GENERALINIO ADVOKATO

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER IŠVADA,

pateikta 2009 m. gegužės 14 d. ( 1 )

Byla C-192/08

TeliaSonera Finland Oyj

„Telekomunikacijų sektorius — Elektroniniai ryšiai — Direktyva 2002/19/EB — 4 straipsnio 1 dalis — Tinklai ir paslaugos — Susitarimai dėl sujungimo tarp telekomunikacijų įmonių — Pareiga sąžiningai derėtis — „Viešųjų ryšių tinklų operatoriaus“ sąvoka — 5 ir 8 straipsniai — Nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencija — Didelės įtakos rinkoje neturinti įmonė“

I — Įvadas

1. Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas, Suomija) paprašė Teisingumo Teismo išaiškinti 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų ( 2 ) (toliau – Prieigos direktyva arba Direktyva 2002/19) 4 straipsnio 1, 5 ir 8 dalis.

2. Konkrečiai kalbant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti Direktyvos 2002/19 4 straipsnio 1 dalyje numatytos sujungimo pareigos apimtį, siekdamas nustatyti, ar direktyvai neprieštarauja išsamios Suomijos įstatymo nuostatos, pagal kurias ši pareiga nustatoma visoms telekomunikacijų įmonėms, neskirstant jų nei pagal tai, ar įmonės valdo viešųjų ryšių tinklus ir ar teikia paslaugas, nei pagal tai, ar jos turi didelę įtaką rinkoje.

3. Liberalizavus šį sektorių, Teisingumo Teismas nacionalinėms reguliavimo institucijoms leido ex ante nustatyti tam tikras pareigas dominuojantiems operatoriams ( 3 ), suteikdamas joms įgaliojimus pagal pereinamąsias Prieigos direktyvos ir Direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos ( 4 ) (toliau – Pagrindų direktyva arba Direktyva 2001/21) nuostatas sujungti tinklus be preliminarios rinkos analizės ( 5 ). Be to, Teisingumo Teismas atsisakė pripažinti savaiminį teisėkūros įsikišimą, neišvengiamai sumažinantį šių institucijų veiksmų laisvę ( 6 ).

4. Tačiau šioje byloje nagrinėjama tema lemia tai, kad ginčą tarp jau veikiančių ir naujų operatorių keičia diskusija dėl administravimo ribų, kai yra pasiektas didelis liberalizavimo lygis ir todėl viešosios valdžios įsikišimas į rinką turi būti sumažintas, kad netrukdytų paklausos ir pasiūlos sąveikai.

5. Iš tikrųjų nė viena iš pagrindinių šalių nacionalinėje byloje neturėjo „didelę įtaką turinčio operatoriaus“ statuso, o tai iš dalies parodo sėkmingą Bendrijos kampaniją prieš monopolijas, dėl kurios tapo įmanoma, kad ryšių įmonė, ketinanti išplėsti savo veiklą per kitą įmonę, kuri nėra pripažinta turinti dominuojančią padėtį tam tikrame rinkos sektoriuje, galėtų gauti pastarosios techninę pagalbą ( 7 ).

6. Jei Teisingumo Teismas, pritardamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pasiūlytai schemai, pripažintų, kad įmonės, nesvarbu, kokia jų įtaka, privalo sudaryti susitarimus, jis privalėtų nustatyti gebėjimą reaguoti, kurį Bendrijos teisė suteiktų nepriklausomai nacionalinei institucijai, kad ji galėtų patikrinti, ar yra laikomasi šios sujungimo pareigos, ir turėtų galimybę prireikus panaudoti atitinkamas priemones.

7. Šios bylos pagrindą sudaro valstybių narių teisė išplėsti direktyvų telekomunikacijų srityje nuostatų taikymą. Šį klausimą reikia analizuoti atsargiai, o tam būtina, kad būtų tinkamai vartojamos sąvokos ( 8 ) specifinės technologijos srityje ( 9 ) ir tiksliai apibrėžta pareiga derėtis dėl sujungimo.

II — Taikomi teisės aktai

A — Bendrijos teisė

1. „Lojalaus bendradarbiavimo principas“

8. Pagal EB 10 straipsnį, „kad užtikrintų šios Sutarties ir Bendrijos institucijų nustatytų pareigų vykdymą, valstybės narės imasi visų atitinkamų bendrų ar specialių priemonių“, padėdamos „atlikti <…> uždavinius“. Be to,„jos nesiima jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti [Sąjungos] tikslų“.

2. Direktyva 2002/19

a) Istorija

9. Konkurencingos, suderintos Europos rinkos, pagrįstos laisvu operatorių pasirinkimu, kūrimas prasidėjo 1987 metais parengus Žaliąją knygą dėl telekomunikacijų ( 10 ).

10. Administracinis sektoriaus dereguliavimas reikšmingai pakeitė šio sektoriaus juridinę koncepciją. Iš pradžių viešosios valdžios subjektai turėjo išskirtinę teisę administruoti šį sektorių, bet vėliau pagal Direktyvos 90/388/EEB ( 11 ) nuostatas buvo panaikintos specialiosios ar išimtinės teisės, nes tradicinė valstybės monopolio sistema nesugebėjo patenkinti vartotojų poreikių ne tik dėl revoliucijos šiame sektoriuje, bet ir dėl ryškios šių monopolijų sprendimų politinės konotacijos ( 12 ).

11. Pagrindų direktyva 90/387/EEB ( 13 ) prisidėjo prie konvergencijos, paskatino naujų dalyvių patekimą į telekomunikacijų sektorių ir sukūrė pusiausvyrą, kurią buvo sudėtinga įtvirtinti dėl to, kad silpni jos pagrindai nebuvo stabilūs dėl faktinės senojo viešųjų ryšių tinklo operatoriaus įtakos, išplaukiančios iš ilgą laiką jo turėtų teisių ir nuodugnių rinkos žinių.

12. Taigi susitarimu, be kita ko, turėjo būti užtikrinti prieiga ir infrastruktūrų išdėstymas garantuojant viešųjų ryšių tinklų ir jų teikėjų sujungimą ( 14 ). Šiam tikslui buvo priimta Direktyva 97/33 ( 15 ), kuria viešuosius telekomunikacijų tinklus ir (arba) „telekomunikacijų paslaugas“ ( 16 ) įgaliotoms teikti organizacijoms suteikta teisė ir kartu pareiga derėtis dėl jų tarpusavio tinklų sujungimo, siekiant užtikrinti šių tinklų prieinamumą ir paslaugas visoje Bendrijoje (4 straipsnio 1 dalis), didelę įtaką rinkoje turinčias organizacijas įpareigojant atsakyti į visus pagrįstus prašymus dėl sujungimo (4 straipsnio 2 dalis).

b) Turinys

13. Prieigos direktyva priklauso „naujajai reguliavimo sistemai“ ( 17 ), priimtai 2002 m. kovo 7 d. ir paskelbtai 2002 m. balandžio 24 dieną ( 18 ).

14. Pagal Pagrindų direktyvos reikalavimus ir atsižvelgiant į patirtį dėl Direktyvos 97/33 Prieigos direktyva skirta tinklų sujungimui suderinti, turint dvigubą tikslą – suderinti jį su vidaus rinkos principais ir suteikti naudą vartotojams, kartu išlaikant tvarią konkurenciją ir paslaugų sąveiką.

15. Pagal Direktyvos 2002/19 4 straipsnio 1 dalį: „Siekiant užtikrinti paslaugų teikimą ir sąveiką visoje Bendrijoje, viešųjų ryšių tinklų operatoriai turi teisę, o gavę kitų taip pat įgaliotų įmonių prašymą, yra įpareigoti derėtis dėl tarpusavio sujungimo viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugoms teikti. Operatoriai kitoms įmonėms prieigą ir sujungimą teikia tokiomis sąlygomis, kurios atitinka nacionalinės reguliavimo institucijos jiems nustatytus įpareigojimus pagal 5, 6, 7 ir 8 straipsnius.“

16. Direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatyta, kad nacionalinės reguliavimo institucijos, siekdamos Direktyvos 2002/21 8 straipsnyje išdėstytų tikslų, skatina ir užtikrina pakankamą prieigą ir sujungimą bei paslaugų sąveiką, vykdydamos savo pareigas taip, kad būtų skatinamas veiklos efektyvumas, subalansuota konkurencija ir kuo didesnė nauda galutiniams paslaugų gavėjams. Svarbiausia, nepažeisdamos priemonių, kurios pagal 8 straipsnį gali būti taikomos įmonėms, turinčioms didelę įtaką rinkoje, nacionalinės reguliavimo institucijos turi galėti taikyti tam tikrus objektyvius, skaidrius, proporcingus ir nediskriminacinius įpareigojimus (5 straipsnio 3 dalis): a) tokiu mastu, koks būtinas užtikrinti ryšį tarp galutinių paslaugų gavėjų, įpareigojimus įmonėms, kurios kontroliuoja prieigą prie galutinių paslaugų gavėjų, įskaitant pateisinamais atvejais įpareigojimą sujungti savo tinklus, jei tai dar nepadaryta; b) tokiu mastu, koks būtinas užtikrinti galutinių paslaugų gavėjų prieinamumą prie valstybių narių nurodytų skaitmeninių radijo ir televizijos transliavimo paslaugų, įpareigojimus operatoriams, kad jie teiktų prieigą prie kitų priemonių, nurodytų I priedo II dalyje, sąžiningomis, pagrįstomis ir nediskriminacinėmis sąlygomis.

17. 8 straipsnyje reglamentuojamos konkrečios reguliavimo institucijų priemonės ( 19 ), bet tik didelę įtaką turinčių bendrovių atžvilgiu, kai toks statusas joms suteikiamas pagal Pagrindų direktyvos 16 straipsnį atliktą rinkos analizę.

18. Siekiant išvengti abejonių, šis adresatų apribojimas įtvirtintas 8 straipsnio 3 dalyje ( 20 ), kurioje nurodyta, kad nacionalinės reguliavimo institucijos neskiria 9–13 straipsniuose minėtų įpareigojimų operatoriams, kurie nėra nurodyti pagal 2 dalį, ir todėl, kitaip tariant, operatoriams, kurie neturi didelės įtakos rinkoje.

19. Iš priemonių, kurias Prieigos direktyva numato tik dominuojančių įmonių atžvilgiu, ypač išskirtinos 12 straipsnio 1 dalyje nurodytos priemonės, nes nacionalinė reguliavimo institucija pagal 8 straipsnio nuostatas gali nustatyti įpareigojimus operatoriams, kad jie tenkintų pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių bei jų naudojimo, tokiomis aplinkybėmis, kai mano, kad tokio prašymo atmetimas ar panašų poveikį turintis nepagrįstų sąlygų taikymas trukdytų atsirasti subalansuotos konkurencijos mažmeninei rinkai arba prieštarautų galutinio paslaugų gavėjo interesams. Galima reikalauti, kad operatoriai: „<…> a) suteiktų trečiosioms šalims prieigą prie konkrečių tinklo elementų ir (arba) priemonių, įskaitant atsietą prieigą prie vietinės linijos; b) sąžiningai derėtųsi su įmonėmis, prašančiomis prieigos; <…> e) suteiktų atvirą prieigą prie techninių sąsajų, protokolų ar kitų pagrindinių technologijų, kurios yra būtinos paslaugų sąveikai ar virtualaus tinklo paslaugoms; <…> g) teiktų nustatytas paslaugas, būtinas ryšiui tarp galutinių paslaugų gavėjų užtikrinti, įskaitant įrenginius protingųjų tinklų paslaugoms ar tarptinkliniams ryšiams judriojo ryšio tinkluose; h) teiktų prieigą prie veiklos palaikymo sistemų ar panašių programinės įrangos sistemų, kurios būtinos užtikrinti sąžiningą konkurenciją teikiant paslaugas; i) sujungtų tinklus ar tinklų priemones. <…>“

B — Nacionalinė teisė

20. Prieigos direktyva ir Pagrindų direktyva Suomijoje buvo perkeltos Įstatymu dėl ryšių rinkos (Viestintämarkkinalaki) ( 21 ).

21. Įstatymo dėl ryšių rinkos 2 straipsnio 13 punkte sujungimas apibrėžiamas kaip materialus ar funkcinis skirtingų tinklų ir paslaugų sukūrimas, siekiant užtikrinti paslaugų gavėjams prieigą, net jei minėti tinklai ir paslaugos yra kitos telekomunikacijų įmonės. Pagal 2 straipsnio 21 punktą ši sąvoka apima tinklus valdančias įmones ir minėtas paslaugas teikiančias įmones.

22. Šio įstatymo 39 straipsnyje reguliuojamos šių įmonių pareigos, susijusios su sujungimu, o derybos reguliuojamos šio straipsnio 1 dalyje. Pagal 39 straipsnio 2 dalį Viestintävirasto (Suomijos reguliavimo institucija) gali nurodyti ( 22 ) didelę įtaką rinkoje turinčiai įmonei sujungti savo tinklą ar ryšių paslaugas su kitos telekomunikacijų įmonės tinklu ar ryšių paslaugomis. 39 straipsnio 3 dalis taip pat suteikia Viestintävirasto teisę ( 23 ) tokią pačią pareigą nustatyti didelės įtakos rinkoje neturinčioms įmonėms su sąlyga, kad šios įmonės kontroliuoja paslaugos gavėjų prisijungimą prie ryšių tinklo ir ši pareiga yra būtina siekiant užtikrinti sąveiką.

III — Faktinės aplinkybės

23. Bendrovė iMEZ Ab (toliau – iMEZ) siūlo trumpųjų (SMS) ir daugiaformačių (MMS) pranešimų perdavimo paslaugas naudojant programinę įrangą, kuri suteikia klientams galimybę bendrauti su mobiliųjų telefonų naudotojais (galutiniais paslaugų gavėjais), taip, kad informacija yra perduodama tiek iš programinės įrangos į telefoną, tiek atvirkščiai, nes sistema leidžia adresatui atsakyti į atsiųstą pranešimą ir apdoroti savo atsakymus.

24. Ši įmonė nedisponuoja nuosavu radijo tinklu, bet turi pranešimų centrus „Short Message Service Center (SMSC)“ ir „Multimedia Messaging Service Center (MMSC)“. Kad būtų teikiamos paslaugos, iMEZ sudarė susitarimus su visais Švedijos mobiliojo ryšio operatoriais ir su Suomijos mobiliojo ryšio operatoriumi Elisa Oyj. Švedijos reguliavimo institucija (Kommunikations-myndigheten PTS) jai suteikė atskirą mobiliojo ryšio tinklo kodą (Mobile Network Code).

25. Bendrovės TeliaSonera Finland (toliau – TeliaSonera Finland), kuri susijungė su Sonera Mobile Networks Oy, judriojo ryšio telefono tinklas suteikia galimybę perduoti trumpuosius ir daugiaformačius pranešimus ir teikti duomenų apdorojimo paslaugas.

26. Šioje byloje TeliaSonera Finland nėra aiškiai laikoma didelę įtaką rinkoje turinčia įmone, bet jos judriojo ryšio tinklas apima visą Suomijos teritoriją, o tai paskatino iMEZ pabandyti prisijungti prie šio tinklo.

27. Nepasisekus deryboms, 2006 m. rugpjūčio 7 d.iMEZ paprašė Suomijos reguliavimo institucijos įpareigoti TeliaSonera Finland sąžiningai derėtis dėl sujungimo ir pasiūlyti tinkamą susitarimą, o jeigu toks susitarimas nebūtų sudarytas, nustatyti jai pareigą perduoti SMS ir MMS pranešimus. iMEZ taip pat prašė, kad, nepatenkinus pirmųjų prašymų, Vienstintävirasto pripažintų TeliaSonera Finland didelę įtaką rinkoje turinčia įmone, o taip būtų pasiektas prisijungimas.

28. 2006 m. gruodžio 11 d. Sprendimu Suomijos institucija nusprendė, kad TeliaSonera Finland nesilaikė pagal Įstatymo dėl ryšių rinkos 39 straipsnį jai tenkančios pareigos derėtis, pasiūlydama iMEZ sujungimą vienašalėmis sąlygomis ir reikalaudama mokesčio už į TeliaSonera Finland tinklą perduotus pranešimus, nors iMEZ perduoti pranešimai turėjo būti nemokami.

29. Vienstintävirasto nusprendė, kad TeliaSonera Finland turėjo ištaisyti situaciją ir sąžiningai derėtis ( 24 ) dėl sujungimo SMS ir MMS paslaugų srityje bei įpareigojo rasti sprendimą, kaip pasiekti šių paslaugų sąveiką vartotojų naudai.

IV — Pagrindinė byla, šalių reikalavimai ir prejudiciniai klausimai

30. TeliaSonera Finland apskundė 2006 m. gruodžio 11 d. Sprendimą nacionaliniuose teismuose, nurodydama, kad jis negalioja, kiek tai susiję su derybomis, nes Viestintävirasto neturėjo įgaliojimų įpareigoti ją pradėti derybas su iMEZ po nesėkmingų bandymų užmegzti komercinius santykius.

31. iMEZ savo ruožtu prašė atmesti skundą ir tvirtino, kad būtina įpareigoti TeliaSonera Finland tęsti derybas, nes iki šiol gauti rezultatai neužtikrino jos paslaugų teikimo veiksmingumo.

32. Korkein hallinto-oikeus sustabdė bylos nagrinėjimą ir, vadovaudamasis EB 234 straipsniu, pateikė Teisingumo Teismui tokius klausimus: „1. Ar 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva) 4 straipsnio 1 dalis kartu su, pirma, 5, 6 ir 8 konstatuojamosiomis dalimis bei, antra, su 8 ir 5 straipsniais turi būti aiškinama taip, a) kad nacionalinėje nuostatoje, kaip antai Įstatymo dėl ryšių rinkos 39 straipsnio 1 dalyje, gali būti nustatyta, jog kiekviena telekomunikacijos įmonė privalo derėtis dėl sujungimo su kitomis telekomunikacijos įmonėmis, ir, jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, b) kad nacionalinė reguliavimo institucija gali nuspręsti, jog derybų pareiga nebuvo įvykdyta, jei didelės įtakos rinkoje neturinti telekomunikacijos įmonė pasiūlė kitai įmonei sujungimą tokiomis sąlygomis, kurios, institucijos nuomone, yra visiškai vienašalės ir gali trukdyti konkurencinei mažmeninei rinkai atsirasti, nes faktiškai neleido pastarajai įmonei pasiūlyti savo klientams galimybės išsiųsti daugiaformačių pranešimų galutiniams paslaugų gavėjams, prisijungusiems prie telekomunikacijos bendrovės tinklo, ir, jei į šį klausimą taip pat būtų atsakyta teigiamai, c) kad reguliavimo institucija savo sprendimu gali įpareigoti telekomunikacijos įmonę, kuri, kaip minėta, neturi didelės įtakos rinkoje, sąžiningai derėtis dėl trumpųjų bei daugiaformačių pranešimų paslaugų sujungimo tarp įmonių sistemų, kad komercinėse derybose būtų atsižvelgta į sujungimu siekiamus tikslus ir pačios derybos būtų vedamos remiantis tuo, jog turi būti užtikrinamas trumpųjų bei daugiaformačių pranešimų siuntimo tarp įmonių sistemų paslaugų veiksmingumas tinkamomis sąlygomis, o paslaugų gavėjai turėtų galimybę naudotis telekomunikacijos įmonių ryšių paslaugomis? 2. Ar atsakymui į šiuos klausimus reikšmingas iMEZ tinklo pobūdis ir tai, ar iMEZ laikytina viešųjų elektroninių ryšių tinklų operatore?“

V — Procesas Teisingumo Teisme

33. Sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje buvo gautas 2008 m. gegužės 8 dieną.

34. Per Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatytą terminą rašytines pastabas pateikė iMEZ, Suomijos, Italijos, Lietuvos, Nyderlandų, Lenkijos, Rumunijos vyriausybės ir Europos Bendrijų Komisija.

35. 2009 m. balandžio 2 d. vykusiame posėdyje dalyvavo ir žodines pastabas pateikė TeliaSonera Finland, iMEZ, Suomijos Respublika ir Komisija, o paskui byla buvo parengta šiai išvadai pateikti.

VI — Prejudicinių klausimų vertinimas

36. Korkein hallinto-oikeus sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl dviejų klausimų, kurie, nors ir susiję, reikalauja atskiro teisinio įvertinimo.

37. Pirmojo klausimo a punktu ir antruoju klausimu siekiama nustatyti, kokioms įmonėms pagal Prieigos direktyvos 4 straipsnio 1 dalį yra taikoma pareiga derėtis dėl sujungimo, o pirmojo klausimo b ir c punktai skirti nacionalinių institucijų įgaliojimams apibrėžti.

38. Dėl sistemiškumo reikia iš naujo suskirstyti bei sugrupuoti pateiktus klausimus ir iš pradžių nagrinėti pirmojo klausimo a punktą ir antrąjį klausimą, nes nuo atsakymo į šiuos klausimus priklauso reguliavimo institucijos galių šioje byloje mastas.

A — Pirminės pastabos dėl laisvos konkurencijos ir sektoriaus reglamentavimo

39. Tradiciškai vyriausybių saugomas telekomunikacijų sektorius pradėjo augti dėl jo liberalizavimo, kuriam įgyvendinti vien Romos sutarties nuostatų nepakako.

40. Mano nuomone, valstybinės monopolijos atveju nėra vadovavimo, o yra administratoriai, nėra klientų, o yra administruojamieji asmenys, galiausiai nėra rinkos, o yra viešasis valdymas. Dėl to šiomis aplinkybėmis EB 81 ir 82 straipsnių nepakako, kad potencialiems operatoriams būtų suteikta priemonių patekti į rinką, kuri iki tol buvo perpildyta ankstesnės sistemos bruožų.

41. Tad sektoriui liberalizuoti prireikė tam tikrų išorinių paskatų ir šiuo tikslu Bendrijos teisės aktų leidėjas, kuriam suteikta galimybė įsikišti tam tikrais atvejais, užtikrino, jog būtų numatytos minimalios sąlygos, kad iš pradžių būtų įveikti su prieiga susiję sunkumai ir vėliau paskatinta vartotojų pasirinkimo laisvė.

42. Taip atsirado dalinis reglamentavimas, kuriuo remiantis konkurencija pasirodė esanti veiksmingiausia priemonė, pateisinama būtinybe pašalinti tam tikrus rinkos trūkumus, pavyzdžiui, infrastruktūrų išskaidymo nerentabilumą ar tai, kad visa šiomis infrastruktūromis visuomenei suteikiama nauda negali būti amortizuojama tų asmenų, kurie šias infrastruktūras pastatė ar prižiūri, atsižvelgiant į tai, kad paklausa ir pasiūla šiuo atžvilgiu neleidžia teisingo lėšų paskirstymo ( 25 ).

43. Su šiais struktūriniais trūkumais buvo kovojama dviem vienas kitą papildančiais frontais: pirma, siekiant apsaugoti konkurenciją, mažinant įsikišimą, siekiant nustatyti neutralią aplinką, kurioje niekas nedaro poveikio įmonių strategijai, ir prižiūrint patį konkurencijos procesą rinkose; antra, nustatant ad hoc telekomunikacijų reglamentavimą, kuriuo realizuojamas pats administracijos buvimo faktas, skatinamas kitų sektorių įmonių dalyvavimas apsaugant pažeidžiamiausias ir kuriuo apskritai siekiama tiesiogiai įgyvendinti direktyvų tikslus.

44. Dvi reglamentavimo rūšys skiriasi pagal jų tikslų įgyvendinimo būdus.

45. „Naujasis reglamentavimas“ex ante skirtas iš anksto apibrėžtoms rinkoms, bet tai daroma asimetriškai, nes jame numatytų pareigų katalogo intensyvumas priklauso nuo įmonės įtakos ir dėl juo daromo poveikio prekybos laisvei jis laikomas laikinu.

46. Šios prielaidos veikia kitaip nei konkurencijos teisė, nes apskritai ji a posteriori taikoma rinkoms, kurios turi būti reglamentuojamos ( 26 ), joje neskiriami jos nuostatų pažeidėjai ir ji yra nuolatinė.

47. Žinoma, kai tik pradinės problemos yra išsprendžiamos ir konkurencija visiškai reguliuoja elektroninius ryšius, ši sektorių „šoko terapija“ praranda savo galią ir dėl to aiškiai sumažėja reglamentavimo siekis ( 27 ), kaip parodo vykdomos reformos, nes, nepaisant pavienių projektų šioje srityje ( 28 ), pastebima tendencija sušvelninti įsikišimo norminę bazę ( 29 ).

B — Viešųjų ryšio tinklų operatoriai – pareigos derėtis dėl sujungimo adresatai

48. Teisingumo Teismas negali spręsti klausimo, ar iMEZ yra viešųjų elektroninių ryšių tinklų operatorė, nes šis klausimas priklauso išimtinei nacionalinio teismo kompetencijai. Tačiau Teisingumo Teismas turi palengvinti nacionalinio teismo darbą nustatydamas tam tikras taisykles, kurios jam padės atlikti vertinimą.

49. Šiuo tikslu reikia išanalizuoti asmeninę Prieigos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, siekiant nustatyti, ar pareiga derėtis tenka visoms įmonėms, turinčioms teisę veikti ryšių sektoriuje, ar ji taikoma tik operatoriams, o tai reiškia, kad, kaip teisingai nurodo Korkein hallinto-oikeus, reikia apibrėžti tinklų pobūdį. Pašalinus šią abejonę, reikia išnagrinėti skirtingą požiūrį dėl įtakos rinkoje.

1. Pozityvus atskyrimas

50. Direktyvos 2002/19 4 straipsnio 1 dalies tekstas reglamentuoja derybas dėl tarpusavio sujungimo, kiek tai susiję su „viešųjų ryšių tinklų operatoriais“, ir taip sukuriamas abipusis ryšys, kuris susijęs su privalumais vienam ir dažniausiai sudaro nepatogumų kitam ( 30 ).

51. Direktyvos 2002/19 2 straipsnio c punkte aiškiai apibrėžiama operatoriaus sąvoka, apribojant ją įmonėmis, „teikiančiomis ar turinčiomis teisę teikti viešąjį ryšių tinklą ar susijusias priemones“, ir todėl jame pripažįstama, kad kartu egzistuoja kitą veiklą vykdančios įmonės.

52. Nors, kaip yra pareiškęs Teisingumo Teismas, žodžių prasmė ne visada yra tinkama hermeneutinė aksioma, šioje byloje įvairios lingvistinės versijos leidžia daryti vienintelę išvadą, nes ši pareiga nustatoma tik tiems operatoriams, kurie valdo minėtus viešųjų ryšių tinklus.

53. Taigi reikia nustatyti, ar susijusių priemonių operatoriai ( 31 ) atleidžiami nuo Prieigos direktyvos 4 straipsnyje ( 32 ) numatytos derybų pareigos.

54. Net jei galima pastebėti „viešųjų ryšių tinklų“ operatorių ir „susijusių priemonių“ operatorių dvilypumą, derybos reikšmingos visiems operatoriams, nes direktyvoje šioms dviem grupėms įvardyti vartojama ta pati sąvoka „operatorius“. Taip pat negalima pamiršti, kad dėl savo situacijos, savybių ar apskritai dėl teikiamos technologijos „susijusių“ priemonių indėlis į tinklo veiksmingumą neįkainojamas.

2. Negatyvus atribojimas

55. Kitiems sektoriaus dalyviams tai netaikoma; jie nepatenka į apibrėžtį sistemiškai aiškinant Prieigos direktyvą, kurios 2 straipsnio b punkte sujungimas apibrėžiamas kaip „fizinis ar loginis viešųjų ryšių tinklų, naudojamų tos pačios ar kitos įmonės, sujungimas <…>“. Jei toks sujungimas, kaip apibūdinamasis šioje apibrėžtyje, susijęs tik su šiais tinklais, tai logiškai aiškinant jis taikomas tik minėtus tinklus nuosavybės teise turintiems ar susijusias priemones teikiantiems operatoriams.

56. Kadangi telekomunikacijų paslaugų teikėjai nepriklauso „viešųjų ryšių tinklų operatorių“ kategorijai, jie atleidžiami nuo pareigos derėtis dėl sujungimo susitarimų.

57. Šią išvadą dar labiau patvirtina istorinis aiškinimas, kuris atskleidžia skirtumą tarp Direktyvos 97/33 4 straipsnio 1 dalies, kurioje pareiga derėtis dėl sujungimo buvo nustatyta „organizacijoms, įgaliotoms teikti viešuosius telekomunikacijų tinklus ir (arba) viešai prieinamas telekomunikacijų paslaugas“ ( 33 ), ir to paties Direktyvos 2002/19 straipsnio, kuris šią pareigą nustato tik „viešųjų ryšių tinklų operatoriams“.

58. Lygindama 1997 m. ir 2002 m. direktyvas, Nyderlandų Karalystė, kiek Prieigos direktyvoje daroma nuoroda į jos pirmtakę ( 34 ), savo šioje prejudicinio sprendimo priėmimo procedūroje pateiktose pastabose atstovauja priešingai nuomonei.

59. Tačiau, kaip pripažįsta Nyderlandų vyriausybė, Prieigos direktyva panaikino Direktyvą 97/33 ir, be to, nors Prieigos direktyvos aštuntoje konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad „esamos teisės ir pareigos derėtis dėl sujungimo [išlaikomos]“, šis teiginys turi būti susietas su joje įtvirtintu tikslu, kad „kiti tinklo operatoriai turi galėti tiems vartotojams perduoti srautą, todėl jie privalo galėti tarpusavyje tiesiogiai ar netiesiogiai susijungti“, kuriuo pabrėžiama, jog sujungimas tai tinklų operatorių reikalas.

60. Tai, kad Direktyvoje 2002/19 nebeminimos „organizacijos, įgaliotos teikti viešai prieinamas telekomunikacijų paslaugas“, patvirtina konkurencijai palankesnę išvadą nei ta, kuria buvo vadovaujamasi priimant Direktyvą 97/33, nes, kitaip nei anksčiau, Direktyvoje 2002/19 labiau pasitikima rinkos savybe įveikti nustatytus trukdžius, o tai, be kita ko, yra logiška administracinio įsikišimo sumažinimo pasekmė.

61. Taip pat nesutinku su požiūriu, kad Direktyvos 2002/19 7 straipsnyje įtvirtintas visų Direktyvos 97/33 sujungimo įpareigojimų neliečiamumas, nes šis straipsnis iškalbingai pavadintas „Ankstesnių įpareigojimų dėl prieigos ir sujungimo persvarstymas“, o tai prieštarauja bet kokiam bandymui išlaikyti įpareigojimus, ypač jeigu jau taikomi įpareigojimai išlaikomi tik tol, kol jie bus persvarstyti ir „pagal 3 dalį bus priimamas sprendimas“.

3. Plataus aiškinimo atmetimas

62. Nyderlandų Karalystė mano, kad nors Prieigos direktyvos 4 straipsnyje paminėti tik „viešųjų ryšių tinklų operatoriai“, niekas netrukdo išplėsti sujungimo pareigos ir ją taikyti „organizacijoms, teikiančioms telekomunikacijų paslaugas“, vadovaujantis Direktyvos 2002/20 (Leidimų direktyvos) 6 straipsniu ir šios direktyvos priedo A skyriaus 3 dalimi, nes šios nuostatos suteikia valstybėms narėms plačią diskreciją priimti sprendimus dėl telekomunikacijų organizavimo.

63. Reikia išnagrinėti, ar Prieigos direktyva valstybėms narėms suteikiama teisė išplėsti šioje direktyvoje numatytus įpareigojimus, tačiau atsargumas reikalauja užtikrinti, kad šis svarstymas neiškreiptų siaurų Korkein hallinto-oikeus ( 35 ) Teisingumo Teismui pateikto prašymo, kuriame kalbama vien apie būtinybę derėtis dėl sujungimo pagal Direktyvą 2002/19, kurią, mano nuomone, sunku aiškinti taip lanksčiai neiškraipant jos techninės ir teisinės prasmės ar konkurencijos, ribų.

64. Pirmiausia, neatsiejamos bendrojo elektroninių ryšių tinklo ar paslaugų leidimo sąlygos, numatytos Direktyvoje 2002/20, ir ypač įpareigojimai, kurie pagal Direktyvos 2002/19 5 straipsnio 1 ir 2 dalis bei 6 ir 8 straipsnius gali būti nustatyti minėtų tinklų ar paslaugų teikėjams, „turi būti teisiškai atskirti nuo teisių ir įpareigojimų pagal bendrąjį leidimą“ (Direktyvos 2002/20 6 straipsnio 2 dalis).

65. Antra, iš reikalavimų, su kuriais pagal Direktyvos 2002/20 priedo A skyriaus 3 punktą gali būti susietas šis bendrasis leidimas, galima išskirti paslaugų sąveiką ir tinklų sujungimą. Šios sąvokos parodo, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas pasitelkia tikslias formuluotes, nes paslaugos gali „sąveikauti“, o tinklai gali būti „sujungiami“ ( 36 ); tai turi vykti „pagal Direktyvą 2002/19/EB“ ( 37 ), į kurią daroma nuoroda ir Leidimų direktyvos 4 straipsnio 2 dalies a punkte.

66. Trečia, pasiūlymas, kad nacionalinės teisės aktų leidėjui nebūtų privalomi Direktyvos 2002/19 5–8 straipsniai ( 38 ), nes šių straipsnių adresatai yra tik reguliavimo institucijos, iškraipo šią direktyvą, nes taip ne tik ignoruojama tai, kad konkrečių įgaliojimų suteikimas nacionalinėms reguliavimo institucijoms reikalauja valstybės veiksmų, bet ir pamirštama esminė aplinkybė, t. y. kad derybos siekiant sudaryti galimus susitarimus dėl sujungimo kaip bendroji priemonė yra numatytos direktyvos 4 straipsnyje, o ne minėtuose direktyvos 5–8 straipsniuose ( 39 ).

67. Ketvirta, šiuo atžvilgiu Prieigos direktyva nėra minimalus reglamentavimas, bet, kaip nurodoma Direktyvos keturioliktoje konstatuojamojoje dalyje, „[šis] galimų įpareigojimų rinkinys, <…> siekiant išvengti per didelio reguliavimo, <…> [yra] maksimalus įpareigojimų rinkinys, taikytinas įmonėms“.

68. Nors Direktyva 2002/19 siekiama suderinti teisės aktus bei atviroje ir konkurencinėje rinkoje panaikinami derybų apribojimai, ypač dėl susitarimų su kitų valstybių įmonėmis ( 40 ), valstybės narės negali savo nuožiūra išplėsti sutartis dėl sujungimo turinčių sudaryti subjektų rato, nes tokiu atveju padidėtų galimo neigiamo poveikio laisvai konkurencijai rizika.

69. Įstatymo dėl ryšių rinkos 39 straipsnyje, kiek tai susiję su įmonių pareigomis, viršijami Direktyvos 2002/19 reikalavimai, išplečiant pareigą derėtis dėl sujungimo ir įtraukiant paslaugų teikėjus, o tai yra skiriamasis požymis, kurį Suomijos vyriausybės atstovas aiškiai pripažino per posėdį ( 41 ).

70. Nereikia be pagrindo riboti rinkos ekonomikos, nes tokie veiksmai toleruojami tik dėl Bendrijos teisės tikslų ir tik laikantis tinkamumo bei proporcingumo principų ( 42 ).

71. Be to, Direktyvos 2002/19 devynioliktoje konstatuojamojoje dalyje pripažįstama, kad „prieigos prie tinklo infrastruktūros reikalavimą galima pateisinti kaip konkurencijos didinimo priemonę, bet nacionalinės reguliavimo institucijos privalo išlaikyti pusiausvyrą tarp infrastruktūros savininko teisių naudoti tą infrastruktūrą savo naudai ir kitų paslaugų teikėjų teisių prieiti prie priemonių, absoliučiai būtinų konkurencinėms paslaugoms teikti“.

72. Atsižvelgiant į šį kontekstą, minimalaus įsikišimo principas, kuris atspindi proporcingumo principą, aiškiai ir senai apibrėžtą Teisingumo Teismo praktikoje ( 43 ) ir grindžiamą tinkamumu, būtinumu ir sąnaudų ir naudos santykiu, skatina, kad pareiga derėtis, kaip ex lege priemonė ( 44 ), nebūtų neteisingai taikoma kitoms organizacijoms nei viešųjų ryšių tinklų operatoriai.

73. Prieigos direktyva nesiekiama bendrų derybų dėl sujungimo tarp visų įmonių ( 45 ), o tik sujungimo tarp viešųjų ryšių tinklų operatorių ir tai, be kita ko, yra logiška prielaida sukurti sąlygas neribojamai konkurencijai, o dėl šios priežasties būtina suprasti pagrindinę Direktyvos 2002/19 4 straipsnio idėją, kad šie tinklai yra pagalbiniai telekomunikacijų paslaugoms ( 46 ).

74. Užtikrindama tinklų ar susijusių priemonių sujungimą, Bendrijos sistema įtvirtina pagrindą vėliau plėtoti laisvą paslaugų judėjimą ( 47 ), kurį yra tinkamiau reglamentuoti konkurencijos teise nei sektoriaus nuostatomis.

C — Didelė įtaka rinkoje ir derybos dėl sujungimo

75. Prieigos direktyva pareigą derėtis dėl sujungimo įtvirtina dviem aspektais: pirma, kaip bendrą pareigą ir, antra, kaip specifinę priemonę. Be to, kai pareiga nustatoma reguliavimo institucijos aktu, direktyvoje atsižvelgiama į tai, ar įmonė, kuriai nustatyta minėta pareiga, yra ypač svarbi rinkoje.

1. Bendroji taisyklė

76. 4 straipsnyje aprašytos „įmonių teisės ir įpareigojimai“, o derybos dėl sujungimo nustatomos visiems viešųjų ryšių tinklų operatoriams, nesvarbu, koks jų komercinis svoris.

77. Taigi tai tiesiogiai iš Bendrijos teisės kylantis taikymas, kuriam nereikalingas joks administravimo veiksmas.

2. Konkrečios administravimo priemonės

78. 5 straipsnyje apibrėžiamos „nacionalinių reguliavimo institucijų galios ir pareigos, susijusios su prieiga ir sujungimu“, tam tikrais atvejais numatant pareigą sujungti tinklus.

79. Šių nuostatų taikymo apimtis skirtinga, nes tiesiogiai taikomas 4 straipsnis susijęs tik su bandymais sudaryti susitarimus su „viešųjų ryšių tinklų operatoriais“, o 5 straipsnyje numatyta pareiga nacionalinėms reguliavimo institucijoms ne tik abstrakčiai, bet ir priimant konkrečius sprendimus užtikrinti tinkamą rinkos funkcionavimą.

3. Didelė įtaka rinkoje

80. Prieigos direktyvos 5 straipsnis, kaip darant atvirkštinę išvadą matyti iš jo 1 dalies, taikomas ne tik didelę įtaką turinčioms įmonėms. Kaip minėta, šis apribojimas kyla iš aptariamos direktyvos 8 straipsnio, kuriuo kartu su 12 straipsnio 1 dalies b punktu nacionalinėms institucijoms atveriama galimybė imtis nemažai iniciatyvų, kad būtų palengvinta prieiga prie specifinių tinklų išteklių.

81. Todėl įmonės įtaka visų pirma apibrėžia 5 straipsnio, kurio adresatai neskirstomi pagal jų dydį, ir, antra, 8 ir 12 straipsnių, skirtų įtaką turinčioms įmonėms, taikymo sritį.

82. Taip įtaka rinkoje ( 48 ) nulemia asimetrinės sujungimo taisyklių sistemos taikymą, kurios tinkamas supratimas priklauso nuo to, kaip kompetentinga institucija apibrėžia ir nustato šią įtaką ( 49 ). Prie šito prisideda sąvokos dinamiškumas ir jos sąsaja su konkrečia rinka, o tai gali lemti, kad tam tikras operatorius, atsižvelgiant į jo veiklos segmentus, gali turėti didelę įtaką ar jos neturėti.

83. Pagal Direktyvą 97/33 organizacijai suteikiamas turinčios didelę įtaką rinkoje organizacijos statusas, kai ji turi didesnę nei 25% rinkos dalį. Tačiau, atsižvelgiant į jos pajėgumą daryti šiai rinkai įtaką, apyvartą, turimą galutinių paslaugos gavėjų prieigos priemonių kontrolę, finansinius išteklius ir patirtį, ji gali būti laikoma turinčia didelę įtaką rinkoje nepasiekusi minėtos procentinės dalies arba, atvirkščiai, ji gali būti laikoma neatitinkančia šių sąlygų, nors ir viršija numatytą procentinę dalį (4 straipsnio 3 dalis).

84. Dėl įmonės, kuri viena ar bendrai su kitomis įmonėmis turi dominuojančiai prilygstančią padėtį, t. y. kuri gali veikti neatsižvelgdama į konkurentus, klientus ir galų gale į vartotojus, pripažinimo didelę įtaką rinkoje turinčia įmone pagal Pagrindų direktyvą Prieigos direktyvoje daroma nuoroda į Pagrindų direktyvą (Pagrindų direktyvos 14 straipsnio 2 dalies pirmoji pastraipa).

D — Sisteminis Prieigos direktyvos aiškinimas ir jos santykis su nacionaline teise

a) Direktyvos 2002/19 4 straipsnis

85. Viešųjų ryšių tinklų operatoriams, kaip antai TeliaSonera Finland, kurie administraciniu aktu nėra pripažinti turintys tokią įtaką rinkoje, pareiga dėl sujungimo apsiriboja tik paprastomis derybomis, nereikalaujant, kad būtų pasiektas susitarimas.

86. Tačiau pagal Direktyvą 97/33 buvo reikalaujama, kad tokią įtaką turintys operatoriai atsakytų į visus pagrįstus prašymus dėl sujungimo (4 straipsnio 2 dalis). Ši pareiga įtvirtinta ir Prieigos direktyvoje (4 straipsnio 1 dalis bei 5 straipsnio 1 ir 4 dalys), kurioje, kaip esu nurodęs, taip pat numatytos konkrečios pareigos dominuojantiems operatoriams (8 straipsnis kartu su 12 straipsniu).

87. Man žinoma, kad Direktyvos 2002/19 pirma konstatuojamoji dalis gali liudyti plataus šių įpareigojimų aiškinimo naudai ir taip jie galėtų būti išplečiami tinklams ir „susitarimams prieigos ir sujungimui tarp paslaugų teikėjų srityje“. Vadovaujantis ta pačia mintimi penktoje ir šeštoje konstatuojamosiose dalyse daroma nuoroda į tai, kad „įmonės, kurios gauna prašymų dėl prieigos ar sujungimo, turėtų iš principo sudaryti tokius susitarimus <…>“, ir į „įmonių derybinę galią“, taigi neapsiribojama vien „viešųjų ryšių tinklų operatoriais“.

88. Tačiau atidi analizė parodo, kad šis pirmasis įspūdis klaidingas ir sunkiai suderinamas su teisiniais direktyvos principais, kuriems davė akstiną prekybos laisvė.

89. Be to, teismo praktikoje pažymėta, kad Bendrijos teisės akto preambulė neturi privalomosios teisinės galios ir ja negalima remtis siekiant nukrypti nuo pačių konkretaus akto nuostatų arba aiškinti jas akivaizdžiai priešingai jų tekstui ( 50 ).

90. Net jei praktikoje daugelis telekomunikacijų įmonių „valdo tinklus“„teikdamos paslaugas“, šį veiklos dvilypumą parodo Prieigos direktyvos pirma konstatuojamoji dalis, pagal kurią leidžiami susitarimai, tačiau jie turi būti sudaryti lygiaverčių asmenų, tai yra atskiriant „tinklų operatorius“ ir „paslaugų teikėjus“.

91. Net jei TeliaSonera Finland perduoda pranešimus ir todėl turi tokį patį statusą kaip iMEZ (kaip paslaugų įmonė), pirmajai iš jų Direktyvos 2002/19 4 straipsnyje numatyta pareiga galėtų būti nustatyta tik tuo atveju, jei iMEZ disponuoja viešuoju ryšių tinklu, nes priešingu atveju ji būtų paprasta TeliaSonera Finland tinklo vartotoja ( 51 ), neturinti teisės pateikti prašymo dėl sujungimo.

92. Todėl jeigu TeliaSonera Finland veikia kaip viešųjų telekomunikacijų tinklų operatorius, kad ją būtų galima įpareigoti sąžiningai derėtis dėl sujungimo su iMEZ, reikėtų, kad pastaroji įmonė taip pat turėtų viešųjų telekomunikacijų tinklų operatoriaus statusą.

93. Įstatymo dėl ryšių rinkos 39 straipsnis, kuriame įtvirtinta pareiga derėtis su visomis telekomunikacijų organizacijomis, neatitinka šio požiūrio. Vyriausybės Parlamentui pateikto šio įstatymo projekto 39 straipsnio 1 dalies pagrindime teigiama, kad pareiga derėtis taikoma visoms įmonėms ir atitinka Prieigos direktyvos 12 straipsnio 1 dalies b punkte numatytą pareigą.

94. Taigi būtent čia paaiškėja pagrindinėje byloje kilęs nesusipratimas, į kurį savo rašytinėse pastabose atkreipia dėmesį iMEZ, nurodydama tai, jog nacionalinio įstatymo 39 straipsnio 1 dalyje yra nuoroda į Prieigos direktyvos 12 straipsnį, kuris, kaip esu pažymėjęs, taikomas tik dominuojančioms įmonėms, o ne į šios direktyvos 4 straipsnį, kuris taikomas viešųjų ryšių tinklų operatoriams, nesvarbu, kokia jų įtaka, yra klaidingas.

95. Tai, ar iMEZ„tinklai“ ( 52 ) patenka į Pagrindų direktyvoje apibrėžtą „viešųjų ryšių tinklų“ sąvoką, turi nustatyti Korkein hallinto-oikeus. Šiuo tikslu reikia įvertinti jų veiksmingumą ir ypač jų tinkamumą teikti ryšių paslaugas ( 53 ) ar jų, kaip susijusių priemonių, tinkamumą palaikyti ar vystyti minėtų paslaugų teikimą.

96. Dar vieną naudingą nuorodą suteikia „tinklo teikėjo“ sąvoka (Pagrindų direktyvos 2 straipsnio m punktas), nes ji apima ne tik organizacijas, sukuriančias ar užtikrinančias tinklą, bet ir šiuos tinklus eksploatuojančias ar prižiūrinčias organizacijas.

97. Suomijos teismas, atmetimo būdu taikydamas „elektroninių ryšių paslaugų“ sąvoką ( 54 ), taip pat turi nustatyti iMEZ tinklo pobūdį, kad įvertintų, ar šios įmonės infrastruktūra leidžia tik paprasčiausiai valdyti šias paslaugas, ar vis dėlto ji turi ir tinklų potencialui prilygstantį potencialą.

98. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar SMSC ir MMSC laikytini viešųjų telekomunikacijų ryšių tinklais ( 55 ), ar elementais, kurie per sujungimo sąsajas ( 56 ) gali integruoti į juos, kad iMEZ būtų galima pripažinti operatore ( 57 ).

99. Bendrovė iMEZ tvirtina, kad Švedijos reguliavimo institucija (Kommunikationsmyndigheten PTS) pripažino ją tinklo įmone ir suteikė atskirą mobiliojo ryšio tinklo kodą (MNC kodą) ( 58 ).

100. Vis dėlto šis Švedijoje įvykęs faktas neturėtų turėti pasekmių tarptautiniu lygmeniu ir daryti lemiamos įtakos telekomunikacijų rinkai ( 59 ) Suomijoje, nes tinklo kodo suteikimas susijęs su techniniais parametrais, kurių Bendrijos teisė nereglamentuoja ( 60 ) ir kurių atitinkamas įvertinimas priklauso kiekvienos nacionalinės institucijos kompetencijai, ir, kaip kitos taisyklės, ( 61 ) yra grindžiamas Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos (ITU) rekomendacijomis ( 62 ).

101. Taigi į antrąjį klausimą ir į pirmojo klausimo a punktą reikėtų atsakyti, kad pagal Prieigos direktyvos 4 straipsnį atitinkantį aiškinimą pareiga derėtis dėl sujungimo turi priklausyti nuo iMEZ tinklo pobūdžio, nes šiame straipsnyje tokia pareiga numatyta tik įmonėms, turinčioms „viešųjų elektroninių ryšių tinklų operatorių“ statusą, nesvarbu, ar šios įmonės turi didelę įtaką rinkoje.

b) Direktyvos 2002/19 5 straipsnis

102. Telieka nustatyti, ar reguliavimo institucijos gali nuspręsti, jog buvo pažeista pareiga derėtis, jei didelės įtakos rinkoje neturinti įmonė pasiūlo kitai įmonei sujungimą vienašalėmis sąlygomis, kurios gali trukdyti mažmeninei rinkai, nes neleidžia antrosios įmonės klientams pasinaudoti antrosios įmonės paslaugomis (pirmojo prejudicinio klausimo b punktas).

103. Siekis išsaugoti praktinį Direktyvos 2002/19 4 straipsnio veiksmingumą lemtų teigiamą atsakymą šį klausimą atlikus operatoriaus elgesio sąžiningumo ( 63 ) analizę, kad būtų įvertintas jo tikrasis noras pasiekti susitarimą, o toks sąžiningumas galėtų būti nustatytas atsižvelgiant į tokius veiksnius kaip jo pasiūlymų protingumas ir rimtumas.

104. Tačiau jei nacionalinė reguliavimo institucija konstatuotų, kad šios pareigos nebuvo laikytasi, remdamasi vien Prieigos direktyvos 4 straipsniu, ji negalėtų nustatyti papildomų sąlygų situacijai ištaisyti ( 64 ). Vis dėlto Prieigos direktyvos 5 straipsnio 4 dalimi ( 65 ), atsižvelgiant į pagal Pagrindų direktyvos 20 straipsnio 1 dalį suteikiamą teisę įsikišti ( 66 ), jai suteikiama teisė imtis veiksmų šiai pareigai įgyvendinti.

105. Direktyvos 2002/19 4 straipsniu nedraudžiama, kad pagal šios direktyvos 5 straipsnį nacionalinės institucijos įmonėms, kurios kontroliuoja prieigą prie galutinių paslaugų gavėjų, nustatytų tam tikrų pareigų, skirtų galutinio paslaugų gavėjo prijungimo galimybei užtikrinti, „<…> įskaitant pateisinamais atvejais įpareigojimą sujungti savo tinklus, jei tai dar nepadaryta“ ( 67 ).

106. Ši nuostata išreiškia „essential facilities“ doktriną (esminių pajėgumų teoriją) ( 68 ), nes ji leidžia naujiems operatoriams tokiomis pačiomis sąlygomis prisijungti prie jau veikiančių infrastruktūrų, ir nors joje neminimos derybos dėl sujungimo, atviras šių priemonių pobūdis leidžia iš galimų priemonių naudoti ir derybas dėl sujungimo, o tai yra ne tokia griežta pareiga, palyginti su tiesioginiu sujungimo įpareigojimu ( 69 ).

107. Su telekomunikacijomis nesusijusioje byloje ( 70 ) Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad jei įrengimas laikomas „esminiu“, savininkas privalo derėtis dėl jo naudojimo su kitomis įmonėmis, jei jų veiklai reikalinga prieiga prie įrengimo. Tačiau Teisingumo Teismas šią pareigą sušvelnino keliomis griežtai aiškintinomis sąlygomis, kad būtų išvengta piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi (EB 82 straipsnis).

108. Direktyvos 5 straipsnyje numatytu atveju derybos susiejamos su sąlyga, kad TeliaSonera Finland kontroliuotų prieigą prie galutinių paslaugų gavėjų. Jos tinklai laikytini „esminiais“ ir atitinkamai aptariama nuostata taikytina, tik jeigu iMEZ tokie tinklai absoliučiai būtini, nes pagrįstai negalima iš jos reikalauti jų atgaminti, o tai užkerta kelią iMEZ prieigai ar sudaro jai nepateisinamų ribojimų. Korkein hallinto-oikeus neturi pamiršti komercinių santykių tarp iMEZ ir Elisa Oyj, nes jei iMEZ galėtų naudotis Elisa Oyj infrastruktūra Suomijoje, ji galėtų patenkinti savo klientų lūkesčius.

109. Tačiau kadangi „prieiga“ ( 71 ) atskiriama nuo „sujungimo“ ( 72 ), direktyva reikalaujama ne paslaugų, o tik tinklų ir susijusių priemonių sujungimo, o tai užtikrina 4 straipsnio, t. y. nuostatos, kuria remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kuri papildoma Direktyvos 2002/19 5 straipsniu, koherenciją.

110. Sujungimas vykdomas tarp privačių asmenų, yra artimas privatinės teisės institutui ( 73 ) ir suponuoja skirtingai sukonstruotų tinklų sąveiką užtikrinančią techniką.

111. Be to, „prieigos“ sąvoka sukelia platesnių teisinių pasekmių nei vien infrastruktūrų sujungimas, nes ji reiškia visų išteklių ir paslaugų suteikimą ir galiausiai apima „sujungimą“, kuris yra konkretus viešojo tinklo operatorių suteikiamos prieigos tipas (Direktyvos 2002/19 2 straipsnio b punktas).

112. Šie paaiškinimai leidžia atsakyti į pirmojo klausimo c punktą: konstatavusios Direktyvos 2002/19 4 straipsnio pažeidimą, nacionalinės reguliavimo institucijos negali įpareigoti telekomunikacijų įmonės sąžiningai derėtis dėl trumpųjų bei daugiaformačių pranešimų paslaugų sistemos sujungimo su kitos įmonės, taip pat veikiančios šių pranešimų perdavimo srityje, sistema.

113. Tačiau pagal Direktyvos 2002/19 5 straipsnio 4 dalį, jeigu tenkinamos kitos šio straipsnio sąlygos, jos turi teisę reikalauti iš visų viešųjų ryšių tinklų operatorių, kurie kontroliuoja galutinių paslaugų gavėjų prieigą, sąžiningai derėtis dėl jų tinklų sujungimo su kito operatoriaus (pagrindinėje byloje – trumpųjų ir daugiaformačių pranešimų) tinklu, kad būtų užtikrinta šių paslaugų sąveiką pagrįstomis sąlygomis ir galutinių paslaugų gavėjų naudai.

114. Primintina, kad pagal Pagrindų direktyvos 7 straipsnio 3 dalį nacionalinė reguliavimo institucija turi pranešti apie „planuojamą priemonę“ ir pateikti jos pagrindimą Komisijai ir kitų valstybių narių nacionalinėms reguliavimo institucijoms, kad jos galėtų pateikti pastabų, jei mano esant reikalinga.

c) Direktyvos 2002/19 8 ir 12 straipsniai

115. Nors Įstatymo dėl ryšių rinkos 39 straipsnio 1 dalyje daroma nuoroda į Direktyvos 2002/19 12 straipsnį, kadangi TeliaSonera Finland padėtis rinkoje nebuvo nustatyta ( 74 ), Direktyvos 2002/19 8 ir 12 straipsniai netaikytini, nes jie susiję tik su didelę įtaką sektoriuje turinčių įmonių sujungimu ir prieiga, o taip, kartoju, šioje byloje nėra.

VII — Išvada

116. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Korkein hallinto-oikeus prejudicinius klausimus atsakyti taip: „1. 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų 4 straipsnio 1 dalis kartu su šios direktyvos penkta, šešta ir aštunta konstatuojamosiomis dalimis bei 8 ir 5 straipsniais turi būti aiškinama taip, kad: a) nacionalinės teisės akte gali būti nustatyta, jog kiekviena įmonė privalo derėtis dėl sujungimo, nesvarbu, ar ši įmonė turi didelę įtaką rinkoje, jeigu ji yra viešųjų telekomunikacijos ryšių tinklų operatorė; b) nacionalinė reguliavimo institucija gali nuspręsti, jog derybų pareiga nebuvo įvykdyta, jei didelės įtakos rinkoje neturintis viešųjų telekomunikacijų ryšių tinklų operatorius pasiūlė kitam viešųjų telekomunikacijų ryšių tinklų operatoriui sujungimą tokiomis sąlygomis, kurios, institucijos nuomone, yra vienašalės ir gali trukdyti atsirasti konkurencinei mažmeninei rinkai, nes faktiškai neleido pastarajam operatoriui pasiūlyti savo klientams galimybės išsiųsti daugiaformačių pranešimų galutiniams paslaugų gavėjams, prisijungusiems prie operatoriaus tinklo; c) nacionalinė reguliavimo institucija negali įpareigoti derėtis dėl trumpųjų bei daugiaformačių pranešimų paslaugų sistemų sujungimo, tačiau pagal Direktyvos 2002/19 5 straipsnio 4 dalį, jeigu tenkinamos kitos Direktyvos 2002/19 5 straipsnio ir 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos 7 straipsnio 3 dalies sąlygos, ji turi teisę reikalauti iš įmonės, viešųjų ryšių tinklų operatorės, kuri neturi didelės įtakos rinkoje, bet kontroliuoja galutinių paslaugų gavėjų prieigą, sąžiningai derėtis dėl jos tinklų sujungimo su kito operatoriaus tinklu, kad būtų užtikrintas tinkamas šių paslaugų veiksmingumas pagrįstomis sąlygomis ir galutinių paslaugų gavėjų naudai, įvykdžius kitas. 2. Pagal Direktyvos 2002/19 4 straipsnį atitinkantį aiškinimą pareiga derėtis dėl sujungimo turi priklausyti nuo iMEZ tinklo pobūdžio, nes šiame straipsnyje tokia pareiga numatyta tik įmonėms, turinčioms „viešųjų elektroninių ryšių tinklų operatorių“ statusą, nesvarbu, ar šios įmonės turi didelę įtaką rinkoje. Nacionalinis teismas turi nustatyti, ar iMEZ Ab„tinklai“ patenka į Direktyvoje 2002/21 apibrėžtą „viešųjų ryšių tinklų“ sąvoką. Dėl to reikia atsižvelgti į jų veiksmingumą ir ypač jų tinkamumą teikti ryšių paslaugas visuomenei ir jų, kaip susijusių priemonių, tinkamumą prisidėti prie minėtų tinklų veiksmingumo.“

( 1 ) Originalo kalba: ispanų.

( 2 ) OL L 108, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 13 sk., 29 t., p. 323.

( 3 ) Tribunal Supremo (Ispanija) pateikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą, 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendime Telefónica de España (C-79/00, Rink. p. I-10075) buvo nagrinėjamos šių institucijų galios pagal Prieigos direktyvos pirmtakę Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 97/33/EB dėl telekomunikacijų tinklų sujungimo siekiant užtikrinti universaliąsias paslaugas ir sąveiką vadovaujantis atvirojo tinklo teikimo nuostatomis (OL L 199, p. 32, toliau – Sujungimo direktyva ar Direktyva 97/33).

( 4 ) 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 13 sk., 29 t., p. 349).

( 5 ) Nors Prieigos ir Pagrindų direktyvos įpareigoja vykdyti tokią analizę, 2007 m. birželio 14 d. Sprendime Telefónica 02 Czech Republic (C-64/06, Rink. p. I-4887) to nereikalaujama, nes ši pareiga nebuvo nustatyta ratione tempore šiam sprendimui taikytoje Direktyvoje 97/33.

( 6 ) 2008 m. birželio 10 d. Išvadoje byloje Komisija prieš Lenkiją (C-227/07), kuriai buvo pritarta Sprendime (Rink. p. I-8403), darau nuorodą į prieštaravimą, kad skatinamas rinkos atvėrimas teisiškai įpareigojant derėtis dėl prisijungimo prie tinklo, tačiau iš anksto nenustatant, ar tokia pareiga reikalinga konkurencinėje situacijoje, nes ji trukdo laisvai sudaryti susitarimus.

( 7 ) Mums žinoma, kad nagrinėjama technologija (mobiliojo telefono ryšio paslaugų tinklai, leidžiantys perduoti pranešimus) yra nauja. Skirtingai nei fiksuoto telefono tinklas, ji pradeda naują erą, kai taikyti ją gali visi operatoriai.

( 8 ) B. Biondi „Arte y Ciencia del Derecho“, Ariel, Barselona, 1953, p. 88 ir 112, pabrėžia, kad, palyginti su ankstesne teise, kuri visiems buvo suprantama dėl vartojamos tikslios terminologijos, o dėl to nebuvo būtina pateikti apibrėžčių, techniniai terminai keičia įprastą prasmę ir kelia sunkumų.

( 9 ) M. Armstrong ir J. Vickers skyriuje „Competition and Regulation in Telecommunications“ (bendrame M. Bishop, J. Kay ir C. Mayer veikale „The regulatory Challenge“, Oxford University Press, 1995., p. 284) atkreipia dėmesį į sunkumus, kurių kartais kelia „<…> i) viešojo ryšio tinklo ir jo veikimo, ii) prie tinklo prisijungusio vartotojo aparatinės įrangos ir iii) tinklo tarpininko teikiamų paslaugų atskyrimas“.

( 10 ) „Žalioji knyga dėl telekomunikacijų paslaugų ir įrangos bendrosios rinkos vystymo“, Briuselis, 1987 m. gruodžio 16 d. (COM(87) 290 galutinis, p. 6, 16 ir paskesni), papildyta keliais pasiūlymais, skirtais valstybių narių teisės aktuose numatytų leidimų išdavimo mechanizmų vienodumui užtikrinti, pavyzdžiui, pasiūlymai, įtvirtinti „Žaliojoje knygoje dėl telekomunikacijų infrastruktūros ir kabelinės televizijos tinklų liberalizavimo“, II dalis, Briuselis, , (COM(94) 682 galutinis, p. 61 ir paskesni).

( 11 ) 1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyva 90/388/EEB dėl konkurencijos telekomunikacijų paslaugų rinkose (OL L 192, p. 10).

( 12 ) Ši situacija buvo priminta Direktyvos 90/388 antroje ir septintoje konstatuojamosiose dalyse.

( 13 ) 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva 90/387/EEB dėl telekomunikacijų paslaugų vidaus rinkos sukūrimo įgyvendinant atvirojo tinklo teikimą (OL L 192, p. 1).

( 14 ) Į šį reikalavimą darau nuorodą 2008 m. balandžio 1 d. Išvadoje byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Arcor ir kt. (C-152/07-C-154/07, Rink. p. I-5959).

( 15 ) Minėta 3 išnašoje.

( 16 ) Išskirta mano.

( 17 ) 2007 m. birželio 28 d. Išvadoje byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Deutsche Telekom (C-262/06, Rink. p. I-10057), ir išvadoje minėtoje byloje Komisija prieš Lenkiją vartodamas šią frazę darau nuorodą į keturias Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas: į nagrinėjamą Direktyvą 2002/19; į Direktyvą 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva); į Direktyvą 2002/21 ir į Direktyvą 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva).

( 18 ) OL L 108, atitinkamai p. 7, 21, 33 ir 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., atitinkamai 13 sk., 29 t., p. 323; 13 sk., 29 t., p. 337; 13 sk., 29 t., p. 349 ir 13 sk., 29 t., p. 367.

( 19 ) Patikslintos Direktyvos 2002/19 9–13 straipsniuose, į kuriuos daroma nuoroda 8 straipsnio 1 dalyje.

( 20 ) Nepažeidžiant lankstumo, šioje nuostatoje numatyto joje minimiems atvejams.

( 21 ) Įstatymas Nr. 393/2003.

( 22 ) Priimdama sprendimą pagal 18 straipsnį.

( 23 ) Šiuo atveju priimdama sprendimą pagal 19 straipsnį.

( 24 ) Norėdama įvertinti šalių pozicijų pagrįstumą, Vienstintävirasto vertina, ar praktikoje jos gali trukdyti paslaugų sąveikai ir ar dėl to jos stabdo tvarios konkurencingos rinkos vystymąsi galutinių paslaugų gavėjų nenaudai.

( 25 ) N. Calviño Santamaría „Regulación y competencia en telecomunicaciones; los retos derivados del nuevo marco normativo“, Telecomunicaciones y audiovisual: regulación, competencia y tecnología, 2006 m. rugsėjo–spalio mėn., Nr. 832, p. 60–63.

( 26 ) F. Saracci „L’interconnexion, objet du droit communautaire des télécommunications: exemple de régulation“ (application comparée France-Italie), Atelier national de reproduction de thèses, 2004, p. 101.

( 27 ) 2008 m. kovo 19 d. Komisijos komunikate Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui (COM(2008) 153 galutinis) „2007 m. Bendrojoje Europos elektroninių ryšių rinkoje pasiektos pažangos ataskaita (13-oji ataskaita)“ nurodyta, kad galutinis tikslas – palaipsniui atsisakyti ekonominio reguliavimo ex ante, kai tik susiformuos pakankama konkurencija.

( 28 ) Pavyzdžiui, Europos Parlamento ir Tarybos reglamento pasiūlymas dėl Europos elektroninių ryšių rinkos institucijos steigimo (SEC(2007) 1472 ir SEC(2007) 1473).

( 29 ) Arba bent jau tendencija pakeisti operatorių protekciją siekiant normalizuoti bendrąsias paslaugas ir taip užtikrinti naudą piliečiams, kaip matyti iš pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, pakeičiančios Direktyvą 2002/22, 2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje (OL L 201, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 13 sk., 29 t., p. 514) ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 dėl nacionalinių institucijų, atsakingų už vartotojų apsaugos teisės aktų vykdymą, bendradarbiavimo (OL L 364, p. 1) (SEC(2007) 1472 ir SEC(2007) 1473). Vadovaujantis šiuo lankstumo principu, pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, keičiančios Direktyvas 2002/21, 2002/19 ir 2002/20, (SEC(2007) 1472 ir SEC(2007) 1473) netgi daroma nuoroda į administracinių priemonių mažinimą, skirtą ekonominei veiklai, kaip antai rinkos analizės procedūra, reglamentuoti paprastinant ir gerinant prieigą prie radijo dažnių.

( 30 ) Italijos ekonomikos istorikas Carlo Maria Cipolla „Allegro ma non troppo“, Crítica, Biblioteca de bolsillo, Barselona, 2001, su subtilia ironija aprašė „pagrindinius žmogaus kvailumo dėsnius“ ir pasiremdamas paprastu pelno ir nuostolių apskaičiavimu suskirsto asmenis į keturias grupes: „naivus“ atlieka veiksmą, kuris jam sukelia žalos, tačiau suteikia naudos kitam asmeniui, „protingas“ gauna naudos ir ją panaudoja kitam, „piktavalis“ gauna naudos kenkdamas kitam ir galiausiai „kvailys“– absurdiškas sutverimas, kuris padaro žalos kitiems, iš to negaudamas jokios naudos; C. M. Cipolla prideda „labai kvailo“ asmens, kuris savo neįtikėtinais veiksmais kelia grėsmę kitam ir sau pačiam, pogrupį.

( 31 ) Šis apibrėžimas sieja susijusias priemones su „elektroninių ryšių tinklu ir (arba) elektroninių ryšių paslauga, kurios leidžia ir (arba) padeda teikti paslaugas per tą tinklą ir (arba) paslaugą. Čia įeina sąlyginės prieigos sistemos ir elektroninių programų vadovai“ (Pagrindų direktyvos 2 straipsnio e punktas).

( 32 ) Kaip mano S. Farr ir V. Oakley „EU Communications Law“, 2-asis leidimas, Sweet & Maxwell, Londonas, 2006, p. 234, nuo šios pareigos atleidžiami ne tik paslaugų teikėjai, bet ir susijusių priemonių operatoriai.

( 33 ) Praktikoje tai reiškia, kad išimtis netaikoma niekam.

( 34 ) Rašytinių pastabų 46 punktas.

( 35 ) Kuris detaliai aprašo savo abejones dėl tam tikrų Prieigos direktyvos straipsnių ir konstatuojamųjų dalių.

( 36 ) Iš to galima daryti išvadą, kad techniniu požiūriu sujungiami tinklai, o ne paslaugos.

( 37 ) Priedo A skyriaus 3 dalies pabaiga.

( 38 ) Kaip dar kartą teigia Nyderlandų Karalystė, vadovaudamasi plačiu aiškinimu.

( 39 ) Toliau kalbėsiu apie pareigos derėtis dėl sujungimo dvilypumą, nes, pirma, tai – bendroji Prieigos direktyvos priemonė, kylanti iš šios direktyvos 4 straipsnio, ir, antra, reguliavimo institucijos, remdamosi minėtos direktyvos 8 ir 12 straipsniais bei laikydamosi nacionaliniame įstatyme ar kituose teisės aktuose nustatytų ribų, gali reikalauti sujungimo kaip korekcinės priemonės.

( 40 ) Direktyvos 2002/19 penkta konstatuojamoji dalis.

( 41 ) Atsakydamas į mano klausimą, Suomijos vyriausybės atstovas patvirtinto, kad Suomijos įstatyme dėl ryšių rinkos numatyta daugiau teisių ir pareigų, nes Prieigos direktyva pareiga derėtis nustatoma tik viešųjų tinklų operatoriams ir neapima paslaugų teikėjų.

( 42 ) Šią tezę išdėsčiau savo išvadoje minėtoje byloje Komisija prieš Lenkiją.

( 43 ) 1970 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Internationale Handelsgesellschaft (11/70, Rink. p. 1125); Sprendimas Balkan-Import-Export (5/73, Rink. p. 1091); Sprendimas Rutili (36/75, Rink. p. 1219); Sprendimas Watson ir Belmann (118/75, Rink. p. 1185); Sprendimas Bela Mühle (114/76, Rink. p. 1211); Sprendimas Buitoni (122/78, Rink. p. 677); Sprendimas Atalanta Amsterdam (240/78, Rink. p. 2137) ir Sprendimas Hauer (44/79, Rink. p. 3727).

( 44 ) Pabrėžiu, kad ši priemonė tiesiogiai kildinama iš Direktyvos 2002/19 4 straipsnio.

( 45 ) Tai matyti iš šios direktyvos keturioliktos konstatuojamosios dalies.

( 46 ) Šioje nuostatoje pripažįstama (tinklų) sujungimo pareiga „siekiant“ užtikrinti ryšių paslaugų teikimą.

( 47 ) Naudojantis šiais tinklais, kai tik jie sujungti.

( 48 ) Ši sąvoka kyla iš angliško termino „significant market power“.

( 49 ) Taikant sudėtingą, Pagrindų direktyvos 15 ir 16 straipsniuose apibrėžtą metodą, kurio aš nekomentuosiu, nes jis nėra nagrinėjamas TeliaSonera Finland atveju.

( 50 ) 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Nilsson ir kt. (C-162/97, Rink. p. I-7477, 54 punktas) ir Sprendimas Manfredi (C-308/97, Rink. p. I-7685, 30 punktas).

( 51 ) Direktyvos 2002/21 2 straipsnio h punkte apibrėžiama kaip „juridinis ar fizinis asmuo, kuris naudoja ar pareiškia norą naudoti viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas“, priešingai nei galutinis paslaugų gavėjas, kuris apibūdinamas taip, kad jis neteikia „viešųjų ryšių tinklų ar viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų“ (Direktyvos 2002/21 2 straipsnio n punktas).

( 52 ) Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą kaip tinklas kvalifikuojama iMEZ veiklai vykdyti naudojama sistema (iš to darau išvadą, kad kalbama apie SMSC ir MMSC pranešimų centrus), nors jame teisingai abejojama dėl šios sistemos pobūdžio, nes Korkein hallinto-oikeus, kitaip nei kitos prejudicinio proceso dalyvės, pavyzdžiui, Suomijos ir Vokietijos vyriausybės, remiasi šioje išvadoje palaikomu principu, kad derybų pareiga gali būti nustatyta tik viešųjų ryšių tinklų operatoriams, bet ne kitoms įmonėms.

( 53 ) Direktyvos 2002/21 2 straipsnio d punktas.

( 54 ) Direktyvos 2002/21 2 straipsnio c punktas.

( 55 ) Šios galimybės negalima atmesti. Spartus technologijų vystymasis reikalauja nukrypti nuo „tradiciniais tinklais“ grindžiamo aiškinimo, nes, kaip nurodo G. Ariño, L. Aguilera ir J. M. De la Cuétara „Las telecomunicaciones por cable. Su regulación presente y futura“, Marcial Pons, Madridas, 1996, p. 31, be viešųjų ar privačių tinklų, egzistuoja įvairiausių tinklų, skirstomų pagal specializacijos laipsnį ar charakteringas priemones, ir šis įvairumas bei pažanga niekaip nepakeičia jų pobūdžio, kaip pagrindinio visos telekomunikacijų sistemos elemento.

( 56 ) iMEZ pastabose remiama nuomonė.

( 57 ) Susijusių priemonių valdytoja, kaip siūlo Lietuvos vyriausybė.

( 58 ) Skaitmeniniai kodai MCC ir MNC, angliški žodžių „Mobile Country Code“ ir „Mobile Network Code“ akronimai, naudojami kartu šaliai bei ryšio tinklus naudojančiam mobiliojo telefono ryšio operatoriui identifikuoti.

( 59 ) Nebent iMEZ Suomijoje ir Švedijoje naudojamos sistemos turi panašių techninių ir teisinių savybių, nes abiejų šalių teisės sistemos grindžiamos tuo pačių Bendrijos teisės šaltiniu („naująja reguliavimo sistema“).

( 60 ) Komisijos atstovas posėdyje tvirtino, kad šie parametrai nėra derinami Bendrijos lygiu ir kad kriterijai minėtam kodui suteikti nustatomi tik valstybės lygiu.

( 61 ) Švedijos reguliavimo institucijos interneto svetainėje (www.pts.se) galima susipažinti su 2008 m. gruodžio 23 d. šios institucijos ataskaita „Plan of Mobile Networks Codes (MNC) according to ITU-T Recommendation E.212“ anglų kalba.

( 62 ) Ypač ITU rekomendacija E.212 „Tarptautinis galinių judriojo ryšio įrenginių ir judriojo ryšio paslaugų gavėjų identifikavimo planas“.

( 63 ) Per derybas. To aiškiai reikalaujama Direktyvos 2002/19 penktoje konstatuojamojoje dalyje.

( 64 ) Į šią problemą atkreipia dėmesį Rumunijos vyriausybė, savo pastabų 71–73 punktuose pateikdama labai aiškius argumentus.

( 65 ) „Kalbant apie prieigą ir sujungimą, valstybės narės užtikrina, kad nacionalinė reguliavimo institucija pateisinamais atvejais galėtų įsikišti savo iniciatyva arba, nesant susitarimo tarp įmonių, vienos iš dalyvaujančių šalių prašymu, siekdama užtikrinti Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 8 straipsnio pagrindinius tikslus, laikydamasi šios direktyvos nuostatų ir Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 6, 7, 20 ir 21 straipsniuose nustatytos tvarkos.“

( 66 ) „Tais atvejais, kai dėl įpareigojimų pagal šią direktyvą ar specifines direktyvas tarp įmonių, teikiančių valstybėje narėje elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas, kyla ginčas, atitinkama nacionalinė reguliavimo institucija bet kurios ginčo šalies prašymu ir nepažeisdama 2 dalies nuostatų priima sprendimą, įpareigojantį išspręsti ginčą per kuo trumpesnį laiką, bet kuriuo atveju per keturis mėnesius, išskyrus ypatingas aplinkybes. Atitinkama valstybė narė reikalauja, kad visos šalys visiškai bendradarbiautų su nacionaline reguliavimo institucija.“

( 67 ) Vyriausybės pateiktame Įstatymo dėl ryšių rinkos projekte nurodyta, kad 39 straipsnio 3 dalimi perkeliamas Prieigos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktas ir panašiai, kaip numatyta direktyvoje, skatinamas sujungimas.

( 68 ) Į kurią savo pastabų 38 punkte daro nuorodą Lietuvos vyriausybė.

( 69 ) A maiori ad minus.

( 70 ) Minėtoje išvadoje byloje Komisija prieš Lenkiją darau nuorodą į 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Bronner (C-7/97, Rink. p. I-7791), kuriame išanalizuota ankstesnė teismų praktika ( Sprendimas Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvents prieš Komisiją, 6/73 ir 7/73, Rink. p. 223; Sprendimas CBEM, 311/84, Rink. p. 3261 ir Sprendimas RTE ir ITP prieš Komisiją, C-241/91 P ir C-242/91 P, Rink. p. I-743) ir pripažinta, kad vienintelio nacionalinio masto laikraščių pristatymo į namus sistemos savininko atsisakymas leisti kitam leidėjui pasinaudoti šia sistema nėra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, nes yra kitų platinimo būdų, pavyzdžiui, pristatymas paštu arba pardavimas parduotuvėse ar kioskuose ir, be to, nėra techninių, teisinių ar ekonominių kliūčių, dėl kurių konkurentams galėtų būti neįmanoma arba sunku sukurti nuosavą pristatymo sistemą.

( 71 ) Apibrėžta Direktyvos 2002/19 2 straipsnio a punkte.

( 72 ) Direktyvos 2002/19 2 straipsnio b punkte detalizuota jo reikšmė.

( 73 ) F. Saracci, op. cit., p. 106 ir X. Strubel „Brèves observations sur la nature juridique du contrat d'interconnexion de réseaux de télécomunications“, Lex Electronica, Nr. 4, 1998, pateikta www.lex-electronica.org.

( 74 ) Taip pat pagal 2006 m. gruodžio 11 d. Suomijos sprendimo duomenis, kuriuos pateikė Korkein hallinto-oikeus.