GENERALINĖS ADVOKATĖS

VERICA TRSTENJAK IŠVADA,

2010 m. gegužės 11 d.( )

Byla C‑162/09

Secretary of State for Work and Pensions

prieš

Taous Lassal

(Court of Appeal of England and Wales (Jungtinė Karalystė) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Direktyva 2004/38/EB – Sąjungos piliečių teisė gyventi valstybių narių teritorijoje – 16 straipsnio 1 dalis – Nuolatinio gyvenimo šalyje teisė – Gyvenimas šalyje ištisinį penkerių metų laikotarpį – Atsižvelgimas į laikotarpius iki direktyvos perkėlimo laikotarpio pabaigos – Galiojimas atgaline data – Teisės normos sąlygų taikymas praeities įvykiams – 16 straipsnio 4 dalis – Nuolatinio gyvenimo šalyje teisės praradimas – Išvykimas ilgesniam nei dvejų metų laikotarpiui“

1. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį( ) Teisingumo Teismui suteikiama proga priimti sprendimą dėl teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo pagal 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB( ), 16 straipsnį. Remiantis šios direktyvos 16 straipsnio 1 dalimi, Sąjungos piliečiai, kurie priimančiojoje valstybėje narėje gyveno ištisinį penkerių metų laikotarpį, turi nuolatinio gyvenimo joje teisę.

2. Court of Appeal (toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) Teisingumo Teismo klausia, ar skaičiuojant penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpį būtina atsižvelgti ir į gyvenimo šalyje laikotarpį, pasibaigusį iki direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę dienos arba iki tos dienos, kai pasibaigė Direktyvos 2004/38 perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpis. Atsakymas į šį klausimą svarbus ne tik šiame teisiniame ginče. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas panašų klausimą kelia ir Teisingumo Teismo nagrinėjamoje byloje Dias( ).

I – Taikytina teisė

A – Bendrijos teisė( )

3. EB 18 straipsnyje numatyta:

„1. Kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje laikydamasis šioje Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų.

2 Jei paaiškėtų, kad šiam tikslui pasiekti Bendrijai reikia imtis veiksmų, o ši Sutartis nesuteikia tam reikalingų įgaliojimų, Taryba gali priimti nuostatas, numatančias padėti naudotis šio straipsnio 1 dalyje nurodytomis teisėmis. Taryba laikosi 251 straipsnyje nurodytos tvarkos.

3. Šio straipsnio 2 dalis netaikoma nuostatoms dėl pasų, asmens tapatybę patvirtinančių dokumentų, leidimų gyventi [šalyje] ar kurių nors kitų dokumentų arba nuostatoms dėl socialinio draudimo ir socialinės apsaugos.“

4. Direktyvos 2004/38 4 konstatuojamojoje dalyje numatyta:

„Siekiant sutvarkyti padėtį sektorių po sektoriaus, laisvo judėjimo ir gyvenimo šalyje teisei taikyti laipsnišką metodiką [ir laipsniškai įgyvendinti laisvo judėjimo ir gyvenimo šalyje teises] bei lengvinti naudojimąsi šia teise, reikia vieno teisinio akto, skirto iš dalies pakeisti 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje <…> ir panaikinti tokius aktus: 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvą 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo <…>, 1973 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvą 73/148/EEB dėl valstybių narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų, susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo <…>, 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvą 90/364/EEB dėl teisės apsigyventi <…>, 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvą 90/365/EEB dėl pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbančiųjų asmenų, kurie nutraukė savo profesinę veiklą, teisės apsigyventi <…> ir 1993 m. spalio 29 d. Tarybos direktyvą 93/96/EEB dėl studentų teisės apsigyventi <…>.“

5. Direktyvos 2004/38 17 ir 18 konstatuojamosiose dalyse numatyta:

„(17) Nuolatinio gyvenimo galimybė nusprendusiems ilgam laikui įsikurti priimančiojoje valstybėje narėje Sąjungos piliečiams sustiprintų Sąjungos pilietybės jausmą ir yra pagrindinis elementas skatinant socialinę sanglaudą, kas yra vienas iš pagrindinių Sąjungos tikslų. Todėl nuolatinio gyvenimo teisė turėtų būti nustatyta visiems Sąjungos piliečiams ir jų šeimos nariams, kurie pagal šia direktyva nustatytus reikalavimus gyveno priimančiojoje valstybėje narėje ištisinį penkerių metų laikotarpį ir jiems nebuvo pritaikyta išsiuntimo iš šalies priemonė.

(18) Siekiant, kad nuolatinio gyvenimo šalyje teisė būtų tikras integravimosi į priimančiosios valstybės narės visuomenę variklis, kartą ją suteikus, nebeturėtų būti keliami jokie reikalavimai.“

6. Šios direktyvos 16 straipsnyje įtvirtinta bendroji su teise nuolat gyventi šalyje susijusi taisyklė. Ji yra tokia:

„Bendra taisyklė Sąjungos piliečiams ir jų šeimos nariams

1. Sąjungos piliečiai, kurie priimančiojoje valstybėje narėje legaliai gyveno ištisinį penkerių metų laikotarpį, turi nuolatinio gyvenimo joje teisę. Šiai teisei netaikomi III skyriuje numatyti reikalavimai.

<…>

3. Gyvenimo šalyje tęstinumas nenutrūksta dėl trumpalaikių išvykų, ne ilgesnių kaip šeši mėnesiai per metus, arba ilgesnių išvykų, susijusių su privalomąja karine tarnyba, ar vienos ne ilgesnės kaip 12 mėnesių iš eilės išvykos dėl svarbių priežasčių, pvz., nėštumo ir gimdymo, sunkios ligos, studijų ar profesinio parengimo, arba paskyrimo į kitą valstybę narę arba trečiąją šalį.

4. Įgyta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė gali būti prarasta tik išvykus iš priimančiosios valstybės narės ilgesniam kaip dveji metai iš eilės laikotarpiui.“

7. Direktyvos 17 straipsnyje įtvirtinta asmenų, kurie nebedirba priimančiojoje valstybėje narėje, ir jų šeimos narių nuolatinio gyvenimo šalyje teisė. Šiame straipsnyje numatyta:

„1. Nukrypstant nuo 16 straipsnio, teisė į nuolatinį gyvenimą priimančiojoje valstybėje narėje suteikiama nepasibaigus penkerių ištisinių metų gyvenimo šalyje laikotarpiui tokiems asmenims:

<…>

b) darbuotojai ir savarankiškai dirbantieji, kurie priimančiojoje valstybėje narėje ištisai išgyveno daugiau kaip dvejus metus ir nustojo dirbti joje dėl nuolatinio nedarbingumo.

<…>

3. Neatsižvelgiant į pilietybę, darbuotojo ar savarankiškai dirbančiojo šeimos nariai, kurie kartu su juo gyvena priimančiosios valstybės narės teritorijoje, turi nuolatinio gyvenimo toje valstybėje narėje teisę, jei darbuotojas ar savarankiškai dirbantysis pats įgijo nuolatinio gyvenimo toje valstybėje narėje teisę pagal šio straipsnio 1 dalį.

4. Tačiau, jei darbuotojas ir savarankiškai dirbantysis miršta tebedirbdamas, tačiau dar neįgavęs nuolatinio gyventojo statuso priimančiojoje valstybėje narėje pagal šio straipsnio 1 dalį, jo šeimos nariai, kurie kartu su juo gyvena priimančiosios valstybės narės teritorijoje, įgyja nuolatinio gyvenimo toje valstybėje narėje teisę, jei:

a) darbuotojas ir savarankiškai dirbantysis iki mirties buvo išgyvenęs toje valstybėje narėje dvejus metus, arba

<…>“

8. Direktyvos 38 straipsnyje numatyta:

„Panaikinimas

1. Nuo 2006 m. balandžio 30 d. panaikinami Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 10 ir 11 straipsniai.

2. Nuo 2006 m. balandžio 30 d. panaikinamos direktyvos 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB.

3. Nuorodos į panaikintas nuostatas ir direktyvas laikomos nuorodomis į šią direktyvą.“

9. Remiantis direktyvos 40 straipsnio 1 dalimi, valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2006 m. balandžio 30 d., įgyvendina šią direktyvą.

10. Iki balandžio 30 d. galiojusios 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvos 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo( ) 6 straipsnio 2 dalyje buvo numatyta:

„Buvimo gyvenamojoje vietoje pertraukos, neviršijančios šešių mėnesių iš eilės, ir nebuvimas joje dėl karo prievolės vykdymo neturi įtakos leidimo gyventi šalyje galiojimui.“

11. 1970 m. birželio 29 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1251/70 dėl darbuotojų, pagal darbo sutartį dirbusių valstybėje narėje, teisės pasilikti tos valstybės teritorijoje 2 straipsnio 1 dalies b punkto pirmame sakinyje buvo numatyta:

„1. Teisę likti nuolat gyventi valstybės narės teritorijoje turi šie asmenys:

<…>

b) darbuotojas, kuris, nepertraukiamai išgyvenęs tos valstybės teritorijoje daugiau kaip dvejus metus, nustoja ten dirbti dėl pastovaus nedarbingumo“.

12. Reglamento Nr. 1251/70 3 straipsnyje buvo numatyta:

„1. Darbuotojo šeimos nariai, minėti šio reglamento 1 straipsnyje ir gyvenantys kartu su juo valstybės narės teritorijoje, įgyja teisę pasilikti joje gyventi nuolat, netgi po jo mirties, jei darbuotojas yra įgijęs teisę pasilikti tos valstybės teritorijoje pagal 2 straipsnį.

2. Tačiau, jei darbuotojas miršta darbingo amžiaus prieš įgydamas teisę pasilikti atitinkamos valstybės teritorijoje, jo šeimos nariai įgyja teisę pasilikti joje gyventi nuolat su sąlyga, kad:

– darbuotojas savo mirties dieną buvo nepertraukiamai išgyvenęs tos valstybės narės teritorijoje mažiausiai dvejus metus arba

<…>“

13. Remiantis šio reglamento 4 straipsnio 1 dalies antru sakiniu, gyvenimo šalyje nepertraukiamumui pagal 3 straipsnio 2 dalies reikalavimus neturi įtakos laikinas nebuvimas, iš viso neviršijantis trijų mėnesių laikotarpio per metus, ar ilgesnis nebuvimas dėl karinės tarnybos prievolės vykdymo.

14. Reglamento Nr. 1251/70 6 straipsnio 2 dalyje buvo numatyta:

„Nebuvimo šalyje laikotarpiai, neviršijantys šešių mėnesių iš eilės, neturi įtakos leidimo gyventi šalyje galiojimui.“

15. Reglamentas Nr. 1251/70 buvo panaikintas 2006 m. balandžio 25 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 635/2006, panaikinančiu Reglamentą (EEB) Nr. 1251/70 dėl darbuotojų, pagal darbo sutartį dirbusių valstybėje narėje, teisės pasilikti tos valstybės teritorijoje( ), nuo 2006 m. balandžio 30 dienos.

B – Nacionalinė teisė

1. Su socialine pašalpa susijusios nuostatos

16. Remiantis atitinkamais nacionalinės teisės aktais, socialinė pašalpa yra patikrinus materialinę padėtį skiriamos išmokos asmenims nuo 16 iki 59 metų amžiaus, kurie neprivalo pateikti prašymo dėl bedarbio išmokos, nes, pavyzdžiui, nėštumas yra vėlyvos stadijos, jie negali dirbti arba yra vieniši tėvai. Socialinės pašalpos teisinis pagrindas yra 1992 m. Įstatymas dėl socialinės apsaugos įmokų ir išmokų (Social Security Contributions and Benefits Act 1992) (toliau – 1992 m. įstatymas). Pagal 1992 m. įstatymo 124 straipsnio 1 dalies b punktą teisės į socialinę pašalpą suteikimo sąlyga yra ta, kad asmens pajamos neturi viršyti „taikytino dydžio“, kuris yra „toks dydis arba tokių dydžių suma, kurie gali būti nustatyti šiai išmokai“ (1992 m. įstatymo 135 straipsnio 1 dalis). Pagal 1992 m. įstatymo 135 straipsnio 2 dalį teisė nustatyti taikytinus dydžius apima teisę nustatyti nulinį taikytiną dydį.

17. Pagal 1987 m. Socialinės pašalpos, skiriamos neturint darbo arba gaunant labai menkas pajamas, (bendrųjų) taisyklių (Income Support (General) Regulations 1987) 21 taisyklę ir 7 priedą „užsieniečiui“ taikomas nulinis dydis (tai reiškia, kad toks asmuo neturi teisės į socialinę pašalpą). 21AA taisyklėje „užsienietis“ apibrėžiamas kaip „pareiškėjas, kuris nuolat negyvena Jungtinėje Karalystėje, Normandijos salose, Meno saloje ar <...> Airijos Rerspublikoje“. Pagal 21AA taisyklės 2 dalį pareiškėjas nelaikomas nuolat gyvenančiu Jungtinėje Karalystėje, jeigu jis neturi „teisės gyventi“ šioje šalyje. „Teisė gyventi šalyje“ nėra aiškiai apibrėžta, tačiau neginčijama, kad iš 2006 m. Imigracijos (Europos ekonominėje erdvėje) taisyklių (Immigration (European Economic Area) Regulations 2006) 15 taisyklės 1 dalies a punkto kylanti nuolatinio gyvenimo šalyje teisė yra teisė gyventi šalyje šia prasme.

2. Imigracijos teisės nuostatos

18. 2006 m. taisyklės įsigaliojo 2006 m. balandžio 30 dieną. Jomis siekta nacionalinėje teisėje įgyvendinti Direktyvos 2004/38 nuostatas.

19. 2006 m. taisyklių 15 taisyklėje numatyta :

„15. Nuolatinio gyvenimo šalyje teisė

1. Nuolatinio gyvenimo Jungtinėje Karalystėje teisė suteikiama šiems asmenims:

a) EEE piliečiui, kuris gyveno Jungtinėje Karalystėje ištisinį penkerių metų laikotarpį, kaip numato šios taisyklės;

<…>

2. Pagal šią taisyklę įgyta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė prarandama tik išvykus iš Jungtinės Karalystės ilgesniam kaip dvejų metų ištisiniam laikotarpiui.

<…>“

20. 2006 m. taisyklių 4 priedo 6 pastraipoje numatyta:

„Bet kuris laikotarpis, kuriuo asmuo vykdė veiklą arba gyveno Jungtinėje Karalystėje, kaip numatyta 2000 m. taisyklėse, veiklos vykdymo ir gyvenimo šalyje laikotarpių pagal šias taisykles apskaičiavimo tikslais yra laikomas laikotarpiu, kuriuo asmuo vykdė šią veiklą arba gyveno Jungtinėje Karalystėje, kaip numato šios taisyklės.“

21. Šios „2000 m. taisyklės“ yra 2000 m. Imigracijos (Europos ekonominėje erdvėje) taisyklės (Immigration (European Economic Area) Regulations 2000), kurios šiuo metu nebegalioja. Pagal šias taisykles asmuo, kuris, be kita ko, buvo darbuotojas, turėjo teisę gyventi šalyje (5 taisyklės 1 dalis ir 14 taisyklės 1 dalis). 2000 m. taisyklės įsigaliojo 2000 m. spalio 2 dieną. 2006 m. taisyklėse nėra nuostatų, kurios leistų suteikiant nuolatinio gyvenimo šalyje teisę pagal 15 taisyklės 1 dalies a punktą atsižvelgti į gyvenimo šalyje laikotarpius iki 2000 m. spalio 2 dienos.

II – Faktinės aplinkybės

22. T. Lassal yra Prancūzijos pilietė. 1999 m. ji persikėlė gyventi į Jungtinę Karalystę. Nuo 1999 m. rugsėjo iki 2005 m. vasario mėnesio ji buvo „darbuotoja“ Bendrijos teisės prasme.

23. 2005 m. vasario mėnesį T. Lassal išvyko iš Jungtinės Karalystės dešimčiai mėnesių aplankyti savo motinos Prancūzijoje. 2005 m. gruodžio mėnesį grįžusi į Jungtinę Karalystę jį vėl pradėjo ieškoti darbo. Laikotarpiu nuo 2006 m. sausio iki 2006 m. lapkričio mėn. jai buvo mokama bedarbio išmoka (angl. k. Jobseeker‘s Allowance). 2006 m. lapkričio mėnesį ji pateikė prašymą dėl socialinės pašalpos neturint darbo arba gaunant labai menkas pajamas (angl. k. Income Suport), motyvuodama tuo, kad buvo nėščia. Prašymas buvo atmestas remiantis tuo, kad ji neturėjo teisės gyventi Jungtinėje Karalystėje.

24. T. Lassal atsisakymą skirti socialinės pašalpą neturint darbo arba gaunant labai menkas pajamas apskundė ir 2007 m. rugsėjo 3 d. Appeal Tribunal jos skundą patenkino. Appeal Tribunal nusprendė, kad T. Lassal turėjo teisę į socialinę pašalpą, nes, remiantis 2006 m. Imigracijos (Europos ekonominėje erdvėje) taisyklių (Immigration (European Economic Area) Regulations 2006, toliau – 2006 m. taisyklės) 15 taisyklės 1 dalies a punktu, ji turėjo nuolatinio gyvenimo Jungtinėje Karalystėje teisę.

25. Secretary of State šį sprendimą apskundė Social Security Commissioner, o pastarojo sprendimą atmesti skundą Secretary of State apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

III – Procesas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme

26. Secretary of State teigimu, T. Lassal neturi nuolatinio gyvenimo Jungtinėje Karalystėje teisės pagal 2006 m. taisykles. Ji iš tiesų gyveno šalyje, kaip numatyta 2000 m. taisyklėse, laikotarpiu nuo šių taisyklių įsigaliojimo 2000 m. spalio 2 d. iki išvykimo į Prancūziją 2005 m. vasario mėnesį. Tuomet ji išvyko iš Jungtinės Karalystės maždaug dešimčiai mėnesių, todėl ištisinio gyvenimo šalyje laikotarpis nebesitęsė. 2005 m. gruodžio mėnesį ji grįžo į Jungtinę Karalystę. Taigi, prieš pateikdama prašymą dėl socialinės pašalpos 2006 m. lapkričio mėnesį, ji buvo ištisai išgyvenusi Jungtinėje Karalystėje tik 11 mėnesių. Secretary of State tvirtina, kad tokia išvada atitinka Direktyvos 2004/38 nuostatas( ).

27. T. Lassal neatvyko į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo posėdį ir jai nebuvo jame atstovaujama. Child Poverty Action Group (toliau – CPAG) buvo leista įstoti į bylą ir ji pateikė paaiškinimus T. Lassal vardu. CPAG teigimu, T. Lassal turi nuolatinio gyvenimo šalyje teisę. Jungtinėje Karalystėje ji gyveno nuo 1999 m. rugsėjo iki 2005 m. spalio mėnesio. CPAG nurodo, kad direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje numatytas ištisinis penkerių metų laikotarpis gali apimti gyvenimo šalyje laikotarpius, pasibaigusius iki perkėlimo laikotarpio pabaigos ? 2006 m. balandžio 30 dienos. Nuo 2005 m. vasario mėnesio iki T. Lassal grįžimo į Jungtinę Karalystę nepraėjo dveji metai, taigi ji neprarado nuolatinio gyvenimo šalyje teisės pagal direktyvos 16 straipsnio 4 dalį( ).

28. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad 16 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas reikalavimas asmeniui „legaliai“ gyventi priimančiojoje valstybėje narėje ištisinį penkerių metų laikotarpį, kad jis galėtų įgyti nuolatinio gyvenimo šalyje teisę. „Legaliai“ reiškia laikantis Bendrijos teisės, o ne nacionalinės teisės reikalavimų, ir šį žodį reikia aiškinti pagal direktyvos 17 konstatuojamąją dalį, kurioje kalbama apie gyvenimą šalyje ištisinį penkerių metų laikotarpį pagal „šia direktyva nustatytus reikalavimus“.

29. Jeigu direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje numatytą terminą „legaliai“ reikėtų aiškinti pagal 17 konstatuojamąją dalį, kyla klausimas, ar nuoroda į „šia direktyva nustatytus reikalavimus“ apima ir nuorodą į reikalavimus, nustatytus ankstesnėse Bendrijos teisės priemonėse, pagal kurias darbuotojams suteikiamos teisės gyventi šalyje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad jis būtent taip turėtų būti aiškinamas. Tai reikštų, kad T. Lassal gyvenimas Jungtinėje Karalystėje atitiko direktyvos 16 straipsnio 1 dalies reikalavimus. Tačiau jeigu reikėtų aiškinti, kad ši nuoroda reiškia tik gyvenimą šalyje pagal Direktyvą 2004/38, T. Lassal gyvenimas šalyje šių reikalavimų neatitiktų.

IV – Prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme

30. Iškilus abejonių dėl Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalies aiškinimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 2009 m. kovo 10 d. priėmė nutartį (šią nutartį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2009 m. gegužės 8 d.) pateikti Teisingumo Teismui tokius klausimus:

„Ar tokiomis aplinkybėmis, kai i) ES pilietė atvyko į Jungtinę Karalystę 1999 m. rugsėjo mėn. kaip darbuotoja ir buvo darbuotoja iki 2005 m. vasario mėnesio; ii) tada ES pilietė išvyko iš Jungtinės Karalystės ir grįžo į valstybę narę, kurios pilietė ji yra, 10 mėnesių laikotarpiui; iii) ES pilietė grįžo į Jungtinę Karalystę 2005 m. gruodžio mėn. ir ten gyveno nepertraukiamai iki 2006 m. lapkričio mėnesio, tada ji pateikė prašymą dėl socialinės pašalpos, 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją šiai ES pilietei suteikiama nuolatinio gyvenimo šalyje teisė dėl to, jog pagal ankstesnes Bendrijos teisės priemones, suteikiančias darbuotojams gyvenimo šalyje teises, ji gyveno šalyje legaliai ištisinį penkerių metų laikotarpį, kuris baigėsi iki 2006 m. balandžio 30 d. (iki šios datos valstybės narės turėjo perkelti direktyvą)?“

31. 2010 m. kovo 10 d. įvyko Teisingumo Teismo posėdis, kuriame dalyvavo Jungtinės Karalystės, Belgijos Karalystės, CPAG ir Komisijos atstovai, kurie plačiau aptarė savo rašytinius paaiškinimus ir atsakė į tam tikrus klausimus.

V – Šalių paaiškinimai

32. Jungtinės Karalystės vyriausybė siūlo į pateiktą klausimą atsakyti neigiamai. Laikydamasi Secretary of State išdėstyto požiūrio, ji pateikia dvi argumentų grupes.

33. Pirma, ji teigia, kad pagal direktyvos 16 straipsnio 1 dalį galima atsižvelgti tik į gyvenimo šalyje laikotarpį po 2006 m. balandžio 30 dienos. Kiek tai susiję su aptariamu kontekstu, ji pirmiausia pažymi, kad direktyvos 16 straipsnio 1 dalies formuluotė nėra visiškai aiški. Joje nenurodoma, ar ištisinis penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpis turi būti skaičiuojamas po 2006 m. balandžio 30 d., ar jis gali baigtis ir prieš 2006 m. balandžio 30 dieną. Tačiau direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje, kalbant apie nuolatinio gyvenimo šalyje teisę, įtvirtintas reikalavimas legaliai gyventi Jungtinėje Karalystėje penkerius metus. Direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje numatytą terminą „legaliai“ reikia aiškinti taip, kad gyvenimo šalyje laikotarpis turi atitikti direktyvos reikalavimus. Tai matyti iš Direktyvos 2004/38 17 konstatuojamosios dalies antro sakinio. Tačiau šios direktyvos reikalavimus atitinkantis gyvenimo šalyje laikotarpis logiškai gali būti skaičiuojamas tik po jos perkėlimo 2006 m. balandžio 30 dieną. Kaip nurodyta 2003 m. gruodžio 30 d. Komisijos komunikate Europos Parlamentui( ), 17 konstatuojamosios dalies antru sakiniu paaiškinama direktyvos 16 straipsnyje numatyto legalaus gyvenimo reikšmė.

34. Antra, Jungtinės Karalystės vyriausybė remiasi kitokiu direktyvos 16 straipsnio 1 dalies aiškinimu, pagal kurį į ištisinį penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpį galima atsižvelgti tik tuomet, jeigu jis baigėsi 2006 m. balandžio 30 d. arba vėliau. Toks aiškinimas grindžiamas aplinkybe, kad nuolatinio gyvenimo šalyje teisė atsirado tik 2006 m. balandžio 30 d., todėl ji negalėjo egzistuoti iki šios dienos. Neįmanoma įgyti nesamos teisės. Be to, ši teisė negalėjo būti prarasta pagal direktyvos 16 straipsnio 4 dalį prieš jai atsirandant. Todėl direktyvos 16 straipsnio 4 dalis negali būti taikoma gyvenimo šalyje laikotarpiams, pasibaigusiems iki 2006 m. balandžio 30 dienos. Tai kelia problemų tais atvejais, kai Sąjungos pilietis yra seniai pragyvenęs šalyje penkerius metus. Tokiu atveju, remiantis aiškinimu, pagal kurį direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje reikalaujama atsižvelgti ir į gyvenimo šalyje laikotarpius, pasibaigusius iki 2006 m. balandžio 30 d., atsirastų nuolatinio gyvenimo šalyje teisė. Tačiau negalima taikyti direktyvos 16 straipsnio 4 dalies, pagal kurią nuolatinio gyvenimo šalyje teisė prarandama išvykus dvejiems metams, nes ši nuostata taikoma tik prarandant jau įgytą teisę. Toks aiškinimas, pagal kurį nuolatinio gyvenimo šalyje teisė būtų suteikiama ir Sąjungos piliečiams, kurie dėl savo išvykimo iš priimančiosios valstybės narės nebegali įrodyti pasiekę reikalaujamą integravimosi lygį, nesuderinamas su direktyvos 18 konstatuojamojoje dalyje įtvirtintu tikslu, t. y. Sąjungos piliečių integravimosi priimančiojoje valstybėje narėje skatinimu.

35. Sprendžiant šią bylą nėra svarbu, ar bus pasirinktas pirmasis, ar antrasis aiškinimas. Bet kuriuo atveju trečias galimas 16 straipsnio 1 dalies aiškinimas, kuriuo siūlo remtis CPAG ir Komisija ir pagal kurį reikia atsižvelgti ir į gyvenimo šalyje laikotarpį, pasibaigusį iki 2006 m. balandžio 30 d., yra klaidingas dėl pirmiau nurodytų priežasčių. Taip pat pažymėtina, kad direktyvos 16 straipsnyje įtvirtinta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė yra nauja teisė ir ji nepriklauso nuo ekonominės veiklos. Be to, nėra jokių užuominų apie tai, kad direktyva turi būti taikoma atgaline data. Priešingai, Teisingumo Teismo Sprendimo Givane( ) 50 punkte pateikti argumentai aiškiai rodo, kad į ištisinį gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpį, pasibaigusį prieš galutinį Direktyvos 2004/38 perkėlimo terminą, atsižvelgti negalima. CPAG ir Komisijos prieštaravimai, kad Jungtinės Karalystės pateikti aiškinimai lemtų nepagrįstus padarinius, neturi jokio pagrindo. Tai, kad dėl taisyklės, pagal kurią neatsižvelgiama į iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusį gyvenimo šalyje laikotarpį, pablogėja Sąjungos piliečių, kurių gyvenimas šalyje pasibaigė iki šios dienos, padėtis, yra neišvengiama.

36. Belgijos vyriausybė į pateiktą klausimą siūlo atsakyti neigiamai. Jos nuomone, penkerių metų nuolatinio gyvenimo priimančiojoje valstybėje laikotarpis, pasibaigęs iki 2006 m. balandžio 30 d., nesuteikia nuolatinio gyvenimo šalyje teisės pagal direktyvos 16 straipsnį.

37. Belgijos vyriausybės nuomone, tai lemtų direktyvos 16 straipsnio 1 dalies taikymą atgaline data. Kadangi grįžtamoji teisės aktų galia trukdo užtikrinti teisinio saugumo principą, iš esmės Bendrijos teisės aktai negali įsigalioti anksčiau, nei jie paskelbiami. Išimtys galimos tik tuomet, jeigu jos reikalingos dėl siekiamo tikslo ir jeigu tinkamai atsižvelgiama į teisėtus suinteresuotųjų asmenų lūkesčius. Šioje byloje tokios sąlygos nėra tenkinamos. Valstybėms narėms buvo suteikti dveji metai, kad perkeltų direktyvą į nacionalinę teisę, t. y. iki 2006 m. balandžio 30 dienos. Kalbėdama apie teisės aktų rengimą, Belgijos vyriausybė taip pat remiasi Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos bendruoju Europos praktiniu vadovu asmenims, dalyvaujantiems rengiant teisės aktus Bendrijos institucijose( ). Jame teigiama, kad Bendrijos teisės aktas gali turėti grįžtamąją galią tik išimtiniais atvejais. Tokiais atvejais grįžtamoji galia turėtų būti aiškiai numatyta. Tačiau Direktyvoje 2004/38 nekalbama apie grįžtamąją galią.

38. Belgijos vyriausybė teigia, kad direktyvos 16 straipsnį taikant atgaline data kiltų įvairių papildomų teisinių ir praktinių problemų, susijusių su legalumo kriterijumi, taikomu gyvenimo šalyje laikotarpiui. Direktyvos 16 straipsnį taikant atgaline data susidarytų situacija, kad asmuo, kuris 2006 m. balandžio 29 d. nelegaliai gyveno Sąjungoje ir todėl neturėjo jokios teisės joje gyventi, staiga įgytų nuolatinio gyvenimo joje teisę. Tačiau direktyvos tikslas nėra įteisinti ankstesnį nelegalų gyvenimą šalyje. Nuolatinio gyvenimo šalyje teisė turėtų būti vertinama kaip jau esamos teisės ne nuolat gyventi šalyje tąsa. Asmuo, 2006 m. balandžio 29 d. neturėjęs teisės gyventi šalyje, negalėtų įgyti teisės gyventi šalyje pasibaigus Direktyvos 2004/38 perkėlimo laikotarpiui arba a fortiori nuolatinio gyvenimo šalyje teisei. Dėl šių priežasčių šioje byloje turi būti nustatyta, ar T. Lassal turėjo teisę gyventi šalyje 2006 m. balandžio 30 dieną. Kadangi tuo metu Jungtinėje Karalystėje ji negyveno ne dėl direktyvos 16 straipsnio 3 dalyje išvardytų priežasčių, galima atsižvelgti tik į jos gyvenimo Jungtinėje Karalystėje laikotarpį nuo 2005 m. gruodžio mėnesio. Todėl 2006 m. lapkričio mėnesį ji dar nebuvo įgijusi nuolatinio gyvenimo šalyje teisės. Šiuo klausimu taip pat reikia nepamiršti, kad, remiantis Direktyvos 68/360 6 straipsnio 2 dalimi ir Reglamento Nr. 1251/70 6 straipsnio 2 dalimi (šios nuostatos buvo taikomos iki 2006 m. balandžio 30 d.), išvykus iš šalies šešiems mėnesiams iš eilės turėta teisė gyventi šalyje buvo prarandama. Todėl T. Lassal išvykimas ilgesniam nei šešių mėnesių laikotarpiui turėjo įtakos jos leidimo gyventi šalyje galiojimui.

39. CPAG ir Komisija siūlo į pateiktą klausimą atsakyti teigiamai. Direktyvos 16 straipsnyje įtvirtinta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė skirta Sąjungos piliečių, ilgam laikui įsikūrusių priimančiojoje valstybėje narėje ir taip užmezgusių su ja artimus ryšius, integracijai skatinti. Direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje numatyta tik tiek, kad asmuo privalo būti legaliai pragyvenęs šalyje ištisinį penkerių metų laikotarpį. Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybės pateiktame 16 straipsnio 1 dalies aiškinime atsiranda dar viena sąlyga, kurios nėra šios nuostatos formuluotėje. Nei šioje straipsnio dalyje, nei jokioje kitoje direktyvos nuostatoje nenurodoma, kad taikant direktyvą negalima atsižvelgti į iki direktyvos įsigaliojimo dienos (2004 m. balandžio 30 d.), jos perkėlimo į nacionalinę teisę dienos arba iki perkėlimo laikotarpio pabaigos (2006 m. balandžio 30 d.) priimančiojoje valstybėje narėje gyventus laikotarpius. T. Lassal įvykdė direktyvos 16 straipsnio 1 dalies reikalavimus ir neprarado šios teisės pagal 16 straipsnio 4 dalį, nes iš Jungtinės Karalystės ji buvo išvykusi trumpesniam nei dvejų metų laikotarpiui.

40. Komisija, kurią palaiko CPAG, teigia, kad teisė gyventi šalyje jau buvo įgyta pagal Direktyvos 68/360 4 ir 6 straipsnius. Žinoma, tai buvo ne nuolatinio gyvenimo šalyje teisė, bet suteikta teisė gyventi šalyje penkerius metus su teise pratęsti leidimą gyventi šalyje savaime. Be to, buvo įgyta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė pagal Reglamento Nr. 1251/70, kuris buvo panaikintas, 2 straipsnio 1 dalies b punktą. Kadangi ši nuostata pažodžiui pakartota Direktyvos 2004/38 17 straipsnio 1 dalies b punkte, ji turi būti aiškinama taip, kad reikia atsižvelgti ir į gyvenimo šalyje laikotarpius, pasibaigusius iki 2006 m. balandžio 30 dienos. Teisės aktų leidėjo tikslas negalėjo būti nustatyti, kad asmuo turėtų įgyti nuolatinio gyvenimo šalyje teisę pagal direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punktą tik tuomet, jeigu jis priimančiojoje valstybėje narėje gyveno dvejus metus po direktyvos perkėlimo laikotarpio pabaigos, t. y. po 2006 m. balandžio 30 dienos. Direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punkto atžvilgiu galiojantis principas taikomas ir nuolatinio gyvenimo šalyje teisei pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnį. Nors šiuo straipsniu suteikiama nuolatinio gyvenimo šalyje teisė yra platesnė nei Direktyvos 68/360 nuostatomis suteikiama teisė, skirtumas ne toks, kad būtų galima daryti išvadą, jog negalima atsižvelgti į gyvenimo šalyje pagal Direktyvą 68/360 laikotarpius. Teisės aktų leidėjui atrodė taip akivaizdu, kad pagal direktyvos 16 straipsnį reikia atsižvelgti į gyvenimo šalyje laikotarpius pagal ankstesnes Direktyva 2004/38 pakeistas nuostatas, jog jis nemanė, kad būtina aiškiai išdėstyti poziciją šiuo klausimu teisės akte.

41. Komisijos teigimu, iš Teisingumo Teismo sprendimo Givane( ), kuriuo remiasi Jungtinės Karalystės vyriausybė, negalima daryti išvados, kad taikant direktyvos 16 straipsnio 1 dalį negalima atsižvelgti į gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpį, pasibaigusį iki direktyvos perkėlimo arba iki perkėlimo laikotarpio pabaigos, t. y. 2006 m. balandžio 30 dieną.

42. Kaip teigia CPAG ir Komisija, tai, kad atsižvelgiama į gyvenimo šalyje laikotarpius, pasibaigusius iki 2006 m. balandžio 30 d., taip pat suderinama su Direktyvos 2004/38 17 konstatuojamosios dalies antru sakiniu. Šiame sakinyje kalbama apie gyvenimą šalyje pagal Direktyvoje 2004/38 numatytus reikalavimus. Negalima aiškinti, kad jis reiškia, jog legalaus gyvenimo reikalavimas ribojamas gyvenimo šalyje laikotarpiais po direktyvos perkėlimo arba po perkėlimo laikotarpio pabaigos 2006 m. balandžio 30 dieną. CPAG teigimu, antras sakinys reiškia tik tai, kad skaičiuojant gyvenimo šalyje laikotarpį pagal direktyvos 16 straipsnio 1 dalį reikia atsižvelgti į 16 straipsnyje įtvirtintas taisykles, būtent į 16 straipsnio 3 dalies nuostatas. Net jeigu būtų prieštaravimų tarp direktyvos 16 straipsnio 1 dalies ir preambulės nuostatų, negalima būtų keisti aiškios direktyvos 16 straipsnio formuluotės remiantis preambule. Kaip nurodo Komisija, antras sakinys reiškia, kad gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpis privalo būti teisėtas pagal Bendrijos teisės priemones, taikomas tokio gyvenimo šalyje metu. Reikia atsižvelgti į direktyvos ir ankstesnių ja pakeistų teisės normų, susijusių su teise gyventi šalyje, santykį. CPAG ir Komisija taip pat pabrėžia, kad antrą sakinį aiškinant taip, kaip siūlo Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybės, nuolatinio gyvenimo šalyje teisė galėtų atsirasti ne anksčiau kaip 2011 m. balandžio 29 dieną. Direktyvoje nesant jokios tai patvirtinančios nuostatos, negalima aiškinti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas numatė tokį stebinantį rezultatą.

43. CPAG ir Komisija taip pat teigia, kad atsižvelgiant į gyvenimo šalyje laikotarpį, pasibaigusį iki 2006 m. balandžio 30 d., neatsiranda neleistina grįžtamoji galia. Net jeigu siekiant įgyti nuolatinio gyvenimo šalyje teisę pagal direktyvos 16 straipsnį skaičiuojami laikotarpiai iki 2006 m. balandžio 30 d., priešingai nei teigia Belgijos vyriausybė, tai nereiškia, kad teisė atsiranda iki 2006 m. balandžio 30 dienos. Teisė nuolat gyventi atsiranda tik perkėlus direktyvą į nacionalinę teisę arba pasibaigus perkėlimo laikotarpiui 2006 m. balandžio 30 dieną. Todėl pagal direktyvos 16 straipsnio 1 dalį į gyvenimo šalyje laikotarpius prieš pasibaigiant perkėlimo laikotarpiui taip pat galima atsižvelgti. Šiems laikotarpiams taikoma ne tik Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalis, bet ir 16 straipsnio 3 bei 4 dalys. Todėl Sąjungos pilietis, kuris iki 2006 m. balandžio 30 d. pragyveno priimančiojoje valstybėje narėje ištisinį penkerių metų laikotarpį, bet kuris 2006 m. balandžio 30 d. jau buvo išvykęs iš šalies daugiau kaip dvejiems metams, neturi nuolatinio gyvenimo šalyje teisės.

44. Galiausiai, CPAG ir Komisija teigia, kad dėl Jungtinės Karalystės vyriausybės siūlomo aiškinimo kiltų nepagrįstų padarinių ir kad dvi jos pateiktų argumentų grupės yra prieštaringos.

45. Be to, Komisija remiasi Teisingumo Teismo sprendimu Trojani( ), kuriame konstatuota, kad vienos valstybės narės pilietis, teisėtai pragyvenęs kitoje valstybėje narėje tam tikrą laikotarpį, gali remtis diskriminacijos draudimo principu. Šis principas taikomas ir skiriant socialinę pašalpą. Taip yra ir tuomet, kai pilietis negali reikalauti teisės gyventi priimančiojoje valstybėje narėje remdamasis Bendrijos teise.

VI – Teisinis vertinimas

46. Pateiktas klausimas susijęs su Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalies aiškinimu. Pirmiausia trumpai išnagrinėsiu šią nuostatą atsižvelgdama į bendrą Direktyvoje 2004/38 įtvirtintą sistemą (A), o tada nagrinėsiu pateiktą prejudicinį klausimą (B).

A – Nuolatinio gyvenimo šalyje teisė pagal direktyvos 16 straipsnį

47. Priimdamas Direktyvą 2004/38, Bendrijos teisės aktų leidėjas antrinėje Bendrijos teisėje įtvirtino Sąjungos piliečio teisę gyventi kitoje valstybėje narėje pagal pirminę teisę, kylančią iš pagrindinių laisvių ir Sąjungos pilietybės taisyklių( ). Šiuo tikslu direktyvoje numatytos trys skirtingos apsigyvenimo teisių rūšys: pirma, teisė gyventi šalyje iki trijų mėnesių( ), antra, teisė gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius( ) ir, trečia, nuolatinio gyvenimo šalyje teisė. Nuolatinio gyvenimo šalyje teisė įtvirtinta direktyvos IV skyriuje; esminės nuostatos, susijusios su tokios teisės įgijimu, įtvirtintos šio skyriaus I skirsnyje, t. y. direktyvos 16–18 straipsniuose.

48. Remiantis direktyvos 16 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu, Sąjungos piliečiai, legaliai gyvenę priimančiojoje valstybėje narėje ištisinį penkerių metų laikotarpį, turi nuolatinio gyvenimo šioje valstybėje narėje teisę. Taigi, kad būtų įgyta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė, keliamos dvi sąlygos. Pirma, Sąjungos pilietis turi būti gyvenęs priimančiojoje valstybėje ištisinį penkerių metų laikotarpį. Antra, gyvenimo šalyje laikotarpis turi būti teisėtas.

B – Prejudicinis klausimas

49. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi priimti sprendimą byloje, kai Sąjungos pilietė, turinti Prancūzijos pilietybę, gyveno Jungtinėje Karalystėje ištisinį laikotarpį nuo 1999 m. rugsėjo iki 2005 m. vasario mėnesio ir šioje priimančiojoje valstybėje ji gyveno teisėtai pagal tuo metu galiojusias Bendrijos teisės nuostatas. Tačiau šis gyvenimo šalyje laikotarpis baigėsi 2005 m. vasario mėnesį, taigi iki 2006 m. balandžio 30 d., kai baigėsi Direktyvos 2004/38 perkėlimo laikotarpis ir įsigaliojo nacionaliniai teisės aktai, kuriais direktyva perkelta į nacionalinę teisę. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar remiantis tokiu gyvenimo šalyje laikotarpiu taip pat gali būti suteikta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė pagal direktyvos 16 straipsnio 1 dalį.

50. Pagrindinis Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybių prieštaravimas, išreikštas dėl atsižvelgimo į tokį gyvenimo šalyje laikotarpį, yra, kad toks direktyvos 16 straipsnio 1 dalies aiškinimas lemtų šios nuostatos taikymą atgaline data. Dabar išnagrinėsiu šį prieštaravimą, atsižvelgdama ir į kitus šių vyriausybių išreikštus prieštaravimus.

51. Kalbėdamas apie teisės normų taikymą atgaline data, Teisingumo Teismas pirmiausia skiria procesinės ir materialinės teisės normas( ). Direktyvos 16 straipsnio 1 dalis, kurioje įtvirtintos nuolatinio gyvenimo šalyje teisės įgijimo ir praradimo sąlygos, yra materialinės teisės norma. Todėl toliau apsiribosiu teismų praktika, susijusia su materialinės teisės taikymo atgaline data leistinumu.

52. Kalbant apie materialinės teisės normas, Teisingumo Teismas skiria dvi skirtingas situacijas.

53. Teisingumo Teismo manymu, grįžtamoji galia yra tuomet, kai priemonė įsigalioja anksčiau, nei yra paskelbiama( ). Tai atvejai, kai priemone sukuriama teisinių pasekmių dar prieš jos įsigaliojimą. Iš esmės tai nėra leidžiama. Išimtį sudaro atvejai, kai to reikalauja siekiamas tikslas ir kai tinkamai atsižvelgiama į teisėtus suinteresuotųjų asmenų lūkesčius( ).

54. Teisingumo Teismas taip pat laikosi nuomonės, kad siekiant užtikrinti teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų laikymąsi materialinės Bendrijos teisės normos iš esmės turi būti aiškinamos taip, kad jos taikomos tik po jų įsigaliojimo atsiradusioms aplinkybėms( ). Šio principo išimtį sudaro atvejai, kai iš tokių materialinės teisės normų sąlygų, tikslų arba bendrosios struktūros aiškiai matyti, kad jos taip pat apima situacijas iki jų įsigaliojimo( ). Žinoma, tokiu atveju, priešingai nei anksčiau nurodytoje situacijoje, prieš įsigaliojant teisės normai teisinių padarinių neatsiranda, todėl grįžtamosios galios tiesiogine šių žodžių prasme nėra( ). Nepaisant to, šiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti ir į teisinio saugumo bei teisėtų lūkesčių apsaugos principus, nes dabarties arba ateities teisinės pasekmės kyla iš aplinkybių, buvusių praeityje, todėl jų nebegalima pakeisti( ).

55. Šioje byloje pirmiausia reikia konstatuoti, kad pagal 16 straipsnio 1 dalį nebūtų jokių į praeitį nukreiptų teisinių pasekmių, net jeigu pagal šią nuostatą būtų atsižvelgiama į gyvenimo šalyje laikotarpį, pasibaigusį iki 2006 m. balandžio 30 dienos (1). Todėl vienintelis klausimas, ar iš šios nuostatos sąlygų, tikslų arba bendrosios struktūros išplaukia, kad ji taikoma ir gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpiams, pasibaigusiems prieš jos įsigaliojimą (2).

1. Atgaline data taikomų teisinių pasekmių nebuvimas

56. Priešingai nei pagal požiūrį, kurio aiškiai laikosi Belgijos vyriausybė, ši byla nesusijusi su atgaline data taikomomis teisinėmis pasekmėmis. Pagal direktyvos 16 straipsnio 1 dalį nuolatinio gyvenimo šalyje teisė, kiek tai susiję su šia byla, atsiranda tik 2006 m. balandžio 30 d., taigi, po direktyvos įsigaliojimo 2004 m. birželio 29 d. ir po jos perkėlimo į nacionalinę teisę 2006 m. balandžio 30 dieną. Taip yra ir tuomet, kai direktyvos 16 straipsnio 1 dalis aiškinama taip, kad siekiant įgyti nuolatinio gyvenimo šalyje teisę (ne anksčiau kaip 2006 m. balandžio 30 d.) atsižvelgiama į gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpį, pasibaigusį iki 2006 m. balandžio 30 dienos.

57. Todėl Belgijos vyriausybės nuoroda į Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos bendrojo Europos praktinio vadovo asmenims, dalyvaujantiems rengiant teisės aktus Bendrijos institucijose( ), 20.3.1, 20.8 ir 20.9 punktus yra klaidinga. Šiuose punktuose kalbama apie situaciją, kuri šiuo atveju nėra aptariama, t. y. kai Bendrijos priemone sukeliama teisinių pasekmių prieš jos įsigaliojimą.

58. Kalbant apie Belgijos vyriausybės prieštaravimą, kad direktyvos 16 straipsnio 1 dalį aiškinant taip, jog reikia atsižvelgti į gyvenimo šalyje laikotarpį, pasibaigusį prieš 2006 m. balandžio 30 d., neteisėto ankstesnio gyvenimo šalyje laikotarpis staiga taptų teisėtas, pažymėtina, kad šis prieštaravimas taip pat nėra įtikinamas. Kadangi nuolatinio gyvenimo šalyje teisė pagal direktyvos 16 straipsnio 1 dalį šioje byloje gali atsirasti tik nuo 2006 m. balandžio 30 d., neteisėto gyvenimo šalyje laikotarpis, buvęs iki šios dienos, negali tapti teisėtas atgaline data.

2. Klausimas, ar direktyvos 16 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad atsižvelgiama į gyvenimo šalyje laikotarpius, pasibaigusius iki 2006 m. balandžio 30 dienos

59. Šioje byloje klausimas kyla tik dėl to, ar direktyvos 16 straipsnio 1 dalis turėtų būti aiškinama taip, kad ji taikoma gyvenimo šalyje laikotarpiui, jau pasibaigusiam iki 2006 m. balandžio 30 dienos. Kaip nurodyta pirmiau, Teisingumo Teismas, remdamasis teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principais, aiškina, kad materialinės teisės normos iš esmės nėra taikomos aplinkybėms, buvusioms iki jų įsigaliojimo. Išimtį sudaro atvejai, kai iš teisės normos sąlygų, tikslų arba bendrosios struktūros aiškiai matyti, kad jai turėtų būti suteikta tokia galia, ir kai tinkamai atsižvelgiama į teisėtus suinteresuotųjų asmenų lūkesčius.

60. Iš 16 straipsnio 1 dalies formuluotės negalima daryti jokių aiškių išvadų (a). Tačiau analizuojant Direktyvos 2004/38 materialinės teisės nuostatų, susijusių su nuolatinio gyvenimo šalyje teise, struktūrą (b) ir nagrinėjant direktyvos 16 straipsnio genezę bei paskirtį (c), linkstama prie nuomonės, kad reikia atsižvelgti į gyvenimo šalyje laikotarpius, pasibaigusius iki 2006 m. balandžio 30 dienos. Prieštaravimai, grindžiami legalaus gyvenimo direktyvos 16 straipsnio 1 dalies prasme sąvoka (d), direktyvos 16 straipsnio 4 dalies netaikymu (e) ir Direktyvos 68/360 bei Reglamento Nr. 1251/70 nuostatomis (f), priešingai, nėra įtikinami. Galiausiai, teisėtų lūkesčių apsaugos principas neužkerta kelio aiškinimui, pagal kurį atsižvelgiama į gyvenimo šalyje laikotarpius, pasibaigusius iki 2006 m. balandžio 30 dienos (g).

a) Formuluotė

61. Kaip teisingai pabrėžia Jungtinės Karalystės vyriausybė, CPAG ir Komisija, iš direktyvos 16 straipsnio 1 dalies formuluotės negalima daryti jokių aiškių išvadų. 16 straipsnio 1 dalyje kalbama tik apie ištisinį penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpį ir nėra nurodyta, kada toks gyvenimo šalyje laikotarpis turi būti prasidėjęs.

b) Direktyvos 16 straipsnio 1 dalies ir kitų su nuolatinio gyvenimo šalyje teise susijusių materialinės teisės nuostatų scheminis santykis

62. Kaip nurodyta pirmiau( ), be direktyvos 16 straipsnio, yra ir direktyvos 17 bei 18 straipsnių materialinės teisės normos, susijusios su nuolatinio gyvenimo šalyje teisės įgijimu. Direktyvos 17 straipsnyje numatyta, kad tam tikri asmenys gali įgyti nuolatinio gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje teisę dar nepasibaigus ištisiniam penkerių metų gyvenimo šioje priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpiui. Taigi, darbuotojai arba savarankiškai dirbantys asmenys, išgyvenę priimančiojoje valstybėje narėje daugiau kaip dvejus metus iš eilės ir nustoję joje dirbti dėl nuolatinio nedarbingumo, turi nuolatinio gyvenimo šioje valstybėje narėje teisę remdamiesi direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punktu.

i) Būtinybė atsižvelgti į gyvenimo šalyje laikotarpius, pasibaigusius iki 2006 m. balandžio 30 d., pagal Direktyvos 2004/38 17 straipsnio 1 dalies b punktą

63. Remiantis direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punktu, įgyti nuolatinio gyvenimo šalyje teisę, kaip ir 16 straipsnio 1 dalyje nurodytu atveju, galima tik išgyvenus priimančiojoje valstybėje narėje tam tikrą ištisinį laikotarpį – direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punkte reikalaujama tik dvejų metų gyvenimo šalyje laikotarpio. Todėl kalbant apie šią nuostatą taip pat kyla klausimas, ar reikia atsižvelgti į gyvenimo šalyje laikotarpį, pasibaigusį iki 2006 m. balandžio 30 dienos. Kiek tai susiję su direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punktu, į šį klausimą galima atsakyti tik taip, kad į iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusį gyvenimo šalyje laikotarpį taip pat būtina atsižvelgti.

64. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, reikia išanalizuoti Direktyvos 2004/38 17 straipsnio 1 dalies b punkto ir juo pakeistos nuostatos, Reglamento Nr. 1251/70 2 straipsnio 1 dalies b punkto, ryšį. Reglamento Nr. 1251/70 2 straipsnio 1 dalies b punkte beveik lygiai taip pat buvo įtvirtinta darbuotojo, kuris tapo nedarbingas, teisė pasilikti priimančiojoje valstybėje narėje. Reglamentas Nr. 1251/70 panaikintas nuo 2006 m. balandžio 30 dienos( ). Reglamentas panaikintas baigiantis Direktyvos 2004/38 perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpiui 2006 m. balandžio 30 d., kuriam pasibaigus Reglamento Nr. 1251/70 2 straipsnio 1 dalies b punktas pakeistas Direktyvos 2004/38 17 straipsnio 1 dalies b punktu, kuris šiuo metu yra darbuotojo, kuris tapo nedarbingas, teisės gyventi šalyje pagrindas( ).

65. Jeigu taikant Direktyvos 2004/38 17 straipsnio 1 dalies b punktą nebūtų galima atsižvelgti į ištisinius dvejų metų gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpius, buvusius prieš atsirandant nuolatiniam nedarbingumui ir pasibaigusius iki 2006 m. balandžio 30 d., nebūtų galima atmesti galimybės, kad darbuotojas, įgijęs tokią teisę pagal Reglamentą Nr. 1251/70 remdamasis gyvenimo šalyje laikotarpiu, pasibaigusiu iki 2006 m. balandžio 30 d., nebeturėtų tokios teisės gyventi šalyje. Pagal Reglamentą Nr. 1251/70 valstybės narės privalėjo suteikti tik terminuotus leidimus gyventi šalyje( ). Pasibaigus remiantis reglamento 2 straipsnio 1 dalies b punktu išduoto leidimo gyventi šalyje galiojimui, darbuotojas, kurio dvejų metų gyvenimo šalyje laikotarpis pasibaigė iki 2006 m. balandžio 30 d., šiuo metu nebegali prašyti pratęsti leidimo gyventi šalyje pagal Reglamentą Nr. 1251/70, nes jis buvo panaikintas nuo 2006 m. balandžio 30 dienos. Darbuotojas, kuris tapo nedarbingas, taip pat negalėtų remtis direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punktu, nes jo dvejų metų gyvenimo šalyje laikotarpis pasibaigė iki 2006 m. balandžio 30 dienos. Todėl ši nuostata jam taip pat nesuteiktų nuolatinio gyvenimo šalyje teisės. Taigi, toks darbuotojas, pasibaigus leidimo gyventi šalyje galiojimui, nebeturėtų teisės gyventi šalyje, atitinkančios Reglamento Nr. 1251/70 2 straipsnio 1 dalies b punkto arba Direktyvos 2004/38 17 straipsnio 1 dalies b punkto nuostatas.

66. Toks rezultatas aiškiai prieštarautų Bendrijos teisės aktų leidėjo, kuris priėmė Direktyvą 2004/38 siekdamas sujungti ir sustiprinti darbuotojų teises gyventi šalyje, ketinimams( ). Negalima teigti, kad priimdamas Direktyvą 2004/38 Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė tokio rezultato. Tai prieštarautų Direktyvos 2004/38 38 straipsniui ir direktyvos 4 konstatuojamojoje dalyje įtvirtintam tikslui sutvarkyti padėtį sektorių po sektoriaus bei laipsniškai įgyvendinti laisvo judėjimo ir gyvenimo šalyje teises. Direktyva siekiama sustiprinti ir viename teisės akte susisteminti teises gyventi šalyje, kurios anksčiau buvo įtvirtintos įvairiuose antriniuose teisės aktuose( ).

67. Todėl remiantis Direktyvos 2004/38 17 straipsnio 1 dalies b punktu, ištisinio dvejų metų gyvenimo šalyje laikotarpio sąvoka turi būti aiškinama taip, kad būtina atsižvelgti ir į gyvenimo šalyje laikotarpį, pasibaigusį iki 2006 m. balandžio 30 dienos.

ii) Taikymas direktyvos 16 straipsnio 1 daliai

68. Atsižvelgiant į Direktyvos 2004/38 sistemą, 16 straipsnio 1 dalis ir 17 straipsnio 1 dalis yra labai susijusios. Jos abi yra skyriuje, kuriame reglamentuojama nuolatinio gyvenimo šalyje teisė, ir skirsnyje, kuriame įtvirtinamos pagrindinės tokios teisės įgijimo sąlygos. Be to, iš direktyvos 17 straipsnio įvadinės dalies („Nukrypstant nuo 16 straipsnio, teisė į nuolatinį gyvenimą priimančiojoje valstybėje narėje suteikiama nepasibaigus penkerių ištisinių metų gyvenimo šalyje laikotarpiui tokiems asmenims“) aiškiai matyti, kad direktyvos 16 ir 17 straipsniai glaudžiai susiję ir turiniu.

69. Kadangi šios dvi nuostatos labai susijusios, iš esmės darytina prielaida, kad du faktiniai elementai, kurių formuluotė beveik vienoda („priimančiojoje valstybėje narėje <…> gyveno ištisinį penkerių metų laikotarpį“ direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje ir „priimančiojoje valstybėje narėje ištisai išgyveno daugiau kaip dvejus metus“ direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punkte), turi būti aiškinami vienodai. Todėl taikant direktyvos 16 straipsnio 1 dalį reikėtų atsižvelgti ir į gyvenimo šalyje laikotarpį, pasibaigusį iki 2006 m. balandžio 30 dienos.

70. Jungtinės Karalystės vyriausybė ginčija tokį požiūrį, teigdama, kad direktyvos 16 straipsnyje įtvirtinta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė yra teisė, kuri anksčiau nebuvo nustatyta antriniuose teisės aktuose. Toks prieštaravimas nėra įtikinamas. Bendrijos teisės aktų leidėjas neabejotinai galėjo nuspręsti nustatyti skirtingą direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punkto ir 16 straipsnio 1 dalies sąlygų taikymą ankstesniems gyvenimo šalyje laikotarpiams. Tačiau jis to nepadarė. Tai, kad abiejose nuostatose yra įtvirtintos beveik vienodos sąlygos, verčia manyti, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas laikėsi to paties požiūrio rengdamas abi nuostatas.

iii) Sprendimas Givane

71. Per posėdį Jungtinės Karalystės vyriausybė rėmėsi Sprendimu Givane( ). Ji teigė, kad šio sprendimo 50 punkte pateikti argumentai rodo, jog direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje nurodytas ištisinis penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpis negali būti laikotarpis, pasibaigęs iki 2006 m. balandžio 30 dienos. Konkrečiai kalbant, šiame punkte Teisingumo Teismas rėmėsi tuo, kad pagal Reglamento Nr. 1251/70 3 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką darbuotojo šeimos nariai gali įgyti teisę gyventi šalyje tik tuomet, jeigu darbuotojas mirė iš karto po nurodyto dvejų metų gyvenimo šalyje laikotarpio. Tokia taisyklė turi būti taikoma direktyvos 16 straipsnio 1 daliai taip, kad nebūtų galima atsižvelgti į gyvenimo šalyje laikotarpį, pasibaigusį iki 2006 m. balandžio 30 dienos.

72. Šis prieštaravimas taip pat nėra pagrįstas. Iš Sprendimo Givane tokios išvados daryti negalima. Toje byloje Teisingumo Teismas aiškino Reglamento Nr. 1251/70 3 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką. Šioje nuostatoje buvo numatyta, kad darbuotojo, kuris miršta darbingo amžiaus prieš įgydamas teisę pasilikti atitinkamos valstybės narės teritorijoje, šeimos nariai įgyja teisę pasilikti joje gyventi nuolat su sąlyga, kad darbuotojas savo mirties dieną buvo nepertraukiamai išgyvenęs tos valstybės narės teritorijoje mažiausiai dvejus metus. Šio reglamento 4 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje numatyta, kad gyvenimo šalyje nepertraukiamumui pagal 3 straipsnio 2 dalies reikalavimus neturi įtakos laikinas nebuvimas, iš viso neviršijantis trijų mėnesių laikotarpio per metus, ar ilgesnis nebuvimas dėl karinės tarnybos prievolės vykdymo.

73. Byloje Givane nagrinėtu atveju darbuotojas buvo išgyvenęs priimančiojoje valstybėje narėje dvejus metus, tačiau vėliau išvyko iš šios priimančiosios valstybės narės ilgiau kaip trims mėnesiams. Grįžęs į priimančiąją valstybę narę iki savo mirties šis darbuotojas neišgyveno joje kito dvejų metų laikotarpio.

74. Toje byloje Teisingumo Teismas pirmiausia konstatavo, kad reikia būti išgyvenus šalyje dvejų metų laikotarpį prieš pat mirtį. Po pirmojo daugiau kaip dvejų metų gyvenimo šalyje laikotarpio darbuotojas buvo išvykęs iš priimančiosios valstybės narės daugiau kaip trims mėnesiams, todėl šis gyvenimo šalyje laikotarpis nutrūko pagal 4 straipsnio 1 dalies antrą sakinį ir į jį nebebuvo galima atsižvelgti. Kadangi grįžęs į priimančiąją valstybę narę darbuotojas neišgyveno joje kito dvejų metų laikotarpio prieš pat savo mirtį, Reglamento Nr. 1251/70 3 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje numatyti reikalavimai nebuvo įvykdyti. Akivaizdu, kad Sprendimas Givane, grindžiamas Reglamento Nr. 1251/70 3 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje numatytomis sąlygomis, negali būti taikomas šioje byloje spręstiniems klausimams. Kitaip nei Reglamento Nr. 1251/70 3 straipsnio 2 dalies pirma įtrauka, direktyvos 16 straipsnio 1 dalis nėra grindžiama gyvenimo šalyje laikotarpiu prieš atsitinkant tam tikram įvykiui.

75. Priešingai, Reglamento Nr. 1251/70 3 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos ir ją pakeitusios Direktyvos 2004/38 17 straipsnio 4 dalies a punkto nuostatos ryšys paneigia Jungtinės Karalystės vyriausybės prieštaravimą. Jeigu sąlyga, kad negalima atsižvelgti į iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusius gyvenimo šalyje laikotarpius, iš tiesų turėtų būti taikoma ne tik taikant direktyvos 16 straipsnio 1 dalį, bet ir (dėl panašios formuluotės) 17 straipsnio 4 dalies a punktą, tai sukeltų nepagrįstų pasekmių. Kaip jau nurodyta pirmiau, toks aiškinimas lemtų situaciją, kad šeimos nariai, įgiję teisę pasilikti šalyje pagal Reglamento Nr. 1251/70 3 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką darbuotojui išgyvenus šalyje numatytą laikotarpį iki 2006 m. balandžio 30 d., nebeturėtų teisės gyventi šalyje, atitinkančios Reglamento Nr. 1251/70 3 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos nuostatas arba Direktyvos 2004/38 17 straipsnio 4 dalies a punkto nuostatas.

iv) Išvada

76. Darytina išvada, kad direktyvos 16 straipsnio ir 17 straipsnio 1 dalies b punkto ir 4 dalies a punkto sisteminis santykis patvirtina požiūrį, jog į iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusius gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpius reikia atsižvelgti ir taikant direktyvos 16 straipsnio 1 dalį.

c) Direktyvos 16 straipsnio tikslas

77. Direktyvos 16 straipsnio paskirtis taip pat patvirtina aiškinimą, pagal kurį reikia atsižvelgti į iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusį gyvenimo šalyje laikotarpį.

78. Iš 17 konstatuojamosios dalies pirmo sakinio aiškiai matyti, kad nuolatinio gyvenimo šalyje teisė direktyvos 16 straipsnyje įtvirtinta siekiant sustiprinti Sąjungos piliečių, ilgam laikui įsikūrusių valstybėje narėje, Sąjungos pilietybės jausmą; taip pat teigiama, kad ši teisė yra pagrindinis elementas skatinant socialinę sanglaudą, kuri yra vienas iš pagrindinių Sąjungos tikslų.

79. Nagrinėjant direktyvos 16 straipsnio priėmimo istoriją akivaizdu, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė, jog direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė priklausytų nuo Sąjungos piliečio integracijos priimančiojoje valstybėje narėje. Šios nuostatos genezė aiškiai rodo, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas laiko, jog pasiektas pakankamas integracijos lygis, kai Sąjungos pilietis priimančiojoje valstybėje narėje yra išgyvenęs ištisinį penkerių metų laikotarpį( ). Tačiau Bendrijos teisės aktų leidėjo nuomone, išvykus iš tokios valstybės dvejiems metams, Sąjungos piliečio ir priimančiosios valstybės narės ryšys susilpnėja ir tai reiškia, kad nebelieka reikiamo integracijos lygio, kuris yra nuolatinio gyvenimo šalyje teisės sąlyga( ). Todėl pagal direktyvos 16 straipsnio 4 dalį nuolatinio gyvenimo šalyje teisė prarandama išvykus iš priimančiosios valstybės narės dvejų metų laikotarpiui.

80. Atsižvelgiant į tai, kad direktyvos 16 straipsnis grindžiamas integracija, nėra aišku, kodėl reikiamą integracijos priimančiojoje valstybėje narėje lygį reikia nustatyti atsižvelgiant į tai, ar ištisinis penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpis baigėsi iki 2006 m. balandžio 30 dienos, ar po šios datos. Svarbu tik tai, ar toks ištisinis gyvenimo šalyje laikotarpis buvo ir ar šiuo laikotarpiu atsiradęs Sąjungos piliečio ir priimančiosios valstybės narės ryšys vėliau tapo silpnesnis dėl jo išvykimo iš priimančiosios valstybės narės dvejų metų laikotarpiui.

d) Prieštaravimas, grindžiamas legalaus gyvenimo šalyje sąvoka

81. Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybės prieštarauja aiškinimui, pagal kurį taikant direktyvos 16 straipsnio 1 dalį reikia atsižvelgti į iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusius gyvenimo šalyje laikotarpius, remdamosi tuo, kad šioje nuostatoje įtvirtintas legalaus gyvenimo laikotarpio reikalavimas. Legalus gyvenimas šios nuostatos prasme gali būti tik gyvenimo šalyje laikotarpis, atitinkantis Direktyvos 2004/38 reikalavimus. Apie direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje numatyto gyvenimo šalyje laikotarpio teisėtumą iš tiesų kalbama direktyvos 17 konstatuojamosios dalies antrame sakinyje, kuriame aiškiai nurodyta, kad kalbama apie gyvenimo šalyje laikotarpį, atitinkantį „šia direktyva numatytus reikalavimus“. Todėl atsižvelgti galima tik į gyvenimo šalyje laikotarpį, pasibaigusį po to, kai 2006 m. balandžio 30 d. įsigaliojo įstatymas, kuriuo direktyva perkelta į nacionalinę teisę, arba pasibaigus perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpiui.

82. Šis prieštaravimas taip pat nėra įtikinamas.

83. Visų pirma, pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas yra nustatęs, jog ištisinį daugiau kaip penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpį nuo 1999 m. rugsėjo iki 2005 m. vasario mėnesio ši Sąjungos pilietė Jungtinėje Karalystėje gyveno legaliai, t. y. pagal tuo metu galiojusių Bendrijos teisės aktų reikalavimus.

84. Tačiau Jungtinės Karalystės vyriausybė prieštarauja ne remdamasi argumentu, kad gyvenimas šalyje nebuvo legalus pagal tuo metu galiojusias teisės normas. Ji teigia, kad gyvenimas nebuvo legalus Direktyvos 2004/38 prasme. Tik Direktyvos 2004/38 reikalavimus atitinkantis gyvenimo šalyje laikotarpis gali būti laikomas teisėtu gyvenimu pagal direktyvos 16 straipsnį. Todėl šioje byloje legalaus gyvenimo laikotarpis galėjo būti tik po to, kai 2006 m. balandžio 30 d. įsigaliojo įstatymas, kuriuo direktyva perkelta į nacionalinę teisę.

85. Toks prieštaravimas nepagrįstas. Mano nuomone, iš direktyvos 17 konstatuojamosios dalies antro sakinio negalima daryti išvados, kad tik gyvenimo šalyje laikotarpis, išgyventas laikantis Direktyvos 2004/38 perkėlimo į nacionalinę teisę įstatymo, kuris įsigaliojo 2006 m. balandžio 30 d., gali būti laikomas legaliu gyvenimu direktyvos 16 straipsnio 1 dalies tikslais.

86. Iš Direktyvos 2004/38 priėmimo istorijos aišku, kad 17 konstatuojamosios dalies antras sakinys buvo įrašytas siekiant paaiškinti legalaus gyvenimo sąvoką( ). Tačiau jo nebūtina suprasti taip, kaip siūlo Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybės.

87. 17 konstatuojamosios dalies antras sakinys gali būti suprantamas būtent kaip „gyvenimo“ sąvokos paaiškinimas, taigi, kaip nuoroda į direktyvos 16 straipsnio 3 dalį, į kurią turi būti atsižvelgiama skaičiuojant gyvenimo šalyje trukmę. Remiantis šia nuostata, gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje tęstinumas nenutrūksta dėl trumpalaikių išvykų, ne ilgesnių kaip šeši mėnesiai per metus, arba ilgesnių išvykų, susijusių su privalomąja karine tarnyba, ar vienos ne ilgesnės kaip 12 mėnesių iš eilės išvykos dėl svarbių priežasčių, pvz., nėštumo ir gimdymo, sunkios ligos, studijų ar profesinio parengimo, arba paskyrimo į kitą valstybę narę arba trečiąją šalį.

88. 17 konstatuojamosios dalies antras sakinys taip pat gali būti suprantamas kaip „„legalaus“ gyvenimo“ sąvokos paaiškinimas. Legalumas gali būti nustatomas dviem būdais. Nustatant pirmuoju būdu, gyvenimo legalumas gali būti grindžiamas tik Bendrijos teisės nuostatų laikymusi, o antruoju būdu gyvenimo legalumas siejamas su nacionalinės teisės nuostatų laikymusi. Kaip nurodyta direktyvos 37 straipsnyje, nacionalinės teisės nuostatos gali būti palankesnės už Direktyvos 2004/38 nuostatas. Atsižvelgiant į tai, kad direktyvos 16 straipsnis grindžiamas Sąjungos piliečio integracijos priimančiojoje valstybėje narėje idėja( ), 16 straipsnio 1 dalies formuluotė galėtų būti aiškinama taip, kad nuolatinio gyvenimo šalyje teisė turi būti suteikiama ir tais atvejais, kai ankstesnis ištisinis penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpis buvo teisėtas pagal nacionalinės teisės nuostatas, kurios gali būti palankesnės už Bendrijos teisės nuostatas. Mano nuomone, yra tam tikrų argumentų, patvirtinančių 17 konstatuojamosios dalies antro sakinio aiškinimą, kad direktyvos 16 straipsnyje įtvirtinta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė gali atsirasti tik tuomet, jeigu ištisinis penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpis atitinka Bendrijos teisės nuostatas.

89. Tačiau, siekiant atmesti šio klausimo aiškinimą, kurį palaiko Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybės ir remiantis kuriuo galima atsižvelgti tik į laikotarpį, šalyje išgyventą remiantis 2006 m. balandžio 30 d. įsigaliojusiu įstatymu, kuriuo direktyva perkelta į nacionalinę teisę, galima pateikti toliau nurodomus argumentus.

90. Pirmas tokį aiškinimą paneigiantis argumentas yra loginis Direktyvos 2004/38 pagrindas, susijęs su pakeitimu ir sujungimu – ši priemonė buvo skirta sutvarkyti padėtį sektorių po sektoriaus bei laipsniškai įgyvendinti laisvo judėjimo ir gyvenimo šalyje teises( ). Šis loginis pagrindas ypač išreikštas direktyvos 38 straipsnio 3 dalyje, kurioje numatyta, kad nuorodos į panaikintas nuostatas ir direktyvas laikomos nuorodomis į Direktyvą 2004/38. Todėl atsižvelgiant į 38 straipsnio 3 dalies loginį pagrindą, remiantis kuriuo panaikintos nuostatos buvo įtrauktos į Direktyvą 2004/38( ), o dėl to pakeistas nuostatas ir Direktyvą 2004/38 sieja tęstinumo ryšiai, aiškiai matyti, kad nuoroda į legalų gyvenimą laikantis Direktyvoje 2004/38 įtvirtintų reikalavimų taip pat yra nuoroda į legalų gyvenimą laikantis anksčiau galiojusių pakeistų teisės normų.

91. Dar vienas argumentas, prieštaraujantis Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybės požiūriui, yra tai, kad laikantis šio požiūrio neatsižvelgiama į anksčiau aptartą direktyvos 16 ir 17 straipsnių scheminį santykį.

92. Galiausiai, šiuo klausimu taip pat reikėtų pažymėti, kad toks požiūris reikštų, jog nuolatinio gyvenimo šalyje teisę būtų galima įgyti tik nuo 2011 m. balandžio 29 dienos.

93. Baigiant būtina nurodyti, kad, nepaisant to, kokia reikšmė galų gale būtų suteikta direktyvos 17 konstatuojamosios dalies antram sakiniui, mano nuomone, aišku bent jau tai, kad jis nepatvirtina išvados, jog tik laikotarpis, išgyventas šalyje remiantis nacionalinės teisės nuostatomis, priimtomis siekiant į nacionalinę teisę perkelti Direktyvą 2004/38 ir taikomomis nuo 2006 m. balandžio 30 d., gali būti laikomas legalaus gyvenimo šalyje laikotarpiu direktyvos 16 straipsnio 1 dalies prasme. Priešingai, laikotarpis, išgyventas šalyje remiantis Direktyva 2004/38 pakeistomis nuostatomis, taip pat yra legalaus gyvenimo šalyje laikotarpis pagal direktyvos 16 straipsnio 1 dalį. Todėl Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybių prieštaravimas, grindžiamas legalaus gyvenimo šalyje sąvoka, nėra įtikinamas.

e) Prieštaravimas, grindžiamas Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 4 dalies netaikymu

94. Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybės taip pat prieštarauja teigdamos, kad atsižvelgus į gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpį, pasibaigusį iki 2006 m. balandžio 30 d., kiltų nepagrįstų pasekmių. Remiantis direktyvos 16 straipsnio 1 dalimi, nuolatinio gyvenimo šalyje teisė atsiranda, kai Sąjungos pilietis priimančiojoje valstybėje narėje legaliai išgyvena ištisinį penkerių metų laikotarpį. Reikia pripažinti, kad direktyvos 16 straipsnio 4 dalyje numatyta, jog teisė gyventi šalyje prarandama išvykus iš priimančiosios valstybės narės ilgesniam nei dvejų metų iš eilės laikotarpiui. Tačiau ši nuostata netaikoma seniai pragyventiems gyvenimo šalyje laikotarpiams, nes nuolatinio gyvenimo šalyje teisė nėra įgyta ir todėl negali būti prarasta pagal direktyvos 16 straipsnio 4 dalį.

95. Šis prieštaravimas taip pat turi būti atmestas.

96. Pripažintina, kad jeigu nuolatinio gyvenimo šalyje teisė atsirastų remiantis seniai pragyventu gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpiu, tai būtų nesuderinama su integracijos idėja, kuria grindžiamas direktyvos 16 straipsnis, jeigu nebūtų galimybės atsižvelgti į tai, ar 2006 m. balandžio 30 d. tebebuvo išsaugotas reikiamas integracijos lygis. Kaip nurodyta anksčiau, Bendrijos teisės aktų leidėjas daro prielaidą, kad reikiamas integracijos lygis pasiekiamas, kai šalyje išgyvenama penkerius metus iš eilės, ir kad reikiamo ryšio su priimančiąja valstybe nebelieka praėjus dvejiems metams po išvykimo( ).

97. Tačiau Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybių prieštaravimas grindžiamas klaidinga prielaida, kad direktyvos 16 straipsnio 4 dalis netaikytina seniai pragyventiems gyvenimo šalyje laikotarpiams. Panašu, kad tokia prielaida grindžiama įsitikinimu, jog, kalbant apie seniai pragyventus gyvenimo šalyje laikotarpius, nuolatinio gyvenimo šalyje teisė atsiranda jau iki 2006 m. balandžio 30 dienos. Kaip paaiškinta anksčiau, tokia prielaida nėra teisinga. Priešingai, nuolatinio gyvenimo šalyje teisė gali atsirasti tik perkėlus direktyvą į nacionalinę teisę arba 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigus jos perkėlimo laikotarpiui. Mano nuomone, 16 straipsnio 4 dalyje nėra jokios užuominos, kad jos negalima taikyti seniai pragyventiems gyvenimo šalyje laikotarpiams. Jeigu, kiek tai susiję su seniai pragyventais gyvenimo Jungtinėje Karalystėje laikotarpiais, nuolatinio gyvenimo šalyje teisė pagal direktyvos 16 straipsnio 1 dalį atsiranda 2006 m. balandžio 30 d., vadinasi, nuolatinio gyvenimo šalyje teisė yra. Jeigu yra nuolatinio gyvenimo šalyje teisė, nėra priežasčių, kodėl tokia esama teisė vėliau negalėtų būtų prarasta pagal direktyvos 16 straipsnio 4 dalį, kai po penkerius metus trukusio gyvenimo Jungtinėje Karalystėje laikotarpio praeina daugiau kaip dveji metai. Reikia pripažinti, kad seniai pragyventų gyvenimo šalyje laikotarpių atveju susidaro situacija, kai nuolatinio gyvenimo šalyje teisė įgyjama ir prarandama tuo pačiu metu, nes pagal 16 straipsnio 1 dalį pirmiausia atsiranda nuolatinio gyvenimo šalyje teisė, kuri tuomet iš karto vėl prarandama pagal direktyvos 16 straipsnio 4 dalį. Tačiau tokia situacija vis dėlto gali patekti į direktyvos 16 straipsnio taikymo sritį, jeigu pripažįstama, kad nuolatinio gyvenimo šalyje teisė egzistuoja tik vieną „logišką sekundę“ prieš tai, kai ji vėliau prarandama pagal direktyvos 16 straipsnio 4 dalį. Taip taikant 16 straipsnio 1 ir 4 dalis taip pat tinkamai atsižvelgiama į integracija grindžiamą aiškinimą, kuris yra direktyvos 16 straipsnio pagrindas.

98. Jeigu Teisingumo Teismas konstatuotų, kad toks aiškinimas nebesuderinamas su direktyvos 16 straipsnio 1 ir 4 dalimis, 16 straipsnio 4 dalis turėtų būti taikoma pagal analogiją, siekiant atsižvelgti į Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimą. Tokiu atveju 16 straipsnio 1 dalis turėtų būti papildoma taikant direktyvos 16 straipsnio 4 dalies pagrindą sudarančius teisinius motyvus – tuomet išvykus iš priimančiosios valstybės narės ilgesniam nei dvejų metų iš eilės laikotarpiui direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje numatyta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė net neatsiranda.

99. Todėl direktyvos 16 straipsnio 4 dalies netaikymu grindžiamas prieštaravimas taip pat atmestinas.

f) Direktyva 68/360 ir Reglamentu Nr. 1251/70 grindžiamas prieštaravimas

100. Be to, Belgijos vyriausybė prieštarauja direktyvos 16 straipsnio 1 dalies aiškinimui, pagal kurį atsižvelgiama ir į iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusius gyvenimo šalyje laikotarpius, remdamasi tuo, kad pagal iki 2006 m. balandžio 30 d. galiojusias nuostatas išvykus iš šalies dešimčiai mėnesių iš eilės (kaip T. Lassal atveju) ankstesnė teisė gyventi šalyje būtų buvusi prarasta. Remiantis iki 2006 m. balandžio 30 d. galiojusia Direktyvos 68/360 6 straipsnio 2 dalimi ir Reglamento Nr. 1251/70 6 straipsnio 2 dalimi, išvykus iš šalies daugiau kaip šešiems mėnesiams iš eilės nuolatinio gyvenimo šalyje teisė jau buvo prarandama.

101. Toks prieštaravimas taip pat neįtikinamas. Remiantis Bendrijos teisės nuostatomis, pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnį nuolatinio gyvenimo šalyje teisė turėjo atsirasti ne vėliau kaip nuo 2006 m. gegužės 1 dienos. 2006 m. gegužės 1 d. šios teisės nustatymo sąlygos nebeturėjo būti nustatomos pagal Direktyvos 68/360 6 straipsnio 2 dalį arba Reglamento Nr. 1251/70 6 straipsnio 2 dalį. Tą dieną Direktyvos 68/360 6 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 1251/70 6 straipsnio 2 dalies nuostatos jau nebegaliojo, nes jos buvo pakeistos Direktyvos 2004/38 nuostatomis( ). Tai, kad įstatymas, kuriuo Direktyva 2004/38 buvo perkelta į Jungtinės Karalystės nacionalinę teisę, įsigaliojo jau 2006 m. balandžio 30 d., taigi, likus vienai dienai iki perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpio pabaigos, šios išvados nekeičia.

g) Teisėtų lūkesčių apsaugos principas

102. Galiausiai, teisėtų lūkesčių apsaugos principas taip pat neužkerta kelio direktyvos 16 straipsnio 1 dalies aiškinimui, remiantis kuriuo atsižvelgiama į iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusius gyvenimo šalyje laikotarpius.

103. Pirmiausia reikėtų nurodyti, kad teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai visų pirma skirti apsaugai nuo pernelyg didelio asmens teisių ribojimo suteikti. Tačiau jeigu taikant direktyvos 16 straipsnio 1 dalį atsižvelgiama į iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusius gyvenimo šalyje laikotarpius, taip stiprinamos Sąjungos piliečių teisės. Šiam požiūriui neprieštarauja ir direktyvos 16 straipsnio 4 dalies taikymas. Reikia pripažinti, kad taikant šią nuostatą prarandama direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje numatyta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė. Tačiau ši teisė yra nauja, todėl iki 2006 m. balandžio 30 d. jos nebuvo, taigi, iki 2006 m. gegužės 1 d. buvusi asmens teisė nėra ribojama.

104. Jungtinės Karalystės vyriausybė per posėdį nurodė, kad reikėtų atsižvelgti ir į teisėtus valstybių narių lūkesčius. Jos negalėjo numatyti, kad direktyvos 16 straipsnio 1 dalis bus taikoma atgaline data.

105. Šiam prieštaravimui pritarti taip pat negalima. Pirma, šioje byloje nėra jokių gintinų teisėtų valstybių narių lūkesčių. Kadangi Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybės teigia, pirma, kad direktyvos 16 straipsnio 1 dalies taikymas seniai pragyventiems gyvenimo šalyje laikotarpiams netaikant direktyvos 16 straipsnio 4 dalies lemia nepagrįstus padarinius, šis argumentas turi būti atmestas remiantis šios išvados 94–99 punktais. Valstybės narės taip pat neturėjo teisėtų lūkesčių, kad tokia nuostata kaip Direktyvos 2004/38 16 straipsnis nebus priimta. Sąjungos pilietybės taisyklės galioja jau nuo Mastrichto sutarties įsigaliojimo 1993 m. lapkričio 1 dieną( ). Bet kuriuo atveju vykstant teisėkūros procesui Jungtinės Karalystės ir Belgijos vyriausybės balsavo už pasiūlymą dėl direktyvos( ). Galiausiai, valstybė narė negali remtis teisėtais lūkesčiais, kad direktyvos 16 straipsnio 1 dalis nebus aiškinama taip, kad būtų atsižvelgiama į iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusį gyvenimo šalyje laikotarpį. Atsižvelgiant į anksčiau išaiškintą scheminį direktyvos 16 ir 17 straipsnių santykį( ), taip pat į direktyvos 16 straipsnio paskirtį( ), tokį aiškinimą buvo galima numatyti.

h) Išvada

106. Baigiant reikia konstatuoti, kad direktyvos 16 straipsnis, atsižvelgiant į direktyvos bendrą struktūrą ir tikslą, turi būti aiškinamas taip, kad jis taikomas ir iki 2006 m. balandžio 30 d. pasibaigusiems gyvenimo šalyje laikotarpiams.

VII – Bendra išvada

107. Todėl Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta ištisinio penkerių metų gyvenimo šalyje sąvoka turi būti aiškinama taip, kad reikia atsižvelgti ir į Sąjungos piliečio gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpį, pasibaigusį iki direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpio pabaigos 2006 m. balandžio 30 dieną. Tačiau tokiu atveju taip pat būtina taikyti 16 straipsnio 4 dalį. Taigi, Sąjungos pilietis, kurio ištisinis penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpis pasibaigė iki 2006 m. balandžio 30 d., turi nuolatinio gyvenimo šalyje teisę pagal direktyvos 16 straipsnį tik tuomet, jeigu po tokio gyvenimo šalyje laikotarpio iš priimančiosios valstybės narės jis buvo išvykęs ne ilgiau kaip dvejiems metams iš eilės.

VIII – Išvada

108. Atsižvelgdama į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į prejudicinį klausimą atsakyti taip:

2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB, 16 straipsnį reikia aiškinti taip, kad Sąjungos pilietė, legaliai gyvenusi priimančiojoje valstybėje narėje ištisinį penkerių metų laikotarpį iki pasibaigiant direktyvos perkėlimo terminui 2006 m. birželio 30 d., turi nuolatinio gyvenimo šalyje teisę, jeigu ji nebuvo išvykusi iš tokios valstybės narės ilgiau nei dvejus metus iš eilės.