GENERALINIO ADVOKATO

MELCHIOR WATHELET IŠVADA,

pateikta 2014 m. gruodžio 4 d. ( 1 )

Byla C‑536/13

OAO „Gazprom“

(Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (Lietuva) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Laisvės, teisingumo ir saugumo erdvė — Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 — Valstybėje narėje esančios arbitražo institucijos priimtas „anti‑suit injunction“ — Draudimas kreiptis į kitos valstybės narės teismą — Nurodymas atsisakyti tam tikrų teisme pareikšto ieškinio reikalavimų — Šios kitos valstybės narės teismo teisė nepripažinti arbitražo sprendimo — Nepriklausomas teismo sprendimas dėl savo jurisdikcijos byloje, kuri patenka į Reglamento (EB) Nr. 44/2001 taikymo sritį — Sąjungos teisės viršenybės ir Reglamento (EB) Nr. 44/2001 veiksmingumo užtikrinimas“

I – Įvadas

1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl arbitražo ir „anti‑suit injunctions“ statuso vertinimo pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 44/2001 ( 2 ) dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (toliau – reglamentas „Briuselis I“), kuris nuo 2015 m. sausio 10 d. ( 3 ) bus pakeistas 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1215/2012 ( 4 ) dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (toliau – naujos redakcijos reglamentas „Briuselis I“).

2. Nors teismo praktika šiais klausimais yra gausi ir plačiai nagrinėta doktrinoje, atsižvelgęs į tam tikras šios bylos faktines ar teisines aplinkybes, išskiriančias ją iš kitų, Teisingumo Teismas nusprendė skirti ją nagrinėti didžiajai kolegijai, o tai turėtų leisti jam patikslinti ir paaiškinti Sąjungos teisės ir tarptautinio arbitražo santykį, kuris, kaip yra pažymėjęs generalinis advokatas M. Darmon, yra „fundamentalios svarbos“„tarptautinei verslininkų bendruomenei“ kaip „dažniausias tarptautinių komercinių ginčų sprendimo būdas“ ( 5 ).

II – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

1. Reglamentas „Briuselis I“

3. Reglamento „Briuselis I“ I skyriuje „Taikymo sritis“ esantis 1 straipsnis suformuluotas taip: „1. Šis reglamentas taikomas civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį. Jis ypač netaikomas mokesčių, muitinių arba administracinėms byloms. 2. Šis reglamentas netaikomas: <…> d) arbitražui. <…>“

4. Šio reglamento II skyriuje „Jurisdikcija“ esančio 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta: „Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos tos valstybės narės teismuose.“

5. Pagal reglamento „Briuselis I“ 4 straipsnio 1 dalį: „Jeigu atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta yra ne valstybėje narėje, kiekvienos valstybės narės teismų jurisdikciją pagal 22 ir 23 straipsnius nustato tos valstybės narės teisė.“

6. Šio reglamento III skyriuje „Teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas“ esančiame 32 straipsnyje nustatyta: „Šiame reglamente „teismo sprendimas“ reiškia bet kokį valstybės narės teismo sprendimą, nepaisant to kaip jis yra įvardijamas <…>.“

7. Pagal šio III skyriaus 33 straipsnio 1 dalį: „Vienoje valstybėje narėje priimtas teismo sprendimas turi būti pripažintas kitoje valstybėje narėje nereikalaujant pradėti kokio nors specialaus proceso.“

8. Pagal to paties skyriaus 34 straipsnį: „Teismo sprendimas nėra pripažįstamas: 1) jei toks pripažinimas yra aiškiai prieštaraujantis valstybės narės, kurioje siekiama jį pripažinti, viešajai tvarkai; <…>“

2. Naujos redakcijos reglamentas „Briuselis I“

9. Kiek tai susiję su nagrinėjama byla, t. y. arbitražo ir reglamento „Briuselis I“ santykiu, reikia paminėti dvi naujojo reglamento nuostatas: 12 konstatuojamąją dalį ir 73 straipsnį.

10. Pagal 12 konstatuojamąją dalį: „šis reglamentas neturėtų būti taikomas arbitražui. Jokia šio reglamento nuostata neturėtų būti užkertamas kelias valstybės narės teismui, į kurį buvo kreiptasi pateikiant ieškinį dėl dalyko, dėl kurio šalys sudarė arbitražinį susitarimą, nukreipti šalis į arbitražo procesą arba sustabdyti ar nutraukti bylos nagrinėjimą, arba nagrinėti, ar arbitražinis susitarimas pagal jo nacionalinę teisę yra niekinis, negaliojantis arba negali būti įvykdytas. Valstybės narės teismo priimtam sprendimui dėl to, ar arbitražinis susitarimas yra niekinis, negaliojantis arba negali būti įvykdytas, neturėtų būti taikomos šiame reglamente nustatytos taisyklės dėl pripažinimo ir vykdymo, neatsižvelgiant į tai, ar teismas tokį sprendimą priėmė spręsdamas pagrindinį ar šalutinį [atskirąjį] klausimą. Kita vertus, tuo atveju, kai valstybės narės teismas, naudodamasis jurisdikcija pagal šį reglamentą arba pagal nacionalinę teisę, nustatė, kad arbitražinis susitarimas yra niekinis, negaliojantis arba negali būti įvykdytas, tai neturėtų kliudyti pripažinti teismo sprendimą dėl bylos esmės ir, atitinkamu atveju, jį vykdyti pagal šį reglamentą. Tai neturėtų daryti poveikio valstybių narių teismų kompetencijai spręsti dėl arbitražo sprendimų pripažinimo ir vykdymo pagal 1958 m. birželio 10 d. Niujorke priimtą Konvenciją dėl užsienio arbitražo sprendimų pripažinimo ir vykdymo (toliau – 1958 m. Niujorko konvencija), kuriai yra suteikiama pirmenybė prieš šį reglamentą. Šis reglamentas neturėtų būti taikomas jokiam ieškiniui ar šalutiniam procesui, susijusiam visų pirma su arbitražo teismo formavimu, arbitrų įgaliojimais, arbitražo procedūros eiga ar bet kuriais kitais tokios procedūros aspektais, taip pat jokiam ieškiniui ar teismo sprendimui dėl arbitražo sprendimo panaikinimo, peržiūros, apskundimo, pripažinimo ar vykdymo“.

11. Šio reglamento VII skyriuje „Santykis su kitais dokumentais“ esančio 73 straipsnio 2 dalyje nustatyta: „Šis reglamentas nedaro poveikio 1958 m. Niujorko konvencijos taikymui.“

B – 1958 m. Niujorko konvencija

12. 1958 m. birželio 10 d. Niujorke sudarytos Konvencijos dėl užsienio arbitražo sprendimų pripažinimo ir vykdymo (toliau – 1958 m. Niujorko konvencija) I straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Ši Konvencija taikoma pripažinimui ir vykdymui arbitražų sprendimų, padarytų kitos valstybės teritorijoje, o ne tos valstybės, kurios prašoma pripažinti ir vykdyti tokius sprendimus [priimtų kitos valstybės nei ta, kurioje prašoma pripažinti ir vykdyti šiuos sprendimus, teritorijoje], dėl ginčų, kurių pusės gali būti ir fiziniai, ir juridiniai asmenys [dėl ginčų tarp fizinių ar juridinių asmenų]. Ji taip pat taikoma ir tiems arbitražų sprendimams, kurie nelaikomi vidaus [nacionaliniais] sprendimais toje valstybėje, kurios [kurioje] prašoma juos pripažinti ir vykdyti.“

13. Šios konvencijos II straipsnio 3 dalyje numatyta: „Susitariančiosios valstybės teismas, jeigu į jį patenka ieškinys tokiu klausimu [jeigu į jį kreiptasi su klausimu], dėl kurio šalys sudarė šiame straipsnyje numatomą susitarimą, turi, vienai iš pusių [šalių] prašant, pasiųsti puses [nukreipti šalis] į arbitražą, jeigu nenustato, kad minėtas susitarimas yra negaliojantis, neteko galios arba negali būti įvykdytas.“

14. Pagal šios konvencijos III straipsnį: „Kiekviena Susitariančioji valstybė pripažįsta arbitražų sprendimus privalomais ir vykdo pagal tos teritorijos, kurioje prašoma pripažinti ir vykdyti šiuos sprendimus [kurioje jais remiamasi], procesines normas tolesniuose straipsniuose išdėstytomis sąlygomis. <…>“

15. Tos pačios konvencijos V straipsnyje įtvirtintos sąlygos, kurioms esant galima atsisakyti pripažinti arbitražo sprendimą: „1. Arbitražo sprendimą pripažinti ar vykdyti gali būti atsisakyta kai prašo ta pusė [šalis], prieš kurią jis nukreiptas [juo remiamasi], tik tada, jei ši pusė [šalis] pateikia tos vietos, kur prašoma pripažinti ir vykdyti, kompetentingoms valdžios institucijoms įrodymą, kad: a) II straipsnyje nurodyto susitarimo pusės [šalys] pagal joms taikomą įstatymą buvo kuriuo nors mastu neveiksnios arba šis susitarimas negalioja pagal įstatymą, kuriam pusės tą susitarimą subordinavo [kurį šalys nurodė kaip taikytiną susitarimui], o nesant tokio nurodymo – pagal tos šalies [valstybės], kur buvo padarytas [priimtas] sprendimas, įstatymą, arba b) pusei [šaliai], prieš kurią padarytas sprendimas [kurios atžvilgiu remiamasi sprendimu], nebuvo reikiamai pranešta apie arbitro paskyrimą ar apie arbitražo nagrinėjimą arba dėl kitų priežasčių ši pusė [šalis] negalėjo pateikti savo pasiaiškinimų, arba c) nurodytasis sprendimas buvo padarytas [priimtas] dėl ginčo, kurio nenumato arbitražinis susitarimas arba neapima [kuriam netaikomas] arbitražinio susitarimo ar arbitražinės išlygos sutartyje sąlygos, arba tame sprendime yra nuostatų tokiais klausimais, kurių neapima arbitražinis susitarimas ar arbitražinė išlyga sutartyje; tačiau jeigu nuostatai [nuostatos] tais klausimais, kuriuos apima arbitražinis susitarimas ar išlyga, gali būti atskirti [atskirtos] nuo tų, kurių neapima šis susitarimas ar išlyga, tai ta arbitražo sprendimo dalis, kurioje yra nuostatai [nuostatos] arbitražinio susitarimo ar arbitražinės išlygos sutartyje apimamais klausimais, gali būti pripažįstama ir vykdoma, arba d) arbitražo institucijos sudėtis ar arbitražo procesas neatitiko pusių [šalių] susitarimo arba, nesant tokio susitarimo, neatitiko tos šalies [valstybės], kurioje vyko arbitražas, įstatymų, arba e) sprendimas pusėms dar nebuvo galutinis [šalims dar netapo privalomas] arba jo vykdymą panaikino ar sustabdė [arba jį panaikino arba jo galiojimą sustabdė] tos šalies [valstybės], kurioje jis buvo padarytas [priimtas], arba tos šalies [valstybės], kurios įstatymai taikomi, kompetentinga valdžios institucija. 2. Arbitražo sprendimą pripažinti ir vykdyti gali būti atsisakoma, jei tos šalies [valstybės], kurios [kurioje] prašoma pripažinti ir vykdyti, kompetentinga valdžios institucija pripažįsta, kad: a) ginčo objektas pagal šios šalies [valstybės] įstatymus negali būti arbitražo nagrinėjimo dalykas, arba b) to sprendimo pripažinimas ir vykdymas prieštarauja šios šalies viešajai tvarkai.“

16. 1958 m. Niujorko konvenciją Lietuva ratifikavo 1995 m. sausio 17 d. Lietuvos Respublikos Seimo nutarimu Nr. I‑760.

C – Lietuvos teisė

17. Lietuvos civilinio kodekso antrosios knygos X skyriuje „Juridinio asmens veiklos tyrimas“ yra 2.124–2.131 straipsniai.

18. Šio Civilinio kodekso 2.124 straipsnyje „Juridinio asmens veiklos tyrimo turinys“ nustatyta: „<...> 2.125 straipsnyje išvardyti asmenys turi teisę prašyti teismo paskirti ekspertus, kurie ištirtų, ar juridinis asmuo, juridinio asmens valdymo organai ar jų nariai veikė tinkamai ir, jei nustatoma netinkama veikla, taikyti priemones, nurodytas <...> 2.131 straipsnyje <…>“

19. Pagal šio kodekso 2.125 straipsnio 1 dalies 1 punktą vienas ar keli akcininkai, kurių turimų ar valdomų akcijų nominali vertė yra ne mažesnė kaip 1/10 įstatinio kapitalo, turi teisę kreiptis dėl juridinio asmens veiklos tyrimo.

20. To paties kodekso 2.131 straipsnyje nustatytos priemonės, be kita ko, apima juridinio asmens organų sprendimų panaikinimą, tokio asmens valdymo organų narių įgaliojimų laikiną sustabdymą ar asmens pašalinimą iš valdymo organų narių arba juridinio asmens įpareigojimą atlikti tam tikrus veiksmus ar jų neatlikti.

III – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

21. AB „Lietuvos dujos“ (toliau – Lietuvos dujos) yra pagal Lietuvos teisę įsteigta akcinė bendrovė, kuri užsiima dujų pirkimu iš OAO „Gazprom“ (Rusijos Federacija, toliau – Gazprom), jų transportavimu ir skirstymu Lietuvoje, dujotiekio valdymu ir dujų transportavimu į Rusijos Federacijos Kaliningrado regioną. Ji nevykdo dujų žvalgybos ar išgavimo veiklos.

22. Tuo metu, kai susiklostė pagrindinėje byloje nagrinėjamos faktinės aplinkybės, Vokietijoje įsteigta bendrovė E.ON Ruhrgas International GmbH (38,91 %), Rusijoje įsteigta valstybinė įmonė Gazprom (37,1 %) ir Lietuvos Respublika (17,7 %) buvo didžiausi Lietuvos dujų akcininkai.

23. Gazprom yra vertikaliai integruota įmonė, turinti dominuojančią padėtį dujų rinkoje. Ji įgijo Lietuvos dujų akcijų dalį pagal 2004 m. sausio 24 d. akcijų pirkimo-pardavimo sutartį ( 6 ). Šios sutarties 7.4.1 straipsnyje numatyta: „[Gazprom] užtikrina gamtinių dujų tiekimą Lietuvos Respublikos vartotojams 10-ies metų laikotarpiui tokiais kiekiais, kurie tenkina ne mažiau nei 90 procentų visų Lietuvos Respublikos vartotojų poreikių. Gamtinių dujų tiekimas į Lietuvos Respubliką turi būti pagrįstas teisingomis kainomis, atsižvelgiant į susiklosčiusius Lietuvos Respublikos energijos pardavėjų rinkos sąlygas.“

24. Minėtos sutarties 7.4.2.3 straipsnyje numatyta: „Gamtinių dujų kaina nustatoma pagal formulę, nurodytą Galiojančioje dujų tiekimo sutartyje, sudarytoje tarp [Gazprom] ir [Lietuvos dujos]. Ši formulė gali keistis priklausomai nuo alternatyvaus kuro kainų dinamikos Lietuvos Respublikoje.“

25. Šiame 7.4.2.3 straipsnyje minimą sutartį toliau vadinsiu „ilgalaike dujų tiekimo sutartimi“.

26. Ši 1999 m., t. y. prieš Gazprom įsigyjant Lietuvos dujų akcijų, sudaryta ilgalaikė dujų tiekimo sutartis, apėmė 2000–2015 m. laikotarpį ir buvo kelis kartus keičiama Gazprom ir Lietuvos dujų derybų būdu.

27. 2004 m. kovo 24 d.Gazprom, E.ON Ruhrgas International GmbH ir Valstybės turto fondas, kurio teises vėliau perėmė Lietuvos Respublikos energetikos ministerija, veikiantis Lietuvos Respublikos vardu, sudarė „akcininkų sutartį“.

28. Šios sutarties 6.1(1.9) straipsnyje nurodyta, kad akcininkai: „<…> turi siekti užtikrinti: <…> (i) ilgalaikio dujų tranzito į Rusijos Federacijos Kaliningrado sritį <...> (iii) ilgalaikio dujų tiekimo [Lietuvos dujoms] užtikrinimas, [Lietuvos dujoms] ir [akcininkams] abipusiai priimtinomis ir naudingomis sąlygomis sutartinių įsipareigojimų tarp [Lietuvos dujų] ir [Gazprom] pagrindu“.

29. Akcininkų sutarčiai taikoma Lietuvos teisė. Šios sutarties 7.14 straipsnyje įtvirtintas arbitražinis susitarimas, kuris suformuluotas taip: „[b]et kokie su šia Sutartimi ar su jos pažeidimu, galiojimu, įsigaliojimu ar nutraukimu susiję ginčai, nesutarimai ar prieštaravimai galutinai sprendžiami arbitraže pagal Stokholmo prekybos rūmų Arbitražo instituto taisykles. Arbitražo vieta yra Stokholmas, Švedija, arbitrų skaičius – trys (visus skiria Arbitražo institutas), arbitražo kalba – anglų kalba“ ( 7 ).

30. 2011 m. vasario 8 d. Energetikos ministerija laišku kreipėsi į Lietuvos dujų generalinį direktorių V. Valentukevičių ir į du šios bendrovės valdybos narius V. Golubev ir K. Seleznev, į šį bendrovės organą abu paskirtus Gazprom, ir jame sukritikavo jų veiksmus keičiant ilgalaikėje dujų tiekimo sutartyje numatytą dujų kainos nustatymo formulę ne Lietuvos dujų naudai.

31. 2011 m. kovo 25 d. Energetikos ministerija kreipėsi į Vilniaus apygardos teismą su ieškiniu prieš Lietuvos dujas, V. Valentukevičių, V. Golubev ir K. Seleznev, ir paprašė pradėti Lietuvos dujų veiklos tyrimą (pagal Lietuvos civilinio kodekso 2.124 ir paskesnius straipsnius).

32. Šiame ieškinyje Energetikos ministerija nurodė, kad ilgalaikės dujų teikimo sutarties pakeitimais buvo pažeisti Lietuvos Respublikos, kaip Lietuvos dujų akcininkės, interesai ir nepagrįstai suteikta pirmenybė Gazprom interesams, nes Lietuvos dujoms nustatyta kaina už iš Gazprom perkamas dujas buvo neteisinga. Kartu su kitais reikalavimais Energetikos ministerija paprašė Lietuvos teismo pašalinti V. Valentukevičių, V. Golubev ir K. Seleznev iš bendrovės valdybos ir įpareigoti Lietuvos dujas pradėti su Gazprom derybas dėl teisingos ir sąžiningos dujų įsigijimo kainos nustatymo.

33. Manydamas, kad toks ieškinys pažeidžia akcininkų sutarties 7.14 straipsnyje įtvirtintą arbitražinį susitarimą, 2011 m. rugpjūčio 29 d.Gazprom kreipėsi į Stokholmo prekybos rūmų Arbitražo institutą su prieš Energetikos ministeriją nukreiptu arbitravimo prašymu ir paprašė nurodyti šiai ministerijai atsisakyti Lietuvos teismams pateikto ieškinio. Registruodamas šį arbitravimo prašymą Stokholmo prekybos rūmų Arbitražo institutas jam priskyrė bylos Nr. V (125/2011).

34. 2011 m. gruodžio 9 d. Energetikos ministerija patikslino savo ieškinį. Patikslintame ieškinyje ji, be kita ko, atsisakė reikalavimo pašalinti V. Valentukevičių, V. Golubev ir K. Seleznev iš valdybos, tačiau paliko reikalavimą įpareigoti Lietuvos dujas pradėti derybas su Gazprom dėl teisingos ir sąžiningos dujų įsigijimo kainos nustatymo.

35. Gazprom ir Lietuvos Respublikos ginčas išsiplėtė 2012 m. kovo mėn. Gazprom inicijavus kitą tarptautinį arbitražą Nuolatiniame arbitražo teisme Hagoje. Šią arbitražo procedūrą Gazprom inicijavo ginčydamas Lietuvos vyriausybės sprendimą, priimtą vadovaujantis 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/73/EB ( 8 ) dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 2003/55/EB, 9 straipsniu, atskirti dujų perdavimo veiklą, kurią vykdo Lietuvos dujos, nuo dujų gavybos ir teikimo veiklos, o tai reiškė, kad Gazprom nebegali būti Lietuvos dujų akcininkė.

36. Šiame antrajame tarptautiniame arbitraže Gazprom tvirtina, kad perkeldama ir įgyvendindama šią direktyvą Lietuvos Respublika pažeidė įsipareigojimus pagal 1999 m. birželio 29 d. Rusijos Federacijos vyriausybės ir Lietuvos Respublikos vyriausybės sutartį dėl investicijų skatinimo ir abipusės apsaugos ( 9 ).

37. 2012 m. liepos 31 d. Arbitražo institutas, sušauktas bylai V (125/2011) nagrinėti, paskelbė sprendimą („final award“, toliau – „arbitražo sprendimas“), juo patenkino dalį Gazprom prašymo ( 10 ). Arbitražo instituto nuomone, procedūra, Energetikos ministerijos inicijuota Vilniaus apygardos teisme, iš dalies pažeidė akcininkų sutartyje įtvirtintą arbitražinį susitarimą. Taigi, jis įpareigojo Energetikos ministeriją atsisakyti tam tikrų reikalavimų, pateiktų Vilniaus apygardos teismui (be kita ko, reikalavimo įpareigoti Lietuvos dujas pradėti derybas su Gazprom dėl teisingos ir sąžiningos dujų įsigijimo kainos nustatymo), ir performuluoti vieną iš jų taip, kad atitiktų Energetikos ministerijos prisiimtą įsipareigojimą ginčus dėl akcininkų sutarties spręsti arbitraže.

38. 2012 m. rugsėjo 3 d. Vilniaus apygardos teismas patenkino Energetikos ministerijos ieškinį ir nusprendė paskirti ekspertus, kad šie atliktų Lietuvos dujų veiklos tyrimą. Jis taip pat konstatavo, kad pagal Lietuvos teisę turi jurisdikciją nagrinėti šį ginčą ir šis negali būti nagrinėjamas arbitraže.

39. Lietuvos dujos, taip pat V. Valentukevičius, V. Golubev ir K. Seleznev apskundė šį sprendimą apeliacine tvarka Lietuvos apeliaciniam teismui. Gazprom kreipėsi į tą patį teismą su prašymu pagal 1958 m. Niujorko konvenciją pripažinti ir leisti vykdyti arbitražo sprendimą.

40. Tvirtindama, kad ilgalaikės dujų tiekimo sutarties pakeitimai, padaryti laikotarpiu nuo 2004 m. iki 2012 m., pažeidė 2004 m. sausio 24 d. akcijų pirkimo-pardavimo sutartį, 2012 m. spalio mėn. Lietuvos Respublika inicijavo prieš Gazprom nukreiptą arbitražo procedūrą Stokholmo prekybos rūmų Arbitražo institute ir paprašė priteisti 1,9 mlrd. JAV dolerių (USD) nuostolių atlyginimą ( 11 ).

41. 2012 m. gruodžio 17 d. nutartimi Lietuvos apeliacinis teismas, vadovaudamasis 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies a ir b punktais, nusprendė netenkinti Gazprom prašymo.

42. Lietuvos apeliacinis teismas nurodė, kad Arbitražo institutas neturėjo teisės imtis spręsti klausimo, kuris jau buvo iškeltas ir nagrinėjamas Vilniaus apygardos teisme, 2012 m. rugsėjo 3 d. nutartyje nurodžiusiame, kad Civilinio kodekso 2.134 straipsnyje minimi ginčai nearbitruotini. Taigi, vadovaudamasis 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies a punktu Lietuvos apeliacinis teismas galėjo atsisakyti pripažinti ir leisti vykdyti arbitražo sprendimą.

43. Lietuvos apeliacinis teismas taip pat nusprendė, kad Lietuvos valstybės galimybę kreiptis į Lietuvos teismą apribojantis ir Lietuvos teismų kompetenciją spręsti dėl savo jurisdikcijos paneigiantis arbitražo sprendimas nesuderinamas su Lietuvos Respublikos Konstitucijos 109 straipsnio 2 dalyje įtvirtintu teismų nepriklausomumo principu. Todėl Lietuvos apeliacinis teismas padarė išvadą, kad arbitražo sprendimas pažeidė Lietuvos viešąją tvarką ir, šįkart vadovaudamasis 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b punktu, atsisakė jį pripažinti ir leisti vykdyti.

44. 2013 m. vasario 21 d. nutartimi Lietuvos apeliacinis teismas atmetė Lietuvos dujų bei V. Valentukevičiaus, V. Golubev ir K. Seleznev apeliacinį skundą, pateiktą dėl Vilniaus apygardos teismo sprendimo pradėti Lietuvos dujų veiklos tyrimą.

45. Šio dvi Lietuvos apeliacinio teismo nutartys kasacine tvarka apskųstos teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikėjui, kuris 2013 m. lapkričio 21 d. nutartimi nusprendė sustabdyti dėl Lietuvos apeliacinio teismo sprendimo pradėti Lietuvos dujų veiklos tyrimą pateikto skundo nagrinėjimą, kol išnagrinės skundą dėl arbitražo sprendimo pripažinimo ir leidimo vykdyti.

46. Pastaruoju skundu Gazprom paprašė panaikinti 2012 m. gruodžio 17 d. Lietuvos apeliacinio teismo nutartį ir priimti naują nutartį, patenkinant jo prašymą pripažinti ir leisti vykdyti arbitražo sprendimą. Energetikos ministerija paprašė atmesti šį skundą remiantis 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b punktu, nes arbitražo sprendimas yra „anti-suit injunction“, o jo pripažinimas ir leidimas vykdyti prieštarautų reglamentui „Briuselis I“, kaip jis Teisingumo Teismo išaiškintas Sprendime Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69).

47. Šiomis aplinkybėmis Lietuvos Aukščiausiasis Teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar tokiu atveju, kai „anti-suit injunction“ priima arbitražo teismas ir ja uždraudžia šaliai kreiptis su tam tikrais reikalavimais į valstybės narės teismą, kuris pagal [reglamento „Briuselis I“] jurisdikcijos taisykles yra kompetentingas nagrinėti civilinę bylą iš esmės, valstybės narės teismas turi teisę atsisakyti pripažinti tokį arbitražo teismo sprendimą, nes juo apribojama teismo teisė pačiam nustatyti, ar jis kompetentingas nagrinėti bylą pagal [reglamento „Briuselis I“] jurisdikcijos taisykles? 2. Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar tas pats galioja ir tuo atveju, kai arbitražo teismo priimta[s] „anti-suit injunction“ nurodo proceso šaliai apriboti savo reikalavimus tokioje byloje, kuri nagrinėjama kitoje valstybėje narėje, ir tos valstybės narės teismas pagal [reglamento „Briuselis I“] jurisdikcijos taisykles turi jurisdikciją nagrinėti tą bylą? 3. Ar nacionalinis teismas, siekdamas užtikrinti [Sąjungos] teisės viršenybę ir visišką [reglamento „Briuselis I“] veiksmingumą, gali atsisakyti pripažinti arbitražo teismo sprendimą, jei toks arbitražo teismo sprendimas apriboja nacionalinio teismo teisę spręsti dėl savo jurisdikcijos ir įgaliojimų tokioje byloje, kuri patenka į [reglamento „Briuselis I“] jurisdikciją?“

48. 2014 m. birželio 10 d. Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba paskelbė paskyrusi Gazprom123096700 Lietuvos litų (LTL) (apie 35,6 mln. EUR) baudą už sąlygų, jai nustatytų įgyjant Lietuvos dujų akcijas ir kontrolę, pažeidimą ( 12 ).

49. 2014 m. birželio 12 d.Gazprom paskelbė sprendimą parduoti šias akcijas ir kontrolę ( 13 ).

IV – Procesas Teisingumo Teisme

50. 2013 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Pastabas raštu pateikė Gazprom, Lietuvos, Vokietijos, Ispanijos, Prancūzijos, Austrijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, Šveicarijos Konfederacija ir Europos Komisija (toliau – Komisija).

51. 2014 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismas, vadovaudamasis Procedūros reglamento 61 straipsnio 1 dalimi, pateikė bylos šalims du klausimus ir į juos paprašė atsakyti raštu prieš teismo posėdį, bet ne vėliau nei iki 2014 m. liepos 31 d. Per nustatytą terminą savo atsakymus pateikė Gazprom, Lietuvos, Vokietijos, Ispanijos, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, Šveicarijos Konfederacija ir Komisija.

52. 2014 m. rugsėjo 30 d. įvyko teismo posėdis, kuriame Gazprom, Lietuvos, Vokietijos, Ispanijos, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, Šveicarijos Konfederacija ir Komisija pateikė pastabas žodžiu.

V – Analizė

A – Pirminės pastabos

1. Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos

53. Prašymo priimti prejudicinį sprendimą 10 puslapyje šį prašymą pateikęs teismas nurodo manantis, kad Energetikos ministerija į Vilniaus apygardos teismą su ieškiniu prieš Lietuvos dujas ir V. Valentukevičių, V. Golubev ir K. Seleznev ( 14 ) kreipėsi pagal analogiją (mutatis mutandis) remdamasi reglamento „Briuselis I“ 6 straipsnio 2 dalimi.

54. Pagal šią nuostatą valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui „byla taip pat gali būti iškelta <...> kaip trečiajam asmeniui byloje dėl laidavimo arba garantijos ar bet kurioje kitoje byloje kaip trečiajam asmeniui, teisme, kuriame buvo iškelta pagrindinė byla, išskyrus, jeigu tokia byla buvo iškelta vien tik siekiant pašalinti minėtą asmenį iš ją nagrinėti kompetentingo teismo jurisdikcijos“.

55. Manau, kad nagrinėjamu atveju ši nuostata akivaizdžiai netaikytina, nes atitinkamas ieškinys nesusijęs su laidavimu ar garantija arba įstojimu į bylą kaip trečiajam asmeniui.

56. Per teismo posėdį Lietuvos vyriausybė pareiškė, kad tai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo rašybos klaida, nes jo ketinimas buvo nurodyti šio reglamento 6 straipsnio 1 dalį ( 15 ), kuri taip pat neatrodo taikytina, nes leidžia valstybės narės teritorijoje nuolatinę gyvenamąją vietą turinčiam asmeniui kelti bylą kitos valstybės narės, kur nuolatinę gyvenamąją vietą turi vienas iš bendraatsakovių, teismuose. Nagrinėjamu atveju atsakovų, išskyrus V. Golubev ir K. Seleznev, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra trečiojoje valstybėje, nuolatinė gyvenamoji vieta yra Lietuvoje.

57. Akivaizdu, kad, nesant reglamentu „Briuselis I“ tinkamai pagrįstos Lietuvos teismų jurisdikcijos, Teisingumo Teismas galėtų atsisakyti atsakyti į pateiktus prejudicinius klausimus. Tačiau jis galėtų nurodyti, kad Vilniaus apygardos teismas savo jurisdikciją Lietuvos dujų ir jos generalinio direktoriaus V. Valentukevičiaus atžvilgiu galėjo pagrįsti minėto reglamento 2 straipsnio 1 dalimi ( 16 ), o užsienio elementas, būtinas norint taikyti šį straipsnį (ir reglamentą), yra dviejų bendraatsakovių (V. Golubev ir K. Seleznev) ( 17 ) nuolatinė gyvenamoji vieta Rusijos Federacijoje, ir tokiu atveju Teisingumo Teismas turėtų jurisdikciją atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.

2. Dėl klausimų priimtinumo

58. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką „nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma reikšmingumo prezumpcija. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei yra akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, būtini, kad galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus“ ( 18 ).

59. Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicnį sprendimą pateikęs teismas savo prašymo 9 puslapyje patikslina, kad „klausimas dėl juridinio asmens tyrimo pradėjimo nearbitruotinas“.

60. Taigi, kaip nurodo Prancūzijos vyriausybė ir Komisija, yra teisinis pagrindas, šiuo atveju 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies a punktas ( 19 ), kuriuo remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali atsisakyti pripažinti ir leisti vykdyti arbitražo sprendimą, o taip, beje, ir padarė Lietuvos apeliacinis teismas ( 20 ).

61. Todėl suprasčiau, jei Teisingumo Teismui užduoti klausimai būtų pripažinti nesvarbiais ginčui pagrindinėje byloje išspręsti, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jam pateiktą spręsti ginčą gali išnagrinėti ir be atsakymų į šiuos klausimus. Akivaizdu, kad teikiama išvada grindžiama prielaida, jog užduotus klausimus Teisingumo Teismas pripažins priimtinais.

3. Ar tai iš tiesų „anti-suit injunction“?

62. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašyme arbitražo sprendimo dalį, kuria Energetikos ministerija įpareigojama atsisakyti kai kurių Lietuvos teismams pateiktų reikalavimų, vertina kaip „anti-suit injunction“.

63. Tuo aspektu arbitražo sprendimas panašus į sprendimuose Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228) ir Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) nagrinėtus Anglijos teisėje egzistuojančius „anti-suit injunctions“. Pagal Anglijos teisę „anti-suit injunction“ yra Anglijos teismo nutartimi nustatytas įpareigojimas šaliai, kuriai Anglijos teismų jurisdikcija taikoma in personam ( 21 ), neteikti ir nebepalaikyti tam tikrų reikalavimų, jų atsisakyti arba imtis veiksmų, būtinų užbaigti arba sustabdyti užsienio valstybės teisme arba užsienio valstybės arbitraže vykstančią procedūrą ( 22 ).

64. „Anti-suit injunction“ nenukreiptas prieš užsienio teismą ir skirtas tik šaliai, prieš kurią pradėtas procesas Anglijos teisme ( 23 ).

65. Šaliai, kuriai skirtas „anti-suit injunction“ ir kuri jo nepaiso, gali būti pritaikyta atsakomybė už teismo negerbimą („contempt of court“), atitinkamai skirtos baudžiamosios sankcijos ir Jungtinėje Karalystėje esančio turto areštas ( 24 ). Be abejo, yra galimybė, kad „anti-suit injunction“ neturės jokio poveikio, jei šalis, kuriai ji skiriama, nebus Jungtinėje Karalystėje arba neturės joje turto, tačiau bet koks sprendimas, priimtas pažeidus „anti-suit injunction“, nebus nei pripažįstamas, nei leidžiamas vykdyti Jungtinėje Karalystėje ( 25 ).

66. Kaip savo atsakyme raštu į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus nurodė Prancūzijos vyriausybė, pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju tokio pobūdžio įpareigojimas nebuvo nustatytas. Kitaip nei sprendimuose Turner (EU:C:2004:228) ir Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) nagrinėti „anti-suit injunctions“, arbitražo sprendimo nepaisymas Energetikos ministerijai neužtraukia jokių sankcijų ( 26 ).

67. Tačiau arbitražo sprendimu ir jame nustatytu įpareigojimu asmuo, kuriam jis skirtas, įpareigojamas atsisakyti Lietuvos teismui pateikto ieškinio dalies, kuri, kaip teigia Arbitražo teismas, patenka į arbitražinės išlygos taikymo sritį. Šiuo požiūriu arbitražo sprendimas, kaip ir sprendimuose Turner (EU:C:2004:228) ir Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) nagrinėti „anti-suit injunctions“, gali kelti pavojų reglamento „Briuselis I“ veiksmingumui, kaip tai nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Savo motyvus teiksiu remdamasis būtent šia prielaida.

B – Dėl pirmojo klausimo

68. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo teiraujasi, ar gali atsisakyti pripažinti arbitražo priimtą „anti-suit injunction“, nes juo „apribojama teismo teisė pačiam nustatyti, ar jis kompetentingas nagrinėti bylą pagal [reglamento „Briuselis I“] jurisdikcijos taisykles“.

69. Taigi, reikia patikrinti, ar reglamentas „Briuselis I“ iš tikrųjų taikytinas nagrinėjamam atvejui, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui taikoma tik 1958 m. Niujorko konvencija.

1. Ar reglamentas „Briuselis I“ taikytinas pagal jo 71 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą?

70. Ginčą prie reglamento „Briuselis I“ taikymo srities prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priskiria remdamasis jo 71 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, kurioje nurodyta: „[t]uri būti taikomos konvencijoje dėl konkrečios bylos [bylų srities], kurioje dalyvauja kilmės valstybė narė ir valstybė narė, į kurią kreipiamasi, nustatytos teismo sprendimų pripažinimo arba vykdymo sąlygos. Bet kuriuo atveju gali būti taikomos šio reglamento nuostatos, kurios yra susijusios su teismo sprendimų pripažinimo arba vykdymo tvarka“ ( 27 ).

71. Manau, kad nagrinėjamu atveju, kaip teigia Vokietijos vyriausybė ir Šveicarijos Konfederacija, ši nuostata netaikytina, nes jos taikymo sritis ribojama tarp valstybių narių sudarytomis konvencijomis, nustatančiomis „teismo sprendimų pripažinimo arba vykdymo sąlygas“. „Teismo sprendimas“ šio reglamento 32 straipsnyje apibrėžtas kaip „bet kok[s] valstybės narės teismo sprendim[as], nepaisant to[,] kaip jis yra įvardijamas, įskaitant dekretą, įsakymą, nutartį ar teismo įsakymų, o taip pat ir teismo pareigūno nurodymą dėl sumokėtino žyminio mokesčio bei išlaidų, susijusių su bylos nagrinėjimu“ ( 28 ). Akivaizdu, kad arbitražo institucija, sudaryta remiantis dviejų šalių laisva valia sudarytu arbitražiniu susitarimu (kaip antai institucija, priėmusi pagrindinėje byloje nagrinėjamą arbitražo sprendimą), nėra valstybės narės teismas ( 29 ).

72. Be to, reglamento „Briuselis I“ 1 straipsnio 2 dalies d punktu arbitražas pašalintas iš šio reglamento taikymo srities. Tai reiškia, kad, kaip, beje, teigia Gazprom, Vokietijos, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, taip pat Komisija ir Šveicarijos Konfederacija, arbitražo sprendimui, kaip antai nagrinėjamam pagrindinėje byloje, pripažinti ir vykdyti turėtų būti taikoma tik 1958 m. Niujorko konvencija.

73. Nagrinėjamu atveju šios įstojusios į bylą šalys teigia: kadangi į teismą prašymo priimti prejudicinį sprendimą teikėją kreiptasi pagal šioje konvencijoje numatytą pripažinimo ir vykdymo procedūrą, nagrinėjamo arbitražo sprendimui pripažinti ir vykdyti taikytina tik ši konvencija ( 30 ). Taigi, nagrinėjamu atveju neturėtų kilti Sąjungos teisės klausimo, į kurį Teisingumo Teismas turėtų jurisdikciją atsakyti pagal SESV 267 straipsnį.

2. Ar reglamentas „Briuselis I“ taikytinas vadovaujantis Sprendimu Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69)?

74. Kaip raštu atsakydama į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus nurodė Prancūzijos vyriausybė, „Sprendime Allianz ir Generali Assicurazioni Generali [(EU:C:2009:69)] kilo abejonių dėl reglamento [„Briuselis I“] netaikymo arbitražui apimties“.

75. 2000 m. rugpjūčio mėn. West Tankers Inc. (toliau – West Tankers) priklausantis laivas Front Comor, pagal frachtavimo sutartį perduotas Erg Petroli, SpA (toliau – Erg Petroli), padarė žalos Sirakūzuose esančiai ir Erg Petroli priklausančiai prieplaukai. Laivo frachtavimo sutartyje, kaip taikytina, buvo numatyta Anglijos teisė ir įtraukta arbitražą Londone numatanti sąlyga.

76. Erg Petroli kreipėsi į savo draudikus Allianz SpA (toliau – Allianz) ir Generali Assicurazioni Generali SpA (toliau – Generali) prašydama draudimo limito dydžio neviršijančios išmokos ir Londone pradėjo arbitražo procesą prieš West Tankers dėl likusios žalos dalies atlyginimo. Pagal draudimo polisus išmokėję Erg Petroli patirtos žalos kompensaciją draudikai regreso tvarka kreipėsi į Tribunale di Siracusa (Italija) su ieškiniu prieš West Tankers dėl Erg Petroli išmokėtų sumų išieškojimo. West Tankers pareiškė arbitražiniu susitarimu grindžiamą prieštaravimą dėl šio teismo jurisdikcijos.

77. Kadangi arbitražo vieta buvo Londone, West Tankers kreipėsi į Anglijos teismus su prašymu priimti „anti-suit injunction“, kuriuo Allianz ir Generali būtų uždrausta inicijuoti kitokią nei arbitražas procedūrą ir tęsti procesą, pradėtą Tribunale di Siracusa.

78. Anglijos teismai patenkino šį prašymą, tačiau kadangi susidariusios aplinkybės skyrėsi nuo aplinkybių, nagrinėtų byloje, kurioje priimtas Sprendimas Turner (EU:C:2004:228) ( 31 ), House of Lords kreipėsi į Teisingumo Teismą siekdamas išsiaiškinti, ar jis turi teisę priimti „anti-suit injunction“, kuri būtų suderinama su reglamentu „Briuselis I“, atsižvelgiant į tai, kad jo 1 straipsnio 2 dalies d punkte arbitražas pašalintas iš šio reglamento taikymo srities.

79. Savo analizę Teisingumo Teismas pradėjo pripažindamas, kad, nors vykdomas valstybės, arbitražui padėti skirtas „[t]oks procesas, kaip antai pagrindinėje byloje, kuris užbaigiamas priimant „anti‑suit injunction“, negali patekti į reglamento [„Briuselis I“] taikymo sritį“ ( 32 ).

80. Toliau Teisingumo Teismas nusprendė, kad „nors procesas nepatenka į reglamento [„Briuselis I“] taikymo sritį, jis vis dėlto gali neigiamai paveikti šio reglamento veiksmingumą, t. y. trukdyti įgyvendinti kolizinių normų dėl jurisdikcijos civilinių ir komercinių bylų srityje suvienodinimo bei laisvo sprendimų judėjimo šioje srityje tikslus. Taip visų pirma yra tuo atveju, kai toks procesas trukdo kitos valstybės narės teismui įgyvendinti savo jurisdikciją pagal [reglamentą [„Briuselis I“]“ ( 33 ).

81. Todėl Teisingumo Teismas nurodė, kad „preliminarus klausimas dėl arbitražinio susitarimo taikymo, įskaitant ir jo galiojimą, taip pat patenka į šio reglamento taikymo sritį“ ( 34 ).

82. Tuo remdamasis Teisingumo Teismas į House of Lords klausimą atsakė neigiamai ir nusprendė, kad pati procedūra, Allianz ir Generali pradėta Tribunale di Siracusa prieš West Tankers, patenka į Reglamento „Briuselis I“ taikymo sritį ( 35 ), nepaisant šalis siejančio arbitražinio susitarimo. Jis pridūrė, kad nagrinėtu „anti-suit injunction“ nepaisyta Italijos teismo teisės pačiam nustatyti, ar turi jurisdikciją nagrinėti jam pateiktą ginčą ( 36 ), kad dėl to jis prieštarauja valstybių narių pasitikėjimo viena kitos teismais principui ir panaikintų galimybę pareiškėjui, kuris laiko arbitražinį susitarimą negaliojančiu, netekusiu galios arba negalinčiu būti įvykdytam, ginti savo teises valstybės teisme ( 37 ).

83. Atitinkamai Teisingumo Teismas nusprendė, kad toje byloje nagrinėtas „anti-suit injunction“ nesuderinamas su Reglamentu „Briuselis I“.

84. Tuo remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad arbitražo teismo priimtas „anti-suit injunction“, kaip ir valstybės teismo priimtas „anti-suit injunction“, kelia pavojų Reglamento „Briuselis I“ veiksmingumui.

85. Toks teiginys atrodo galimas, nes byloje, kurioje priimtas Sprendimas Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69), į House of Lords, teismą prašymo priimti prejudicinį sprendimą teikėją, buvo kreiptasi pagal procedūrą, kuri, kaip nusprendė Teisingumo Teismas, nepateko į reglamento „Briuselis I“ taikymo sritį ( 38 ), t. y. į jį kreiptasi su prašymu priimti „anti-suit injunction“ dėl šalies, kuri į teismą Italijoje kreipėsi pažeisdama arbitražinį susitarimą, įpareigojantį visus ginčus spręsti arbitraže Londone ( 39 ). Tačiau pagrindinėje byloje nagrinėjamas prašymas pripažinti ir leisti vykdyti arbitražo sprendimą taip pat nepatenka į šio reglamento taikymo sritį.

86. Reglamentas „Briuselis I“ toje byloje buvo pripažintas taikytinas kitai procedūrai, t. y. vykstančiai Italijos teisme, kurios objektas, kaip ir ieškinio dėl Lietuvos dujų veiklos tyrimo ( 40 ), patenka į šio reglamento, visų pirma į jo 5 straipsnio 3 dalies, taikymo sritį. Nagrinėjamu atveju Energetikos ministerijos ieškinio dėl Lietuvos dujos veiklos tyrimo objektas taip pat patenka į reglamento „Briuselis I“, tiksliau tariant, į jo 2 straipsnio taikymo sritį ( 41 ).

87. Šiuo atžvilgiu Vokietijos, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, taip pat Šveicarijos Konfederacija ir Komisija mano, kad Reglamentas „Briuselis I“ netaikytinas pagrindinėje byloje, nes arbitražas pašalintas iš jo taikymo srities. Tačiau jei tai būtų taip paprasta, Teisingumo Teismas nebūtų pripažinęs Sprendime Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) nagrinėto „anti-suit injunction“ nesuderinamo su reglamentu „Briuselis I“ ( 42 ).

88. Šiuo atžvilgiu House of Lords, į kurį kreiptasi dėl bylų srities, nepatenkančios į Reglamento „Briuselis I“ taikymo sritį, situacija yra analogiška prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, į kurį kreiptasi su prašymu pripažinti ir leisti vykdyti iš šio reglamento taikymo srities taip pat pašalintą arbitražo sprendimą, situacijai. Be to, kadangi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą tuo pat metu kreiptasi su į šio reglamento taikymo sritį patenkančiu ieškiniu, t. y. prašymu pradėti Lietuvos dujų veiklos tyrimą, jo situacija yra tapati Sprendime Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) nagrinėtai Tribunale di Siracusa situacijai. Tame sprendime Teisingumo Teismas pripažino „anti-suit injunction“ nesuderinamu su reglamentu „Briuselis I“, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad tokia išvada darytina ir pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju. Šiam teiginiui nepritariu dėl toliau nurodytų priežasčių.

3. Atsakymas į prejudicinį klausimą

89. Siūlyti Teisingumo Teismui atsakyti į šį klausimą neigiamai mane skatina dvi aplinkybes.

a) Arbitražo pašalinimas iš naujos redakcijos Reglamento „Briuselis I“ taikymo srities

90. Ispanijos vyriausybė mano, kad atsakydamas į šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas neturėtų atsižvelgti į naujos redakcijos Reglamentą „Briuselis I“ dėl su laiku susijusių aplinkybių.

91. Iš tiesų šis reglamentas bus taikomas tik nuo 2015 m. sausio 10 d., tačiau, kaip ir Gazprom, Lietuvos, Vokietijos ir Prancūzijos vyriausybės, Komisija ir Šveicarijos Konfederacija, manau, kad nagrinėjamoje byloje Teisingumo Teismas į jį turėtų atsižvelgti, nes pagrindinė šio reglamento, į kurį perkeltas arbitražo pašalinimas iš jo taikymo srities, naujovė yra ne tiek reglamento dėstomoji dalis, kiek jo 12 konstatuojamoji dalis, kuri, panašiai kaip retroaktyvaus poveikio aiškinamasis įstatymas, iš tiesų paaiškina, kaip ši išimtis turi ir visuomet turėjo būti aiškinama.

92. Siekiant tinkamai įvertinti šios 12 konstatuojamosios dalies turinį, svarbu panagrinėti jos priėmimo istoriją.

93. Reglamento „Briuselis I“ 73 straipsnyje numatyta šio reglamento keitimo procedūra, pagal kurią ne vėliau kaip iki 2007 m. kovo 1 d. Komisija turėjo pateikti Europos Parlamentui, Europos Sąjungos Tarybai ir Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui jo taikymo ataskaitą su pasiūlymais dėl šio reglamento pakeitimų.

94. Paisydama šios procedūros Komisija kreipėsi į profesorius B. Hess, T. Pfeiffer bei P. Schlosser ir užsakė ataskaitą (vadinamąją „Heidelbergo ataskaitą“) apie reglamento „Briuselis I“ taikymą ( 43 ). Ši ataskaita paskelbta 2007 m., prieš priimant Sprendimą Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69).

95. Sutikdami, kad į Reglamento „Briuselis I“ taikymo sritį neturėtų patekti 1958 m. Niujorko konvencija reglamentuojami klausimai, Heidelbergo ataskaitos rengėjai pasiūlė seriją naujų nuostatų, kuriomis būtų leista šiuo reglamentu skverbtis į arbitražo sritį sprendžiant santykio tarp šių dviejų tekstų klausimus, pavyzdžiui, kreipimosi į arbitražinį susitarimą negaliojančiu pripažinusį valstybės teismą arba arbitražui padedančio teisėjo (juge d’appui de l’arbitrage) kreipimosi į valstybės teismą klausimus.

96. Pateikus Heidelbergo ataskaitą generalinė advokatė J. Kokott savo išvadoje, pateiktoje byloje Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2008:466, 71 ir 73 punktai), konstatavo „mechanizmo arbitražo ir nacionalinių teismų jurisdikcijoms koordinuoti“ trūkumą ir pasiūlė, kad „situaciją galima išspręsti tik arbitražą įtraukus į reglamento [„Briuselis I“] sistemą“.

97. Teisingumo Teismas pritarė generalinės advokatės J. Kokott analizei ir kelis kartus pacitavo jos išvadą (Sprendimas Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69, 20, 26 ir 29 punktai)).

98. Daugiausia šio sprendimo kritikuojančių komentarų pateikė tarptautinės privatinės teisės ir arbitražo specialistai, o kritikuojama iš esmės tai, kad reglamento „Briuselis I“ taikymo arbitražui sritis išplėsta taip, kad tai gali pakenkti jo veiksmingumui ( 44 ).

99. Papildydamas šią kritiką pridursiu, kad tas sprendimas nukrypo nuo trijų ankstesnių Teisingumo Teismo sprendimų, t. y. sprendimų Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61), Rich (C‑190/89, EU:C:1991:319) ir Van Uden (C‑391/95, EU:C:1998:543).

100. Sprendimas Hoffmann (EU:C:1988:61) priimtas dėl Vokietijos teismo sprendimo, kuriuo iš santuokos kylančių su išlaikymu susijusių pareigų pagrindu iš vieno sutuoktinio priteisti kitam sutuoktiniui skirti alimentai, vykdymo Nyderlanduose. Toks sprendimas grindžiamas santuokos egzistavimu. Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) pateikė klausimą siekdamas išsiaiškinti, ar šios santuokos nutraukimas Nyderlandų teismo sprendimu dėl ištuokos gali nutraukti Vokietijos teismo sprendimo vykdymą, net jei šis Vokietijoje liktų vykdytinas dėl to, kad nepripažintas sprendimas dėl ištuokos.

101. Kaip ir arbitražas, fizinių asmenų statusas, prie kurių priskiriama santuoka ir ištuoka, yra pašalintas iš 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32; toliau – Briuselio konvencija) taikymo srities. Tačiau kadangi alimentų mokėjimas nėra asmenų statuso klausimas, jam Briuselio konvencija taikoma, o tai reiškia, kad pagal konvenciją Nyderlandų teismai a priori privalėjo pripažinti ir vykdyti Vokietijos teismo sprendimą, o tai būtų nesuderinama su Nyderlandų teismo sprendimu dėl ištuokos.

102. Teisingumo Teismas nusprendė, kad „[Briuselio] konvencija nedraudžia valstybės teismui, į kurį kreiptasi, atsižvelgti į nacionalinio teismo sprendimo, kuriuo skelbiama ištuoka, padarinius užsienio teismo sprendimo dėl alimentinių prievolių vykdymui“ ( 45 ), o tai reiškė, kad Hoge Raad der Nederlanden neprivalėjo pripažinti ir leisti vykdyti į šios konvencijos taikymo sritį vis dėlto patenkančio Vokietijos teismo sprendimo.

103. Nors arbitražas, kaip ir asmenų statusas, pašalintas iš reglamento „Briuselis I“ taikymo srities, Sprendime Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) Teisingumo Teismas nusprendė, kad Anglijos teismai negalėjo taikyti savo nacionalinės teisės visa apimtimi ir priimti arbitražui palankius „anti-suit injunctions“. Taip nusprendęs jis susiaurino šio reglamento taikymo srities išimties, skirtos arbitražui, apimtį ( 46 ).

104. Sprendime Rich (EU:C:1991:319) nagrinėta Šveicarijos bendrovės ir Italijos bendrovės sudaryta naftos pirkimo sutartis. Šioje sutartyje, kuriai numatyta taikyti Anglijos teisę, buvo įtvirtintas arbitražinis susitarimas. Pirkėjai (Šveicarijos bendrovei) pareiškus, kad siunta smarkiai apgadinta, pardavėja (Italijos bendrovė) kreipėsi į Tribunale di Genova (Italija) su prieš pirkėją nukreiptu ieškiniu dėl pardavėjos atsakomybės nebuvimo pripažinimo.

105. Vadovaudamasi sutartimi Šveicarijos bendrovė inicijavo arbitražą Londone, o Italijos bendrovė atsisakė jame dalyvauti ir paskirti savo arbitrą, taip blokuodama procedūros eigą. Šveicarijos bendrovė kreipėsi į Anglijos teismus, kad šie, veikdami kaip arbitražui padedantys teismai, paskirtų arbitrą Italijos bendrovės vardu.

106. Kaip ir byloje, kurioje priimtas Sprendimas Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69), Italijos bendrovė tvirtino, kad iš tiesų tarp šalių kilo ginčas, ar nagrinėjamoje sutartyje yra arbitražinė išlyga, ar ne, o toks ginčas patenka į Briuselio konvencijos taikymo sritį, todėl turi būti nagrinėjamas Italijoje.

107. Taigi, reikėjo nustatyti, ar Anglijos teismuose pradėta arbitro paskyrimo procedūra patenka į Briuselio konvencijos taikymo sritį.

108. Teisingumo Teismas nusprendė, kad „pašalindamos iš [Briuselio] konvencijos taikymo srities arbitražo bylų sritį remiantis tuo motyvu, kad ji reglamentuojama tarptautinėmis konvencijomis [visų pirma 1958 m. Niujorko konvencija], susitariančiosios šalys siekė, kad arbitražas, kaip bylų sritis, būtų pašalintas visas, įskaitant valstybės teismuose pradėtas procedūras“ ( 47 ).

109. Net jei arbitro paskyrimas ir arbitražui padėti skirtos nacionalinės procedūros nepatenka į 1958 m. Niujorko konvencijos taikymo sritį, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „[k]onkrečiai dėl valstybės teismo vykdomo arbitro paskyrimo reikia konstatuoti, kad tai yra arbitražo procedūrai įgyvendinti skirta valstybės priemonė. Taigi, tokia priemonė priskirtina prie arbitražo bylų srities ir jai taikoma [Briuselio] konvencijos 1 straipsnio antros pastraipos 4 punkte numatyta išimtis“ ( 48 ).

110. Teisingumo Teismas atmetė Italijos bendrovės argumentą, kad Briuselio konvencija taikoma ginčams dėl arbitražinio susitarimo egzistavimo ar galiojimo, nurodęs, kad „[s]iekiant nustatyti, ar ginčas patenka į konvencijos taikymo sritį, reikia atsižvelgti tik į šio ginčo objektą. Jei pagal savo objektą ginčas, kaip antai dėl arbitro paskyrimo, pašalintas iš [Briuselio] konvencijos taikymo srities, klausimo, dėl kurio teismas turi nuspręsti prieš spręsdamas šį ginčą, egzistavimas, nesvarbu, šio klausimo turinys, negali pateisinti [Briuselio] konvencijos taikymo“ ( 49 ). Tokį požiūrį Teisingumo Teismas patvirtino Sprendime Van Uden (C‑391/95, EU:C:1998:543) ( 50 ).

111. Užuot Sprendime Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) nustatęs, ar reglamentas „Briuselis I“ taikytinas pagrindinėje byloje kilusiam ginčui, kaip tai darė bylose, kuriose priimti sprendimai Rich (EU:C:1991:319) ir Van Uden (EU:C:1998:543), Teisingumo Teismas nagrinėjo, koks yra kito ginčo, t. y. ginčo, dėl kurio kreiptasi į Italijos teismus, objektas.

112. Tai darydamas Teisingumo Teismas nukrypo nuo savo pozicijos, pareikštos Sprendime Rich (EU:C:1991:319, 18 ir 26 punktai), pagal kurią reikia atsižvelgti tik į pagrindinės bylos ginčo objektą, o arbitražas, kaip bylų sritis, iš reglamento „Briuselis I“ taikymo srities pašalintas visas.

113. Po Heidelbergo ataskaitos, Sprendimo Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) ir dėl jo pateiktų komentarų Komisija paskelbė Žaliąją knygą dėl reglamento „Briuselis I“ peržiūros (toliau – žalioji knyga) ( 51 ), kuria pradėjo viešas konsultacijas dėl arbitražui skirtos šio reglamento taikymo srities išimties dalinio panaikinimo siekiant pagerinti šio reglamento ir arbitražo sąveiką.

114. Kelios valstybės narės – Prancūzijos Respublika, Vengrija, Austrijos Respublika, Lenkijos Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė, taip pat daug įvairių arbitražo sektoriaus subjektų ( 52 ) tam prieštaravo manydami, kad reglamentas „Briuselis I“ neturėtų paveikti 1958 m. Niujorko konvencijos taikytinumo ir kad reikia patvirtinti visišką arbitražo pašalinimą iš šio reglamento taikymo srities.

115. Poveikio studijoje, pridėtoje prie pasiūlymo dėl naujos redakcijos reglamento „Briuselis I“ ( 53 ), Komisija paminėjo kritiką, pagal kurią Sprendimas Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) leidžia nesąžiningoms šalims išvengti įsipareigojimo spręsti visus ginčus arbitraže ( 54 ), ir nurodė tris galimybes ( 55 ).

116. Pirmoji galimybė – palikti status quo, t. y. arbitražo pašalinimą iš reglamento taikymo srities, o tai, Komisijos teigimu, nepašalintų piktnaudžiavimo rizikos, kurios Sprendimas Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) neleidžia išvengti ar uždrausti ( 56 ).

117. Antroji galimybė – išplėsti arbitražo išimtį visoms su arbitražu susijusioms procedūroms, visų pirma „visoms procedūroms, kuriose ginčijamas arbitražinio susitarimo galiojimas“ ( 57 ).

118. Galiausiai trečioji galimybė – didinti arbitražinių susitarimų veiksmingumą numatant, kad valstybės narės teismas, į kurį kreiptasi dėl ginčo, kuriam taikoma arbitražinė išlyga, turėtų sustabdyti bylos nagrinėjimą, jei buvo kreiptasi į arbitražo instituciją arba arbitražo vietos teismą ( 58 ).

119. Pasiūlyme dėl naujos redakcijos reglamento „Briuselis I“ (toliau – „naujos redakcijos pasiūlymas“) ( 59 ) Komisija pasirinko pastarąją galimybę ir nebeteikė žaliojoje knygoje teikto siūlymo panaikinti dalį arbitražui skirtos šio reglamento taikymo srities išimties ( 60 ).

120. Kaip atsakydamos į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus pripažįsta Lietuvos vyriausybė ir Komisija, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas atmetė Komisijos pasiūlytus pakeitimus. 2010 m. rugsėjo 7 d. rezoliucijoje Europos Parlamentas „griežtai nesutinka su tuo, kad [būtų] (net jeigu ir iš dalies) panaikintas arbitražo išbraukimas iš taikymo srities“, ir „mano, jog reglamento 1 straipsnio 2 dalies d punkte turėtų būti aiškiai nurodyta, kad šis reglamentas netaikomas ne tik arbitražo procesui, bet taip pat ir teismo procesams, kurių metu kaip esminis [pagrindinis] klausimas arba kaip šalutinis [atskirasis] ar preliminarus [prejudicinis] klausimas nagrinėjamas arbitražo kompetencijos galiojimas arba apimtis“ ( 61 ).

121. Taryba taip pat prieštaravo Komisijos sprendimui iš dalies panaikinti arbitražui skirtą naujos redakcijos reglamento „Briuselis I“ taikymo srities išimtį. Savo 2012 m. birželio 1 d. pranešime pirmininkaujanti valstybė narė kaip kompromisą pasiūlė Tarybai priimti šio pranešimo priede išdėstytą bendro požiūrio projektą ( 62 ). Šiame projekte Komisijos pasiūlymai dėl arbitražo, nurodyti jos pateiktame naujos redakcijos pasiūlyme, turėjo būti atmesti ( 63 ).

122. Iš tiesų kompromiso tekste numatyta įtraukti naują konstatuojamąją dalį su tekstu, kuris dabar nurodytas naujos redakcijos reglamento „Briuselis I“ 12 konstatuojamojoje dalyje, ir naują nuostatą, pagal kurią šis „reglamentas nedaro poveikio 1958 m. Niujorko konvencijos taikymui“ ( 64 ).

123. Šį tekstą Taryba patvirtino 2012 m. birželio 8 d. Po patvirtinimo Parlamentas priėmė teisėkūros rezoliuciją, kuria jis patvirtino su arbitražu susijusius reglamento pakeitimus, išdėstytus Tarybos patvirtintame dokumente ( 65 ).

124. Galutinėje naujos redakcijos reglamento „Briuselis I“ versijoje išlaikytas arbitražo pašalinimas iš jo taikymo srities ir įtraukta nauja 12 konstatuojamoji dalis bei nauja 73 straipsnio 2 dalis, pagal kurią „[š]is reglamentas nedaro poveikio 1958 m. Niujorko konvencijos taikymui“ ( 66 ).

125. Manau, kad naujos nuostatos, ypač 12 konstatuojamosios dalies antra pastraipa, užtvirtinta nauja 73 straipsnio 2 dalimi, atitinka prie pasiūlymo dėl naujos redakcijos pridėtoje poveikio studijoje Komisijos minimą antrą galimybę, apimančią visų procedūrų, per kurias ginčijamas arbitražinės išlygos galiojimas, pašalinimą iš reglamento taikymo srities ( 67 ).

126. Šios konstatuojamosios dalies antroje pastraipoje nurodžius, kad „[v]alstybės narės teismo priimtam sprendimui dėl to, ar arbitražinis susitarimas yra niekinis, negaliojantis arba negali būti įvykdytas, neturėtų būti taikomos šiame reglamente nustatytos taisyklės dėl pripažinimo ir vykdymo, neatsižvelgiant į tai, ar teismas tokį sprendimą priėmė spręsdamas pagrindinį ar šalutinį [atskirąjį] klausimą“ ( 68 ), pati reglamento dėstomoji dalis liko nepakeista.

127. Iš pasviruoju šriftu išskirto teksto matyti, kad atskiroji arbitražinio susitarimo galiojimo kontrolė pašalinta iš naujos redakcijos reglamento „Briuselis I“ taikymo srities, nes priešingu atveju šiame reglamente įtvirtintos pripažinimo ir vykdymo taisyklės būtų taikytinos valstybės teismų sprendimams dėl arbitražo išlygos galiojimo ( 69 ).

128. Tačiau Sprendime Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69, 26 punktas) ( 70 ) Teisingumo Teismas pateikė kitokį išaiškinimą, savo sprendimą pagrįsdamas aplinkybe, kad pats Allianz ir Generali Assicurazioni Generali kreipimasis į Tribunale di Siracusa su ieškiniu prieš West Tankers pažeidžiant arbitražinį susitarimą patenka į reglamento „Briuselis I“ taikymo sritį su prielaida, kad atskiroji arbitražinės išlygos galiojimo kontrolė įtraukta į šio reglamento taikymo sritį.

129. Teisingumo Teismas nurodė: „<...> jeigu atsižvelgus į ginčo dalyką, t. y. teisių, kurias apginti skirtas procesas, pavyzdžiui, dėl žalos atlyginimo, pobūdį, šis procesas patenka į [r]eglamento [„Briuselis I“] taikymo sritį, preliminarus klausimas dėl arbitražinio susitarimo taikymo, įskaitant ir jo galiojimą, taip pat patenka į šio reglamento taikymo sritį. Šią išvadą patvirtina D. Evrigenis ir K. D. Kerameus pateiktos ataskaitos (OL C 298, 1986, p. 1) dėl Graikijos Respublikos prisijungimo prie <...> Briuselio konvencijos <...> 35 punktas. Jame nurodoma, kad šalies pageidaujama papildoma [atskiroji] arbitražinės sąlygos galiojimo kontrolė, norint užginčyti teismo, kuriame prieš ją pareikštas ieškinys, tarptautinę jurisdikciją, pagal Briuselio konvenciją patenka į jos taikymo sritį“ ( 71 ).

130. Todėl nepritariu Lietuvos ir Vokietijos vyriausybių, taip pat Komisijos pozicijai, kad dėl šios naujos redakcijos Teisingumo Teismo sprendimo Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) 24 punkte pateiktas šio reglamento taikymo srities išimties išaiškinimas nepakito.

131. Taip pat nepritariu Komisijos per teismo posėdį pareikštai pozicijai, kad šio sprendimo 26 punktas buvo tik obiter dictum. Atvirkščiai, tai yra pagrindinis sprendimo punktas, kuriuo remdamasis Teisingumo Teismas nustatė reglamento „Briuselis I“ taikytinumą ir taip atribojo reglamento „Briuselis I“ taikymo sritį nuo arbitražo bylų srities.

132. Tokią Komisijos poziciją galiu suprasti tik atsižvelgęs į jos pačios arbitražo bylų srities atribojimo nuo reglamento „Briuselis I“ taikymo srities pasiūlymus, kuriuos visus Parlamentas ir Taryba vis dėlto atmetė vykstant naujos redakcijos reglamento „Briuselis I“ priėmimo procedūrai. Taigi, iš aprašytos teisėkūros procedūros eigos matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė pakeisti Teisingumo Teismo nustatytą reglamento „Briuselis I“ taikymo srities atribojimą nuo arbitražo bylų srities ( 72 ).

133. Tai reiškia, kad jeigu byla, kurioje priimtas Sprendimas Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69), būtų buvusi nagrinėjama vadovaujantis naujos redakcijos reglamentu „Briuselis I“, kreipimąsi į Tribunale di Siracusa dėl bylos esmės būtų buvę galima pagrįsti šiuo reglamentu, tik jei būtų nuspręsta, kad arbitražinė išlyga yra niekinė, negaliojanti ir negali būti taikoma (o tai yra įmanoma vadovaujantis 1958 m. Niujorko konvencijos II straipsnio 3 dalimi) ( 73 ).

134. Tokiu atveju „anti-suit injunction“, nagrinėtas Sprendime Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69), nebūtų buvęs pripažintas nesuderinamu su reglamentu „Briuselis I“.

135. Iš tiesų kreipimasis į Tribunale di Siracusa su ieškiniu, kurio objektas patenka į reglamento „Briuselis I“ taikymo sritį (arbitražinės išlygos galiojimo klausimas tokiu atveju tėra atskirasis arba preliminarus klausimas), negalėjo paveikti Anglijos teismų kompetencijos priimti arbitražui padėti skirtus „anti-suit injunctions“, nes, vadovaujantis 12 konstatuojamosios dalies antra pastraipa, atskiroji arbitražinės išlygos galiojimo kontrolė pašalinta iš šio reglamento taikymo srities, „neatsižvelgiant į tai, ar [Tribunale di Siracusa] tokį sprendimą priėmė spręsdamas pagrindinį[,] ar šalutinį [atskirąjį] klausimą“ ( 74 ). Žodžio „šalutinis [atskirasis]“ vartojimas aiškiai rodo, kad antra pastraipa taikoma taip pat tais atvejais, kai į valstybės narės teismą, kaip antai Tribunale di Siracusa, kreiptasi su ieškiniu dėl ginčo esmės ir šis pirmiausia turi nuspręsti dėl savo jurisdikcijos, atskirąja arba preliminaria tvarka patikrindamas dvi bylos šalis siejančios arbitražinės išlygos galiojimą.

136. Kaip paaiškinta šios konstatuojamosios dalies trečioje pastraipoje, pagal šį reglamentą gali būti pripažįstamas ir vykdomas tik „teismo sprendimas dėl bylos esmės“ ( 75 ). Tačiau teigiant, jog dėl galimybės, tikėtinos ar ne, kad Tribunale di Siracusa priims sprendimą dėl bylos esmės, Anglijos teismai negalės priimti arbitražui padėti skirto „anti-suit injunction“, išsaugomi būtent tie Sprendimo Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) padariniai, kuriuos Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė pašalinti rengdamas naują redakciją.

137. Išvadą, kad naujos redakcijos reglamentas „Briuselis I“ leidžia priimti arbitražui padėti skirtus „anti-suit injunctions“, patvirtina tos pačios konstatuojamosios dalies ketvirta pastraipa, pagal kurią „[š]is reglamentas neturėtų būti taikomas jokiam ieškiniui ar šalutiniam procesui, susijusiam visų pirma su <...> arbitražo procedūros eiga ar bet kuriais kitais tokios procedūros aspektais, taip pat jokiam <...> teismo sprendimui dėl arbitražo sprendimo <...> pripažinimo ar vykdymo“ ( 76 ).

138. Šia pastraipa iš šio reglamento taikymo srities pašalintas ne tik arbitražo sprendimų pripažinimas ir vykdymas, o tai neginčijamai pašalina nagrinėjamą bylą iš jo taikymo srities, bet ir šalutinius procesus, kurie, mano nuomone, apima valstybės teismų, kaip arbitražui padedančių teismų, priimtus „anti-suit injunctions“.

139. Šiuo atžvilgiu priminsiu, kad byloje, kurioje priimtas Sprendimas Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69), į House of Lords, kaip į arbitražo institucijai padedantį teismą, kurio jurisdikcijai priskirtoje teritorijoje buvo bylos šalių pasirinktos arbitražo institucijos buveinės vieta, buvo kreiptasi su prašymu priimti „anti-suit injunction“.

140. Kadangi „anti-suit injunction“ yra viena iš priemonių, kurių arbitražo institucijos vietos teismas gali imtis padėdamas arbitražui užtikrinti tinkamą arbitražo procedūros eigą, ir, kaip tokia, yra „šalutinis procesas, susijęs visų pirma su <...> arbitražo procedūros eiga“, jos draudimo nebegalima pateisinti naujos redakcijos reglamentu „Briuselis I“.

141. Dėl tokių priežasčių manau, kad nauja redakcija grąžino išaiškinimą, kuris arbitražo pašalinimui iš reglamento „Briuselis I“ taikymo srities buvo suteiktas Sprendimu Rich (EU:C:1991:319, 18 punktas) ir pagal kurį „Susitariančiosios šalys siekė, kad arbitražas, kaip bylų sritis, būtų pašalintas visas“ ( 77 ). Todėl reglamentas „Briuselis I“ netaikytinas pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui.

142. Toks sprendimo būdas nekelia jokio pavojaus reglamento „Briuselis I“ veiksmingumui, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nesudaro kliūties „pagal jam taikytinas taisykles pa[čiam] nustat[yti], ar jis kompetentingas <...> spręsti“ jam pateiktą nagrinėti ginčą ( 78 ). Priešingai, 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 1 dalies a ir c punktai jam suteikia galimybę patikrinti arbitražo institucijos kompetenciją, be to, to paties straipsnio 2 dalies a punktu jam suteikta galimybė pagal savo šalies teisę patikrinti arbitražo institucijai pateikto ginčo arbitruotinumą.

143. Šiuo atžvilgiu kartoju, kad, kaip nurodė Prancūzijos vyriausybė ir Komisija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal Lietuvos teisę klausimas dėl juridinio asmens veiklos tyrimo pradėjimo nearbitruotinas. Taigi, prašymą priimt prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali atsisakyti pripažinti ir leisti vykdyti arbitražo sprendimą remdamasis V straipsnio 2 dalies a punktu ir, be abejonės, tai padaryti neteikdamas prejudicinio klausimo.

144. Taigi, „ieškovas, kuris laiko tok[ią] [arbitražinę išlygą] negaliojanči[a], netekusi[a] galios arba negalinči[a] būti įvykdyta<...>, [ne]prarastų galimyb[ės] apginti savo teises valstybės teisme“ ( 79 ).

145. Papildomai norėčiau nurodyti, kad naujos redakcijos reglamente „Briuselis I“ pateiktas arbitražo išimties paaiškinimas yra viena iš pastangų kovoti su bylos šalių vykdoma vilkinimo taktika, kai pažeisdamos savo sutartinius įsipareigojimus jos pradeda procedūrą jurisdikcijos akivaizdžiai neturinčiame valstybės narės teisme, dėl kurios diskutuota bylose, kuriose priimti sprendimai Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657) ( 80 ), Turner (EU:C:2004:228) ( 81 ) ir Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69).

146. Taip į naujos redakcijos reglamentą „Briuselis I“ įtraukta nauja 31 straipsnio 2 dalis, pagal kurią, „kai kreipiamasi į valstybės narės teismą, kuriam pagal 25 straipsnyje nurodytą susitarimą suteikiama išimtinė jurisdikcija, bet kuris kitos valstybės narės teismas sustabdo bylos nagrinėjimą, kol teismas, į kurį kreiptasi remiantis susitarimu, paskelbia, kad jis neturi jurisdikcijos pagal susitarimą“. Pagal šio straipsnio 3 dalį „[t]ais atvejais, kai susitarime nurodytas teismas nustato savo jurisdikciją pagal susitarimą, bet kuris kitos valstybės narės teismas atsisako savo jurisdikcijos to teismo naudai“.

147. Kaip matyti iš šio naujos redakcijos reglamento 22 konstatuojamosios dalies ( 82 ), naujos nuostatos nebeleis priimti tokių sprendimų, koks yra Teisingumo Teismo sprendimas Gasser (EU:C:2003:657), kuriame jis nusprendė, kad teismas, į kurį kreiptasi vėliau, tačiau turintis išimtinę jurisdikciją pagal susitarimą dėl jurisdikcijos, negali nukrypti nuo litis pendens taisyklių ir priimti sprendimo byloje nesulaukęs, kol teismas, į kurį kreiptasi pirmiausia, nuspręs neturįs jurisdikcijos.

148. Naujos redakcijos reglamente „Briuselis I“ siekiant pažaboti vilkinimo praktiką, kai nepaisoma susitarimo dėl jurisdikcijos, teikiama pirmenybė susitarime dėl išimtinės jurisdikcijos nurodytam teismui, net jeigu į jį kreiptasi vėliau. Tai reiškia, kad arbitražo institucijos ir valstybių narių teismai, veikdami kaip arbitražui padėti skirti teismai, gali imtis arbitražo veiksmingumui užtikrinti būtinų priemonių ir reglamentas „Briuselis I“ tam nesudaro kliūčių.

149. Siekiant pažaboti arbitražinės išlygos pažeidinėjimo praktiką arbitražas visiškai pašalintas iš reglamento taikymo srities tam, kad atskiroji šios išlygos galiojimo kontrolė nepatektų į jo taikymo sritį ir šalys būtų nukreiptos į arbitražą.

150. Iš tiesų beveik pažodžiui 1958 m. Niujorko konvencijos II straipsnio 3 dalį pakartojančioje 12 konstatuojamosios dalies pirmoje pastraipoje nurodoma, kad „[j]okia šio reglamento nuostata neturėtų būti užkertamas kelias valstybės narės teismui, į kurį buvo kreiptasi pateikiant ieškinį dėl dalyko, dėl kurio šalys sudarė arbitražinį susitarimą, nukreipti šalis į arbitražo procesą arba sustabdyti ar nutraukti bylos nagrinėjimą, arba nagrinėti, ar arbitražinis susitarimas pagal jo nacionalinę teisę yra niekinis, negaliojantis arba negali būti įvykdytas“.

151. Kaip raštu atsakydama į Teisingumo Teismo klausimus nurodė Prancūzijos vyriausybė, ši 12 konstatuojamosios dalies pastraipa reiškia, kad, išskyrus akivaizdų arbitražinio susitarimo negaliojimo arba netaikytinumo atvejį, šalys turi jo laikytis, taigi ir būti nukreiptos į arbitražo instituciją, kuri priims sprendimą dėl savo kompetencijos ( 83 ) atsižvelgdama į tai, kad valstybės teismas turės galimybę patikrinti šios išlygos galiojimą per arbitražo sprendimo pripažinimo ir vykdymo procedūrą ( 84 ).

152. Tokia pozicija visiškai atitinka 1958 m. Niujorko konvencijos II straipsnio 3 dalį, pagal kurią: „[s]usitariančiosios valstybės teismas, jeigu į jį patenka ieškinys tokiu klausimu, dėl kurio šalys sudarė <...> susitarimą [dėl arbitražo], turi, vienai iš pusių prašant, pasiųsti puses į arbitražą <...>“. Šis nukreipimas yra „privalomas ir negali būti paliktas valstybės teismų diskrecijai“ ( 85 ), išskyrus atvejus, kai minėtas susitarimas yra „negaliojantis, neteko galios arba negali būti įvykdytas“.

b) Abipusio pasitikėjimo principas, įtvirtintas reglamente „Briuselis I“, negali saistyti arbitražo institucijų

153. Manau, kad net jei Teisingumo Teismas nuspręstų neatsižvelgti į naujos redakcijos reglamentą „Briuselis I“ arba nepritartų mano siūlomam šio reglamento aiškinimui, Sprendime Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) pateiktas išaiškinimas negalėtų būti taikomas arbitražo institucijų priimtiems „anti-suit injunctions“, kurių pripažinimas ir vykdymas patenka į 1958 m. Niujorko konvencijos taikymo sritį. Taigi, atitinkamas išaiškinimas būtų taikomas tik valstybės narės teismo priimtam „anti-suit injunction“, nukreiptam prieš kitos valstybės narės teisme vykstantį procesą.

154. Kaip nurodo Gazprom, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, taip pat Šveicarijos Konfederacija ir Komisija, šioje byloje aptariamai arbitražo institucijai netaikomas reglamentas „Briuselis I“ ir ji nėra saistoma nei šio reglamento, nei valstybių narių teismams taikytino abipusio pasitikėjimo principo. Be to, jos sprendimai nėra pripažįstami ir vykdomi pagal šio reglamento nuostatas ( 86 ).

155. Beje, ką dar galėtų padaryti arbitražo institucija, kai mano, kad viena iš šalių pažeidė arbitražinį susitarimą, iš kurio ji kildina savo kompetenciją, jei ne nurodyti šiai šaliai laikytis šios išlygos ir teikti arbitrams visus prašymus, kuriems taikoma ši išlyga? Taigi, “anti-suit injunction“ yra vienintelė veiksminga priemonė, kuria arbitražo institucija gali pasinaudoti tam, kad patenkintų šalies, manančios, kad jos kontrahentas pažeidė arbitražinę išlygą, prašymus ( 87 ).

156. Tai juo labiau pasakytina apie nagrinėjamą atvejį, kai, kaip pažymi Arbitražo institutas, „[Energetikos ministerija] neginčija instituto galios nurodyti atlikti tam tikrą veiksmą, jei nustato, kad [Energetikos ministerija] pažeidė [akcijų pirkimo-pardavimo sutarties] arbitražinę išlygą. Todėl institutas nusprendžia turįs kompetenciją nurodyti ministerijai nesikreipti į [Vilniaus apygardos teismą] su ieškiniu, galinčiu turėti padarinių akcininkų teisėms pagal [šią sutartį]“ ( 88 ).

157. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį prejudicinį klausimą atsakyti neigiamai. Mano nuomone, pagrindinėje byloje nagrinėjamo arbitražo sprendimo pripažinimas ir vykdymas priskiriamas prie išimtinės 1958 m. Niujorko konvencijos taikymo srities.

C – Dėl antrojo klausimo

158. Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antrąjį klausimą teikia tik tuo atveju, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, į jį atsakyti nereikia.

159. Be to, kaip pastebėjo Prancūzijos vyriausybė, šis klausimas susijęs su situacija, kai, kitaip nei pagrindinėje byloje susiklosčiusių faktinių aplinkybių atveju, „anti-suit injunction“ priimamas nagrinėjant ginčą kitos nei Lietuvos Respublika valstybės narės teisme. Taigi, šis klausimas yra hipotetinis ir, vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika, turi būti pripažintas nepriimtinu ( 89 ).

D – Dėl trečiojo klausimo

160. Jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad nagrinėjamu atveju Reglamentas „Briuselis I“ netaikytinas ir bet kuriuo atveju arbitražo institucijos priimtas „anti-suit injunction“ jam neprieštarauja, reikėtų atsakyti į trečiąjį klausimą.

161. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar, siekdamas užtikrinti Sąjungos teisės viršenybę ir visišką reglamento „Briuselis I“ veiksmingumą, gali atsisakyti pripažinti arbitražo sprendimą, jeigu jis apriboja nacionalinio teismo teisę spręsti dėl savo jurisdikcijos ir įgaliojimų tokioje byloje, kuri patenka reglamento „Briuselis I“ taikymo sritį.

162. Primenu, kad, kaip nurodžiau šios išvados 46 punkte, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą kreiptasi su kasaciniu skundu dėl Lietuvos apeliacinio teismo sprendimo, kuriuo šis patvirtino Vilniaus apygardos teismo sprendimą pradėti Lietuvos dujų veiklos tyrimą. Primenu, kad pirmines pastabas teikiau remdamasis prielaida, kad kreipimasis į Vilniaus apygardos teismą tinkamai pagrįstas Reglamentu „Briuselis I“ ( 90 ).

163. Taigi, trečiąjį klausimą reikia suprasti taip, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b punkte ( 91 ) nurodytą viešosios tvarkos sąvoką jis turi aiškinti kaip neleidžiančią jam pripažinti ir leisti vykdyti „anti-suit injunction“ apimantį arbitražo sprendimą, jei šis, kaip prašymo priimti prejudicinį sprendimą 10 puslapyje nurodo šį prašymą pateikęs teismas, apriboja jo teisę spręsti dėl savo jurisdikcijos.

164. Prieš pradėdamas šią analizę pakartosiu, kad, kaip pažymėjo Prancūzijos vyriausybė ir Komisija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nebūtina remtis 1958 m. Niujorko konvencijoje numatyta viešosios tvarkos sąvoka tam, kad atsisakytų pripažinti ir leisti vykdyti arbitražo sprendimą.

165. Kaip prašymo priimti prejudicinį sprendimą 9 puslapyje nurodo pats šį prašymą pateikęs teismas, klausimas dėl juridinio asmens veiklos tyrimo nearbitruotinas. Tai reiškia, kad, kaip nusprendė Lietuvos apeliacinis teismas ( 92 ), nagrinėjamą arbitražo sprendimą gali būti atsisakyta pripažinti ir vykdyti 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies a punkto pagrindu ( 93 ).

1. Viešosios tvarkos sąvoka

166. Pagal 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b punktą arbitražo sprendimą pripažinti ir vykdyti gali būti atsisakoma, „jei tos šalies, kurios prašoma pripažinti ir vykdyti, kompetentinga valdžios institucija pripažįsta, kad: <...> to sprendimo pripažinimas ir vykdymas prieštarauja šios šalies viešajai tvarkai“.

167. Kadangi šioje konvencijoje nepateiktas viešosios tvarkos sąvokos apibrėžimas, tai padaryti turi susitariančiųjų valstybių teismai. Tačiau, kaip šios konvencijos vadove pastebi jį parengusi UNCITRAL, ši sąvoka paprastai apibrėžiama siaurai, kaip „saugumo vožtuvas, kuriuo leistina naudotis susidarius išimtinėms aplinkybėms, kai teisinėje sistemoje neįmanoma pripažinti ir vykdyti arbitražo sprendimo, nenukrypstant nuo pamatinių šios sistemos principų“ ( 94 ). Tame pačiame vadove minima United States Court of Appeals, Second Circuit pateikta viešosios tvarkos apibrėžtis, pagal kurią „[g]alima atsisakyti vykdyti užsienio arbitražo sprendimą [remiantis viešąja tvarka], tik jei vykdymas pažeistų forum valstybės pamatinę moralės ir teisingumo sampratą ( 95 )“.

168. Valstybių narių teismai viešosios tvarkos sąvoką taip pat apibrėžia siaurai. Pavyzdžiui, Cour d’appel de Paris (Paryžiaus apeliacinis teismas), kuriam pavesta pripažinti ir vykdyti užsienio arbitražo sprendimus Prancūzijoje, yra nusprendęs, kad „Prancūzijoje tarptautinės viešosios tvarkos sąvoka apima visas taisykles ir vertybes, kurių Prancūzijos teisinė sistema negali nepaisyti, net esant situacijoms, turinčioms tarptautinį elementą“ ( 96 ).

169. Laikydamiesi tos pačios pozicijos Vokietijos teismai taip pat nusprendė, kad arbitražo sprendimas pažeidžia viešąją tvarką, kai „pažeidžia normą, turinčią poveikio Vokietijos viešajam ir ekonominiam gyvenimui arba visiškai prieštarauja teisingumo sampratai Vokietijoje“ ( 97 ).

170. Anglijos teismai taip pat nusprendė, kad viešosios tvarkos sąvoka apima atvejus, kai „sprendimo vykdymas akivaizdžiai darytų žalą visuomeninėms vertybėms arba, tikėtina, būtų absoliučiai kenksmingas eiliniam nuovokiam ir tinkamai informuotam visuomenės nariui, kurio atžvilgiu naudojamos valstybės galios“ ( 98 ).

171. Teisingumo Teismas viešosios tvarkos sąvoką, vartojamą su sprendimų pripažinimu ir vykdymu susijusioje srityje taikant Reglamento „Briuselis I“ 34 straipsnio 1 dalį, aiškina taip pat ( 99 ).

172. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką viešoji tvarka turi būti „aiškinama siaurai“ ( 100 ) ir remtis šia sąvoka „galima tik išimtiniais atvejais“ ( 101 ). Taigi, ja „galima remtis tik jei kitoje valstybėje narėje priimto teismo sprendimo pripažinimas arba vykdymas būtų toks nesuderinamas su valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teisine sistema, kad tai pažeistų pagrindinį principą“ ( 102 ). Toks pažeidimas „turi sudaryti teisės normos, valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teisės sistemoje laikomos esmine, akivaizdų pažeidimą arba teisės, kuri toje teisės sistemoje laikoma pagrindine, akivaizdų pažeidimą“ ( 103 ).

173. Nors Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b punkte vartojamą viešosios tvarkos sąvoką apibrėžti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Teisingumo Teismas jau yra patikslinęs, kad aiškindami šią sąvoką valstybių narių teismai privalo atsižvelgti į tam tikras Sąjungos teisės nuostatas, kurios yra tokios svarbios, kad sudaro Europos viešąją tvarką ( 104 ).

174. Savo sprendimuose Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269) ir Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675) Teisingumo Teismas priskyrė SESV 101 straipsnį ( 105 ) ir 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvą 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais ( 106 ) prie viešosios tvarkos nuostatų tuo pagrindu, kad jie sudaro „pagrindines nuostatas, būtinas tam, kad Bendrija galėtų vykdyti jai pavestas funkcijas, ir visų pirma vidaus rinkos veikimui“ ( 107 ).

175. Tačiau, be pagrindinių teisių, kurios, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika ( 108 ), priskiriamos prie viešosios tvarkos, Teisingumo Teismas nėra nustatęs kriterijų, kuriais remiantis Sąjungos teisės nuostata galėtų būti laikoma „pagrindine“ arba „esmine“, kaip tai suprantama pagal teismo praktiką.

176. Generalinė advokatė J. Kokott yra nurodžiusi, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog „ginami teisiniai ar bent jau teisės nuostatoje išreikšti interesai, susiję su atitinkamos valstybės narės politine, ekonomine, socialine ar kultūrine tvarka“ ( 109 ). Šiuo atžvilgiu ji mano, kad „tik ekonominiai interesai, kaip antai piniginių – kad ir labai didelių – nuostolių pavojus“, negali būti priskiriami prie viešosios tvarkos interesų ( 110 ).

177. Mano nuomone, akcentuoti iš esmės reikėtų ne viešąja tvarka saugomų interesų teisinį pobūdį, bet veikiau tai, ar teismo, kurio prašoma pripažinti ir vykdyti, vietos teisinėje sistemoje atitinkamų taisyklių ir vertybių negalima pažeisti dėl to, kad toks pažeidimas teisinėje, laisvoje ir demokratinėje valstybėje būtų nepriimtinas. Taigi, tai yra visuma „principų, kurie išplaukia iš pačios [Sąjungos] teisinės sistemos pagrindų“ ( 111 ).

178. Taigi, kyla klausimas, ar Reglamento „Briuselis I“ nuostatos, kaip jos išaiškintos Teisingumo Teismo, visų pirma “anti-suit injunctions“ draudimas, yra Europos viešosios tvarkos dalis.

179. Priminsiu, kad atsižvelgiant į atsakymą, kurį pateikiau į pirmąjį prejudicinį klausimą, šis draudimas, priėmus naujos redakcijos Reglamentą „Briuselis I“, liko galioti tik Sprendime Turner (EU:C:2004:228) ( 112 ) nagrinėtiems „anti-suit injunctions“, t. y. priimtiems valstybių narių teismų, siekiant apsaugoti savo jurisdikciją po to, kai į juos kreiptasi pagal Reglamento „Briuselis I“ nuostatas.

2. Ar Reglamento „Briuselis I“ nuostatos, susijusios su teismų jurisdikcija civilinėse ir komercinėse bylose, yra Europos viešosios tvarkos, kaip ji suprantama pagal Sprendimą Eco Swiss (EU:C:1999:269, 36–39 punktai), dalis?

180. Manau, kad Reglamento „Briuselis I“ nuostatos negali būti priskirtos prie viešosios tvarkos nuostatų.

181. Pirma, nemanau, kad Reglamentas „Briuselis I“ priskirtinas prie Sąjungos teisinės sistemos pagrindų, panašių į tuos, kuriuos Teisingumo Teismas mini savo Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija (EU:C:2008:461) 304 punkte. Reglamentas „Briuselis I“, jo nuostatos dėl jurisdikcijos paskirstymo tarp valstybių narių teismų ir jame įtvirtinti aiškinimo principai, kaip antai valstybių narių teismų tarpusavio pasitikėjimas, negali būti lyginami su pagrindinių teisių, kurių pažeidimas sudrebintų pačius Sąjungos teisinės sistemos pagrindus, gerbimu.

182. Antra, kaip ir Vokietijos vyriausybė, nepritariu sprendimų Eco Swiss (EU:C:1999:269, 36 punktas) ir Mostaza Claro (EU:C:2006:675, 37 punktas) aiškinimui, pagal kurį vien aplinkybės, kad konkreti sritis patenka į Sąjungos kompetencijos, išimtinės arba pasidalijamosios, sritį pagal SESV 3 ir 4 straipsnius, pakanka, kad Sąjungos teisės nuostata galėtų būti laikoma viešosios tvarkos nuostata. Jei taip būtų, visą Sąjungos teisę, pradedant pagrindinių teisių chartija ir baigiant slėginei įrangai skirta direktyva, reikėtų laikyti viešąja tvarka, kaip ji suprantama pagal 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b punktą.

183. Trečia, Reglamento „Briuselis I“ 23 straipsnyje aiškiai numatyta, kad šalys gali nukrypti nuo šiame reglamente numatytų jurisdikcijos taisyklių ir ginčams, kilusiems ar kilsiantiems dėl tam tikrų teisinių santykių, nagrinėti pasirinkti kitos nei jurisdikciją pagal šį reglamentą turinčios valstybės narės teismus, jei šis susitarimas dėl jurisdikcijos neprieštarautų šio reglamento 13, 17 ir 21 straipsniams (jurisdikcija su draudimu, vartotojų sudarytomis sutartimis ir individualiomis darbo sutartimis susijusiose bylose) ir nepažeistų 22 straipsnio (išimtinė jurisdikcija ( 113 )).

184. Šiuo atžvilgiu jau yra pripažinta, kad tik imperatyvios normos gali būti pripažintos viešosios tvarkos normomis ( 114 ). Iš tiesų sudėtinga įsivaizduoti normą, kuri būtų priskiriama prie teisinės sistemos pamatų ir nebūtų imperatyvi. Tačiau ne imperatyvi nuostata bet kuriuo atveju negali būti laikoma viešosios tvarkos nuostata.

185. Nagrinėjamu atveju, net jei Energetikos ministerijos pareikštas ieškinys dėl Lietuvos dujų veiklos tyrimo pradėjimo patektų, kaip teigia Ispanijos vyriausybė, į Reglamento „Briuselis I“ 22 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, nors taip nėra ( 115 ), arbitražo sprendimo pripažinimas ir vykdymas nebūtų akivaizdus Sąjungos teisinėje sistemoje esmine laikomos teisės normos pažeidimas.

186. Bet kuriuo atveju, kaip per teismo posėdį pažymėjo Vokietijos vyriausybė, faktinė aplinkybė, kad Reglamento „Briuselis I“ 35 straipsnio 3 dalyje teigiant, jog „viešosios tvarkos kriterijus negali būti taikomas jurisdikcijos taisyklėms“, aiškiai nurodo, kad jurisdikcijos taisyklės nėra viešosios tvarkos taisyklės.

187. Dėl argumento, grindžiamo „anti-suit injunction“ draudimo, kaip viešosios tvarkos, pažeidimu, priminsiu, kad toks draudimas, kaip minėjau šios išvados 90–157 punktuose, netaikomas arbitražui padedančių valstybių narių teismų priimtiems „anti-suit injunctions“ ir a fortiori ne arbitražo institucijų priimtiems „anti-suit injunctions“.

188. Taigi, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, jog faktinės aplinkybės, kad arbitražo sprendimas apima „anti-suit injunction“, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, nepakanka tam, kad, remiantis 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b punktu, būtų galima atsisakyti jį pripažinti ir vykdyti.

VI – Išvada

189. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į Lietuvos Aukščiausiojo Teismo pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip: 1. 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo reikia aiškinti taip, kad jis neįpareigoja valstybės narės teismo atsisakyti pripažinti ir leisti vykdyti arbitražo institucijos priimtą „anti-suit injunction“. 2. Faktinės aplinkybės, kad arbitražo sprendimas apima „anti-suit injunction“, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, nepakanka tam, kad, remiantis 1958 m. birželio 10 d. Niujorke pasirašytos konvencijos dėl užsienio arbitražo sprendimų pripažinimo ir vykdymo V straipsnio 2 dalies b punktu, būtų galima atsisakyti jį pripažinti ir vykdyti.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 19 sk., 4 t., p. 42.

( 3 ) Išskyrus 75 ir 76 straipsnius, kurie jau taikomi nuo 2014 m. sausio 10 d.

( 4 ) OL L 351, p. 1.

( 5 ) Generalinio advokato M. Darmon išvados byloje Rich (C‑190/89, EU:C:1991:58) 3 punktas.

( 6 ) Šio susitarimo kopiją lietuvių kalba galima rasti šiame Lietuvos Respublikos Energetikos ministerijos tinklalapyje: http://www.enmin.lt/lt/news/gazprom.pdf

( 7 ) „Any claim, dispute or contravention in connection with this Agreement, or its breach, validity, effect or termination, shall be finally settled by arbitration in accordance with the Rules of the Arbitration Institute of the Stockholm Chamber of Commerce. The place of arbitration shall be Stockholm, Sweden, the number of arbitrators shall be three (all to be appointed by the Arbitration Institute) and the language of arbitration shall be English“.

( 8 ) OL L 211, p. 94.

( 9 ) Žr. A. Barker straipsnį spaudoje, pavadintą „Gazprom v Lithuania: cast list out“, paskelbtą 2012 m. liepos 31 d.Global Arbitration Review interneto puslapyje: http://globalarbitrationreview.com/news/article/30730/gazprom-v-lithuania-cast-list-out/, ir skelbimą „OAO Gazprom c. La République de Lituanie“, paskelbtą nuolatinės arbitražo institucijos „Cour permanente d’arbitrage“ interneto puslapyje: http://www.pca-cpa.org/showpage.asp?pag_id=1471

( 10 ) 2012 m. liepos 31 d. galutinį sprendimą byloje V (125/2011) galima rasti Global Arbitration Review interneto puslapyje http://www.globalarbitrationreview.com/cdn/files/gar/articles/Gazprom_v_Lithuania_Final_Award.pdf

( 11 ) Žr. spaudoje skelbtą K. Karadelis straipsnį „Lithuania gas price arbitration takes off“, paskelbtą 2012 m. spalio 5 d.Global Arbitration Review interneto puslapyje: (http://globalarbitrationreview.com/news/article/30876/lithuania-gas-price-arbitration-takes-off/).

( 12 ) Žr. 2014 m. birželio 10 d. sprendimą Nr. 2S-3/2014 (galima rasti Lietuvos Respublikos konkurencijos tarybos interneto puslapyje šiuo adresu: http://kt.gov.lt/index.php?show=nut_view&nut_id=1541

( 13 ) Žr. A. Sytas „Gazprom sells Lithuania assets after antitrust fine“, paskelbta 2014 m. birželio 12 d.Reuters agentūros interneto puslapyje šiuo adresu: http://uk.reuters.com/article/2014/06/12/uk-lithuania-gazprom-idUKKBN0EN1IF20140612

( 14 ) Žr. šios išvados 31 ir 32 punktus.

( 15 )

( 16 ) – „Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos tos valstybės narės teismuose“.

( 17 ) Žr. Sprendimo Owusu, C‑281/02, EU:C:2005:120, 24–26 ir 35 punktus.

( 18 ) Sprendimo Melki ir Abdeli, C‑188/10 ir C‑189/10, EU:C:2010:363, 27 punktas. Taip pat šiuo klausimu žr. Sprendimo Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, 46 punktą; Sprendimo Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, 63 punktą ir Sprendimo Zanotti, C‑56/09, EU:C:2010:288, 15 punktą; taip pat – Sprendimo Radu, C‑396/11, EU:C:2013:39, 22 punktą.

( 19 )

( 20 ) Žr. šios išvados 41 ir 42 punktus.

( 21 ) Anglijos teismų jurisdikcija in personam asmeniui gali būti taikoma dėl to, kad jis yra Anglijos ir Velso teritorijoje, arba dėl to, kad jis pasirašė Anglijos teismų jurisdikciją pripažįstančią sąlygą.

( 22 ) Žr. T. Raphael The Anti‑Suit Injunction, Oksfordas, Oxford University Press, 2008, 1.05 dalį.

( 23 ) Žr. Sprendimo Turner v Grovit and others (2001) UKHL 65, 23 punktą; Sprendimo Société Nationale Industrielle Aerospatiale v Lee Kui Jak & another (1987) 1 AC 871 (PC) 892 punktą.

( 24 ) Žr. A. Briggs ir P. Rees Civil Jurisdiction and Judgments, 5‑asis leidimas, Londonas, Informa, 2009, 5.55 dalį.

( 25 ) Ten pat.

( 26 ) Arbitražo institucija gali nubausti šalį, kuri nepaisė „anti‑suit injuction“, atsižvelgdama į šį elgesį skaičiuojant arbitražo išlaidas, tačiau ne tokiu atveju, kaip pagrindinėje byloje, nes „anti-suit injunction“ buvo ne vienintelis arbitražo objektas. Arbitražo institucijai pavesta misija baigėsi arbitražo sprendimo paskelbimu (functus officio), todėl šalis nebegali būti nubausta už jo „anti-suit injunction“ pažeidimą.

( 27 ) Žr. prašymo priimti prejudicinį sprendimą 6 puslapį.

( 28 ) Išskirta mano.

( 29 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimo Ascendi, C‑377/13, EU:C:2014:1754, 29 punktą.

( 30 ) Šiuo klausimu žr. naujos redakcijos Reglamento „Briuselis I“ 12 konstatuojamosios dalies paskutinę pastraipą, pagal kurią: „[š]is reglamentas neturėtų būti taikomas jokiam ieškiniui <...> dėl arbitražo sprendimo <...> pripažinimo ar vykdymo“. Beje, būtent tokios pozicijos laikytasi P. Jenard ataskaitoje dėl 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL C 59, 1979, p. 1, 13).

( 31 ) Ši su arbitražu visiškai nesusijusi byla kilo dėl „anti-suit injunction“, kurį Anglijos teismai priėmė dėl Ispanijoje pradėtos procedūros. Teisingumo teismas nusprendė, kad tokie „anti-suit injunctions“ nesuderinami su reglamentu „Briuselis I“.

( 32 ) Sprendimo Allianz ir Generali Assicurazioni Generali, EU:C:2009:69, 23 punktas.

( 33 ) Ten pat, 24 punktas. Išskirta mano.

( 34 ) Ten pat, 26 punktas.

( 35 ) Ten pat, 26 ir 27 punktai.

( 36 ) Ten pat, 30 punktas.

( 37 ) Ten pat, 31 punktas.

( 38 ) Ten pat, 23 punktas.

( 39 ) Žr. šios išvados 75 punktą.

( 40 ) Tai prieš Lietuvos dujas, jos generalinį direktorių V. Valentukevičių ir du jos valdybos narius V. Golubev ir K. Seleznev nukreiptas ieškinys, kurį Energetikos ministerija pateikė Vilniaus apygardos teismui 2011 m. kovo 25 d. ir kuriuo prašo pradėti Lietuvos dujų veiklos tyrimą (Lietuvos civilinio kodekso 2.124 ir paskesnių straipsnių pagrindu). Šis teismas nusprendė, kad šis ginčas nearbitruotinas. Žr. šios išvados 32, 33 ir 38 punktus.

( 41 ) Žr. šios išvados 57 punktą.

( 42 ) Šiuo atžvilgiu nesutinku su per teismo posėdį Jungtinės Karalystės vyriausybės pareikšta pozicija, kad savo jurisdikciją priimti sprendimą dėl Sprendime Allianz ir Generali Assicurazioni Generali (EU:C:2009:69) nagrinėjamo „anti-suit injunction“ Teisingumo Teismas pripažino todėl, kad šis įpareigojimas, pripažinus Italijoje, neleistų Italijos teismui nuspręsti dėl savo jurisdikcijos pagal Reglamentą „Briuselis I“. „Anti-suit injunction“ ir jo nepaisymo padariniai Jungtinei Karalystei buvo pakankamai rimti veiksniai, atgrasantys Allianz ir Generali nuo procedūros tęsimo Italijoje. Iš tiesų West Tankers neturėjo poreikio siekti, kad „anti-suit injunction“ būtų pripažintas ir vykdomas Italijoje. Kaip aiškiai matyti iš to sprendimo 29–31 punktų, vien Jungtinėje Karalystėje kylančių „anti-suit“ injunction“ atgrasomųjų padarinių pakako priversti Allianz ir Generali atsiimti Tribunale di Siracusa nagrinėtą ieškinį. Šis poveikis, kurį „anti-suit injunction“ galėjo turėti Italijos teismo kompetencijai nuspręsti dėl savo jurisdikcijos ir reglamento „Briuselis I“ taikytinumo, paskatino Teisingumo Teismą nuspręsti, kad „anti-suit injunction“ buvo priskirtinas prie reglamento taikymo srities.

( 43 ) Žr.: B. Hess, T. Pfeiffer ir P. Schlosser „Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States“, su kuriuo galima susipažinti interneto puslapyje šiuo adresu: http://ec.europa.eu/civiljustice/news/docs/study_application_brussels_1_en.pdf

( 44 ) Žr., be kita ko, A. Briggs Civil Jurisdiction and Judgments, 5‑asis leidimas, Londonas, Informa, 2009, 2.40 pastraipa; E. Peel „Arbitration and Anti‑Suit Injunctions in the European Union“, t. 125, Law Quarterly Review, 2009, p. 365; G. A. Dal „L’arrêt ‘West Tankers’ et l’effet négatif du principe de compétence-compétence“, Revue pratique des sociétés, 2010, p. 22; C. Kessedjian „Arbitrage et droit européen: une désunion irrémédiable?“, Recueil Dalloz, 2009, p. 981; H. Muir Watt „Cour de justice des Communautés européennes (grande chambre) – 10 février 2009 – Aff. C‑185/07“, t. 98, Revue critique de droit international privé, 2009, p. 373; B. Audit „Arrêt Allianz et Generali Assicurazioni Generali, EU:C:2009:69“, Journal du Droit International, 2009, p. 1283; S. Bollée „Allianz SpA et autre c/ West Tankers Inc“, Revue de l’arbitrage, 2009, p. 413.

( 45 ) Sprendimo Hoffmann, EU:C:1988:61, 17 punktas.

( 46 ) Žr. A. Briggs ir P. Rees, Civil Jurisdiction and Judgments, 5‑asis leidimas, Londonas, Informa, 2009, 2.40 dalį.

( 47 ) Sprendimo Rich, EU:C:1991:319, 18 punktas.

( 48 ) Ten pat, 19 punktas.

( 49 ) Ten pat, 26 punktas. Išskirta mano.

( 50 ) Ta byla susijusi su arbitražu, Nyderlandų bendrovės inicijuotu prieš Vokietijos bendrovę dėl to, kad ši neapmokėjo tam tikrų sąskaitų. Nyderlandų bendrovė kreipėsi į laikinąsias apsaugos priemones įgaliotą taikyti Nyderlandų teismą tuo pagrindu, kad Vokietijos bendrovė nepakankamai rūpinosi arbitrų paskyrimu, o sąskaitų neapmokėjimas Nyderlandų bendrovei kėlė finansinių problemų. Ji reikalavo priteisti iš Vokietijos bendrovės keturias pagal sutartį susidariusias skolas atitinkančio dydžio sumą. Taigi, kilo klausimas, ar tokia procedūra dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo patenka į Briuselio konvencijos taikymo sritį. Vadovaudamasis Sprendimo Rich (EU:C:1991:319) 26 punkte nurodytu principu Teisingumo Teismas išnagrinėjo laikinąsias apsaugos priemones įgalioto taikyti Nyderlandų teismo nagrinėjamo ginčo objektą ir nusprendė, kad „laikinosios apsaugos priemonės iš principo neskirtos arbitražo procedūrai įgyvendinti, bet priimamos greta tokios procedūros ir yra skirtos jai padėti“ (33 punktas).

( 51 ) Žr. Žaliąją knygą dėl Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo peržiūros (KOM(2009) 175 galutinis).

( 52 ) Šiuo klausimu žr., be kita ko, Association for International Arbitration, Allen and Overy LLP, Barreaux de France, Centre belge d’arbitrage et de médiation, Camera arbitrale di Milano, Chambre de commerce et d’industrie de Paris, Clifford Chance LLP, Comité français de l’arbitrage, Comité national français de la Chambre de commerce Internationale, Deutscher Industrie- und Handelskammertag, Arbitration Committee de l’International Bar Association, profesoriaus iš Paryžiaus E. Gaillard, The Home of International Arbitration, Lovells LLP, Club Español del Arbitraje ir Sección Española de la International Law Association pozicijas, kurias galima rasti interneto puslapyje šiuo adresu: http://ec.europa.eu/justice/newsroom/civil/opinion/090630_en.htm

( 53 ) Impact Assessment, Accompanying document to the Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (Recast), SEC(2010) 1547 final (prieinama tik anglų kalba). Su analizės santrauka galima susipažinti ir prancūzų kalba: SEC(2010) 1548 final.

( 54 ) Ten pat, p. 35.

( 55 ) Ten pat, p. 36 ir 37.

( 56 ) Ten pat, p. 37 ir 38.

( 57 ) Ten pat, p. 36 ir 37.

( 58 ) Ten pat, p. 37.

( 59 ) Pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (naujos redakcijos) (KOM(2010) 748 galutinis).

( 60 ) Pasiūlymo dėl naujos redakcijos 29 straipsnio 4 dalyje nurodyta, kad „[j]ei sutarta arba paskirta arbitražo vieta yra tam tikroje valstybėje narėje, kitos valstybės narės teismai, kurių jurisdikcija ginčijama remiantis arbitražiniu susitarimu, sustabdo bylos nagrinėjimą, kai į valstybės narės, kurioje yra arbitražo vieta, teismus arba į arbitražinį teismą kreipiamasi su pagrindiniu arba šalutiniu [atskiruoju] klausimu dėl tokio arbitražinio susitarimo buvimo, galiojimo arba pasekmių. <…> Jei nustatomas arbitražinio susitarimo buvimas, galiojimas arba pasekmės, teismas, kuriame iškelta byla, atsisako savo jurisdikcijos“. Šio pasiūlymo 33 straipsnio 3 dalyje tvirtinama, jog „<…>laikoma, kad į arbitražinį teismą kreiptasi, kai šalis paskyrė arbitrą arba paprašė įtaigos, institucijos arba teismo pagalbos teismui suformuoti“.

( 61 ) 2010 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento rezoliucijos dėl Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo įgyvendinimo ir peržiūros P7_TA(2010)0304, 9 ir 10 punktai. Išskirta mano.

( 62 ) Dokumentai 10609/12 JUSTCIV 209 CODEC 1495 ir 10609/12 JUSTCIV 209 CODEC 1495 ADD 1.

( 63 ) Žr. 1 straipsnio 2 dalies d punktą ir 29 straipsnio 4 dalį.

( 64 ) Žr. 84 straipsnio 2 dalį.

( 65 ) 2012 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento teisėkūros rezoliucija dėl pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (nauja redakcija), P7_TA(2012)0412.

( 66 ) 73 straipsnio 2 dalis.

( 67 ) Žr. šios išvados 117 punktą.

( 68 ) Išskirta mano.

( 69 ) Tai patvirtina trečia pastraipa, pagal kurią „tuo atveju, kai valstybės narės teismas <...> nustatė, kad arbitražinis susitarimas yra niekinis, negaliojantis arba negali būti įvykdytas, tai neturėtų kliudyti pripažinti teismo sprendimą dėl bylos esmės ir, atitinkamu atveju, jį vykdyti pagal šį reglamentą“. Priešingai, sprendimui dėl jurisdikcijos (ir arbitražinės išlygos) netaikomos šiame reglamente įtvirtintos pripažinimo ir vykdymo taisyklės.

( 70 ) Žr. šios išvados 81 punktą.

( 71 ) Išskirta mano.

( 72 ) Šiuo klausimu žr. A. Nuyts „La refonte du règlement Bruxelles I“, t. 102, Revue critique du droit international privé, 2013, p. 1, 15: („<…> [iš 12 konstatuojamosios dalies antros pastraipos] matyti, kad jurisdikcijos atsisakymas remiantis arbitražine išlyga pats savaime nepatenka į reglamento taikymo sritį. Todėl manau, kad Sprendime West Tankers pateiktas išaiškinimas nebetaikytinas <...> Sprendime West Tankers šiuo klausimu įtvirtintos praktikos panaikinimas yra sveikintinas <…>“).

( 73 ) Žr. 2010 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento rezoliucijos dėl Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo įgyvendinimo ir peržiūros (P7_TA(2010)0304) M konstatuojamąją dalį, pagal kurią „turi būti paliktos pagal nacionalinę teisę nustatytos įvairios procesinės priemonės, kuriomis siekiama apsaugoti arbitražo jurisdikciją (pvz., draudimai teikti ieškinį, jei jie neprieštarauja laisvo asmenų judėjimo principui ir pagrindinėms teisėms, arbitražinės išlygos galiojimo pripažinimas, žalos atlyginimas tuo atveju, jei pažeidžiama arbitražinė išlyga, neigiamas poveikis, susijęs su arbitražo teismo kompetencija nuspręsti, ar jis turi teisę nagrinėti konkretų ginčą („Kompetenz-Kompetenz“ principas), ir kt.), ir kadangi šių procesinių priemonių poveikis ir susiję teismo sprendimai kitose valstybėse narėse turi būti palikti reglamentuoti pagal šių valstybių narių teisę, kaip buvo nurodyta nuomonėje, pateiktoje prieš priimant sprendimą bendrovės West Tankers byloje“.

( 74 ) Išskirta mano. Šiuo atžvilgiu 12 konstatuojamojoje dalyje įtvirtintas kitoks sprendimo būdas nei Sprendime Gothaer Allgemeine Versicherung ir kt. (C‑456/11, EU:C:2012:719, 41 punktas), kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad „sprendimu, kuriuo valstybės narės teismas, remdamasis jurisdikciją suteikiančia sąlyga, nusprendė, kad neturi jurisdikcijos, motyvuodamas tuo, kad ši sąlyga galioja, yra saistomi kitų valstybių narių teismai, kiek tai susiję ir su sprendimo rezoliucinėje dalyje pateikta išvada dėl šio teismo jurisdikcijos neturėjimo, ir su išvada dėl šios sąlygos galiojimo, esančia šio sprendimo motyvuojamojoje dalyje, kuri yra būtina priimant sprendimo rezoliucinę dalį“. Iš tiesų šioje byloje buvo ginčijama ne arbitražinė išlyga, bet susitarimas dėl jurisdikcijos, kuris, priešingai nei arbitražinė išlyga, patenka į Reglamento „Briuselis I“ (žr. 23 straipsnį), ir šiai bylai taikytinos 2007 m. spalio 30 d. pasirašytos ir Sąjungos vardu 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos sprendimu 2009/430/EB (OL L 147, 2009, p. 1) patvirtintos Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (pagal jos 23 straipsnį) taikymo sritį. Priešingai, naujos redakcijos reglamento „Briuselis I“ 12 konstatuojamosios dalies antroje pastraipoje nurodyta, kad jei kitos valstybės narės teismų prašoma pripažinti niekine, negaliojančia arba negalinčia būti vykdoma arbitražinę išlygą, toks sprendimas negali būti pripažintas ar vykdomas vadovaujantis Reglamentu „Briuselis I“. Šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 15 d.Cour d’appel de Paris Sprendimą Legal Department du Ministère de la Justice de la République d’Irak c. Sociétés Fincantieri Cantieri Navali Italiani, kurį galima rasti Legifrance interneto puslapyje šiuo adresu: http://www.legifrance.gouv.fr/affichJuriJudi.do?oldAction=rechJuriJudi&idTexte=JURITEXT000006951261&fastReqId=65424442&fastPos=9

( 75 ) Tai reiškia, kad jei valstybės narės teismo sprendimą, kuriuo arbitražinė išlyga pripažįstama niekine, negaliojančia arba negalinčia būti vykdoma ir paskui ginčas išsprendžiamas iš esmės, prašoma pripažinti ir leisti vykdyti kitos valstybės narės teismuose, jis turi būti pripažintas ir vykdomas pagal Reglamentą „Briuselis I“. Tačiau kadangi paprastai arbitražo procedūra yra spartesnė nei procesas valstybės teisme, gali būti, kad teismas, į kurį kreiptasi, jau bus pripažinęs ir leidęs vykdyti dėl to paties ginčo iš esmės priimtą arbitražo sprendimą. Tokiu atveju teismas, į kurį kreiptasi, nebeprivalės pripažinti ir vykdyti valstybės teismo sprendimo, nes arbitražo sprendimas jau bus įgijęs res judicata galią (žr. naujos redakcijos Reglamento „Briuselis I“ 45 straipsnio 1 dalies c dalį, pagal kurią: „<…> teismo sprendimas nepripažįstamas, jei: <…> c) teismo sprendimas nesuderinamas su valstybėje narėje, į kurią kreipiamasi, priimtu teismo sprendimu byloje tarp tų pačių šalių; <…>“).

( 76 ) Išskirta mano.

( 77 ) Išskirta mano.

( 78