinkamomis aplinkybėmis teisę gauti dividendus, kurie yra tik turto nuosavybės vaisiai. Tačiau kai bendrovės kontrolinį akcijų paketą turintis subjektas iš tikrųjų kontroliuoja šią bendrovę tiesiogiai ar netiesiogiai kišdamasis į jos valdymą, jis turi būti laikomas dalyvaujančiu kontroliuojamos įmonės ūkinėje veikloje. Tam, kad būtų nustatyta, ar tokia kontrolė iš tikrųjų buvo vykdoma, analizuojant, ar kelios vienos grupės bendrovės sudaro vieną ekonominį vienetą, galima atsižvelgti į tai, ar patronuojančioji bendrovė darė įtaką kainų politikai, gamybos ir platinimo veiklai, pardavimo tikslams, bendrajam pelnui, pardavimo sąnaudoms, mokėjimų srautui, ištekliams ir rinkodarai, taip pat į visus reikšmingus duomenis apie ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, kurie sieja šias bendroves ir kurie gali skirtis, nelygu konkretus atvejis, todėl negalima pateikti baigtinio jų sąrašo. (žr. 101, 103 punktus)

Teisės į gynybą paisymas per visą procedūrą, galinčią pasibaigti sankcijų, pirmiausia vienkartinių arba periodinių baudų, skyrimu, yra vienas iš pagrindinių Sąjungos teisės principų, kurio turi būti laikomasi net per administracinę procedūrą. Šiuo atžvilgiu pranešimas apie kaltinimus yra procedūrinė garantija taikant šį pagrindinį principą. Pagal šį principą, be kita ko, reikalaujama, kad pranešime apie kaltinimus, kurį Komisija adresuoja įmonei, kuriai ketina skirti sankciją už konkurencijos taisyklių pažeidimą, būtų nurodyti esminiai veiksniai, kuriais remdamasi ji kaltina šią įmonę, kaip antai faktinės aplinkybės, kuriomis kaltinama, jų kvalifikavimas ir įrodymai, kuriais remiasi Komisija, kad ši įmonė turėtų galimybę pateikti savo argumentus per jos atžvilgiu pradėtą administracinę procedūrą. Šiomis aplinkybėmis paprastu kaltinimus pagrindžiančio dokumento nepateikimu teisė į gynybą pažeidžiama, tik jeigu atitinkama įmonė įrodo, kad, pirma, Komisija šiuo dokumentu grindė kaltinimą dėl pažeidimo buvimo ir, antra, šis kaltinimas galėjo būti įrodytas tik darant nuorodą į minėtą dokumentą. Jei buvo kitų dokumentinių įrodymų, apie kuriuos šalys žinojo per administracinę procedūrą ir kurie konkrečiai pagrindžia Komisijos išvadas, tai, kad suinteresuotajam asmeniui nepateikti kaltinamieji dokumentai nebuvo priimtini kaip įrodymai, negali turėti įtakos ginčijamame sprendime pateiktų kaltinimų pagrįstumui. Taigi atitinkama įmonė turi įrodyti, kad rezultatas, prie kurio Komisija priėjo savo sprendime, būtų kitoks, jei dokumentas, kuris jai nebuvo pateiktas ir kuriuo Komisija rėmėsi inkriminuodama pažeidimą šiai įmonei, nebūtų laikomas įrodymu. (žr. 122–124, 197 punktus)

Nors Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės negali būti kvalifikuojamos kaip teisės norma, kurios administracija turi paisyti bet kuriuo atveju, vis dėlto jose nustatyta elgesio taisyklė, nurodanti administracijos praktiką, nuo kurios konkrečiu atveju ji negali nukrypti, nenurodžiusi vienodo požiūrio principą atitinkančių priežasčių. Priėmusi tokias elgesio taisykles ir apie jas pranešusi viešai paskelbdama, jog nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems skirtos šios normos, Komisija savanoriškai apribojo savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos principų, pažeidimą. Be to, minėtose gairėse bendrai ir abstrakčiai nustatytas metodas, kurio Komisija įsipareigojo laikytis nustatydama baudų dydį, todėl jomis užtikrinamas įmonių teisinis saugumas. (žr. 137–139 punktus)

Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimų sunkumas turi būti vertinamas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, konkrečiomis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos privaloma atsižvelgti, sąrašo nėra. Remiantis Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1 A punkto pirma pastraipa, vertindama pažeidimo sunkumą Komisija turi išnagrinėti konkrečią įtaką rinkai tik tada, kai šią įtaką galima įvertinti. Norėdama įvertinti šią įtaką Komisija turi atsižvelgti į įprastą konkurenciją, kuri būtų buvusi, jei nebūtų buvę pažeidimo. Kadangi ieškovės neįrodė, kad konkrečią kartelių įtaką buvo galima įvertinti, vertindama pažeidimų sunkumą Komisija neprivalo atsižvelgti į konkrečią pažeidimų įtaką. Antikonkurencinės praktikos įtaka nėra lemiamas kriterijus vertinant pažeidimo sunkumą. Su tam tikro elgesio ketinimais susiję aspektai gali turėti daugiau reikšmės nei su šia įtaka susiję aspektai visų pirma tada, kai savo prigimtimi tai yra sunkūs pažeidimai, pavyzdžiui, rinkų pasidalijimas. Atitinkamai pažeidimo pobūdis vaidina lemiamą vaidmenį apibūdinant pažeidimus kaip „labai sunkius“. Iš labai sunkių pažeidimų aprašymo minėtose gairėse matyti, kad susitarimai arba suderinti veiksmai, kuriais visų pirma siekiama pasidalyti rinkas, vien dėl savo pobūdžio gali būti pripažinti „labai sunkiais“ ir nebūtina apibūdinti tokių veiksmų konkrečiai pagal jų įtaką arba geografinį paplitimą. Šią išvadą patvirtina tai, kad aprašant sunkius pažeidimus aiškiai nurodoma, jog jie turi įtakos rinkai ir veikia didesnes bendrosios rinkos sritis, o labai sunkių pažeidimų aprašyme neminimas joks konkrečios įtakos rinkai arba poveikio tam tikroje konkrečioje teritorijoje reikalavimas. Šie pažeidimai taip pat įtraukti ir į pavyzdinį kartelių, kurie EB 81 straipsnio 1 dalies c punktu aiškiai pripažinti nesuderinamais su bendrąja rinka, sąrašą. Be sunkių konkurencijos trukdymų, kuriuos sukelia tokie karteliai, jais, įpareigojant šalis paisyti įvairių, dažnai nacionalinėmis sienomis apribotų, rinkų, šios rinkos taip pat atribojamos ir taip paneigiamas pagrindinis Sutartyje numatytas Bendrijos rinkos integracijos tikslas. Teismų praktikoje tokie pažeidimai, ypač jei tai yra horizontalūs karteliai, taip pat pripažįstami „ypač sunkiais“ arba „akivaizdžiais pažeidimais“. Be to, pagal minėtas gaires geografinės rinkos dydis yra tik vienas iš trijų bendro pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo kriterijų. Tarp šių tarpusavyje susijusių kriterijų geografinės rinkos dydis nėra savarankiškas kriterijus, nes tik tie pažeidimai, kurie susiję su keliomis valstybėmis narėmis, gali būti kvalifikuojami kaip „labai sunkūs“. Nei Sutartis, nei Reglamentas Nr. 1/2003, nei šios gairės, nei teismų praktika neleidžia daryti išvados, kad tik labai didelės geografinės apimties ribojimai gali būti taip kvalifikuojami. Be to, visa valstybės narės teritorija, net jeigu ji yra sąlyginai maža, palyginti su kitomis valstybėmis narėmis, bet kuriuo atveju yra didelė bendrosios rinkos dalis. (žr. 135, 151, 152, 156, 158–160, 163, 164, 180, 182‑184, 195, 202, 206 punktus)

Komisijos sprendimų, kuriais konstatuojamas Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimas ir skiriamos baudos, atveju atitinkamos rinkos dydis iš esmės nėra privalomas veiksnys, o tik vienas iš reikšmingų veiksnių vertinant pažeidimo sunkumą, nes Komisija neprivalo apibrėžti atitinkamos rinkos arba įvertinti jos dydžio, jei nagrinėjamo pažeidimo dalykas yra antikonkurencinis. Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse nenumatyta, kad baudų dydis apskaičiuojamas pagal bendrąją apyvartą arba pagal įmonių apyvartą atitinkamoje rinkoje. Vis dėlto gairėse nedraudžiama į tokią apyvartą atsižvelgti nustatant baudos dydį, kad būtų laikomasi bendrųjų Sąjungos teisės principų ir kai to reikia atsižvelgiant į aplinkybes. Be to, Komisija nuosekliai nustato bendrus pradinių baudų už keliose valstybėse narėse padarytus pažeidimus dydžius, nes atsižvelgiant į paveiktų rinkų dydį šios baudos yra tuo didesnės, kuo didesnis yra šių rinkų dydis, tačiau konkreti matematinė formulė netaikoma. Tokiomis aplinkybėmis nėra reikalo nei sumažinti už Liuksemburge padarytą pažeidimą skirtos pradinės baudos bendro dydžio, kuris yra lygus pusei minimalios ribos, minėtose gairėse paprastai numatytos labai sunkaus pažeidimo atveju, nei konstatuoti, kad šis dydis yra per didelis. (žr. 168–172, 174, 176, 177, 180, 203 punktus)

Apskaičiuojant pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį skiriamas baudas, diferencijuotas atitinkamų įmonių vertinimas neatsiejamai susijęs su pagal šią nuostatą Komisijai suteiktų įgaliojimų įgyvendinimu. Naudodamasi savo diskrecija Komisija turi individualizuoti sankciją, atsižvelgdama į atitinkamų įmonių veiksmus ir požymius, kad kiekvienu atveju būtų užtikrintas visiškas Sąjungos konkurencijos taisyklių veiksmingumas. Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse nustatyta, kad, esant tam tikram pažeidimo sunkumo laipsniui, jei pažeidimą padaro kelios įmonės (pavyzdžiui, kartelio atveju), gali prireikti pakoreguoti bendrą pradinį dydį, kad būtų nustatytos konkrečios pradinės baudos, kuriomis būtų atsižvelgta į kiekvienos įmonės dydį ir tikrąją jos pažeidimo įtaką konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės. Ypač būtina atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti didelę žalą kitiems ūkio subjektams ir visų pirma vartotojams. Be to šiose gairėse taip pat patikslinta, jog vienodos bausmės už tokį pat elgesį principas tam tikrais atvejais gali lemti, kad atitinkamoms įmonėms bus skirtos skirtingos baudos, ir ši diferenciacija nepriklausys nuo konkrečių aritmetinių skaičiavimų. Todėl Komisija nepažeidžia vienodo požiūrio principo tuo atveju, kai atsižvelgia į skirtumus tarp situacijos, kai įmonė dalyvavo vienoje kartelio, kuris pripažintas prieštaraujančiu konkurencijos taisyklėms, dalyje ir situacijos, kai įmonės dalyvavo keliose tokio kartelio dalyse, taigi – į skirtingas apyvartas atitinkamų įmonių abiejų kategorijų atveju. (žr. 210–212, 220 ir 221 punktus)

Remiantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi, pažeidimo trukmė yra vienas iš kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant, kokio dydžio baudą skirti konkurencijos taisykles pažeidusioms įmonėms, nes Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse skiriami trumpos trukmės pažeidimai (paprastai trumpesni nei vieni metai), kurių atveju pagal sunkumą nustatyta pradinė bauda nedidinama, vidutinės trukmės pažeidimai (paprastai nuo vienų iki penkerių metų), kurių atveju ši bauda gali būti padidinta 50 %, ir ilgos trukmės pažeidimai (paprastai ilgesni nei penkeri metai), kurių atveju ši bauda gali būti padidinta 10 % už kiekvienus metus. Todėl Komisija pagal taisykles, kurias ji sau nustatė šiose gairėse, pradinę baudą galėjo padidinti 80 %, t. y. po 10 % už kiekvienus metus, dėl ilgiau kaip aštuonerius metus daryto pažeidimo trukmės, ir tokio padidinimo negalima lakyti akivaizdžiai neproporcingu, atsižvelgiant į ilgą pažeidimo trukmę. Be to, vieno tęstinio pažeidimo, kuriam būdinga tai, kad per visą pažeidimo vykdymo laikotarpį jo dalyviai siekė bendro tikslo – be kita ko, pasiskirstyti projektus ir apriboti savo individualų komercinį elgesį pateikiant pasiūlymus, ir kuris dėl šios priežasties per visą laikotarpį buvo labai sunkus, atveju Komisija turi teisę taikyti tokį patį dauginimo koeficientą už visą pažeidimo laikotarpį. (žr. 225, 226, 228, 229, 232 punktus)

Būtinybė užtikrinti pakankamai atgrasomąjį baudos poveikį, kai ji nepateisina bendro baudų dydžio padidinimo įgyvendinant konkurencijos politiką, reikalauja, kad bauda būtų pakoreguota siekiant atsižvelgti į siekiamą poveikį įmonei, kuriai ji skirta, kad ji nebūtų pernelyg maža arba, priešingai, per didelė, visų pirma atsižvelgiant į atitinkamos įmonės finansinį pajėgumą, laikantis reikalavimų, kylančių iš, viena vertus, būtinybės užtikrinti baudos veiksmingumą ir, kita vertus, proporcingumo principo laikymosi. Šiuo klausimu Komisija turi teisę atsižvelgti į bendrą kiekvienos kartelyje dalyvaujančios įmonės apyvartą kaip į reikšmingą kriterijų nustatant atgrasomąjį poveikį turintį dauginimo koeficientą. Taigi įmonės dydis ir bendri ištekliai yra reikšmingi kriterijai, turint omenyje siekiamą tikslą – užtikrinti baudos veiksmingumą koreguojant jos dydį, atsižvelgiant į įmonės bendrus išteklius ir jos galimybes surinkti šiai baudai sumokėti būtinas lėšas. Pradinės baudos dauginimo koeficiento nustatymu tam, kad bauda būtų pakankamai atgrasanti labiau siekiama užtikrinti baudos veiksmingumą, nei atsižvelgti į pažeidimo žalą normaliai konkurencijai, taigi – jo sunkumą. Be to, tai, kad nebuvo įvertinta atitinkamos įmonės pakartotinio pažeidimo tikimybė, neturi jokios įtakos dauginimo koeficiento teisėtumui. Sąsaja tarp, viena vertus, įmonių dydžio ir bendrų išteklių ir, kita vertus, būtinybės užtikrinti atgrasomąjį baudos poveikį nenuginčijama. Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad didelė įmonė, turinti finansinių išteklių, kurie yra dideli, palyginti su kitais kartelio dalyviais, gali lengviau surinkti jos baudai sumokėti būtinas lėšas, o tai pateisina baudos, proporcingai didesnės nei bauda, už tą patį pažeidimą skirta tokių išteklių neturinčiai įmonei, skyrimą, be kita ko, padauginus ją iš tam tikro koeficiento, kad būtų užtikrintas pakankamai atgrasomasis poveikis. Kadangi pradinės baudos padidinimu tam, kad bauda būtų pakankamai atgrasanti visų pirma siekiama užtikrinti baudos veiksmingumą atsižvelgiant į finansines įmonės galimybes, nustatydama taikytiną dauginimo koeficientą Komisija neturi atsižvelgti į tai, kad įmonė sukūrė konkurencijos taisyklių laikymosi programą. (žr. 239–242, 245, 247 punktus)

Pranešimas dėl baudų neskyrimo ir sumažinimo kartelių bylose yra priemonė, kuria siekiama nepažeidžiant aukštesnės galios teisės aktų patikslinti kriterijus, kurių Komisija laikosi, kai naudojasi savo diskrecija nustatydama už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus skirtas baudas. Iš to kyla šios diskrecijos apsiribojimas, kuris vis dėlto nėra nesuderinamas su didelės Komisijos diskrecijos išsaugojimu. Taigi Komisija turi didelę diskreciją vertinti, ar įrodymai, kuriuos pateikė įmonė, paprašiusi taikyti Pranešimą dėl bendradarbiavimo, turi didelę papildomąją vertę, kaip tai suprantama pagal minėto pranešimo 21 dalį. Taip pat Komisija, konstatavusi, kad įrodymai turi didelę papildomąją vertę, kaip tai suprantama pagal Pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį, turi diskreciją nustatyti tikslų baudos sumažinimo atitinkamai įmonei lygį. Pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmoje pastraipoje yra numatytos baudos dydžio sumažinimo ribos skirtingoms nurodytoms įmonių kategorijoms. Tokiomis aplinkybėmis Komisija akivaizdžiai neperžengia savo diskrecijos ribų, kai baudą sumažina į minėtas ribas patenkančiu dydžiu, jeigu įrodymai, neatsižvelgiant į jų kokybę ir naudingumą, buvo pateikti tuo metu, kai Komisija jau turėjo reikiamos informacijos EB 81 straipsnio pažeidimui įrodyti, jau buvo atlikusi ne vieną patikrinimą ir jau buvo gavusi kitos įmonės pagal minėtą pranešimą pateiktą prašymą. (žr. 260, 261, 263–265, 270, 273, 274, 278, 282‑284, 289, 291, 295, 298, 309–312, 322, 323, 326, 328–332, 345–349, 375, 377 punktus)

Kaltinimas, kuris buvo suformuluotas ieškinio išnašoje ir ieškovių nebuvo išplėtotas, neatitinka Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytų sąlygų, todėl yra nepriimtinas. (žr. 338 punktą)

Teisę remtis teisėtų lūkesčių apsauga turi kiekvienas asmuo, esantis tokioje padėtyje, kai Sąjungos administracija paskatino jo pagrįstų lūkesčių atsiradimą, suteikusi tikslių garantijų. Tačiau teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu negalima remtis tuo atveju, kai administracija nesuteikė tikslių garantijų. Tokios garantijos – tai tiksli, nesąlyginė ir nuosekli informacija iš įgaliotų ir patikimų šaltinių. Nustatant baudos už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą dydį tai, kad pranešime apie kaltinimus Komisija pareiškė, jog ketina sumažinti baudą ne pagal Pranešimą dėl baudų neskyrimo ir sumažinimo kartelių bylose, negali būti tiksli garantija dėl to, kokiu mastu ar dydžiu atitinkamų įmonių bauda tam tikromis aplinkybėmis bus sumažinta. Vadinasi, dėl tokio teiginio negali atsirasti kokių nors teisėtų lūkesčių šiuo atžvilgiu. Ankstesnė Komisijos sprendimų praktika negali būti teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje. (žr. 359–364 punktus)

Pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina atitinkamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, todėl kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams. Šiuo klausimu, atsižvelgiant į tai, kad po pranešimo apie kaltinimus atsiuntimo pasiūlyto bendradarbiavimo vertė buvo nedidelė, Komisijos sprendimas, kuriuo suteikiamas tik minimalus 1 % dydžio baudos sumažinimas dėl faktinių aplinkybių neginčijimo, nepažeidžia proporcingumo principo, nes šis sumažinimas pridedamas prie tų, kurie jau buvo suteikti pagal Pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių bylose. (žr. 366, 370, 383 punktus)