PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS

2003 m. kovo 6 d.( )

„Valstybės pagalba – Komisijos kompetencijos nebuvimas – Teisės į gynybą pažeidimas – Esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimas – Pagalbos sąvoka – EB 87 ir 295 straipsnių pažeidimas – Rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis investuotojas – Tinkamas atlyginimo dydis – Pareigos motyvuoti pažeidimas“

Sujungtose bylose T‑228/99 ir T‑233/99

Westdeutsche Landesbank Girozentrale, įsteigtas Diuseldorfe (Vokietija), atstovaujamas advokatės F. Montag, nurodęs adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

Land Nordrhein-Westfalen, atstovaujama advokatės M. Schütte, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

ieškovai,

palaikomi

Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos W.‑D. Plessing, padedamo advokato H.‑F. Wissel,

įstojusios į bylą šalies,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą K.‑D. Borchardt ir V. Kreuschitz, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

atsakovę,

palaikomą

Bundesverband deutscher Banken eV, įsteigtos Berlyne (Vokietija), atstovaujamos advokato H.‑J. Niemeyer,

įstojusios į bylą šalies,

dėl prašymo panaikinti 1999 m. liepos 8 d. Komisijos sprendimą 2000/392/EB dėl valstybės pagalbos, Vokietijos suteiktos Westdeutsche Landesbank ─ Girozentrale (WestLB) (OL L 150, 2000, p. 1),

EUROPOS BENDRIJŲ

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji išplėstinė kolegija),

kurį sudaro pirmininkas R. M. Moura Ramos, teisėjai V. Tiili, J. Pirrung, P. Mengozzi ir A. W. H. Meij,

posėdžio sekretorė D. Christensen, administratorė,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2002 m. birželio 5 ir 6 d. posėdžiams,

priima šį

Sprendimą

Ginčo aplinkybės

I – Ginčo kontekstas

1 Šios bylos yra susijusios su Wohnungsbauförderungsanstalt des Landes Nordrhein-Westfalen (toliau – WfA) integravimu į Westdeutsche Landesbank Girozentrale (toliau – WestLB) (toliau – turto perkėlimas, arba ginčijamas sandoris).

A – Reikalavimai dėl nuosavo kapitalo, nustatyti Nuosavų lėšų direktyvoje ir Mokumo direktyvoje

2 Pagal 1989 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyvą 89/647/EEB dėl kredito įstaigų mokumo koeficiento (OL L 386, p. 14) ir 1989 m. balandžio 17 d. Tarybos direktyvą 89/299/EEB dėl kredito įstaigų nuosavų lėšų (OL L 124, p. 16) bankai privalo turėti nuosavo kapitalo ne mažiau kaip 8 % savo pagal riziką įvertintų aktyvų ir rizikingų nebalansinių sandorių. Priėmus šias direktyvas, 1992 m. sausio 1 d. buvo padaryti Kreditwesengesetz (Vokietijos kredito įstaigų įstatymas) pakeitimai, ir nauji reikalavimai įsigaliojo 1993 m. birželio 30 dieną.

3 Kalbant apie šiose direktyvose nustatytą naują 8 % slenkstinį dydį, ne mažiau kaip pusę atitinkamos sumos turi sudaryti „pagrindinis kapitalas“, apimantis kapitalo dalis, kuriomis kredito įstaiga gali tiesiogiai ir neribotai disponuoti, kad padengtų galimus nuostolius. Pagrindinis kapitalas yra labai svarbus bendram banko apsirūpinimui nuosavomis lėšomis, kalbant apie bankų veiklos priežiūrą, nes „papildomos nuosavos lėšos“ (2 klasės nuosavos lėšos) pripažįstamos kaip rizikingų banko sandorių garantija tik tokio dydžio, kokio dydžio yra pagrindinis kapitalas, kuriuo disponuojama.

4 Be to, banko galimybės prisiimti didelių pozicijų riziką ribojamos atsižvelgiant į jo nuosavų lėšų dydį. WfA perkėlimo metu pagal Kreditwesengesetz 13 straipsnį viena didelė pozicija negalėjo viršyti 50 % kredito įstaigos nuosavų lėšų, o visos didelės pozicijos, viršijančios 15 % nuosavų lėšų, negalėjo nuosavų lėšų dydžio viršyti daugiau nei aštuonis kartus. Po to, kai 1994 m. Kreditwesengesetz buvo suderintas su 1992 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyva 92/121/EEB dėl kredito įstaigų didelių pozicijų stebėjimo ir kontrolės (OL L 29, 1993, p. 1), maksimalus vienos paskolos dydis buvo apribotas 25 % banko nuosavų lėšų, o visos didelės pozicijos, viršijančios 10 % banko nuosavų lėšų, negalėjo nuosavų lėšų dydžio viršyti daugiau nei aštuonis kartus.

5 Be to, pagal 1989 m. gruodžio 15 d. Antrosios Tarybos direktyvos 89/646/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kredito įstaigos veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimu, iš dalies keičiančios Direktyvą 77/780/EEB (OL L 386, p. 1), 12 straipsnį yra ribojamas dalyvavimo kitų kredito įstaigų ir bankų kapitale dydis. Pagal Kreditwesengesetz 12 straipsnį – ši nuostata nėra paremta Bendrijos teise, bet tokių nuostatų yra ir kitose valstybėse narėse, – pvz., numatyta, kad bendras ilgalaikių investicijų, kurioms priskiriamos ir ne finansų sektoriaus įmonių akcijos, dydis neturi viršyti bendro nuosavų lėšų dydžio. 1993 m. birželio 30 d. Vokietijos bankai turėjo laikytis nuosavoms lėšoms keliamų naujų nuostatų reikalavimų.

B – WestLB

6 WestLB yra viešosios teisės reglamentuojama kredito įstaiga, kuriai taikomi Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės (toliau – žemė) įstatymai. 1991 m. gruodžio 31 d. WestLB pripažintos nuosavos lėšos buvo 5,1 mlrd. Vokietijos markių (DEM). Pagal šios žemės įstatymus WestLB vykdė tris funkcijas. Jis vykdė centrinio taupomųjų kasų banko funkciją šioje žemėje, o nuo 1992 m. liepos 17 d. – ir Brandenburgo žemėje. Jis atliko valstybės ir komunalinio banko funkcijas, be kita ko, vykdydamas finansinius sandorius savo akcininkų vardu. Galiausiai jis atliko įprastas banko operacijas.

7 100 % WestLB akcijų priklauso viešajam sektoriui. Pagrindinis jo akcininkas yra žemė (43,2 %), kiti akcininkai – Landschaftsverband Rheinland ir Landschaftsverband Westfalen-Lippe (Reino krašto ir Vestfalijos-Lipės regionų miestų susivienijimai), iš kurių kiekvienas turi 11,7 % akcijų, bei Rheinischer Sparkassen- und Giroverband ir Westfälisch-Lippischer Sparkassen- und Giroverband (Reino krašto ir Vestfalijos-Lipės regionų taupomųjų kasų asociacijos), iš kurių kiekviena turi 16,7 % akcijų. Turto perkėlimo metu ir bent iki 1999 m. liepos 8 d. šis akcijų pasiskirstymas nekito.

8 Pagal savo balansą WestLB grupė Vokietijos bankų sektoriuje užima trečią vietą po Deutsche Bank AG ir Dresdner Bank AG. WestLB grupė teikia finansines paslaugas įmonėms ir viešosioms įstaigoms ir dalyvauja tarptautinėse finansų rinkose, kuriose vykdo sandorius tiek savo, tiek kitų skolos vertybinių popierių emitentų vardu. Kaip ir daugelis kitų universalių Vokietijos bankų, WestLB turi finansų įstaigų ir įmonių akcijų. 1997 m. WestLB didelę dalį savo veiklos vykdė už Vokietijos Federacinės Respublikos ribų.

C – WfA

9 WfA buvo įsteigta 1957 m., iki 1991 m. gruodžio 31 d. ji veikė kaip Vokietijos viešosios teisės įstaiga ir turėjo teisinį subjektiškumą. Pradinis jos kapitalas buvo 100 mln. DEM, o visos akcijos priklausė žemei. Pagal įstatymus vienintelė WfA užduotis buvo remti būsto statybą suteikiant beprocentes arba lengvatines paskolas. Kaip viešąjį interesą tenkinanti įstaiga, ji buvo atleista nuo pelno mokesčio, turto mokesčio ir profesinės veiklos mokesčio apyvartiniam kapitalui.

10 Žemė prisiėmė WfA, kaip viešosios teisės įstaigos, galimus nuostolius ir garantavo už visus jos įsipareigojimus. Po turto perkėlimo šios garantijos nepasikeitė.

D – „WfA“ integravimas į „WestLB“

11 Pagal Gesetz zur Regelung der Wohnungsbauförderung (Būsto statybos rėmimo reguliavimo įstatymas), kurį 1991 m. gruodžio 18 d. priėmė žemės parlamentas, WfA 1992 m. sausio 1 d. buvo perkelta į WestLB.

12 Įstatymo motyvuojamojoje dalyje šis turto perkėlimas yra grindžiamas tuo, kad taip padidėja WestLB nuosavos lėšos, o tai leidžia šiai kredito įstaigai tenkinti griežtesnius šios srities reikalavimus, taikomus nuo 1993 m. birželio 30 d. Be to, WfA ir WestLB būsto statybos rėmimo veiklos sujungimas turėtų leisti pagerinti jos veiksmingumą.

13 Perkeldama turtą žemė panaikino apie 7,4 mlrd. DEM WfA garantiją už žemės įsipareigojimus, susijusią su paskolomis būsto statybai remti.

14 WestLB perėmė visas WfA teises ir visus įsipareigojimus (išskyrus garantiją už žemės skolinius įsipareigojimus, susijusius su būsto statybos rėmimu, kuri buvo panaikinta iki turto perkėlimo). WfA tapo ekonominiu ir organizaciniu požiūriu nepriklausoma viešosios teisės įstaiga, WestLB struktūroje neturinčia atskiro teisinio subjektiškumo. Taigi WfA pradinis kapitalas ir rezervai turi būti apskaitomi WestLB balanse kaip specialieji rezervai. Dėl savo atsakomybės už galimus įstaigos nuostolius ir būdama garantas žemė ir toliau atsako už WfA įsipareigojimus.

15 WfA turto dalys, t. y. jos kapitalas, rezervai, būsto statybos rėmimo fondai, kiti skoliniai reikalavimai, taip pat būsimas pelnas iš paskolų statyboms, po perkėlimo WestLB pagal šio sprendimo 11 punkte minėto įstatymo 2 straipsnio 16 dalies antrą pastraipą ir toliau buvo skiriamos būsto statybos rėmimo veiklai. Tačiau pagal šį įstatymą perkeltas turtas turėjo dar vieną paskirtį: nuo šiol jis turėjo būti laikomas nuosavu kapitalu pagal Kreditwesengesetz ir atitinkamai pagal Direktyvą 89/299, kuris būtų naudojamas apskaičiuojant banko mokumo koeficientą ir atitinkamai taip pat būtų naudojamas kaip garantija WestLB komercinėje, t. y. konkurencinėje, veikloje.

16 Vykdant turto perkėlimą WestLB akcininkai, pakeitę pagrindinį susitarimą, susitarė, kad aktyvai, skirti būsto statybai remti, turi būti išsaugoti, net jei WestLB patirs nuostolių, kuriuos reikės dengti iš pradinio kapitalo. WfA kapitalas gali būti naudojamas vidaus garantijoms tik po to, kai kitos WestLB nuosavos lėšos pačios bus panaudotos garantijoms. Pagrindiniame susitarime buvo pažymėta, kad WestLB akcininkų atsakomybė už galimus įstaigos nuostolius taip pat apima specialiuosius WfA rezervus. WestLB likvidavimo atveju žemė turi pirmenybės teisę į WfA kapitalą. Be to, buvo paskelbta, kad WestLB aprūpinimo nuosavomis lėšomis padidėjimas integravus WfA yra žemės piniginis įnašas ir kad akcininkai nuo 1992 m. po pirmųjų mokestinių metų rezultatų paskelbimo turi nustatyti atitinkamo metinio atlyginimo dydį. Vėliau dėl šio dydžio buvo nuspręsta pagrindinio susitarimo 1993 m. lapkričio 11 d. priede. Buvo numatyta, kad WestLB, jei gaus pelno, žemei mokės 0,6 % dydžio atskaičius mokesčius metinį atlyginimą už Wfa kapitalo dalį, kuri gali būti naudojama kaip WestLB sandorių garantija.

17 Nepaisant šio vidaus susitarimo, skirto WfA aktyvams užtikrinti, jokios pirmenybės nėra teikiama vienai iš dviejų WfA aktyvų funkcijų, t. y. pirma, jų skyrimui būsto statybai ir, antra, jų, kaip garantinio kapitalo, funkcijai WestLB išorės santykiuose su kreditoriais. WestLB gali tiesiogiai ir neribotai disponuoti perkeltais aktyvais, kad padengtų nuostolius arba bankroto atveju – savo kreditoriams mokėtinas sumas.

18 Valdymo sutartyje, susijusioje su Būsto statybos rėmimo įstatymu, kurią sudarė žemė ir WestLB, numatyta, kad WestLB specialiuosius rezervus, skirtus jos pačios veiklai užtikrinti, naudos, tik jei bus užtikrintas įstatyme numatytos WfA užduoties vykdymas.

19 Tapusi WestLB skyriumi,

atsakingu už būsto statybos rėmimą, WfA prarado savo teisinį savarankiškumą. Tačiau jos komercinė veikla nebuvo visiškai integruota į WestLB. Kaip atskiras vienetas WestLB struktūroje WfA išliko pavadinimu Wohnungsbauförderungsanstalt Nordrhein-Westfalen ─ Anstalt der Westdeutschen Landesbank Girozentrale (Žemės būsto statybos rėmimo įstaiga – WestLB įstaiga). Naujasis būsto statybos rėmimo skyrius yra įtrauktas į WestLB apskaitą, tačiau jis rengia ir savo balansą. Buvęs WestLB Būsto statybos rėmimo skyrius buvo sujungtas su WfA.

20 WestLB perkelti WfA aktyvai, t. y. kapitalas, rezervai, kiti aktyvai ir būsimas pelnas ir toliau skiriami būsto statybai remti, taigi taip pat turi būti valdomi neatsižvelgiant į kitą WestLB veiklą. Be to, šis atskyrimas yra būtinas, kad su būsto statybos rėmimu susiję sandoriai pagal Vokietijos mokesčių teisę ir toliau būtų laikomi viešąjį interesą tenkinančia veikla. Taigi WfA atleidimas nuo mokesčių nebuvo panaikintas.

II – Administracinė procedūra

21 1993 m. kovo 23 d. skundu Bundesverband deutscher Banken eV (Vokietijos bankų federacija, toliau – BdB), kuri atstovauja apie 300 privačių bankų, turinčių buveinę Vokietijoje, paprašė, kad Komisija pradėtų procedūrą pagal EB 226 straipsnį prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. BdB nurodė, kad Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (Federalinė kreditų kontrolės tarnyba), sutikusi, kad WfA, kuri buvo sujungta su WestLB, aktyvai būtų laikomi WestLB nuosavomis lėšomis, pažeidė Direktyvos 89/299 4 straipsnio 1 dalį.

22 1994 m. gegužės 31 d. raštu BdB pranešė Komisijos Konkurencijos generaliniam direktoratui (Konkurencijos GD) apie aktyvų perleidimą ir nurodė, kad šiuo perleidimu buvo iškraipyta konkurencija WestLB naudai. 1994 m. gruodžio 21 d. jį pateikė oficialų skundą Komisijai ir paprašė, kad ši pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pradėtų procedūrą prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. 1995 m. kovo mėn. ir 1996 m. gruodžio mėn. prie šio skundo prisidėjo dešimt bankų BdB narių.

23 Siekdama nustatyti, ar aktyvų perleidimas yra valstybės pagalba, 1993 m. sausio 12 d., vasario 9 d., lapkričio 10 d. ir gruodžio 13 d. raštais, vėliau – 1996 m. sausio 16 d. raštu Komisija paprašė Vokietijos valdžios institucijų pateikti papildomos informacijos. Ši informacija buvo pateikta 1993 m. vasario 2 d. ir kovo 16 d., 1994 m. kovo 8 d., 1996 m. balandžio 12 ir 26 d. ir 1997 m. sausio 14 d. raštais. Įvairios suinteresuotosios šalys taip pat pateikė įvairių dokumentų ir raštų. Komisijos atstovai kelis kartus susitiko su Vokietijos valdžios institucijų, WestLB ir kitų regioninių bankų atstovais, taip pat su skundo pareiškėjais.

24 Po šio pasikeitimo informacija Komisija 1997 m. spalio 1 d. priėmė sprendimą pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį (toliau – sprendimas pradėti procedūrą). Šiame sprendime Komisija padarė išvadą, kad ginčijama priemonė greičiausiai yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme ir kad norint atlikti išsamesnį nagrinėjimą jai reikia papildomų duomenų. Visų pirma jai reikėjo informacijos apie priemones, susijusias su tinkamu žemės dalyvavimu papildomame pelne, kurį WestLB gali gauti dėl savo kapitalo padidinimo; informacijos apie pasekmes, kurios galėjo kilti dėl perkelto kapitalo likvidumo nebuvimo, dėl to, kad nepadidėjo žemės įtaka WestLB, dėl lengvatinio fiksuoto atlyginimo pobūdžio ir kitų papildomų veiksnių, turėjusių reikšmės nustatant tinkamą atlyginimą; galiausiai informacijos apie WfA kapitalo, skirto WestLB veiklai užtikrinti, dydį, į WestLB balansą įtrauktas papildomas lėšas, atleidimą nuo mokesčių, skolinių įsipareigojimų panaikinimą, WestLB rentabilumą ir galimą sinergijos efektą.

25 Apie sprendimą pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį Vokietijos vyriausybei buvo pranešta 1997 m. spalio 23 d. raštu. 1997 m. lapkričio 7 d., lapkričio 25 d. ir gruodžio 2 d. raštuose buvo susitarta dėl konfidencialios informacijos panaikinimo skelbiant sprendimą. 1997 m. lapkričio 19 d. rašte pateikusi prašymą pratęsti terminą, – jis buvo patenkintas 1997 m. gruodžio 1 d. raštu, – 1998 m. vasario 27 d. rašte Vokietijos vyriausybė išdėstė savo poziciją.

26 Komisijos sprendimas pradėti procedūrą buvo paskelbtas 1998 m. gegužės 5 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 140, p. 9). Komisija pasiūlė suinteresuotiesiems asmenims pateikti pastabų dėl nagrinėjamos priemonės. Komisija gavo WestLB (1998 m. gegužės 19 d.), Association française des banques (1998 m. gegužės 26 d.), British Bankers' Association (1998 m. birželio 2 d.) ir BdB (1998 m. birželio 4 d.) pastabas. 1998 m. birželio 15 d. raštu ji jas perdavė Vokietijos vyriausybei, taip suteikdama šiai galimybę pateikti komentarus, kuriuos gavo 1998 m. rugpjūčio 11 d. raštu.

27 1998 m. sausio 15 d. ir rugsėjo 16 d. įvyko susitikimai su BdB atstovais, o 1998 m. rugsėjo 9 d. – su WestLB atstovais. 1998 m. rugsėjo 22 d. raštu Komisijos tarnybos pakvietė Vokietijos valdžios institucijas, WestLB ir BdB į susitikimą aptarti įvairių nagrinėjamos bylos klausimų. 1998 m. spalio 30 d. raštu BdB pateikė informacijos. Susitikimas, kuriame dalyvavo šios trys šalys, įvyko 1998 m. lapkričio 10 dieną.

28 Paskui Komisijos tarnybos 1998 m. lapkričio 16 d. raštu paprašė Vokietijos valdžios institucijų ir BdB pateikti papildomos informacijos ir dokumentus. Pratęsus terminą, 1999 m. sausio 14 d. raštu BdB pateikė reikiamą informaciją. Pratęsus terminą, Vokietijos valdžios institucijos pateikė informaciją dviem 1999 m. sausio 15 d. raštais ir 1999 m. balandžio 7 d. raštu. Vokietijos valdžios institucijos atsisakė pateikti tam tikrus duomenis Komisijai, todėl 1999 m. kovo 3 d. sprendimu, kuris 1999 m. kovo 24 d. raštu buvo įteiktas Vokietijos vyriausybei, Komisija pareikalavo pateikti šią informaciją. Pratęsus terminą, Vokietijos vyriausybė šį sprendimą įvykdė 1999 m. balandžio 22 d. raštu.

29 Komisija užsakė nepriklausomą tyrimą dėl tinkamo atlyginimo, kurio žemė turėtų reikalauti už WfA perkėlimą WestLB. Konsultavimo bendrovė, kuriai buvo pavesta ši užduotis (First Consulting), taip pat dalyvavo 1998 m. lapkričio 10 d. trišaliame susitikime.

III – Ginčijamas sprendimas

30 1999 m. liepos 8 d. Komisija priėmė Sprendimą 2000/392/EB dėl valstybės pagalbos, Vokietijos suteiktos Westdeutsche Landesbank─Girozentrale (WestLB) (OL L 150, 2000, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas). 1999 m. rugpjūčio 4 d. sprendimas buvo įteiktas Vokietijos Federacinei Respublikai, kuri 1999 m. rugpjūčio 6 d. raštu persiuntė jį žemei. Žemė informavo WestLB 1999 m. rugpjūčio 9 d. raštu, kurį WestLB gavo tą pačią dieną. Sprendimo rezoliucinėje dalyje nustatyta:

„1 straipsnis

1 579 700 000 DEM (807 700 000 EUR) dydžio valstybės pagalba, kurią Vokietija suteikė Westdeutsche Landesbank Girozentrale per laikotarpį nuo 1992 iki 1998 m., yra nesuderinama su bendrąja rinka.

2 straipsnis

1. Vokietija imasi būtinų priemonių, kad susigrąžintų iš gavėjo 1 straipsnyje minėtą neteisėtai suteiktą pagalbą.

2. Susigrąžinama pagal nacionalinėje teisėje numatytas procedūras. Į susigrąžintiną pagalbą įskaitomos palūkanos, kurios skaičiuojamos nuo tos dienos, kai gavėjui buvo suteikta pagalba, iki jos grąžinimo dienos. Palūkanos apskaičiuojamos pagal referencinę palūkanų normą, kuri taikoma regioninės pagalbos subsidijos ekvivalentui apskaičiuoti.

3 straipsnis

Vokietija praneša Komisijai apie priemones, kurių ėmėsi, kad įvykdytų šį sprendimą per du mėnesius nuo jo paskelbimo.

<...>“

A – Bendras vertinimas

31 Ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikė nagrinėjamos priemonės vertinimą. Jis gali būti taip apibendrintas.

32 Visų pirma dėl konkurencijos iškraipymo ir poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai Komisija atsižvelgė į tai, kad WestLB teikia savo paslaugas konkuruodamas su kitais Europos bankais už Vokietijos ribų ir Vokietijoje. Todėl bet kuri WestLB suteikta pagalba iškraipo konkurenciją ir paveikia valstybių narių tarpusavio prekybą. Atsakovės teigimu, kadangi savo komercinei veiklai vykdyti ir plėtoti bankas turi turėti pakankamai pripažinto nuosavo kapitalo, WestLB komercinėms galimybėms tiesioginę įtaką padarė valstybės įgyvendinta priemonė, kuri užtikrino WestLB mokumą.

33 Toliau Komisija įvertino tai, kad nagrinėjamas sandoris yra viešo kapitalo perkėlimas įmonei. Šis kapitalas, kuris turi komercinę vertę ir už kurį nebuvo pakankamai atlyginta, yra valstybiniai ištekliai EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.

34 Tikrindama, ar valstybės kapitalo perleidimas viešojo sektoriaus įmonei suteikia šiai pranašumą ir todėl gali sudaryti pagalbą EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, Komisija taikė „rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo“ principą.

35 Komisija išsamiai paaiškino savo sandorio vertinimą, atliktą atsižvelgiant į rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principą.

36 Pirma, Komisija nurodė, kad nors EB 295 straipsnyje yra nustatyta, jog EB sutartis nepažeidžia valstybės narių normų, reglamentuojančių nuosavybės sistemą, tai nepateisina Bendrijos konkurencijos normų pažeidimo. Atitinkamai Komisija neginčija valstybių narių teisės skirti specialių lėšų projektams, susijusiems su bendruoju ekonominiu interesu. Tačiau jei viešosios lėšos ir kiti aktyvai yra naudojami komercinei veiklai, turi būti taikomos rinkos taisyklės. Todėl jei valstybė nusprendžia kapitalą, skirta viešiesiems tikslams, naudoti taip pat ir komerciniams tikslams, Komisijos teigimu, ji turėtų pareikalauti rinkos sąlygas atitinkančio atlyginimo.

37 Antra, dėl sandorio ypatumų atsakovė teigia, kad jei valstybė narė pasirenka tokį sandorį, kaip antai šioje byloje, reikia išsamiai išnagrinėti, kokį ekonominį pranašumą jis gali suteikti konkurencinei įmonės veiklos daliai.

38 Trečia, Komisija pažymi, kad vienas iš būdų gauti tinkamą atlyginimą už investuotą kapitalą galėjo būti žemės turimos WestLB akcijų dalies padidinimas. Kadangi tai nebuvo padaryta, žemė turėtų, kaip nurodyta ginčijamame sprendime, pagal rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principą pareikalauti, kad už investuotą kapitalą būtų tinkamai atlyginta kitais būdais. Priešingu atveju, Komisijos teigimu, žemė suteikia WestLB pranašumą, kuris yra valstybės pagalba.

39 Ketvirta, atsakovė paaiškina, kaip ji nustatė kapitalo, naudojamo atlyginimui apskaičiuoti, bazę. Siekiant nustatyti tinkamą atlyginimą, reikėjo išskirti skirtingas WfA specialiųjų rezervų dalis atsižvelgiant į jų naudingumą WestLB.

40 Komisija primena, kad bendra 5,9 mlrd. DEM suma buvo įtraukta į WestLB balansą kaip nuosavas kapitalas. Tačiau Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen pagrindiniu kapitalu pripažino tik 4 mlrd. DEM. Iš šios sumos WestLB kaip nuosavas lėšas pagal mokumą reglamentuojančias nuostatas tik 2,5 mlrd. DEM iš tikrųjų gali panaudoti savo konkurencinei veiklai plėtoti, todėl jie laikytini pirmine suma, už kurią žemei turėjo būti mokamas atlyginimas. Likę 1,5 mlrd. DEM yra skirti WfA būsto statybos rėmimo veiklai užtikrinti. Balanse dar yra 1,9 mlrd. DEM suma, tačiau ji nėra pripažinta nuosavomis lėšomis, atitinkančiomis mokumo reikalavimus. Taigi, suma, kuri įtraukta į WestLB balansą, bet kuria negalima pasinaudoti konkurencinei veiklai plėtoti, yra 3,4 mlrd. DEM. Tačiau kadangi ši suma pagerina banko vertinimą kreditorių akyse, ekonominiu požiūriu ji gali būti prilyginta bent jau garantijai, net jei yra įtraukta į balansą kaip nuosavos lėšos. Taigi, kadangi ši suma taip pat turi ekonominės naudos WestLB, rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis investuotojas būtų paprašęs atlyginimo už ją. Tačiau jis būtų mažesnis nei atlyginimas už 2,5 mlrd. DEM, kuriais galima pasinaudoti plečiant WestLB konkurencinę veiklą.

41 Penkta, Komisija išsamiai paaiškina, kaip ji apskaičiavo tinkamą atlyginimą už kapitalą.

B – Vertinimas, susijęs su tinkamu atlyginimu už kapitalą

42 Pirmiausia Komisija teigia, kad, atsižvelgiant į EB sutarties normas dėl valstybės pagalbos, sandoris turi būti vertinamas kaip kapitalo investicija, o ne laidavimas ir todėl reikia apskaičiuoti atlyginimą už kapitalą. Tačiau norėdama apskaičiuoti tinkamą atlyginimą Komisija gali dalį šio kapitalo prilyginti laidavimui, kadangi dėl šios kapitalo dalies ypatumų WestLB negali jos naudoti kaip įprasto nuosavo kapitalo.

43 Toliau, pirma, Komisija, pažymėjusi, kad dėl WfA integravimo į WestLB ypatingumo jį sunku palyginti su kokia nors rinkoje žinoma finansine priemone, paaiškina, kodėl mano, kad Vokietijos vyriausybės palyginimas su mišriomis priemonėmis, taikytinomis nuosavam kapitalui, nėra tas pagrindas, kuriuo remiantis, atsižvelgiant į šio kapitalo ypatumus, gali būti apskaičiuotas tinkamas atlyginimas už WfA kapitalą.

44 Antra, Komisija nurodo, kokias pasekmes apskaičiuojant atlyginimą už kapitalą turi likvidumo nebuvimas. Visų pirma dėl WfA aktyvų perleidimo WestLB nebuvo suteikta papildomo likvidumo, nes perkelti aktyvai ir visos WfA pajamos pagal įstatymą ir toliau turėjo būti skiriami būsto statybai remti. Taigi WestLB turi papildomų kapitalo dydžio sumos finansavimo išlaidų, kai gauna lėšų finansų rinkose, kad išplėtotų veiklos galimybes, kurias jam suteikia šis papildomas nuosavas kapitalas. Atsižvelgiant į šias papildomas finansavimo išlaidas, kurių nėra įprasto nuosavo kapitalo atveju, apskaičiuojant tinkamą atlyginimą reikia atimti tam tikrą sumą.

45 Tačiau, skirtingai nei WestLB ir Vokietijos vyriausybė, Komisija mano, kad negali būti atsižvelgta į visą refinansavimo palūkanų sumą. Kaip papildomas WestLB išlaidas reikia imti tik grynąsias išlaidas, atsižvelgiant į perkelto kapitalo ypatumus. Kalbant apie visumą, Komisija pripažįsta, kad WestLB turi papildomų „likvidumo išlaidų“, kurių dydis atitinka „refinansavimo išlaidų atskaičius mokesčius“ dydį. Komisija sutinka su Vokietijos vyriausybės pateikta ekspertizės išvada dėl atlyginimo dydžio, kurioje kaip tinkamas ilgalaikio refinansavimo dydis yra nurodoma 8,26 %. Taikant Vokietijos apmokestinimo dydžius, gaunamas grynasis 4,2 % dydis refinansavimo išlaidoms.

46 Trečia, Komisija paaiškina, kaip ji apskaičiavo tinkamą atlyginimą už 2,5 mlrd. DEM sumą, atitinkančią WestLB nuosavo kapitalo, kuriuo gali būti disponuojama, padidėjimą.

47 Ji primena, kad nepriklausomi ekspertai, kuriems Komisija pavedė atlikti tyrimą, teigia, jog pagrindu reikia imti bankų srityje nusistovėjusį investicinės grąžos dydį ir jį pritaikyti atsižvelgiant į sandorio ypatumus. Be to, atlikdama tyrimą Komisija taip pat atsižvelgė į daugelį investicinių bankų ir konsultavimo bendrovių pareiškimų bei tyrimų dėl realios ir planuojamos nuosavo kapitalo ir investicinės grąžos, taip pat į įvairių šalių poziciją.

48 Komisija nurodo, kad, remdamasi šia informacija, savo šios srities patirtimi, rinkos statistiniais duomenimis ir savo ankstesniais sprendimais dėl valstybės pagalbos, nustato turto perkėlimo dieną planuojamą minimalų atlyginimą už šį investuotą kapitalą – 12 % atskaičius mokesčius.

49 Siekdama apskaičiuoti tinkamą atlyginimą, Komisija taip pat atsižvelgė į tai, kad rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis investuotojas būtų pareikalavęs padidinti rinkos sąlygas atitinkantį atlyginimą už kapitalą, atsižvelgdamas į sandorio ypatumus.

50 Šį padidinimą paaiškina trys veiksniai. Pirma, perkeltas kapitalas buvo didelis, jis turėjo lemiamą įtaką WestLB, atsižvelgiant į mokumą reglamentuojančias nuostatas, ir šis bankas turėjo mažesnį nei kiti bankai vidutinį pelną. Antra, dėl WfA integravimo į WestLB žemei kyla didesnė rizika WestLB nemokumo atveju. Be to, dėl šio integravimo žemė negavo jokių papildomų balsavimo teisių. Rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis investuotojas tam, kad galėtų sutikti su tokia rizika, jei nebūtų sustiprinta jo įtaka įmonės viduje, mainais pareikalautų didesnio atlyginimo. Galiausiai žemės investicija yra ilgalaikė investicija į nekotiruojamus vertybinius popierius. Dėl WfA perkėlimo ypatumų žemė neturi galimybės atsiimti kapitalo ir taip nutraukti savo investicijas. Todėl Komisija mano, kad, atsižvelgiant į sandorio ypatumus, minimalus šiuo atveju tinkamas atlyginimo padidinimas būtų 1,5 %.

51 Ji daro išvadą, kad nagrinėjamas tinkamas atlyginimas už kapitalą yra 9,3 %, t. y. prie įprastos 12 % investicinės grąžos pridėjus 1,5 % dėl sandorio ypatumų ir atėmus 4,2 % dėl refinansavimo išlaidų, kurių turi patirti WestLB dėl perkelto kapitalo likvidumo nebuvimo.

52 Ketvirta, Komisija paaiškino, kaip apskaičiavo tinkamą atlyginimą už 3,4 mlrd. DEM sumą, kuri įtraukta į WestLB balansą, bet kuri negali būti panaudota jo konkurencinei veiklai. Ji primena, kad sprendime pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį nurodė 0,3 % dydį, kurį Vokietijos vyriausybė pavadino tinkamais laidavimo komisiniais tokiam bankui, kaip antai WestLB. Ji mano, kad minėta suma yra didesnė nei paprastai tokios rūšies banko garantijomis padengiama suma, be to, banko garantijos paprastai suteikiamos tam tikriems sandoriams ir yra terminuotos, o WestLB, atvirkščiai, neterminuotai disponuoja WfA specialiaisiais rezervais. Komisijos teigimu, atsižvelgiant į šiuos du veiksnius, atlyginimo dydis turi būti padidintas iki 0,5–0,6 %. Kadangi, pirma, garantijos atlyginimas paprastai priskiriamas veiklos sąnaudoms, kurios atskaitomos iš apmokestinamojo pelno, ir, antra, atlyginimas už WfA kapitalą žemei mokamas iš pelno atskaičius mokesčius, šis dydis turi būti pakoreguotas. Komisijos teigimu, 0,3 % dydžio atlyginimas atskaičius mokesčius yra tinkamas tokiai kapitalo rūšiai.

53 Penkta, Komisija mano, kad galimos sinergijos ir ekonomijos, atsirandančios žemei ir WfA dėl WfA perkėlimo ir integravimo į WestLB, negali būti laikomos atlyginimu už pagrindinio kapitalo investiciją WestLB. Atsižvelgiant į tai, kad dėl šių sinergijų nesumažėja galimybių panaudoti perkeltą kapitalą ir nepadidėja WestLB išlaidos, susijusios su turto perkėlimu, jos neturėtų turėti jokios įtakos atlyginimo, kurio rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis investuotojas galėtų reikalauti iš banko už investuotą nuosavą kapitalą, dydžiui. Atvirkščiai, Komisija pripažįsta, kad 33 mln. DEM suma, kurią 1992 m. WestLB sumokėjo pagal WfA pensinių išmokų įsipareigojimus, yra atlyginimo už WestLB gautą turtą dalis.

54 Galiausiai, remdamasi šiame sprendime pateiktais kapitalo ir atlyginimo už jį skaičiavimais, Komisija nustatė valstybės pagalbos, suteiktos ginčijamu sandoriu, dydį. Ji mano, kad rinkos sąlygas atitinka 9,3 % dydžio atlyginimas atskaičius mokesčius, kalbant apie kapitalo dalį, kurią WestLB gali naudoti savo komercinei veiklai užtikrinti, t. y. 2,5 mlrd. DEM 1993 m. pabaigoje, ir 0,3 % dydžio atlyginimas atskaičius mokesčius, kalbant apie skirtumą tarp šios sumos ir 5,9 mlrd. DEM nuosavų lėšų, įtrauktų į WestLB balansą, t. y. 3,4 mlrd. DEM 1993 m. pabaigoje. Taip pat, Komisijos teigimu, reikia atsižvelgti į 0,6 % dydžio atlyginimą, kurį WestLB nuo 1993 m. moka už sumą, kurią gali naudoti savo komercinei veiklai užtikrinti. Be to, Komisija kaip papildomą atlyginimą žemei pripažįsta WestLB prisiimtus WfA pensinių išmokų įsipareigojimus 1992 m. Pagalbos dydis yra apskaičiuojamas kaip skirtumas tarp iš tikrųjų sumokėtų sumų ir mokėjimų, kurie atitiktų rinkos sąlygas. Komisijos teigimu, taip atskaičiuotas bendras pagalbos dydis nuo 1992 iki 1998 m. yra 1 579 700 000 DEM.

55 Pateikusi pastabas dėl rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principo taikymo nagrinėjamam sandoriui, Komisija, prieš padarydama galutines išvadas, dar pateikia savo vertinimą, susijusį su kitais šio sandorio aspektais.

56 Dėl WestLB „WfA sektoriaus“ būsto statybos rėmimo veiklos atleidimo nuo mokesčių Komisija pažymi, kad taip yra padidinamas WfA pelnas (arba sumažinami nuostoliai) ir todėl gali padidėti jo grynasis kapitalas. Taigi WestLB, užtikrindamas savo konkurencinę veiklą, taip pat gali disponuoti didesnėmis sumomis. Tačiau didėjant šiai daliai taip pat didėja suma, kurios pagrindu buvo apskaičiuotas žemei mokėtinas atlyginimas. Šiuo atžvilgiu Komisija daro išvadą, kad jei yra nustatytas tinkamo dydžio atlyginimas, būsto statybos rėmimo veiklos atleidimas nuo mokesčių negali sukelti jokio konkurencijos iškraipymo WestLB naudai. Ji primena, kad, remiantis šio sprendimo 51 ir 52 punktuose pateiktais skaičiavimais, tinkamas atlyginimas yra 9,3 %, kalbant apie WestLB nuosavo kapitalo, kuriuo gali būti disponuojama, padidėjimo sumą ir 0,3 %, kalbant apie sumą, kuri buvo įtraukta į WestLB balansą, bet kuria negalima pasinaudoti plečiant WestLB konkurencinę veiklą.

57 Dėl garanto įsipareigojimų panaikinimo Komisija mano, kad taip buvo padidinta WfA vertė. Tačiau kadangi atlyginimas, kurį turi sumokėti WestLB, buvo apskaičiuotas vertinant WfA po šio garantijos panaikinimo, t. y. atsižvelgus į šią pridėtinę vertę, garantijos panaikinimas nesuteikia jokio pranašumo WestLB, jei atlyginimas atitinka rinkos sąlygas.

58 Remdamasi pateiktu vertinimu, Komisija daro išvadą, kad yra tenkinami visi kriterijai, numatyti EB 87 straipsnio 1 dalyje, ir kadangi šiuo atveju netaikytina jokia išimtis, EB 86 straipsnio 2 dalyje ir 87 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta pagalba negali būti laikoma suderinama su Sutartimi.

Procesas ir šalių reikalavimai

59 1999 m. spalio 12 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais pareiškimais ieškovai pareiškė šiuos ieškinius.

60 2000 m. rugpjūčio 22 d. Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios išplėstinės kolegijos pirmininko nutartimi Vokietijos Federacinei Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti ieškovų reikalavimus, o BdB – palaikyti atsakovės reikalavimus.

61 Toje pačioje nutartyje Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo ieškovų prašymą laikytis konfidencialumo ir sutiko laikyti konfidencialia tam tikrą byloje esančią informaciją. Ši nutartis buvo ištaisyta 2000 m. spalio 23 d. nutartimi.

62 Išklausius šalis, vadovaujantis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 50 straipsniu, Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios išplėstinės kolegijos pirmininko 2001 m. liepos 11 d. nutartimi abi bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas vienas sprendimas.

63 2001 m. rugsėjo 20 d. pasikeitė Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtis ir teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į antrąją išplėstinę kolegiją, todėl šios bylos priskirtos šiai kolegijai.

64 Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (antroji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Ieškovai, atsakovė ir Vokietijos Federacinė Respublika atsakė į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus, o atsakovė pateikė dokumentus, kurių buvo paprašyta taikant proceso organizavimo priemones.

65 Pirmosios instancijos teismo antrosios išplėstinės kolegijos pirmininko 2002 m. gegužės 29 d. nutartimi buvo nuspręsta tam tikros informacijos, esančios viename iš dokumentų, minėtų šio sprendimo 64 punkte, atžvilgiu laikinai laikytis konfidencialumo, kaip prašė ieškovai.

66 2002 m. birželio 5 ir 6 d. posėdyje buvo išklausyti šalių paaiškinimai ir jų atsakymai į Pirmosios instancijos teismo klausimus.

67 Per šį posėdį į bylą įstojusios šalys nepateikė, nors jų buvo aiškiai paprašyta tai padaryti, pastabų dėl ieškovų prašymo laikytis konfidencialumo tam tikros informacijos, esančios viename iš dokumentų, kuriuos Komisija pateikė Pirmosios instancijos teismo prašymu, atžvilgiu. Taigi turi būti patvirtinta nutartis, kurioje buvo nuspręsta laikinai laikyti šią informaciją konfidencialia.

68 WestLB Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

69 Žemė Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas,

– nurodyti BdB padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

70 Į bylą įstojusi šalis Vokietijos Federacinė Respublika Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

71 Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti abu ieškinius kaip nepagrįstus,

– priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.

72 Į bylą įstojusi šalis BdB Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti abu ieškinius kaip nepagrįstus,

– priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir jos bylinėjimosi išlaidas.

Dėl esmės

73 Grįsdamas savo ieškinį WestLB nurodo penkis ieškinio pagrindus, susijusius su atsistatydinusios Komisijos kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą nebuvimu, neteisėta Komisijos sudėtimi, teisės į gynybą pažeidimu, pareigos motyvuoti pažeidimu ir EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimu. Žemė nurodo keturis ieškinio pagrindus, susijusius su Komisijos kompetencijos nebuvimu ir neteisėta sudėtimi, teisės į gynybą pažeidimu, esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu ir EB 87 straipsnio 1 dalies ir 295 straipsnio pažeidimu.

74 Per posėdį atsakydami į atitinkamus Pirmosios instancijos teismo klausimus ieškovai pareiškė, kad atsisako ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėta Komisijos sudėtimi ginčijamo sprendimo priėmimo metu.

75 Pirmosios instancijos teismas išnagrinės, pirma, ieškinio pagrindą, susijusį su Komisijos kompetencijos nebuvimu, antra, ieškinio pagrindą, susijusį su teisės į gynybą pažeidimu, ir, trečia, ieškinio pagrindą, susijusį su esminių procedūrinių reikalavimu pažeidimu, kiek tai yra susiję su tariamu Vokietijos Federacinės Respublikos teisės būti išklausytai pažeidimu, tariamais klaidingais faktinių aplinkybių konstatavimais ir tariamu neutralumo principo pažeidimu.

76 Ketvirta, Pirmosios instancijos teismas išnagrinės ieškinio pagrindą, susijusį su EB 87 straipsnio 1 dalies ir 295 straipsnio pažeidimu, kiek tai yra susiję su valstybės pagalbos sąvokos aiškinimu, kurį ginčijamame sprendime atliko Komisija. Galiausiai Pirmosios instancijos teismas išnagrinės ieškinio pagrindą, susijusį su pareigos motyvuoti pažeidimu, kartu su ieškinio pagrindu, kuris buvo nurodytas kaip subsidiarus ir kuris, kalbant apie Komisijos taikytą rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principą (toliau dar vadinamas privataus investuotojo principu), yra susijęs su dviejų minėtų nuostatų pažeidimu.

IV – Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Komisijos kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą nebuvimu

A – Šalių argumentai

77 Ieškovai teigia, kad dėl Komisijos atsistatydinimo 1999 m. kovo 16 d. ginčijamo sprendimo priėmimo metu jos kompetencija įgyvendinant jai pavestas funkcijas buvo apribota einamųjų ir neatidėliotinų reikalų tvarkymu. Ginčijamas sprendimas negali būti priskirtas tokiems reikalams, todėl turi būti panaikintas.

78 Pirma, ieškovai pažymi, jog dėl to, kad EB sutartyje nėra tiesiogiai nurodyta, kokios teisinės pasekmės kyla, jei visi Komisijos nariai savo noru atsistatydina, pagal analogiją turi būti taikomas EB 201 straipsnio antros pastraipos antras sakinys, nes tai yra vienintelė šios sutarties nuostata, susijusi su visų Komisijos narių atsistatydinimu. Todėl Komisijos funkcijos buvo apribotos einamųjų reikalų tvarkymu.

79 Šiuo atveju negali būti taikomas EB 215 straipsnis. Komisijos atsistatydinimas nebuvo savanoriškas, nes jis įvyko siekiant vienintelio tikslo – išvengti realiai gresiančio Europos Parlamento pareiškimo dėl nepasitikėjimo Komisija. Žemė priduria, jog dėl to, kad Sutartyje yra numatyta, jog tuo atveju, kai pareiškiamas nepasitikėjimas, Komisijos kompetencija yra apribojama einamųjų reikalų tvarkymu, EB 201 straipsnio veiksmingumui tikrai pakenktų, jei preventyvus savanoriškas atsistatydinimas leistų Komisijai išvengti šio kompetencijos apribojimo. Be to, žemė mano, kad, siekiant išvengti EB 201 straipsnio apėjimo kolektyvinio atsistatydinimo atveju, turi būti taikomas toks pats kompetencijos apribojimas kaip ir pareiškiant nepasitikėjimą.

80 Be to, atsistatydinusios Komisijos kompetencijos apribojimas einamųjų reikalų tvarkymu taip pat kyla iš bendrojo Bendrijos teisės principo, kuris turi būti kildinamas iš valstybių narių teisinių sistemų. Šiuo atžvilgiu žemė remiasi Komisijos teisės tarnybos 1995 m. sausio 9 d. nuomone.

81 Ieškovai taip pat teigia, kad visų Komisijos narių atsistatydinimas negali būti vertinamas kaip individualių atsistatydinimų visuma. EB 215 straipsnis yra susijęs tik su vieno arba kelių Komisijos narių atsistatydinimu, taigi daroma prielaida, kad Komisija dar veikia ir todėl gali būti papildyta. Jie mano, kad jei į kolektyvinį Komisijos atsistatydinimą būtų žiūrima kaip į individualių atsistatydinimų visumą, būtų neteisėtai išplėsta EB 215 straipsnio taikymo sritis ir apribotos Parlamento teisės naujos Komisijos skyrimo procedūroje. Jie ginčija tai, kad Parlamentas gali pareikšti nepasitikėjimą Komisija net atsistatydinus visiems jos nariams, ir primena, kad Parlamento pirmininkas tokio pasiūlymo projektą atmetė kaip nepriimtiną.

82 Ieškovai papildomai nurodo, kad atsakovės funkcijos taip pat buvo apribotos einamųjų ir neatidėliotinų reikalų tvarkymu, nes Komisija buvo saistoma savo pačios 1999 m. kovo 17 d. pareiškimu ir savo 1999 m. kovo 23 d. gairėmis dėl veiklos, kuria ji norėtų apsiriboti dėl atsistatydinimo. Šiuo atžvilgiu WestLB pažymi, jog Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad bendro pobūdžio Komisijos pareiškimai yra jai privalomi, net jeigu jų forma neatitinka kurio nors iš EB 249 straipsnyje numatytų teisės aktų formos (1993 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo CIRFS ir kt. prieš Komisiją, C‑313/90, Rink. p. I‑1125, 34–36 punktai; 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo AIUFFASS ir AKT prieš Komisiją, T‑380/94, Rink. p. II‑2169, 57 punktas ir 1997 m. lapkričio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ducros prieš Komisiją, T‑149/95, Rink. p. II‑2031, 61 punktas).

83 Antra, ieškovai pažymi, kad ginčijamas sprendimas yra priimtas dėl pavyzdinio atvejo ir yra precedentas valstybės pagalbos teisėje, taigi jo priėmimas nebuvo nei einamasis, nei neatidėliotinas reikalas.

84 Jie mano, kad ginčijamas sprendimas visiškai nepriskirtinas prie kasdienio reikalų tvarkymo veiksmų. Dėl savo ypatingos struktūros WfA integravimas į WestLB skiriasi nuo bet kurios kitos valstybės pagalbai priskirtinos priemonės. Be to, Komisija rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principą pirmą kartą taikė sėkmingai veikiančiai įmonei ir reikalavo iš jos atitinkamo sektoriaus vidutinės investicinės grąžos viešojo investuotojo kapitalo atžvilgiu (toliau – vidutinė grąža). Be to, tai yra procedūra, kurios baigtis turės lemiamą reikšmę kitiems panašiems atvejams.

85 Jie priduria, kad tai, ar ši procedūra buvo pradėta prieš atsistatydinimą, neturi visiškai jokios reikšmės, priešingu atveju atsistatydinimas neturėtų jokios įtakos Komisijos darbui. Į atsakovės argumentą, kad nebuvo reikalo per oficialią tyrimo procedūrą vertinti faktus arba naujas aplinkybes, žemė atsako, kad, atvirkščiai, būtent per šią procedūrą paaiškėjo tikroji tyrimo svarba ir kad tik sprendimas užbaigti procedūrą turi lemiamą reikšmę. Taigi, atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos ypatumus ir didelę svarbą, ginčijamas sprendimas, kuriuo buvo užbaigta procedūra, negali būti laikomas Komisijos tvarkomų einamųjų reikalų dalimi.

86 Sprendimas taip pat nebuvo susijęs su neatidėliotinu reikalu. Komisija neprivalėjo veikti tam, kad išvengtų papildomos žalos Bendrijai arba kuriems nors asmenims. Valstybės pagalbos procedūrai nėra nustatyta terminų. Be to, procedūra vyko jau nuo 1994 metų.

87 Žemė taip pat nurodo, jog ankstesnė Komisijos praktika laikinų įgaliojimų vykdymo laikotarpiu patvirtina jos nuomonę, kad Komisija nebeturėjo kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą, nes tai nebuvo įprasta byla, priskirtina kasdieniam viešųjų reikalų tvarkymui, ir kad sprendimo priėmimas nebuvo neatidėliotinas. Vienintelė Komisija, kurios įgaliojimai pasibaigė ir kuri toliau vykdė funkcijas iki naujos Komisijos paskyrimo, buvo J. Delors pirmininkaujama Komisija, ir ji pereinamuoju laikotarpiu griežtai laikėsi principo priimti tik sprendimus, susijusius su einamaisiais reikalais arba iš tikrųjų neatidėliotinus. Šiuo pereinamuoju laikotarpiu nebuvo priimta jokio sprendimo užbaigti oficialią valstybės pagalbos tyrimo procedūrą.

88 Komisija, palaikoma BdB, ginčija, kad Komisijos atsistatydinimo pirmininkaujant J. Santer 1999 m. kovo mėn. teisinė pasekmė – Komisijos įgaliojimų apribojimas einamųjų reikalų tvarkymu, ir papildomai nurodo, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas būtent tvarkant einamuosius reikalus.

89 Atsakovė mano, kad žemės pateikta Komisijos teisės tarnybos nuomonė, minėta šio sprendimo 80 punkte, nepriimtina, nes tai yra vidaus dokumentas ir jis buvo gautas neteisėtai. Taip pat ji prašo Pirmosios instancijos teismo išimti šį dokumentą iš bylos T‑233/99 medžiagos, kaip numatyta Procedūros reglamento 64 straipsnio 4 dalyje.

B – Pirmosios instancijos teismo vertinimas

90 Pirmiausia, kaip numatyta Procedūros reglamento 49 straipsnyje ir 64 straipsnio 4 dalyje, reikia išnagrinėti Komisijos prašymą nurodyti išimti iš bylos T‑233/99 medžiagos Komisijos teisės tarnybos nuomonę, susijusią su šios institucijos narių teisių apimtimi pasibaigus jos narių mandatų galiojimui.

91 Kadangi nagrinėjamas dokumentas yra Komisijos vidaus dokumentas ir žemė neįrodė, jog gavo jį teisėtai, atsakovės prašymas turi būti tenkinamas (pagal analogiją žr. 1986 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo nutarties LAISAprieš Tarybą, 31/86, 5 punktą ir 1998 m. kovo 3 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties Carlsen ir kt. prieš Tarybą, T‑610/97 R, Rink. p. II‑485, 36–41 ir 45–49 punktus).

92 Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad ši Teisės tarnybos nuomonė neturi jokios lemiamos reikšmės teisėtumo kontrolei, kurią turi atlikti Bendrijos teismas (šiuo klausimu žr. 1986 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo nutarties ICI prieš Komisiją, 212/86, 5–8 punktus ir 1991 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo nutarties Advanced Nuclear Fuels prieš Komisiją, C‑308/90, 12 punktą; 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hüls prieš Komisiją, T‑9/89, Rink. p. II‑499, 85 ir 86 punktus).

93 Šiuo ieškinio pagrindu ieškovai iš esmės nurodo ginčijamo sprendimo neteisėtumą remdamiesi ta aplinkybe, kad Komisijos kompetencija įgyvendinant jai pavestas funkcijas buvo apribota einamųjų ir neatidėliotinų reikalų tvarkymu, o sprendimas nebuvo susijęs su vienu iš tokių reikalų.

94 Nepaisant to, ar ginčijamo sprendimo priėmimo metu Komisijos įgaliojimai buvo apriboti, reikia išnagrinėti, ar šis sprendimas gali būti laikomas dokumentu, susijusiu su einamaisiais reikalais.

95 Ieškovai nurodė, kad sprendimas buvo susijęs su valstybės priemone, kuri savo struktūra išsiskyrė iš kitų Komisijos nagrinėjamų priemonių, ir kad Komisija pirmą kartą taikė rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principą sėkmingai veikiančiai įmonei, reikalaudama iš jos vidutinės grąžos. Be to, ginčijamas sprendimas yra panašių bylų precedentas.

96 Visų pirma pažymėtina, kad ginčijamas sprendimas nėra nauja politinė iniciatyva, kuri viršytų Komisijos įgaliojimus, apribotus einamųjų reikalų tvarkymu.

97 Iš tikrųjų konstatuotina, kad net jei ši byla kiek skiriasi nuo bylų, kurias atsakovė anksčiau nagrinėjo valstybės pagalbos srityje, kad ir kaip būtų, ginčijamame sprendime Komisija tik pritaikė nagrinėjamai bylai teisinį režimą, kurio normos ir principai jau seniai yra nustatyti.

98 Toks taikymas kyla iš EB 211 straipsniu Komisijai patikėtos užduoties vykdyti priežiūrą, be kita ko, iš jos pareigos prižiūrėti EB 87 straipsnio 1 dalies taikymą siekiant užtikrinti, kad valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba neiškraipytų konkurencijos ir nekeltų pavojaus ją iškraipyti dėl tam tikrų įmonių palaikymo.

99 Ši pareiga atitinka vieną pagrindinių Bendrijos užduočių – užtikrinti, kad vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma konkurencija, kaip numatyta EB 3 straipsnio 1 dalies g punkte.

100 Atitinkamai ginčijamas sprendimas turi būti laikomas susijusiu su byla, priskirtina einamųjų reikalų tvarkymui.

101 Be to, ieškovai negali teigti, kad tai, kaip Komisija šioje byloje taikė Bendrijos teisę, paneigia tokį šios bylos pobūdį.

102 Iš tikrųjų dėl rinkos sąlygomis veikiančio investuotojo principo taikymo sėkmingai veikiančioms įmonėms pažymėtina, kad anksčiau Komisija jau nagrinėjo tam tikrų priemonių atitiktį šiam principui, nors įmonės, kurioms jos buvo skirtos, dirbo pelningai (1997 m. spalio 1 d. Komisijos sprendimas 98/365/EB dėl pagalbos, kurią Prancūzija suteikė SFMI‑Chronopost, OL L 164, 1998, p. 37, I.B ir II punktai), ir kad, be to, tokią kryptį Komisija nurodė valstybėms narėms skirto 1993 m. komunikato dėl [EB] sutarties [87] ir [88] straipsnių bei Direktyvos 80/723/EEB 5 straipsnio taikymo gamybos sektoriaus valstybinėms įmonėms (OL C 307, p. 3, toliau – 1993 m. Komisijos komunikatas, žr. šio sprendimo 211 punktą) 22 ir 23 punktuose.

103 Dėl reikalavimo, susijusio su vidutine grąža, laikytina, kad tai yra tik analitinė priemonė, naudojama taikant rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principą (žr. šio sprendimo 243–277 punktus).

104 Šiomis aplinkybėmis tai, kad ginčijamu sprendimu gali būti remiamasi kaip precedentu panašiose bylose, taip pat nepaneigia išvados, jog ši byla priskirtina einamųjų reikalų tvarkymui.

105 Taigi šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas, nesant reikalo nagrinėti, ar yra pagrįstas argumentas, susijęs su tariamu Komisijos įgaliojimų apribojimu dėl jos atsistatydinimo.

V – Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu

A – Šalių argumentai

106 Ieškovai, palaikomi Vokietijos Federacinės Respublikos, pažymi, kad Komisija, atsisakydama leisti susipažinti su First Consulting ekspertizės ataskaita ir su dviem BdB raštais – 1998 m. spalio 30 d. ir 1999 m. sausio 14 d. (toliau – du BdB raštai) ir atitinkamai nesuteikdama galimybės išsakyti nuomonę dėl šių dokumentų, įskaitant ir profesoriaus Schulte-Mattler ekspertizės išvadą, pridėtą prie antrojo rašto, pažeidė ieškovų ir Vokietijos Federacinės Respublikos teisę būti išklausytiems. Be to, žemė pažymi, kad savo sprendime Komisija nustatė tinkamos investicinės grąžos dydį atskaičius mokesčius ir atitinkamai gerokai didesnį nei būtų galima tikėtis remiantis procedūrą inicijavusiu BdB skundu ir sprendimo pradėti oficialią tyrimo procedūrą projektu, kur buvo minimas dydis neatskaičius mokesčių. Vokietijos Federacinė Respublika ir žemė negalėjo pateikti savo pastabų šiuo klausimu, todėl buvo pažeista teisė į gynybą.

107 Dėl First Consulting ataskaitos ieškovai ir Vokietijos Federacinė Respublika pirmiausia pažymi, kad tai yra vienas esminių ginčijamo sprendimo motyvavimo elementų.

108 Pirma, ieškovai nurodo, kad teisę būti išklausyta turi ne tik valstybė narė, kuriai yra skirtas sprendimas, priimtas vykdant valstybės pagalbos tyrimo procedūrą, bet ir tariamai pagalbą gavusi įmonė (1992 m. vasario 12 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, C‑48/90 ir C‑66/90, Rink. p. I‑565, 50 ir paskesni punktai). Nors ši teisė buvo pripažinta kalbant apie EB 86 straipsnio taikymą, a fortiori ji turi būti pripažinta vykstant valstybės pagalbos tyrimo procedūrai, grindžiamai EB 87 straipsniu. Jie atmeta 1998 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu British Airways ir kt. bei British Midland Airways prieš Komisiją (T‑371/94 ir T‑394/94, Rink. p. II‑2405, 57–64 punktai) grindžiamą Komisijos argumentą, pagal kurį šiame sprendime nurodyti suinteresuotieji asmenys – tai tik konkurentai, ir tarp jų nepatenka pagalbos gavėjai.

109 Kad ir kaip būtų, WestLB, palaikomas Vokietijos Federacinės Respublikos, teigia, kad nebuvo įtrauktas į administracinę procedūrą tiek, kiek reikėjo atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes (minėto Sprendimo British Airways ir kt. bei British Midland Airways prieš Komisiją 60 punktas ir 1999 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją, T‑158/96, Rink. p. II‑3927, 45 punktas). Dar jis nurodo, kad Komisijos administracinėje praktikoje nustatyti principai, susiję su trečiųjų asmenų teise būti išklausytiems ir taikomi koncentracijų kontrolės procedūrose, pagal analogiją turi būti taikomi valstybės pagalbos tyrimo procedūrose. Tik taip gali būti tenkinamas reikalavimas, Pirmosios instancijos teismo suformuluotas minėtame Sprendime British Airways ir kt. bei British Midland Airways prieš Komisiją.

110 Be to, ieškovai teigia, kad Komisija turi ne spręsti, ar tam tikruose dokumentuose yra suinteresuotiesiems asmenims naudingos informacijos, bet ji turi leisti suinteresuotosioms įmonėms susipažinti su visais atliekant tyrimą surinktais dokumentais, patvirtinančiais arba paneigiančiais kaltinimus, išskyrus konfidencialius dokumentus (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hercules Chemicals prieš Komisiją, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 54 punktas; 1995 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimai Solvay prieš Komisiją, T‑30/91, Rink. p. II‑1775, 101 punktas ir ICI prieš Komisiją, T‑36/91, Rink. p. II‑1847, 111 punktas).

111 Dėl teisės pateikti pastabas, numatytos 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB sutarties [88] straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 20 straipsnyje, WestLB mano, kad ši teisė tėra kildinama iš bendrojo teisės būti išklausytam principo, kuris įgyvendinamas šiuo straipsniu, tačiau šiuo straipsniu negalima apriboti šio principo taikymo ribų valstybės pagalbos teisėje.

112 Žemė mano, kad gali remtis savo pačios teisių į gynybą pažeidimu, nes ši procedūra yra skirta tik vienam dokumentui, kurį priėmė ji, ir kad jos, kaip vienintelės pagalbos teikėjos, padėtis skiriasi nuo bet kokios kitos su procedūra susijusios šalies padėties.

113 Antra, dėl teisės būti išklausytam taikymo srities ieškovai, ginčydami vertinimą, kad teisė būti išklausytam gali būti tinkamu laiku ir veiksmingai įgyvendinama tik kalbant apie faktines aplinkybes, bet ne apie vertinimą, kurį joms suteikė Komisija, nurodo Teisingumo Teismo praktiką (1986 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimai Belgija prieš Komisiją, 234/84, Rink. p. 2263, 27 punktas ir Belgija prieš Komisiją, 40/85, Rink. p. 2321, 28 punktas).

114 Ginčydami argumentą, kad First Consulting ataskaita nebuvo pateikta, nes tai yra vidaus dokumentas, ieškovai tvirtina, kad ši ataskaita negali būti priskirta prie tokių dokumentų. Grįsdamas savo požiūrį WestLB nurodo Komisijos pranešimą dėl vidaus darbo tvarkos taisyklių, taikomų svarstant prašymus suteikti teisę susipažinti su dokumentais bylose pagal EB sutarties [81] ir [82] straipsnius, EAPB sutarties 65 ir 66 straipsnius ir Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4064/89 (OL C 23, 1997, p. 3), susijusį su kartelių teise ir koncentracijų kontrole.

115 Be to, WestLB ir Vokietijos Federacinė Respublika primena, kad per 1998 m. lapkričio 10 d. susitikimą Martin Power, Konkurencijos GD direktorius, pažadėjo leisti iki administracinės procedūros pabaigos susipažinti su First Consulting ataskaita, ir prašo, kad per žodinę procedūrą Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu kaip liudytojus apklaustų Peter Fleischer ir Gerhard Knoke, dalyvavusius šiame susitikime.

116 Dėl dviejų BdB raštų, minimų sprendimo 9 ir 10 konstatuojamosiose dalyse, ieškovai ir Vokietijos Federacinė Respublika pažymi jų svarbą priimant ginčijamą sprendimo ir kaltina Komisiją, kad ši jų nepateikė.

117 Žemė tvirtina, jog tam, kad dėl teisės į gynybą pažeidimo būtų panaikintas sprendimas, pakanka vien galimo neigiamo poveikio procedūrai (1990 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisija, vadinamojo Boussac, C‑301/87, Rink. p. I‑307, 31 punktas ir generalinio advokato F. Jacobs išvados šiam sprendimui, Rink. p. I‑328, 24 punktas). Ji mano, kad tik toks aiškinimas yra tinkamas atsižvelgiant į esminę teisės į gynybą principo svarbą ir visos procedūra suinteresuotos šalys turi būti išklausytos dėl visų pagrindinių klausimų bei turėti galimybę gintis kuo geriausiomis sąlygomis.

118 Komisija, palaikoma BdB, ginčija ieškovų argumentus ir pažymi, pirma, kad jie neturi teisės būti išklausyti vykstant valstybės pagalbos tyrimo procedūrai, antra, kad šioje byloje jie buvo tinkamai įtraukti į procedūrą, ir, trečia, kad jeigu ji būtų susipažinusi su galimomis ieškovų ar Vokietijos Federacinės Respublikos pastabomis dėl First Consulting ataskaitos ir BdB raštų, tai nebūtų jos paskatinę priimti kitokio nei ginčijamasis sprendimo.

B – Pirmosios instancijos teismo vertinimas

119 Pirma, remiantis Procedūros reglamento 49 ir 65 straipsniais, reikia išnagrinėti prašymą kaip liudytojus apklausti 1998 m. lapkričio 10 d. susitikime dalyvavusius Peter Fleischer ir Gerhard Knoke dėl klausimo, ar per šį susitikimą Konkurencijos GD direktorius Martin Power pažadėjo ieškovams ir Vokietijos Federacinei Respublikai iki administracinės procedūros pabaigos leisti susipažinti su First Consulting ataskaita.

120 Pirmosios instancijos teismas mano, kad šių liudytojų apklausa neturi jokios lemiamos reikšmės teisėtumo kontrolei, kurią turi vykdyti Bendrijos teismas, nes, siekiant nustatyti galimą ieškovų arba Vokietijos Federacinės Respublikos teisės į gynybą pažeidimą, svarbus klausimas yra ne tai, ar Martin Power jiems pažadėjo leisti susipažinti su šiuo dokumentu, bet ar Komisija privalėjo jiems suteikti šią galimybę (pagal analogiją žr. šio sprendimo 92 punkte nurodytą teismų praktiką).

121 Pagal nusistovėjusią teismų praktiką teisės į gynybą laikymasis vykdant bet kokią procedūrą prieš asmenį, kuri gali baigtis jam nepalankaus sprendimo priėmimu, yra pagrindinis Bendrijos teisės principas ir jis turi būti užtikrintas net nesant specialaus reglamentavimo. Pagal šį principą reikalaujama, kad suinteresuotajam asmeniui nuo administracinės procedūros etapo būtų suteikta galimybė tinkamu laiku pateikti savo nuomonę dėl faktų, kaltinimų ir aplinkybių, kuriais remiasi Komisija, realumo ir svarbos (2000 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Kish Glass prieš Komisiją, T‑65/96, Rink. p. II‑1885, 32 punktas).

122 Tačiau administracinė valstybės pagalbos tyrimo procedūra yra vykdoma tik prieš atitinkamą valstybę narę. Pagalbą gavusios įmonės ir vidaus valstybės teritoriniai dariniai, kaip antai ieškovai, taip pat pagalbos gavėjo konkurentai šioje procedūroje yra laikomi tik „suinteresuotaisiais asmenimis“ (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją 42 punktą).

123 Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytame tyrimo etape Komisija turi pareigą suinteresuotuosius asmenis įspėti, kad jie pateiktų pastabas (1993 m. gegužės 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo Cook prieš Komisiją, C‑198/91, Rink. p. I‑2487, 22 punktas; 1993 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Matra prieš Komisiją, C‑225/91, Rink. p. I‑3203, 16 punktas ir 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija priešSytraval ir Brink's France, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 59 punktas).

124 Dėl šios pareigos Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pranešimo paskelbimas Oficialiajame leidinyje yra tinkama priemonė pranešti visiems suinteresuotiesiems asmenims apie procedūros pradžią (1984 m. lapkričio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Intermills prieš Komisiją, 323/82, Rink. p. 3809, 17 punktas), pažymėdamas, kad „šiuo pranešimu siekiama tik gauti iš suinteresuotųjų asmenų visą informaciją, kuri padėtų Komisijai apsispręsti dėl būsimų veiksmų“ (1973 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Vokietiją, 70/72, Rink. p. 813, 19 punktas ir 1996 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Skibsværftsforeningen ir kt. prieš Komisiją, T‑266/94, Rink. p. II‑1399, 256 punktas).

125 Pagal šią teismų praktiką suinteresuotieji asmenys administracinėje procedūroje, pradėtoje pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, iš esmės atlieka Komisijos informacijos šaltinių vaidmenį. Darytina išvada, kad suinteresuotieji asmenys, negalėdami pasinaudoti teise į gynybą, pripažįstama asmenims, prieš kuriuos yra pradėta procedūra, turi tik teisę dalyvauti administracinėje procedūroje tiek, kiek reikia atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes (minėto Sprendimo British Airways ir kt. bei British Midland Airways prieš Komisiją 59 ir 60 punktai).

126 Šioje byloje ieškovai pažymi, kad Komisija pažeidė jų ir Vokietijos Federacinės Respublikos teisę būti išklausytiems, pirma, atsisakiusi leisti susipažinti su First Consulting ataskaita, dviem BdB raštais bei profesoriaus Schulte-Mattler ekspertizės išvada, pridėta prie vieno iš šių raštų, ir, antra, tuo, kad savo sprendime nustatė investicinės grąžos dydį atskaičius mokesčius, kurio anksčiau nenurodė.

127 Dėl ieškovų darytina išvada, kad nors, kaip minėta, teisės į dalyvavimą ir informaciją yra riboto pobūdžio, jie vis dėlto turėjo galimybę tinkamu laiku pateikti savo nuomonę dėl faktų, kaltinimų ir aplinkybių, kuriais Komisija remiasi ginčijamo sandorio atžvilgiu, realumo ir svarbos.

128 Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teismo turima bylos medžiaga, susijusi su ieškovų tiesioginiu ir netiesioginiu dalyvavimu administracinėje procedūroje, aiškiai rodo, kad jie turėjo galimybę pareikšti savo nuomonę dėl faktinių aplinkybių ir kaltinimų, kuriais Komisija remiasi ginčijamame sprendime.

129 Šiuo atžvilgiu ypač pažymėtina, kad ieškovai turėjo galimybę, pirma, per kelis susitikimus su Komisijos atstovais aptarti įvairius bylos aspektus ir, antra, pateikti atsakovei dokumentus tam, kad pagrįstų savo pozicijas. Pavyzdžiui, tinkamo ginčijamo sandorio atlyginimo atžvilgiu WestLB pateikė Komisijai investicinio banko, kuriam jis pavedė įvertinti šį atlyginimą, ekspertizės išvadą. Tokiomis aplinkybėmis, kad ir ką sakytų, ieškovai nepagrįstai teigia, jog atsisakymas leisti susipažinti su nagrinėjamais dokumentais arba nustatyto investicinės grąžos dydžio pasirinkimas sutrukdė jiems dalyvauti administracinėje procedūroje tiek, kiek reikėjo atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes.

130 Šią išvadą patvirtina tai, kad ginčijamame sprendime nagrinėjami ir dažnai nurodomi ieškovų argumentai. Taip pat ją patvirtina tai, kad, kaip bus nustatyta toliau, Vokietijos Federacinės Respublikos teisė būti išklausytai taip pat nebuvo pažeista šioje byloje.

131 Tokiomis aplinkybėmis šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas tiek, kiek jis susijęs su tariamu ieškovų teisės būti išklausytiems pažeidimu.

132 Tačiau primintina, kad ribotas suinteresuotųjų asmenų teisių pobūdis nepaneigia Komisijos pareigos pakankamai motyvuoti galutinį sprendimą, kaip numatyta EB 253 straipsnyje (minėto Sprendimo British Airways ir kt. bei British Midland Airways prieš Komisiją 64 ir 94 punktai).

133 Vokietijos Federacinės Respublikos atžvilgiu kaltinimas, susijęs su jos teise būti išklausytai, bus nagrinėjamas toliau svarstant, ar Komisija laikėsi esminių procedūros reikalavimų.

VI – Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su esminių procedūros reikalavimų pažeidimu

134 Ieškovai teigia, kad ginčijamu sprendimu yra pažeidžiami esminiai procedūros reikalavimai EB 230 straipsnio antros pastraipos prasme. Pirmosios instancijos teismas išnagrinės tris šio ieškinio pagrindo dalis. Pirmoji susijusi su Vokietijos Federacinės Respublikos teise būti išklausytai, antroji – su tariamais klaidingais faktinių aplinkybių konstatavimais ir trečioji – su tariamu neutralumo principo pažeidimu.

A – Pirmoji dalis: Vokietijos Federacinės Respublikos teisė būti išklausytai

1. Šalių argumentai

135 Ieškovai ir Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad jos teisė būti išklausytai buvo pažeista, nes atsisakyta leisti susipažinti su First Consulting ataskaita ir dviem BdB raštais. Šiuo atžvilgiu šios šalys pateikia šio sprendimo 106, 107, 110, 113, 114, 116 ir 117 punktuose išdėstytus argumentus. WestLB tvirtina, kad atsisakymas leisti susipažinti su First Consulting ataskaita prieštarauja Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 2 daliai, kurioje numatyta, kad suinteresuotųjų šalių pastabos, Komisijos gautos po sprendimo pradėti procedūrą paskelbimo Oficialiajame leidinyje, yra pateikiamos suinteresuotajai valstybei narei. Ši nuostata turi būti aiškinama taip, kad valstybė narė privalo turėti galimybę pateikti savo nuomonę dėl visų duomenų, turinčių lemiamą reikšmę priimant galutinį sprendimą. WestLB mano, jog, kaip pagalbos gavėjas, jis turi savarankišką teisę į tai, kad Komisija laikytųsi Reglamente Nr. 59/1999 numatytos procedūros, nes teisėta procedūros, susijusios su valstybės pagalbos teise, eiga taip pat atitinka suinteresuotosios įmonės interesus. Gali būti, kad, atsižvelgdama į federalinės vyriausybės pateiktas pastabas, Komisija būtų pripažinusi savo klaidas ir priėmusi kitokį sprendimą nei tas, kuris galiausiai buvo priimtas.

136 Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad jos teisė būti išklausytai turi būti nagrinėjama vykstant dabartiniam procesui Pirmosios instancijos teisme, ir nurodo 2000 m. vasario 8 d. Teisingumo Teismo nutartį Vokietija prieš Komisiją (C‑376/99), kuria, remiantis Teisingumo Teismo statuto 54 straipsnio trečia pastraipa, buvo sustabdytas procesas dėl ieškinio, kurį ji pareiškė Teisingumo Teisme dėl ginčijamo sprendimo. Ji mano, kad tik tenkinant šią sąlygą dabartiniame procese šios nuostatos prasme kiltų tokie patys aiškinimo klausimai kaip ir vykstant procesui Teisingumo Teisme.

137 Komisija, palaikoma BdB, teigia, kad ieškovai gali remtis tik tuo, jog buvo pažeistos jų pačių procesinės teisės, ir kad 1997 m. birželio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime Air Inter prieš Komisiją (T­260/94, Rink. p. II‑997) nustatyta išimtis, susijusi su esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu, šioje byloje netaikytina, nes joje toks pažeidimas nėra paaiškėjęs.

138 Be to, Komisija ginčija, kad Vokietija dabartiniame procese gali remtis savo teise būti išklausytai, ir šiuo atžvilgiu nurodo Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą pastraipą, Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 116 straipsnio 3 dalį, 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimą Chemie Linz prieš Komisiją (C‑245/92 P, Rink. p. I‑4643) ir 1999 m. lapkričio 18 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartį Pfizer Animal Health prieš Tarybą (C‑329/99 P(R), Rink. p. I‑8343).

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

139 Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas nagrinės klausimą, susijusį su tuo, ar ieškovai ir Vokietijos Federacinė Respublika šiame procese Pirmosios instancijos teisme turi teisę remtis šios valstybės narės teise būti išklausytai.

140 Pirma, dėl ieškovų teisės remtis Vokietijos Federacinės Respublikos teise būti išklausytai primintina, kad administracinė valstybės pagalbos tyrimo procedūra yra pradedama tik prieš atitinkamą valstybę narę ir kad po šios procedūros Komisijos priimti sprendimai yra skirti tik atitinkamoms valstybėms narėms (minėto Sprendimo Komisija prieš Sytraval ir Brink's France 45 punktas). Be to, remiantis EB 88 straipsnio 2 dalimi, atitinkama valstybė narė atsako už galimo Komisijos sprendimo panaikinti arba pakeisti nagrinėjamą valstybės pagalbą vykdymą.

141 Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į pagrindinį atitinkamos valstybės vaidmenį šioje procedūroje, pripažintina, kad šios valstybės išklausymas toje pačioje procedūroje yra esminis procedūros reikalavimas ir jo nesilaikymas reiškia Komisijos sprendimo panaikinti ar pakeisti pagalbą negaliojimą (pagal analogiją žr. 1991 m. gegužės 7 d. Teisingumo Teismo sprendimus Interhotel prieš Komisiją, C‑291/89, Rink. p. I‑2257, 17 punktą; Oliveira prieš Komisiją, C‑304/89, Rink. p. I‑2283, 21 punktą ir minėto Sprendimo Air Inter prieš Komisiją 80 punktą).

142 Todėl pagalbą gavusi įmonė, kaip ir pagalba suteikęs valstybės vidaus teritorinis darinys, turi teisėtą interesą remtis tokiu Komisijos sprendimo trūkumu, nes galimas valstybės narės teisės būti išklausytai nesilaikymas gali turėti įtakos ginčijamo akto galiojimui (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Oliveira prieš Komisiją 17 punktą).

143 Kad ir kaip būtų, primintina, kad iš teismų praktikos matyti, jog Bendrijos teismas savo iniciatyva gali nagrinėti esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimą (1954 m. gruodžio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimai Prancūzija prieš Aukščiausiąją instituciją, 1/54, Rink. p. 7 ir Italija prieš Aukščiausiąją instituciją, 2/54, Rink. p. 73; 1959 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas Nold prieš Aukščiausiąją instituciją, 18/57, Rink. p. 89; minėto Sprendimo Interhotel prieš Komisiją 14 punktas ir minėto Sprendimo Oliveira prieš Komisiją 18 punktas).

144 Antra, dėl Vokietijos Federacinės Respublikos galimybės šioje byloje remtis savo pačios teise būti išklausytai konstatuotina, kad nėra Bendrijos teisės nuostatos arba teisminio precedento, kuris prieštarautų šiai galimybei.

145 Priešingai, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirta pastraipa neprieštarauja tam, kad į bylą įstojusi šalis pateiktų kitokius argumentus nei jos palaikoma šalis, jeigu jais siekiama pagrįsti šios šalies reikalavimus (1961 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg prieš Aukščiausiąją instituciją, 30/59, Rink. p. 1; 1998 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Tarybą, C‑150/94, Rink. p. I‑7235, 36 punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo ICI prieš Komisiją, C‑200/92 P, Rink. p. I‑4399, 31–33, 37 ir 38 punktai). Šioje byloje yra aišku, kad Vokietijos Federacinė Respublika nekelia kitokių nei ieškovų keliamieji reikalavimų. Be to, dėl šio klausimo ieškovai ir Vokietijos Federacinė Respublika pateikia visiškai tą patį argumentą, t. y. kad buvo pažeista pastarosios teisė būti išklausytai.

146 Atsakovės argumentai šiuo klausimu nėra tinkami. Be jau minėtos Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtos pastraipos, Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 116 straipsnio 3 dalyje yra nustatyta tik tai, kad „įstojusi į bylą šalis pripažįsta ginčą byloje tokį, koks jis yra jos įstojimo metu“. Be to, minėtame Sprendime Chemie Linz prieš Komisiją yra taikoma nusistovėjusi teismų praktika, pagal kurią į bylą įstojusi šalis gali palaikyti ieškovo reikalavimus, net jei pateikia kitokių argumentų, bet ji negali kelti reikalavimų, kurie neatitinka ieškovo nurodytųjų (taip pat žr. minėto 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo ICI prieš Komisiją 22–33 punktus). Galiausiai minėtoje Nutartyje Pfizer Animal Health prieš Tarybą (92–97 punktai) pareiškiama tik tai, kad, kalbant apie prašymą sustabdyti akto taikymą, į bylą įstojusi šalis, jeigu gali remtis savo interesais, negali išplėsti ginčo ribų reikalaudama savarankiškos teisės į laikiną teisminę apsaugą savo atžvilgiu.

147 Taigi reikia pripažinti ieškovų ir Vokietijos Federacinės Respublikos teisę šioje byloje remtis valstybės narės teisės būti išklausytai pažeidimu kaip esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimu vykstant administracinei procedūrai.

148 Dėl šio kaltinimo svarbos pažymėtina, kad, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 121 punkte, teisės į gynybą laikymasis vykdant bet kokią procedūrą prieš asmenį, kuri gali baigtis jam nepalankaus sprendimo priėmimu, yra pagrindinis Bendrijos teisės principas ir turi būti užtikrintas net nesant specialaus reglamentavimo. Pagal šį principą reikalaujama, kad asmuo, prieš kurį Komisija pradėjo administracinę procedūrą, turėtų galimybę per šią procedūrą tinkamu laiku pateikti savo nuomonę dėl faktų, kaltinimų ir aplinkybių, kuriais remiasi Komisija, realumo ir svarbos.

149 Šioje byloje ieškovai ir Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad Komisija pažeidė šios valstybės narės teisę būti išklausytai, pirma, atsisakiusi leisti Vokietijos vyriausybei susipažinti su First Consulting ataskaita, dviem BdB raštais ir profesoriaus Schulte-Mattler ekspertizės išvada, pridėta prie vieno iš šių laiškų, ir, antra, tuo, kad sprendime nustatė investicinės grąžos dydį atskaičius mokesčius, kuris yra gerokai didesnis nei būtų galima tikėtis remiantis procedūrą inicijavusiu BdB skundu ir sprendimo pradėti oficialią tyrimo procedūrą projektu, kur buvo minimas dydis neatskaičius mokesčių.

150 Taigi reikia išnagrinėti, ar atsisakius leisti Vokietijos Federacinei Respublikai susipažinti su šiais dokumentais ir nusprendus taikyti investicinės grąžos dydį atskaičius mokesčius Vokietijos Federacinei Respublikai buvo sutrukdyta tinkamu laiku pateikti nuomonę dėl faktų, kaltinimų ir aplinkybių realumo bei svarbos, kuriais grįsdama savo išvadą dėl ginčijame sprendime konstatuoto Bendrijos teisės pažeidimo remiasi Komisija.

151 Dėl minėtų dokumentų konstatuotina, kad First Consulting ataskaita buvo parengta beveik administracinės procedūros pabaigoje. Joje buvo apibendrintos ir pakomentuotos įvairių šios procedūros šalių pozicijos ir kelių esminių punktų atžvilgiu Komisija nukrypo nuo šioje ataskaitoje ginamos nuomonės. BdB 1998 m. spalio 30 d. raštu atsakoma į Komisijos klausimus, užduotus per 1998 m. rugsėjo 16 d. dvišalį susitikimą su BdB ir išsakoma nuomonė dėl tam tikrų WestLB pateiktos ekspertizės išvados aspektų.

152 BdB 1999 m. sausio 14 d. raštu grįžtama prie klausimo, kuris buvo aptariamas per 1998 m. lapkričio 10 d. daugiašalį ekspertų susitikimą, ir atitinkamai pateikiama profesoriaus Schulte-Mattler ataskaita, pridėta prie šio rašto. Tame pačiame laiške labai trumpai pakartojami tam tikri ginčijamo sandorio vertinimo aspektai ir prašymas užbaigti procedūrą sprendimo priėmimu. Profesoriaus Schulte-Mattler ataskaitoje yra nagrinėjamas pagrindinio kapitalo grąžos atsižvelgiant į ginčijamo sandorio vertinimą klausimas.

153 Galimybės susipažinti su šiais dokumentais svarba turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į visos administracinės procedūros kontekstą (žr. šios procedūros aprašymą šio sprendimo 23 ir 25–28 punktuose). Dar iki procedūros pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pradžios atsakovė paprašė Vokietijos valdžios institucijų pateikti jai informaciją ir jos atstovai kelis kartus susitiko su Vokietijos valdžios institucijų atstovais. Be to, sprendime pradėti procedūrą yra aprašytas Komisijos atliktas išankstinis išsamus ginčijamo sandorio nagrinėjimas, be kita ko, tuo atžvilgiu, kiek tas sandoris yra susijęs su tinkamu atlyginimu už WfA kapitalą, ir padaryta išankstinė išvada, kad sandoris „greičiausiai yra valstybės pagalba [EB] [87] straipsnio 1 dalies prasme“ (sprendimo pradėti procedūrą 11 punktas). Pradėjus šią procedūrą, Komisija perdavė Vokietijos vyriausybei pastabas, kurias jai pateikė suinteresuotieji asmenys, ir ši vyriausybė pateikė savo komentarus dėl šių pastabų. Vokietijos valdžios institucijos taip pat buvo pakviestos ir dalyvavo 1998 m lapkričio 10 d. daugiašaliame susitikime, kad aptartų daugelį ginčijamo sandorio aspektų. Vėliau Komisija paprašė iš Vokietijos vyriausybės papildomos informacijos ir ją gavo.

154 Visi šie Vokietijos valdžios institucijų ir Komisijos kontaktai buvo dėl daugelio ginčijamo sandorio aspektų, taip pat dėl klausimų, su kuriais iš esmės yra susiję su šio sprendimo 151 ir 152 punktuose nurodyti dokumentai. Šį konstatavimą patvirtina ginčijamame sprendime atliktas išsamus Vokietijos vyriausybės pozicijos nagrinėjimas, taip pat ir šių klausimų atžvilgiu.

155 Dėl to, kad ginčijamame sprendime buvo naudojamas investicinės grąžos dydis atskaičius mokesčius, visų pirma pažymėtina, kad sprendime pradėti procedūrą minima investicinė grąža atskaičius mokesčius, ir nurodoma, taip pat kalbant apie šios rūšies grąžą, jog „labai abejotina, kad rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis investuotojas sutiktų su fiksuota 0,6 % investicine grąža už WestLb suteiktą kapitalą“; be to, pažymima, kad „net jei šiame etape nenustatomas galutinis palyginimo kriterijus, šis dydis laikytinas gerokai mažesniu nei tas, kurio rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis operatorius pareikalautų už analogiškas investicijas“ (7.2 punktas).

156 Be to, kaip teisingai pažymėjo Komisija, nei BdB skundas, nei sprendimas pradėti oficialią tyrimo procedūrą nėra aktai, kurie gali sukelti teisiniu požiūriu svarbių lūkesčių ir į kuriuos Komisija privalėtų atsižvelgti priimdama galutinį sprendimą. Galiausiai Vokietijos Federacinė Respublika iš tikrųjų galėjo pateikti savo pastabas dėl tinkamos ginčijamo sandorio investicinės grąžos ir negali teigti, kad buvo pažeista jos teisė būti išklausytai, remdamasi vien tuo, kad iki ginčijamo sprendimo priėmimo nežinojo, kokios rūšies investicinės grąžos dydis bus panaudotas šiame sprendime.

157 Taip pat negali būti daroma išvada, kad buvo pažeista Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 2 dalis, nes suinteresuotųjų šalių pastabos, kurias atsakovė šioje byloje gavo po to, kai Oficialiajame leidinyje buvo paskelbtas sprendimas pradėti procedūrą, iš tikrųjų Komisijos buvo perduotos Vokietijos vyriausybei, o dokumentai, kuriuos ieškovai nurodo grįsdami savo kaltinimą, buvo Komisijai pateikti vėlesniame administracinės procedūros etape. Be to, šiuose dokumentuose daugiausia yra tik plėtojamos arba patikslinamos šalių pozicijos, jau pateiktos per administracinę procedūrą, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 151 ir 152 punktuose.

158 Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Vokietijos Federacinė Respublika turėjo galimybę tinkamu laiku pateikti savo nuomonę dėl faktų, kaltinimų ir aplinkybių realumo ir svarbos, kuriais grįsdama savo išvadą dėl ginčijame sprendime konstatuoto Bendrijos teisės pažeidimo remiasi Komisija.

159 Darytina išvada, kad ginčijamas sprendimas nėra negaliojantis dėl esminio procedūros reikalavimo pažeidimo, kuris būtų pažeidus Vokietijos Federacinės Respublikos teisę būti išklausytai. Taigi ieškovų ir Vokietijos Federacinės Respublikos kaltinimas šiuo atžvilgiu turi būti atmestas.

B – Antroji dalis: klaidingai konstatuotos faktinės aplinkybės

1. Šalių argumentai

160 Žemė nurodo, kad tam tikrais atžvilgiais Komisija neišsamiai arba klaidingai apibūdina faktines aplinkybes. Ji mano, pirma, kad ginčijamo sprendimo 13 ir kituose punktuose esantys Komisijos teiginiai neišsamūs, kiek jie susiję su Vokietijos bankų sistemos struktūra, WestLB užduotimis ir funkcijomis, taip pat su viešosios teisės reglamentuojamomis užduotimis, kurias jis turi vykdyti. Antra, žemė teigia, kad ginčijamame sprendime yra klaidingų faktinių aplinkybių konstatavimų, turinčių lemiamą reikšmę vertinimo klaidai, kuri buvo padaryta šioje byloje. Ji ginčija, kad WestLB yra įmonė, kuriai reikėjo atkūrimo priemonių, kad WfA integravimas į WestLB buvo neatšaukiamas ir kad WfA turto perkėlimas buvo vienintelis būdas pasiekti, kad WestLB atitiktų naujus bankų veiklos priežiūros reikalavimus nemažindama pagal riziką įvertintų aktyvų.

161 Komisija ginčija argumentą, jog, atsižvelgus į žemės nurodytas aplinkybes, būtų atliktas kitoks teisinis vertinimas nei tas, kuris buvo atliktas ginčijamame sprendime. Dėl tariamų klaidingų faktinių aplinkybių konstatavimų atsakovė ginčija, kad ginčijamame sprendime ji tvirtino, jog WestLB atvejis yra įmonės atstatymo atvejis. Ji paaiškino, kodėl yra teisėta tvirtinti, kad žemė bent jau iš dalies prarado savo teisę disponuoti WfA aktyvais, ir toliau teigia, kad WestLB neturėjo kitų galimybių atitikti naujus mokumo reikalavimus nemažindama pagal riziką įvertintų aktyvų, išskyrus WfA aktyvų integravimą.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

162 Kadangi šiuo kaltinimu yra ginčijamas klaidingas motyvavimas, kalbant apie faktines aplinkybes, primintina, kad, remiantis teismų praktika, net jei ginčijamo akto konstatuojamojoje dalyje yra klaidingai nurodyta faktinė aplinkybė, šis aktas negali būti panaikintas dėl tokio formos trūkumo, jei kitose konstatuojamosiose dalyse, atskirai paėmus, yra pakankamas motyvavimas (1987 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ispanija prieš Tarybą ir Komisiją, 119/86, Rink. p. 4121, 51 punktas ir 1999 m. sausio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo NeueMaxhütte Stahlwerke ir Lech-Stahlwerke prieš Komisiją, T‑129/95, T‑2/96 ir T‑97/96, Rink. p. II‑17, 160 punktas). Tačiau ginčijamo sprendimo motyvavimo klausimas bus nagrinėjamas toliau, nagrinėjant penktąjį ieškinio pagrindą.

163 Be to, kadangi šiuo kaltinimu yra ginčijamas faktinių aplinkybių, pagrindžiančių rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principo taikymą, pateikimas, manytina, kad, pirma, žemė neįrodė, kiek šios Komisijos pateiktos tariamai klaidingos faktinės aplinkybės turėjo įtakos tam, kad atsakovė klaidingai teisiškai arba ekonomiškai įvertino ginčijamą sandorį, ir, antra, šis klausimas patenka į šios bylos nagrinėjimą iš esmės, kuris bus atliktas toliau, kalbant apie šeštąjį ieškinio pagrindą (be kita ko, žr. šio sprendimo 336, 350 ir 351, 405 ir 419 punktus).

C – Trečioji dalis: neutralumo principo pažeidimas

1. Šalių argumentai

164 Žemė teigia, kad Komisija, per procedūrą teikdama pirmenybę BdB ir tendencingai apibūdindama faktines aplinkybes, pažeidė savo pareigą būti nešališka. Komisija pažeidė pareigą būti nešališka, nes, be Vokietijos valdžios institucijų, ji prašė pateikti dokumentus tik BdB ir atsisakė kitiems suinteresuotiesiems asmenims atskleisti BdB pateiktus dokumentus. Dėl tendencingo faktinių aplinkybių dėstymo ji ginčija, be kita ko, tai, kad, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, WestLB buvo prilygintas nepriklausomiems komerciniams bankams.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

165 Dėl tariamo tendencingo faktinių aplinkybių apibūdinimo reikia pastebėti, kad šis kaltinimas yra ne daugiau nei kaltinimas dėl klaidingo faktinių aplinkybių konstatavimo, kuris buvo įvertintas nagrinėjant šio ieškinio pagrindo antrą dalį.

166 Dėl to, kad Komisija neatskleidė tam tikrų BdB dokumentų, pažymėtina, kad šis kaltinimas yra ne daugiau nei argumentas dėl teisės į gynybą pažeidimo, kuris jau buvo nagrinėtas ir atmestas šiame sprendime, arba argumentas dėl pareigos motyvuoti pažeidimo, kuris bus nagrinėjamas vėliau, kalbant apie penktąjį ieškinio pagrindą.

167 Kalbant apie pareigą būti nešališkai, tiesa, kad Komisijai yra nustatyta pareiga rūpestingai ir nešališkai ištirti bylos medžiagą, be kita ko, EB 88 straipsnio atveju. Šią pareigą atitinka teisė į gerą administravimą, o tai yra vienas iš bendrųjų teisinės valstybės teisės principų, bendrų valstybių narių konstitucinėms tradicijoms (šiuo klausimu žr. 2002 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo max.mobil prieš Komisiją, T‑54/99, Rink. p. II‑313, 48 ir 49 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).

168 Tačiau šioje byloje argumentas, susijęs su pareigos būti nešališkai pažeidimu, negali būti priimtas. Iš tikrųjų per administracinę procedūrą Komisija neteikė pirmenybės BdB. Pirma, ji kelis kartus prašė, kad Vokietijos Federacinė Respublika pateiktų informaciją, antra, ieškovams nebuvo trukdoma pateikti dokumentus ir informaciją, o atvirkščiai, jiems buvo suteikta galimybė pateikti ir pagrįsti savo pozicijas. Be to, kalbant apie ieškovus, administracinė procedūra valstybės pagalbos srityje nėra rungimosi procedūra.

169 Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šio ieškinio pagrindo pirma ir trečia dalys turi būti atmestos. Antra dalis bus nagrinėjama toliau, nagrinėjant penktąjį ir šeštąjį ieškinio pagrindus.

VII – Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 1 dalies ir 295 straipsnio pažeidimu, kiek tai susiję su valstybės pagalbos sąvokos aiškinimu

170 Ieškovai pažymi, kad ginčijamu sprendimu pažeidžiami EB 87 straipsnio 1 dalis ir 295 straipsnis, nes jame yra klaidingai aiškinama valstybės pagalbos sąvoka.

171 Pirmoje šio ieškinio pagrindo dalyje žemė nurodo, kad ginčijamas sandoris nėra iš valstybinių išteklių suteikta pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Antroje dalyje ieškovai kaltina Komisiją, kad ši išplėtė valstybės pagalbos sąvoką, taikydama rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principą pelningai įmonei, ir aiškino šį principą reikalaudama ne mažiau nei atitinkamo sektoriaus vidutinės grąžos viešojo investuotojo kapitalo atžvilgiu.

A – Pirma dalis: valstybinių išteklių buvimas

1. Šalių argumentai

172 Žemė tvirtina, kad ginčijamas sandoris nėra iš valstybinių išteklių suteikta pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Ji teigia, kad nėra valstybinių išteklių panaudojimo tuo atveju, kai valstybė, atlikdama tik savo, kaip savininkės arba verslininkės, vaidmenį, investuoja kapitalą į įmonę, kuri ilgą laiką gauna pelną, ir daro tai išimtinai verslo tikslais. Ji tvirtina, kad sandoris įvyko, nes, vertinant verslininko požiūriu, jis leido ekonominiu požiūriu protingiausiai panaudoti WfA turtą.

173 Žemės nuomone, prieš sprendžiant klausimą, ar dėl šios priemonės taikymo vertinimas yra palankesnis, pirmiausia reikia įrodyti, kad egzistuoja iš valstybinių išteklių suteikta pagalba.

174 Žemė, palaikoma Vokietijos Federacinės Respublikos, pažymi, kad įvertinti, ar kapitalo investicija yra iš valstybinių išteklių, galima tik ją palyginus su sandoriais, kuriuos įprastomis rinkos ekonomikos sąlygomis sudaro investuotojas, ir atitinkamai – tik įvertinus šio investuotojo požiūriu. Tačiau savo sprendime Komisija apsiribojo teiginiu, kad įmonei buvo suteikta pranašumų, ir nepagrįstai reikalavo, kad bet kuriuo atveju būtų tinkamai atlyginta už kapitalą, kurį viešosios valdžios institucijos investavo vadovaudamosi įmonės argumentais.

175 Šiuo atžvilgiu žemė teigia, jog Komisijos mintis, kad reikėtų užsitikrinti tinkamą atlyginimą, prieštarauja pačiai kapitalo investavimo, kuris yra grindžiamas įmonės argumentais, esmei. Tokio investavimo atveju nėra priešpriešinio pobūdžio santykių ir griežtai fiksuotino „atlyginimo“. Investuotojas tikisi tik to, kad įmonė, į kurią investuojama, turės pelno iš šio kapitalo ir šis pelnas atiteks investuotojui. Iki to laiko pagrindinė investuotojo kapitalo grąžos dalis yra įmonės vertės padidėjimas. Būtent tai, kad ištekliams kyla tam tikra rizika ir kad šis atlyginimas negali būti užtikrintas, ir apibūdina kapitalo investavimą, grindžiamą įmonės argumentais.

176 Komisija atsako, kad valstybiniai ištekliai lieka valstybiniais ištekliais, net jeigu jie buvo panaudoti valstybei vykdant „įmonės veiklą“. Valstybinių išteklių investavimas gali būti nelaikomas pagalba, tačiau ne dėl to, kad jis yra atliekamas valstybei vykdant įmonės veiklą, o dėl to, kad valstybė užsitikrina tinkamą atlyginimą už šias investicijas. Taigi reikia patikrinti, ar valstybė, investuodama finansinius išteklius, veikia būtent taip, kaip panašioje situacijoje veiktų privatus verslininkas.

177 Komisija teigia, kad jos metodas, taikytas nustatant valstybės pagalbos buvimą, neatmetė investuotojo požiūrio rinkos ekonomikos sąlygomis, nors buvo atsižvelgta ir į pagalbą gavusios įmonės, ir jos konkurentų požiūrį. Be to, priešingai nei teigia žemė ir Vokietijos Federacinė Respublika, ši pozicija neprieštarauja nei jos pačios sprendimų praktikai, nei teismų praktikai (2000 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ufex ir kt. prieš Komisiją, T‑613/97, Rink. p. II‑4055, 69 punktas).

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

178 Pirmiausia primintina, jog EB 87 straipsnio 1 straipsnyje yra nurodyta, kad valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.

179 Tam, kad įgyti pranašumai galėtų būti laikomi pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, pirma, jie turi būti tiesiogiai arba netiesiogiai suteikti iš valstybinių išteklių ir, antra, už juos turi būti atsakinga valstybė (2002 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūziją prieš Komisiją, C‑482/99, Rink. p. I‑4397, 24 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

180 Tačiau šioje nuostatoje valstybės kišimasis ne skirstomas pagal jo priežastis arba tikslą, o apibūdinamas pagal poveikį (žr. 1996 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo sprendimą Prancūzija prieš Komisiją, C‑241/94, Rink. p. I‑4551, 19 ir 20 punktai). Taigi pagalbos sąvoka – tai objektyvi sąvoka, pagal kurią svarbu tik tai, ar valstybės priemone suteikiama pranašumų tam tikrai įmonei arba įmonėms (1998 m. sausio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ladbroke Racing prieš Komisiją, T‑67/94, Rink. p. II‑1, 52 punktas ir 2000 m. gegužės 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo SIC prieš Komisiją, T‑46/97, Rink. p. II‑2125, 83 punktas).

181 Žemės argumentu iš esmės teigiama, kad jei valstybiniai ištekliai naudojami ekonominiu požiūriu protingiausiai, jie nebėra valstybiniai ištekliai. Tačiau, kaip pažymėjo Komisija, ištekliai nenustoja būti ištekliais vien dėl to, kad jie yra naudojami taip pat, kaip tai būtų daręs privatus investuotojas. Iš tikrųjų tai, ar valstybė elgėsi kaip verslininkė, yra svarbu nustatant, ar buvo valstybės pagalba, o ne nagrinėjant išteklių pobūdį, t. y. ar jie yra viešieji, ar privatūs.

182 Šioje byloje aišku, kad WfA yra viešosios teisės įstaiga, dotuojama iš viešųjų lėšų ir akcijų, kurios visos priklausė žemei. Jos kapitalas į WestLB kapitalą buvo integruotas remiantis žemės parlamento priimtu įstatymu. Tokiomis aplinkybėmis ginčijamas sandoris reiškia, kad buvo panaudoti valstybiniai ištekliai.

183 Todėl ši ketvirtojo ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta.

B – Antroji dalis: neteisėtas valstybės pagalbos sąvokos išplėtimas

184 Ieškovai Komisiją kaltina, kad ši neteisėtai išplėtė valstybės pagalbos sąvoką, pirma, pažeisdama EB 295 straipsnį, antra, rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principą taikydama pelningai įmonei ir, trečia, aiškindama šį principą taip, esą pagal jį reikalaujama bent jau atitinkamo sektoriaus vidutinės grąžos viešojo investuotojo kapitalo atžvilgiu.

1. EB 295 straipsnio pažeidimas

a) Šalių argumentai

185 Ieškovai pažymi, kad EB 295 straipsnyje įtvirtintas kompetencijos ribojimas valstybių narių naudai ir kad turi būti suderinta Bendrijos konkurencijos teisė ir valstybių narių teisė savarankiškai nustatyti savo nuosavybės sistemas. Nors iš EB 295 straipsnio kylanti valstybių narių laisvė nėra pagrindas nevykdyti kitų įsipareigojimų pagal EB sutartį, EB sutarties nuostatos negali būti aiškinamos taip plačiai, kad EB 295 straipsniu teikiamos apsaugos apimtis sumažėtų tiek, kad valstybės narės nebeturėtų praktiškai jokios veiksmų laisvės valdyti viešąsias įmones arba išsaugoti turimas šių įmonių akcijas. Taigi šia nuostata netiesiogiai yra nustatomos valstybės pagalbos sąvokos pagal EB 87 straipsnio 1 dalį ribos.

186 Žemė pažymi, jog neįmanoma aiškiai atskirti viešųjų įmonių viešų ir privačių veiklos sričių ir nurodo, kad taip pat remiantis EB 295 straipsniu valstybė, kaip investuotoja arba verslininkė, gali vadovautis ne vien išimtinai su pelnu susijusiais argumentais, o pavyzdžiui, strateginio pobūdžio arba ilgalaikiais siekiais, kaip antai dalyvavimo įmonės kapitale sustiprinimas arba išplėtimas ir sinergijų sukūrimas.

187 Komisija mano, kad santykį tarp EB 295 straipsnio ir Bendrijos valstybės pagalbos sistemos rodo EB 86 straipsnis. Paprastai valstybės aktams, kuriems taikoma EB 295 straipsnio apsauga, EB 87 straipsnis gali būti netaikomas, tik jei tenkinamos EB 86 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos. Jei šios sąlygos netenkinamos, taikant su valstybės pagalba susijusias normas visiškai nėra pažeidžiamas EB 295 straipsnio pagrindinis turinys, nes taikant šias normas valstybei netrukdoma ir toliau vadovauti viešosioms įmonėms arba turėti tokių įmonių akcijų.

188 Komisijos nuomone, apskaičiuojant tinkamą atlyginimą už investicijas nereikia kaip į tam tikrą ypatumą atsižvelgti į tai, kad viešoji įmonė taip pat atlieka viešąsias užduotis, nes šių užduočių atlikimas yra pakankamai ir išsamiai saugomas pagal EB 86 straipsnio 2 dalį.

189 Komercinio pobūdžio argumentams, kurie, kaip strateginio pobūdžio arba ilgalaikiai siekiai, pagrindžia finansinę valstybės priemonę, netaikoma ypatinga apsauga pagal EB 295 straipsnį. Tai yra tik aplinkybės, į kurias reikia atsižvelgti siekiant nustatyti, ar kapitalo investicija buvo įgyvendinta įprastomis rinkos sąlygomis.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

190 EB 295 straipsnyje nustatyta:

„Ši Sutartis jokiu būdu nepažeidžia valstybių narių normų, reglamentuojančių nuosavybės sistemą.“

191 EB 86 straipsnyje nustatyta:

„1. Valstybės įmonėms bei įmonėms, kurioms valstybės narės suteikia specialias arba išimtines teises, valstybės narės nepriima naujų teisės aktų ir nepalieka galiojančiųjų, prieštaraujančių šioje Sutartyje nurodytoms taisyklėms, ypač toms taisyklėms, kurios yra nustatytos 12 straipsnyje ir 81–89 straipsniuose.

2. Įmonėms, kurioms yra patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, arba pajamų gaunančioms monopolinėms įmonėms, šioje Sutartyje nustatytos taisyklės, ypač konkurencijos taisyklės, yra taikomos, jei jų taikymas nei teisiškai, nei faktiškai netrukdo atlikti joms patikėtų specialių uždavinių. Prekybos plėtojimui neturi būti daroma tokio poveikio, kuris prieštarautų Bendrijos interesams.

<...>“

192 Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nors remiantis EB 295 straipsniu nuosavybės sistema ir toliau priklauso kiekvienos valstybės kompetencijai, ši nuostata nereiškia, kad valstybėse narėse esamiems nuosavybės režimams nėra taikomos pagrindinės Sutarties normos (žr. 1984 m. lapkričio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo Fearon, 182/83, Rink. p. 3677, 7 punktą; 1999 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo Konle, C‑302/97, Rink. p. I‑3099, 38 punktą ir 2002 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑367/98, Rink. p. I‑4756, 48 punktą).

193 Taigi, taip pat ir remiantis EB 86 straipsnio 1 dalimi, Sutarties konkurencijos normos, kurios yra pagrindinės normos, vienodai taikomos viešosioms ir privačioms įmonėms (2000 m. birželio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo EPAC prieš Komisiją, T‑204/97 ir T‑270/97, Rink. p. II‑2267, 122 punktas).

194 Todėl negali būti manoma, kad EB 295 straipsniu yra ribojama valstybės pagalbos sąvoka EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.

195 Be to, priešingai nei teigia ieškovai, konkurencijos normų taikymas įmonėms, nepaisant joms taikomo nuosavybės režimo, nereiškia, kad yra susiaurinama apsaugos sritis pagal EB 295 straipsnį ir valstybės narės nebeturi praktiškai jokios veiksmų laisvės valdyti savo viešąsias įmones, išsaugoti turimas šių įmonių akcijas arba atsižvelgti į kitokius argumentus nei išimtinai su pelnu susiję kriterijai.

196 Iš tikrųjų net darant prielaidą, kad pateikiant šiuos argumentus nurodyti interesai galėtų neleisti taikyti konkurencijos normas, pažymėtina, jog į juos yra atsižvelgta EB 86 straipsnio 2 dalyje, nes šioje nuostatoje numatyta, kad įmonėms, kurioms yra pavesta valdyti bendrojo ekonominio intereso paslaugas arba paslaugas, kurioms būdinga biudžeto monopolija, gali būti netaikomos konkurencijos normos, jei dėl šių normų taptų neįmanoma teisiškai arba faktiškai įgyvendinti šiai įmonei pavestos ypatingos užduoties.

197 Šioje byloje ieškovai nenurodė, kad buvo tenkintos EB 86 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos, dėl kurių WestLB būtų galima netaikyti konkurencijos normų.

198 Galiausiai pažymėtina, kad žemės argumentas, jog valstybė, kaip investuotoja ir verslininkė, gali vadovautis kitokiais argumentais nei trumpalaikiai su pelnu susiję kriterijai, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant ne į EB 295 straipsnį, bet į žemės elgesį rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo požiūriu.

199 Darytina išvada, kad argumentas, grindžiamas EB 295 straipsnio pažeidimu, yra nepagrįstas.

2. Rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principo taikymas pelningai įmonei

a) Šalių argumentai

200 Ieškovai Komisiją kaltina, kad ji rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principą taikė pelningai įmonei. Jie pažymi, kad WestLB daug metų turėjo pelno ir tikėjosi gauti tokį pelną ateityje. WestLB teigia, kad šis principas, taikomas valstybės priemonėms, skirtoms įmonėms atkurti, negali būti tokiu pačiu būdu taikomas priemonėms, skirtoms pelningoms įmonėms. Klausimo dėl ilgalaikio pelningumo nebekyla, jei įmonė jau įrodė savo ekonominį gyvybingumą reguliariai išmokėdama dividendus. Be to, investavimas į nebegyvybingą įmonę yra labiau rizikingas nei investavimas į sėkmingai dirbančią įmonę, todėl grąža, kurios tikisi rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis investuotojas, skirsis atsižvelgiant į tai, kuri iš šių dviejų situacijų bus.

201 Ieškovai teigia, kad rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principas buvo Komisijos taikomas, ir Teisingumo Teismas sutiko su tokiu taikymu tik reorganizuojamoms įmonėms. Žemė neigia, kad šiuo atžvilgiu turi reikšmės BdB cituojama teismų praktika, ir tvirtina, kad būtent Komisija, – antraip būtų netinkamai paskirstyta įrodinėjimo našta, – vykdydama tam tikro elgesio priežiūrą, turi įrodyti, kad joks rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis investuotojas nebūtų taip pasielgęs. Grįsdama savo argumentus ji nurodo 1993 m. Komisijos komunikato 2 ir 16 punktus bei 1991 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Italija prieš Komisiją, vadinamojo „Alfa Romeo“ (C‑305/89, Rink. p. I‑1603), 20 punktą. Žemės teigimu, EB 295 straipsnis neleidžia pozityvios viešosios valdžios institucijų kontrolės, kurią vykdant būtų reikalaujama, kad jos įrodytų, jog bet koks rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis investuotojas pasielgtų taip pat.

202 Komisija ginčija ieškovų argumentus ir pažymi, kad svarbu nustatyti, ar valstybės kapitalo investicija į viešąją įmonę laikytina „normaliu“ komerciniu sandoriu, ar valstybė peržengia savo, kaip verslininkės, vaidmens ribas. Jei valstybė suteikia kapitalą viešajai įmonei kitomis nei rinkos sąlygomis, ji veikia ne kaip verslininkė, o suteikia šiai viešajai įmonei pranašumą prieš jos konkurentus, kurie gali naujų kapitalo įplaukų gauti tik rinkos sąlygomis. Šis pranašumas yra svarbus valstybės pagalbos teisės požiūriu, kad ir koks būtų galimas viešosios įmonės pelnas.

203 Komisija teigia, kad jei šis principas būtų netaikomas pelną gaunančioms įmonėms, tai reikštų, kad valstybė galėtų visiškai nekontroliuojama teikti nuostolių neturinčioms įmonėms neribotus finansinius išteklius be tinkamo atlyginimo, taip sukeldama konkurencijos iškraipymus, prieštaraujančius EB 87 straipsnio 1 daliai.

204 Kad ir kaip būtų, Komisija sutinka, jog reikalavimai, susiję su įrodymais, kuriuos ji turi pateikti šį principą taikydama pelną gaunančioms įmonėms, yra griežtesni nei tuo atveju, kai jį taiko įmonėms, kurios patiria nuostolių arba kurias reikia reorganizuoti.

205 Komisija sutinka, kad ankstesnėje Komisijos sprendimų praktikoje ir Teisingumo Teismo praktikoje rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principas iš esmės buvo taikomas tais atvejais, kai valstybė investuodavo kapitalą į įmones, kurios patirdavo nuostolių arba kurias reikėjo reorganizuoti. Bet ji pažymi, kad tai nedraudžia šio principo taikyti pelną gaunančioms įmonėms, ir tai jau buvo pažymėta ir Komisijos, ir Teisingumo Teismo.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

206 Kaip buvo priminta šio sprendimo 178 punkte, EB 87 straipsnio 1 dalies tikslas – išvengti, kad valstybių narių tarpusavio prekybai turėtų įtakos viešosios valdžios institucijų suteikti pranašumai, kurie įvairia forma iškraipo arba gali iškraipyti konkurenciją palaikant tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą.

207 Siekiant įvertinti, ar valstybės priemonė yra pagalba, reikia nustatyti, ar ją gaunanti įmonė įgyja ekonominį pranašumą, kurio nebūtų įgijusi įprastomis rinkos sąlygomis (1996 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo SFEI ir kt., C‑39/94, Rink. p. I‑3547, 60 punktas; 1999 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C‑342/96, Rink. p. I‑2459, 41 punktas; 1999 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo DM Transport, C‑256/97, Rink. p. I‑3913, 22 punktas ir minėto Sprendimo SIC prieš Komisiją 78 punktas).

208 Iš esmės klausimas, ar pagalbą gaunanti įmonė yra pelninga, pats savaime nėra lemiamas norint nustatyti, ar buvo suteiktas toks pranašumas. Priešingai, į šį klausimą turi būti atsižvelgta nagrinėjant, ar viešasis investuotojas veikia kaip rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis investuotojas arba ar pagalbą gaunanti įmonė įgyja ekonominį pranašumą, kurio nebūtų įgijusi įprastomis rinkos sąlygomis.

209 Be to, ieškovų argumentas, kad Komisijos sprendimų praktikoje ir Teisingumo Teismo praktikoje yra tik atvejai, kai rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principas taikomas reorganizuojamoms įmonėms, nėra nei tikslus, nei galintis paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumą.

210 Dėl Teisingumo Teismo praktikos primintina, jog, be to, kad jis niekada nėra aiškiai apribojęs šio principo taikymo tik sunkumų patiriančiomis įmonėmis, teismo praktikoje dažnai yra vartojamos su valstybės pagalba susijusios formuluotės, kurios ne paneigia, o priešingai – leidžia manyti, kad rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio investuotojo principas taikytinas pelningoms įmonėms (šiuo atžvilgiu, be šio sprendimo 207 punkte nurodytos teismo praktikos, žr. 1994 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Banco Exterior de España, C‑387/92, Rink. p. I‑877, 13 punktą ir minėto Sprendimo SFEI ir kt. 58–62 punktus).

211 Dėl Komisijos sprendimų praktikos pažymėtina, jog savo 1993 m. komunikato 22 punkte ji pareiškė, kad Bendrijos valstybės pagalbos teisę reikia taikyti „viešosioms įmonėms, nepaisant jų padėties, o ne tik