GENERALINĖS ADVOKATĖS

ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,

pateikta 2019 m. spalio 31 d. ( 1 )

Sujungtos bylos C‑453/18 ir C‑494/18

Bondora

(Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (Vigo pirmosios instancijos teismas Nr. 11, Ispanija) ir Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (Barselonos pirmosios instancijos teismas Nr. 20, Ispanija) pateikti prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr. 1896/2006 – Europos mokėjimo įsakymo procedūra – Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Teismo kontrolė savo iniciatyva – Dokumentai, kurių neprivaloma pateikti nagrinėjant prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą, bet kurie būtini siekiant įvertinti galimą nesąžiningų sąlygų buvimą“

Įvadas

1. Ar teismas, kuriam pagal Reglamentą (EB) Nr. 1896/2006 ( 2 ) pateiktas prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą, susijęs su verslininko ir vartotojo sutartimi, turi savo iniciatyva patikrinti, ar nėra nesąžiningų sąlygų, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13/EEB ( 3 )? Ar šiomis aplinkybėmis teismas yra įgaliotas, remdamasis to reglamento 7 straipsnio 2 dalimi, prašyti ieškovo jam pateikti sutarties, kuria grindžiamas prašymas, kopiją? Jei ne, kokias išvadas reikia iš to daryti dėl Reglamento Nr. 1896/2006 galiojimo, atsižvelgiant pirmiausia į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 38 straipsnį?

2. Tokie iš esmės yra pagrindiniai klausimai, kuriuos šiose bylose Teisingumo Teismui pateikė prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai. Tuo remdamasis Teisingumo Teismas pirmą kartą turi paaiškinti sąsają tarp Reglamente Nr. 1896/2006 ir Direktyvoje 93/13 nustatytų reikalavimų, susijusių su teismo iniciatyva.

3. Šiais dviem Sąjungos teisės aktais, atrodo, siekiama a priori vienas kitam prieštaraujančių tikslų: pagal direktyvą – apsaugoti vartotojus, teismui veikiant savo iniciatyva, o pagal reglamentą – pagreitinti ir supaprastinti skolų išieškojimą perduodant atsakovui procesinę iniciatyvą ir padidinant jam tenkančią atsakomybę.

4. Teisingumo Teismas turės nustatyti, ar vienas iš šių tikslų laikytinas viršesniu arba ar – kaip manau – iš tikrųjų juos galima suderinti pateikiant bendrą šių dviejų teisės aktų aiškinimą.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė

Chartija

5. Chartijos 38 straipsnyje nurodyta: „Sąjungos politika užtikrina aukštą vartotojų apsaugos lygį.“

Direktyva 93/13

6. Direktyvos 93/13 ketvirtoje, penktoje, dvidešimt pirmoje ir dvidešimt ketvirtoje konstatuojamosiose dalyse pažymima: „kadangi valstybės narės yra atsakingos užtikrinti, kad su vartotojais sudarytose sutartyse nebūtų nesąžiningų sąlygų; kadangi, apskritai kalbant, vartotojai nežino kitų valstybių narių teisės normų, kurios reglamentuoja prekių ar paslaugų pardavimo sutartis; <…> <…> kadangi valstybės narės turi užtikrinti, kad pardavėjo ar tiekėjo [verslininko] su vartotojais sudaromose sutartyse nebūtų naudojamos nesąžiningos sąlygos, o jeigu vis dėlto tokių sąlygų yra, kad jos vartotojui nebūtų privalomos, o sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti [jeigu ji gali likti galioti ir] be nesąžiningų nuostatų; <…> kadangi valstybių narių teismai arba administracinės institucijos privalo disponuoti pakankamomis bei veiksmingomis priemonėmis apsisaugojant nuo nuolatinio nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais taikymo [kad užkirstų kelią nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais taikymui.]“

7. Direktyvos 93/13 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad šia direktyva „siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus[,] susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo [verslininko] su vartotoju sudaromose sutartyse“.

8. Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas [taip pat remiantis sutarties sudarymo metu buvusiomis visomis aplinkybėmis ir visomis kitomis tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygomis.]“

9. Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose [kad sutartyje, kurią verslininkas sudaro su vartotoju, nurodytos nesąžiningos sąlygos nacionalinės teisės aktuose nustatytomis sąlygomis] nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti [jeigu ji gali likti galioti ir] be nesąžiningų nuostatų.“

10. Tos direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta: „Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir [verslininkų] konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų [verslininkų] sudaromose su vartotojais.“

Reglamentas Nr. 1896/2006

11. Reglamento Nr. 1896/2006 9, 13 ir 14 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip: „9. Šiuo reglamentu siekiama supaprastinti, pagreitinti tarpvalstybinio pobūdžio bylinėjimąsi dėl neginčytinų piniginių reikalavimų bei sumažinti jo išlaidas, nustatant Europos mokėjimo įsakymo procedūrą ir užtikrinti Europos mokėjimo įsakymų laisvą judėjimą valstybėse narėse nustatant minimalius reikalavimus, kurių laikantis nebėra būtina vykdančioje valstybėje narėje iki pripažinimo ir vykdymo imtis tarpinių procesinių veiksmų. <…> 13. Prašyme išduoti Europos mokėjimo įsakymą ieškovui turėtų būti privaloma pateikti informaciją, kurios pakaktų reikalavimui aiškiai apibrėžti ir pagrįsti, kad atsakovas galėtų priimti gerai apsvarstytą [išsamia informacija paremtą] sprendimą pareikšti prieštaravimą dėl reikalavimo ar jo neginčyti. 14. Šiuo atžvilgiu ieškovas privalėtų pateikti reikalavimą patvirtinančių įrodymų apibūdinimą. Tuo tikslu į prašymo formą turėtų būti įtrauktas kuo išsamesnis įrodymų, kurie paprastai pateikiami piniginiams reikalavimams pagrįsti, rūšių sąrašas.“

12. Reglamento Nr. 1896/2006 1 straipsnyje „Dalykas“ nurodyta: „1. Šio reglamento tikslas: a) supaprastinti, pagreitinti tarptautinio pobūdžio bylų dėl neginčytinų piniginių reikalavimų procesą bei sumažinti jo išlaidas nustatant Europos mokėjimo įsakymo procedūrą; ir b) sudaryti sąlygas Europos mokėjimo įsakymų laisvam judėjimui valstybėse narėse nustatant minimalius reikalavimus, kurių laikantis nebėra būtina vykdančioje valstybėje narėje iki pripažinimo ir vykdymo imtis tarpinių procesinių veiksmų. 2. Šis reglamentas nekliudo ieškovui pateikti reikalavimą, kaip apibrėžta 4 straipsnyje, pagal kitą valstybės narės teisės aktuose ar Bendrijos teisėje numatytą procedūrą.“

13. To reglamento 2 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje nustatyta: „Šis reglamentas taikomas tarptautinio pobūdžio civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį. Visų pirma jis netaikomas mokesčių, muitų ar administracinėms byloms arba valstybės atsakomybei už veiksmus ir [ar] neveikimą vykdant valstybės įgaliojimus (acta iure imperii).“

14. To reglamento 2 straipsnio 2 ir 3 dalyse išvardijamos kitos išimtys, susijusios su jo taikymo sritimi, kurios nagrinėjamu atveju neturi reikšmės.

15. Reglamento Nr. 1896/2006 3 straipsnyje „Tarptautinio pobūdžio bylos“ įtvirtinta: „1. Šiame reglamente tarptautinio pobūdžio byla – tai byla, kai bent vienos iš šalių nuolatinė ar įprastinė gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje nei teismas, kuriam pateiktas prašymas. 2. Nuolatinė gyvenamoji ar buvimo vieta nustatoma pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos Reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo <…> 59 ir 60 straipsnius. <…>“

16. To reglamento 7 straipsnyje „Prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą“ nurodyta: „1. Prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą pateikiamas užpildant I priede pateiktą A standartinę formą. 2. Prašyme nurodoma: a) šalių bei, kai tai taikoma, jų atstovų, vardai, pavardės ar pavadinimai ir adresai, bei teismas, kuriam pateiktas prašymas; b) reikalavimo suma, įskaitant pagrindinį reikalavimą ir, kai tai taikoma, palūkanas, sutartines netesybas ir išlaidas; c) jei prašoma palūkanų nuo reikalaujamos sumos, palūkanų norma ir laikotarpis, už kurį prašoma tų palūkanų, išskyrus atvejus, kai pagal kilmės valstybės narės teisės aktus prie pagrindinės sumos automatiškai pridedamos įstatymų numatytos palūkanos; d) ieškinio pagrindas, įskaitant aplinkybių, kuriomis grindžiamas reikalavimas ir, jei tai taikoma, reikalaujam[ų] palūkan[ų], apibūdinimas [aprašymą]; e) reikalavimą pagrindžiančių įrodymų apibūdinimas [aprašymas]; f) jurisdikcijos pagrindai; ir g) tarptautinis bylos pobūdis pagal 3 straipsnį. <…>“

17. Reglamento Nr. 1896/2006 8 straipsnis „Prašymo nagrinėjimas“ suformuluotas taip: „Teismas, kuriam pateiktas prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą, kuo greičiau, remdamasis prašymo forma, išnagrinėja, ar įvykdyti 2, 3, 4, 6 ir 7 straipsniuose nustatyti reikalavimai ir ar reikalavimas atrodo pagrįstas. Toks nagrinėjimas gali būti atliekamas taikant automatizuotą procedūrą.“

18. To reglamento 9 straipsnyje „Papildymas ir trūkumų pašalinimas“ nustatyta: „1. Jei 7 straipsnyje nustatyti reikalavimai neįvykdyti, išskyrus atvejus, kai reikalavimas yra akivaizdžiai nepagrįstas arba prašymas yra nepriimtinas, teismas suteikia ieškovui galimybę papildyti prašymą arba pašalinti jo trūkumus. Teismas naudoja II priede pateiktą B standartinę formą. 2. Kai teismas prašo, kad ieškovas papildytų prašymą ar pašalintų jo trūkumus, jis nurodo terminą, kurį pagal aplinkybes laiko tinkamu. Teismas gali savo nuožiūra pratęsti šį terminą.“

19. To reglamento 10 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad jei 8 straipsnyje nustatyti reikalavimai yra įvykdyti tik dėl reikalavimo dalies, teismas apie tai praneša ieškovui. Jam siūloma sutikti arba nesutikti su pasiūlymu dėl Europos mokėjimo įsakymo teismo nustatytai sumai išdavimo. Pagal minėto reglamento 10 straipsnio 2 dalį ieškovui sutikus su teismo pasiūlymu, teismas išduoda mokėjimo įsakymą dėl tos reikalavimo dalies, su kuria sutiko ieškovas. To nulemtas pasekmes likusiai pradinio reikalavimo daliai reglamentuoja nacionalinė teisė.

20. Reglamento Nr. 1896/2006 11 straipsnio 3 dalyje nustatyta: „Prašymo atmetimas nekliudo ieškovui tęsti su reikalavimu susijusį procesą, pateikiant naują prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą arba pagal kitą procedūrą, taikomą pagal valstybės narės teisę.“

21. Aptariamo reglamento 12 straipsnyje „Europos mokėjimo įsakymo išdavimas“ nustatyta: „1. Jeigu įvykdyti 8 straipsnyje minimi reikalavimai, teismas kuo greičiau ir paprastai per 30 dienų nuo prašymo pateikimo, išduoda Europos mokėjimo įsakymą naudodamas V priede pateiktą E standartinę formą. Į 30 dienų laikotarpį neįskaičiuojamas laikas, kai ieškovas papildo prašymą, pašalina jo trūkumus ar jį iš dalies pakeičia. 2. Europos mokėjimo įsakymas išduodamas kartu su prašymo formos kopija. Jame nenurodoma informacija, kurią ieškovas pateikė A formos 1 ir 2 priedėliuose. <…> 4. Europos mokėjimo įsakyme atsakovui pranešama, kad: a) įsakymas išduotas remiantis vien ieškovo pateikta informacija, kurios teismas nepatikrino; b) įsakymas taps vykdytinas, jei teismui pagal 16 straipsnį nebus pateiktas prieštaravimo pareiškimas; c) jei pateiktas prieštaravimo pareiškimas, teismo procesas tęsiamas kilmės valstybės narės kompetentinguose teismuose, laikantis įprasto civilinio proceso taisyklių, išskyrus atvejus, kai ieškovas aiškiai nurodo tuo atveju nutraukti teismo procesą. <…>“

22. Pagal to reglamento 22 straipsnio 3 dalį vykdančioje valstybėje narėje Europos mokėjimo įsakymas dėl jokių priežasčių negali būti peržiūrimas iš esmės.

23. Remiantis to paties reglamento 26 straipsniu visus procesinius klausimus, kurie Reglamente Nr. 1896/2006 konkrečiai nenagrinėjami, reglamentuoja nacionalinės teisės aktai.

24. Galiausiai A standartinėje formoje, pateikiamoje to reglamento I priede, yra įvairių skilčių, kurias ieškovas turi užpildyti. Nagrinėjamu atveju atkreiptinas dėmesys į šias skiltis: 6 („Pagrindinis reikalavimas“), 7 („Palūkanos“), 8 („Sutartinės netesybos“), 9 („Išlaidos“), 10 („Turimi reikalavimą pagrindžiantys įrodymai“) ir 11 („Papildomi pareiškimai ir kita informacija“).

Ispanijos teisė

25. Ley 1/2000, de 7 de enero 2000, de Enjuiciamiento Civil ( 4 ) (2000 m. sausio 7 d. Civilinio proceso įstatymas Nr. 1/2000, toliau – LEC) dvidešimt trečioje baigiamojoje nuostatoje, susijusioje su priemonėmis, skirtomis Reglamentui Nr. 1896/2006 taikyti Ispanijoje, būtent jos 2 ir 11 dalyse, nurodyta: „2. Prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą pateikiamas užpildant A formą, pateiktą Reglamento (EB) Nr. 1896/2006 I priede; jokių dokumentų pateikti nereikia, o jeigu jie pateikiami, pripažįstami nepriimtinais. <…> 11. Procesinius klausimus, susijusius su Europos mokėjimo įsakymo išdavimu, kurie neaptarti Reglamente Nr. 1896/2006, reglamentuoja [LEC] nuostatos, susijusios su mokėjimo įsakymo procedūra.“

26. LEC 815 straipsnio 4 dalyje nustatyta: „Jei skolinis reikalavimas grindžiamas verslininko ir vartotojo arba naudotojo sudaryta sutartimi, Letrado de la Administración de Justicia (teismo pareigūnas), prieš išduodamas mokėjimo įsakymą, informuoja apie tai teismą, kad šis galėtų įvertinti bet kurios sąlygos, kuria grindžiamas reikalavimas arba kuria remiantis nustatoma mokėtina suma, galimą nesąžiningumą. Teismas savo iniciatyva patikrina, ar kuri nors iš sąlygų, kuriomis grindžiamas prašymas arba kuriomis remiantis nustatoma mokėtina suma, gali būti laikoma nesąžininga. Jeigu jis mano, kad kuri nors sąlyga gali būti laikoma nesąžininga, išklauso šalis per penkias dienas. Išklausęs šalis, teismas per kitas penkias dienas priima sprendimą nutarties forma. Šioje procedūroje advokatui ar atstovui dalyvauti nėra privaloma. Jeigu teismas nustato, kad kuri nors iš sutarties sąlygų yra nesąžininga, priimamoje nutartyje nustatomos tokios išvados pasekmės: arba pripažįstama, kad reikalavimas nepagrįstas, arba nurodoma tęsti procedūrą netaikant sąlygų, kurios pripažintos nesąžiningomis. Jei teismas konstatuoja, kad nėra nesąžiningų sąlygų, jis tai nurodo savo sprendime, o Letrado de la Administración de Justicia išduoda prieš skolininką nukreiptą įsakymą dėl mokėjimo, kaip tai nustatyta 1 dalyje. Bet kuriuo atveju dėl išduoto įsakymo gali būti tiesiogiai pateiktas apeliacinis skundas.“

Pagrindinės bylos, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

Byla C-453/18

27. Bondora AS (toliau – Bondora) yra komercinė bendrovė, kuri su vartotoju Carlos V. C. sudarė paskolos sutartį. 2018 m. kovo 21 d. ši bendrovė Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (Vigo pirmosios instancijos teismas Nr. 11, Ispanija) pateikė prašymą išduoti prieš šį vartotoją nukreiptą Europos mokėjimo įsakymą dėl 755,27 EUR sumos.

28. Kadangi Bondora pateiktas skolinis reikalavimas buvo grindžiamas su vartotoju sudaryta paskolos sutartimi, pagal LEC 815 straipsnio 4 dalį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdamas patikrinti, ar šioje sutartyje nėra nesąžiningų sąlygų, paprašė Bondora pateikti skolinį įsipareigojimą, kuriuo grindžiamas reikalavimas, patvirtinančius dokumentus.

29. Bondora atsisakė pateikti šiuos dokumentus, remdamasi tuo, kad, pirma, pagal LEC dvidešimt trečios baigiamosios nuostatos 2 dalį pateikiant prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą nereikia pateikti dokumentų tam skoliniam reikalavimui pagrįsti ir, antra, Reglamento Nr. 1896/2006 8 ir 12 straipsniuose nėra jokios nuorodos į dokumentus dėl Europos mokėjimo įsakymo išdavimo.

30. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, taip aiškinant pirmesniame punkte minėtas nuostatas gali kilti sunkumų, kai skolinis įsipareigojimas, kurį reikalaujama įvykdyti, yra grindžiamas su vartotoju sudaryta sutartimi.

31. Iš tikrųjų nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šį prašymą pateikęs teismas pažymėjo, kad dabartinės redakcijos LEC 815 straipsnio 4 dalis buvo priimta atsižvelgiant į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pirmiausia į Sprendimą Banco Español de Crédito ( 5 ), kuriame patvirtinta būtinybė vykstant nacionalinei mokėjimo įsakymo procedūrai ex officio patikrinti sąlygų sąžiningumą.

32. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Bondora atsisakymas pateikti jos skolinį reikalavimą pagrindžiančius dokumentus remiantis LEC dvidešimt trečios baigiamosios nuostatos 2 dalimi lemia tai, kad teismas, į kurį kreiptasi, negali įvykdyti kontrolės, kurią pagal šio įstatymo 815 straipsnio 4 dalį jis privalo atlikti, gavęs su vartotoju susijusį prašymą išduoti mokėjimo įsakymą.

33. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar Direktyvos [93/13] 7 straipsnio 1 dalį ir su ja susijusią jurisprudenciją reikia aiškinti taip, kad pagal šį direktyvos straipsnį draudžiama nacionalinės teisės norma, kaip antai [LEC] dvidešimt trečios baigiamosios nuostatos [2 dalis], kurioje nustatyta, kad paduodant prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą nereikia pateikti dokumentų, o jeigu jie pateikiami, pripažįstami nepriimtinais? 2. Ar Reglamento [Nr. 1896/2006] 7 straipsnio 2 dalies e punktą reikia aiškinti taip, kad ši nuostata nedraudžia [teismui] iš kredito įstaigos reikalauti dokumentų, kuriais ji grindžia savo reikalavimą dėl vartojimo kredito sutarties, sudarytos tarp verslininko ir vartotojo, jeigu jis mano, kad būtina išnagrinėti dokumentą [šiuos dokumentus], siekiant išsiaiškinti, ar šalių sudarytoje sutartyje yra nesąžiningų sąlygų, ir taip paisyti Direktyvos [93/13] nuostatų ir su jomis susijusios jurisprudencijos?“

Byla C-494/18

34. Šios bylos faktinės aplinkybės tokios, kad ta pati bendrovė (Bondora) sudarė paskolos sutartį su kitu vartotoju XY. 2018 m. gegužės 17 d.Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (Barselonos pirmosios instancijos teismas Nr. 20, Ispanija) ji pateikė prašymą išduoti prieš XY nukreiptą Europos mokėjimo įsakymą dėl 1818,66 EUR sumos.

35. A standartinėje formoje (pateikiamoje Reglamento Nr. 1896/2006 I priede) Bondora nurodė, kad XY yra vartotojas ir kad ji turi paskolos sutartį, kuria grindžiamas reikalavimas ir skolos dydžio apskaičiavimas. Bondora taip pat paprašė nutraukti procedūrą, jei šis vartotojas nuspręstų pateikti prieštaravimo pareiškimą.

36. Konstatavęs, kad viena iš bylos šalių yra vartotojas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė Bondora užpildyti A formos 11 skiltį „Papildomi pareiškimai ir kita informacija“, išsamiai nurodant, kaip apskaičiuota skolos suma, ir išdėstant sutarties sąlygas, pagal kurias reikalaujama sumokėti šią sumą.

37. Bondora atsisakė pateikti šią informaciją, teigdama, kad pagal Reglamento Nr. 1896/2006 7 straipsnio 2 dalį neprivalo pateikti daugiau įrodymų savo skoliniam reikalavimui pagrįsti. Iš tikrųjų pagal LEC dvidešimt trečios baigiamosios nuostatos 2 dalį pateikiant prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą dokumentų, pagrindžiančių skolinį reikalavimą, pateikti nereikia. Ši bendrovė taip pat teigė, kad kiti teismai jau yra patenkinę panašius prašymus išduoti mokėjimo įsakymą, nereikalavę, kad ji įvykdytų papildomas sąlygas.

38. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl Reglamento Nr. 1896/2006 aiškinimo atsižvelgiant į būtinybę užtikrinti vartotojų apsaugą ir Teisingumo Teismo jurisprudenciją ( 6 ). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, išduodant su vartotoju susijusį Europos mokėjimo įsakymą visai nepatikrinus, ar esama nesąžiningų sąlygų, gali būti pažeistas reikalavimas užtikrinti vartotojų apsaugą, taigi Chartijos 38 straipsnis ir ESS 6 straipsnio 1 dalis.

39. Prašymą priimti prejudicinį spendimą pateikęs teismas taip pat teigia, kad pagal Chartijos 38 straipsnį, ESS 6 straipsnio 1 dalį ir Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį nedraudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai LEC dvidešimt trečios baigiamosios nuostatos 2 dalis, jeigu ja remdamasis teismas gali susipažinti su sutarties sąlygomis, kad galėtų savo iniciatyva patikrinti, ar joje nėra nesąžiningų sąlygų.

40. Priešingai, jei pagal Reglamentą Nr. 1896/2006 neleidžiama reikalauti pateikti patikslinimų siekiant patikrinti, ar nėra nesąžiningų sąlygų, šis reglamentas laikytinas prieštaraujančiu ESS 6 straipsnio 1 daliai ir Chartijos 38 straipsniui.

41. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar nacionalinės teisės norma, kaip [antai] [LEC] dvidešimt trečios baigiamosios nuostatos 4 dalis, pagal kurią neleidžiama pateikti ir prašyti pateikti sutartį bei paaiškinimą, kaip apskaičiuota skola, kai atsakovas yra vartotojas, ir yra požymių, kad reikalaujamos sumos gali būti grindžiamos nesąžiningomis sąlygomis, atitinka [Chartijos] 38 straipsnį, [ESS] 6 straipsnio 1 dalį ir [Direktyvos 93/13] 6 straipsnio 1 dalį bei 7 straipsnio 1 dalį? 2. Ar prašymas, kad pareiškėjas A standartinės formos 11 skiltyje nurodytų reikalaujamos skolos apskaičiavimą, kai reikalavimai nukreipti prieš vartotoją, atitinka [Reglamento Nr. 1896/2006] 7 straipsnio 2 dalies d punktą? Taip pat, ar šią nuostatą atitinka prašymas toje pačioje 11 skiltyje išdėstyti sutarties sąlygas, kuriomis grindžiamas prieš vartotoją nukreiptas reikalavimas, viršijantis pagrindinį sutarties dalyką, kad būtų galima nustatyti, ar tos sąlygos sąžiningos? 3. Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą būtų neigiamas, šis teismas Europos Sąjungos Teisingumo Teismo prašo išaiškinti, ar pagal dabartinę Reglamento Nr. 1896/2006 redakciją prieš išduodamas Europos mokėjimo įsakymą teismas gali savo iniciatyva patikrinti, ar sutartyje su vartotoju nėra nesąžiningų sąlygų, ir, jei taip, kuria nuostata remiantis tai galima atlikti? 4. Tuo atveju, jei pagal dabartinę Reglamento Nr. 1896/2006 redakciją prieš išduodamas Europos mokėjimo įsakymą teismas negali savo iniciatyva patikrinti, ar sutartyje su vartotoju nėra nesąžiningų sąlygų, šis teismas Europos Sąjungos Teisingumo Teismo prašo nuspręsti dėl to reglamento galiojimo atsižvelgiant į Chartijos 38 straipsnį ir [ESS] 6 straipsnio 1 dalį.“

Procesas Teisingumo Teisme

42. 2018 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi šios abi bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė proceso dalis. Vėliau šios dvi bylos liko sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas.

43. Rašytines pastabas pateikė Ispanijos, Latvijos ir Vengrijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija, Taryba ir Europos Parlamentas.

44. Šalims nepageidavus, kad būtų surengtas teismo posėdis, Teisingumo Teismas, remdamasis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalimi, nusprendė jo nerengti.

Analizė

Pirminės pastabos dėl šiose bylose taikytinų teisės aktų

45. Prieš pradedant nagrinėti nacionalinio teismo pateiktus prejudicinius klausimus reikia nustatyti, ar šiose bylose taikytini Direktyva 93/13 ir Reglamentas Nr. 1896/2006.

46. Dėl Direktyvos 93/13 pažymėtina, kad ji taikoma verslininko su vartotoju sudarytoms sutartimis (tos direktyvos 1 straipsnio 1 dalis).

47. Nagrinėjamais atvejais iš prašymuose priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos matyti, kad pagrindinės bylos susijusios su paskolos sutartimis, kuriuos bendrovė Bondora, turinti verslininko statusą, sudarė su vartotojais (Carlos V. C. ir XY). Taigi Direktyva 93/13 taikytina pagrindinėse bylose.

48. Dėl Reglamento Nr. 1896/2006 pažymėtina, kad šio reglamento taikymo sritis apibrėžta jo 2 straipsnyje, pagal kurį šis reglamentas taikomas „tarptautinio pobūdžio civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį“, išskyrus išimtis, išvardytas šio straipsnio 1, 2 ir 3 dalyse.

49. Nagrinėjamais atvejais iš prašymuose priimti prejudicinį sprendimą pateikiamos informacijos matyti, kad pagrindinės bylos susijusios su civilinėmis ir komercinėmis bylomis ir joms netaikytina nė viena iš nurodytų išimčių. Priešingai, į klausimą, ar šios bylos yra „tarptautinio pobūdžio“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 2 straipsnio 1 dalį, dar reikia atsakyti.

50. Iš tikrųjų šis aspektas nutartyse dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neaptariamas, jose nekalbama apie Bondora nuolatinės buveinės vietą.

51. Pagal Reglamento Nr. 1896/2006 3 straipsnio 1 dalį tarptautinio pobūdžio byla – tai byla, kai bent vienos iš šalių nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje nei teismas, kuriam pateiktas prašymas. Ši vieta nustatoma remiantis atitinkamomis Reglamento (ES) Nr. 1215/2012 nuostatomis ( 7 ), būtent 62 ir 63 straipsniais. Juose, be kita ko, nurodyta, kad šalies nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą turi nustatyti teismas, kuriam pateiktas prašymas.

52. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai turi nustatyti, ar įvykdyta Reglamento Nr. 1896/2006 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta sąlyga. Tačiau iš pirmo žvilgsnio, remiantis mano atliktomis paieškomis, Bondora, atrodo, yra bendrovė, kurios registruota buveinė – Estijoje ir kuri įtraukta į šios valstybės narės juridinių asmenų registrą. Taigi a priori atrodo, kad minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta sąlyga yra įvykdyta.

53. Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai turės įgyvendinti nagrinėjamais atvejais taikytinuose Sąjungos antrinės teisės aktuose nustatytus reikalavimus. Kadangi Reglamentas Nr. 1896/2006 ir Direktyva 93/13 yra antrinės teisės aktai, ir, konkrečiau kalbant, teisėkūros procedūra priimti aktai (kaip tai suprantama pagal SESV 289 straipsnį), kurie yra lygiaverčiai teisės normų hierarchijoje ( 8 ), ir dėl to, kad pagal jokią šio reglamento nuostatą šios direktyvos taikymas nėra aiškiai nei atmetamas, nei ribojamas, reikia kartu aiškinti šiuos du teisės aktus, siekiant nustatyti, ar įmanomas darnus jų aiškinimas.

54. Toliau šioje išvadoje kartu analizuosiu bylose C‑453/18 ir C‑494/18 pateiktus pirmuosius ir antruosius klausimus, taip pat trečiąjį klausimą, pateiktą byloje C‑494/18, paskui išnagrinėsiu ketvirtąjį klausimą, pateiktą byloje C‑494/18.

Dėl pirmųjų ir antrųjų klausimų, pateiktų bylose C‑453/18 ir C‑494/18, ir dėl trečiojo klausimo, pateikto byloje C‑494/18

55. Šiais prejudiciniais klausimais prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai iš esmės siekia sužinoti: – ar nacionalinis teismas, kuriam pateiktas prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą, susijusį su verslininko ir vartotojo sutartimi, gali savo iniciatyva patikrinti, ar atitinkamos sutarties sąlygos nėra nesąžiningos, kaip reikalaujama pagal Direktyvos 93/13 6 ir 7 straipsnius, išaiškintus Teisingumo Teismo, atsižvelgiant į Chartijos 38 straipsnį ir ESS 6 straipsnio 1 dalį, – ar šiuo tikslu teismas, į kurį kreiptasi, gali, remdamasis Reglamento Nr. 1896/2006 9 straipsnio 1 dalimi, aiškinama atsižvelgiant į to reglamento 7 straipsnio 2 dalies d ir e punktus, reikalauti, kad ieškovas išdėstytų sutarties sąlygas, kuriomis grindžiamas jo prašymas, arba pateiktų sutarties, kuria grindžiamas skolinis reikalavimas, kopiją, kad galėtų atlikti minėtą patikrinimą, ir dėl tos priežasties, – ar pagal minėtas Reglamento Nr. 1896/2006 nuostatas draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai aptariamas pagrindinėse bylose, kuriame nustatyta, kad ieškovo pateikti papildomi dokumentai, pavyzdžiui, sutarties, pagrindžiančios nurodytą skolinį įsipareigojimą, kopija, laikomi nepriimtinais.

56. Siekiant atsakyti į šį trilypį klausimą, pirmiausia reikia išnagrinėti Chartijos 38 straipsnyje, Direktyvos 93/13 6 ir 7 straipsniuose bei Teisingumo Teismo jurisprudencijoje įtvirtintus principus, susijusius su teismo iniciatyva būtent nagrinėjant prašymus išduoti mokėjimo įsakymą pagal nacionalinę teisę, paskui – šių principų perkėlimą į Reglamento Nr. 1896/2006 kontekstą, atsižvelgiant į šių teisės aktų formuluotę, kontekstą ir tikslus ( 9 ).

Chartijos 38 straipsnyje įtvirtinto principo priminimas

57. Pažymiu, jog Chartijos 38 straipsnyje nustatyta, kad Sąjungos politika užtikrina aukštą vartotojų apsaugos lygį. ESS 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „Sąjunga pripažįsta <…> Chartijoje <…> išdėstytas teises, laisves ir principus“ ir kad Chartija turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sutartys.

58. Pagal Chartijos išaiškinimus ( 10 ) jos 38 straipsnyje nustatytas principas grindžiamas SESV 169 straipsniu. Pagal pastarąjį straipsnį siekdama remti vartotojų interesus ir užtikrinti vartotojų aukšto lygio apsaugą Sąjunga padeda, be kita ko, užtikrinti vartotojų ekonominių interesų apsaugą.

Teismo iniciatyva atsižvelgiant į Direktyvą 93/13 ir Teisingumo Teismo jurisprudenciją

– Bendrieji principai

59. Direktyvos 93/13 6 ir 7 straipsniais siekiama dviejų tikslų. Viena vertus, užkirsti kelią tam, kad vartotojai būtų saistomi nesąžiningų sąlygų (kaip antai apibrėžtų šioje direktyvoje) ir, kita vertus, atgrasyti verslininkus nuo tokių sąlygų įtraukimo į su vartotojais sudaromas sutartis.

60. Dėl šių nuostatų per pastaruosius dvidešimt metų suformuota gausi jurisprudencija. Reikia glaustai išnagrinėti toje jurisprudencijoje padarytas išvadas, turinčias reikšmės mano analizei ( 11 ).

61. Pagal jurisprudenciją, suformuotą nuo 2000 m. ( 12 ), Direktyvoje 93/13 nustatyta apsaugos sistema pagrįsta mintimi, kad vartotojo padėtis nepalankesnė nei verslininko tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informacijos lygio, o tai reiškia, kad vartotojas turi sutikti su verslininko iš anksto nustatytomis sąlygomis ir neturi galimybės daryti įtakos jų turiniui.

62. Teisingumo Teismo teigimu, siekiant užtikrinti apsaugą, kurios siekiama Direktyva 93/13, tarp vartotojo ir verslininko esanti nelygybė gali būti kompensuota tik pozityviu, su sutarties šalimis nesusijusiu įsikišimu ( 13 ).

63. Atsižvelgdamas būtent į šiuos argumentus Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinis teismas, vykdydamas jam tenkančias funkcijas, pagal Direktyvos 93/13 nuostatas turi savo iniciatyva įvertinti, ar sutarties sąlyga nesąžininga, ir taip atsverti tarp vartotojo ir verslininko esantį teisių ir pareigų pusiausvyros nebuvimą ( 14 ), kai tik jam tampa žinomos „šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir faktinės aplinkybės“ ( 15 ). Šiuo tikslu teismas turi galėti savo iniciatyva imtis tyrimo priemonių, kad nustatytų, ar sutartyje, kuri yra jo nagrinėjamos bylos dalykas, esanti sąlyga patenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį ( 16 ).

64. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją šios nacionaliniam teismui tenkančios pareigos turi būti laikomos būtinomis siekiant vartotojui užtikrinti veiksmingą apsaugą, atsižvelgiant į realią galimybę, kad vartotojas nežinos savo teisių ar susidurs su jų įgyvendinimo sunkumais ( 17 ).

65. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pabrėžė, kad Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis yra imperatyvi nuostata ir laikytina lygiaverte nacionalinės teisės normoms, kurios vidaus teisės sistemoje priskiriamos prie viešosios tvarkos normų kategorijos ( 18 ).

– Taikymas vykstant nacionalinėms mokėjimo įsakymo procedūroms

66. Pirma priminti principai taikomi vykstant pagreitintoms ar supaprastintoms procedūroms, kaip antai nacionalinei mokėjimo įsakymo procedūrai ( 19 ).

67. Ši procedūra leidžia kreditoriui greitai ir be didelių formalumų gauti vykdomąjį dokumentą neginčijamiems reikalavimams. Nors tiksli tvarka atskirose šalyse skiriasi, vis dėlto iš esmės tai yra procedūra, per kurią nevyksta šalių teisminiai ginčai dėl bylos esmės, išskyrus atvejį, kai tai inicijuoja skolininkas, pateikdamas prieštaravimą. Šis procesinės iniciatyvos perdavimas atsakovui (pranc. inversion du contentieux) reiškia, kad mokėjimo įsakymo adresatas turi pradėti rungimosi procesą, kad šis įsakymas netaptų vykdomasis ( 20 ).

68. Taigi pagal mokėjimo įsakymo išdavimo sistemą didelė atsakomybė tenka atsakovui. Iš tikrųjų šis procesinės iniciatyvos perdavimas atsakovui reiškia, kad rungimosi principu grindžiama procedūra yra atidedamojo ir sąlyginio pobūdžio, nes priklauso nuo to, ar atsakovas pateikia prieštaravimo pareiškimą. Nesant tokio pareiškimo, ši procedūra nevykdoma. Nors ši sistema turi didelių privalumų, nes leidžia spręsti klausimus veiksmingai ir greitai, vis dėlto ji lemia tai, kad atsakovo procesinė padėtis tampa nepalanki, juo labiau jeigu jis yra silpnesnė šalis, kaip antai vartotojas, kurį gali sugluminti faktas, kad jis turi inicijuoti tokią procedūrą ( 21 ).

69. Prieš pradedant Teisingumo Teismo šiuo klausimu suformuotos jurisprudencijos analizę pateiktina pirminė pastaba, susijusi su Sąjungoje taikomomis mokėjimo įsakymo procedūromis.

70. Įvairiose valstybėse narėse paprastai taikomos dviejų rūšių mokėjimo įsakymo procedūros ( 22 ): nagrinėjant dokumentus (arba pateikiant įrodymus) vykdomos procedūros ( 23 ) ir nenagrinėjant dokumentų (arba nepateikiant įrodymų) vykdomos procedūros ( 24 ).

71. Vykstant būtent nacionalinei mokėjimo įsakymo procedūrai, vykdomai nagrinėjant dokumentus, Teisingumo Teismas – pirmą kartą – turėjo nuspręsti dėl teismo pareigos prieš atsakovui pateikiant prieštaravimo pareiškimą savo iniciatyva nustatyti, ar sutarties sąlygos nėra nesąžiningos. Toks buvo bylos Banco Español de Crédito dalykas ( 25 ).

72. Priminęs pirma nurodytus bendruosius principus Teisingumo Teismas pažymėjo, kad pagal valstybių narių procesinės autonomijos principą nacionalinių mokėjimo įsakymų procedūrų tvarkai taikoma šių valstybių vidaus teisė. Tačiau vadovaujantis suformuota jurisprudencija šią procesinę autonomiją riboja reikalavimas laikytis lygiavertiškumo ( 26 ) ir veiksmingumo ( 27 ) principų.

73. Dėl veiksmingumo principo Teisingumo Teismas priminė, kad kiekvieną atvejį reikia nagrinėti atsižvelgiant į atitinkamos nuostatos svarbą visam procesui, į proceso eigą ir jo ypatumus įvairiose nacionalinėse institucijose ( 28 ).

74. Išnagrinėjęs Ispanijos mokėjimo įsakymo išdavimo tvarkos ypatumus ir atsižvelgdamas pirmiausia į termino, per kurį atsakovas gali pateikti prieštaravimo pareiškimą, trumpumą (dvidešimt dienų) Teisingumo Teismas konstatavo, kad procesinė sistema, neleidžianti teismui, kuriam pateiktas prašymas išduoti mokėjimo įsakymą, nei in limine litis, nei jokiu kitu proceso metu savo iniciatyva įvertinti verslininko ir vartotojo sutartyje nustatytų sąlygų sąžiningumo, nesant vartotojo pateikto prieštaravimo pareiškimo, nors teismas jau turi visus tam reikalingus teisinius ir faktinius duomenis, gali „pakenkti Direktyva 93/13 nustatytos apsaugos veiksmingumui“ ( 29 ).

75. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas nusprendė, jog, atsižvelgiant į visą Ispanijos teisėje nustatytos mokėjimo įsakymo procedūros eigą ir ypatumus, esama didelės rizikos, kad „atitinkami vartotojai nepateiks reikalaujamo prieštaravimo [arba] dėl ypač trumpo šiam tikslui numatyto termino, arba [dėl to, kad] jie gali būti atgrasyti gintis dėl išlaidų, kurių patirtų kreipdamiesi į teismą, palyginti su ginčijamos skolos suma, arba dėl to, kad jie nežino ar nesuvokia savo teisių apimties, arba dėl pardavėjų ar tiekėjų [verslininkų] pateikto prašymo dėl įsakymo riboto turinio ir todėl dėl neišsamios jų turimos informacijos“ ( 30 ).

76. Taigi Teisingumo Teismas nustatė labai naudingus kriterijus, taikytinus atliekant analizę, kai siekiama nustatyti grėsmę apsaugos, kuria vartotojai turi galėti naudotis pagal Direktyvą 93/13, veiksmingumui ( 31 ). Po to sprendimo priėmimo Ispanija iš dalies pakeitė savo teisės aktus. Tai lėmė dabartinę LEC 815 straipsnio 4 dalies formuluotę, kuria šiose bylose remiasi prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai.

77. Teisingumo Teismas papildė savo analizę Sprendime Finanmadrid EFC, pagal kurį Direktyvą 93/13 reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiamos „tokios nacionalinės teisės nuostatos <…>, pagal kurias teismas, į kurį kreiptasi dėl mokėjimo įsakymo vykdymo, negali ex officio vertinti pardavėjo ar tiekėjo [verslininko] ir vartotojo sudarytoje sutartyje esančios sąlygos nesąžiningumo, jeigu institucija, kuriai teikiamas pareiškimas dėl mokėjimo įsakymo išdavimo, neturi įgaliojimų atlikti tokio vertinimo“ ( 32 ).

78. Sprendimas Profi Credit Polska ( 33 ) leido Teisingumo Teismui patikslinti savo požiūrį sprendžiant dėl pagal nacionalinę teisę vykstančios procedūros, kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nežinojo faktinių ir teisinių aplinkybių, būtinų siekiant įvertinti, ar sutarties sąlygos, kuriomis grindžiamas prašymas, nėra nesąžiningos ( 34 ). Toks vertinimas galėjo būti atliktas tik tuo atveju, jei vartotojas būtų pateikęs prieštaravimo pareiškimą.

79. Šiame sprendime Teisingumo Teismas pripažino, kad pagal „Direktyvą [93/13] vartotojui suteiktų teisių veiksmingą apsaugą galima užtikrinti tik tuomet, kai pagal nacionalinę proceso sistemą, vykstant mokėjimo įsakymo išdavimo procedūrai arba mokėjimo įsakymo vykdymo procedūrai [nacionalinis teismas] gali ex officio patikrinti, ar atitinkamoje sutartyje nėra nesąžiningų sąlygų“ ( 35 ). Pagal nacionalinę teisę vykstanti ginčijama procedūra turi būti „vertinama kaip visuma, įskaitant tiek pirmąjį etapą iki prieštaravimo pateikimo, tiek tolesnį antrąjį etapą“ ( 36 ).

80. Priminęs procesinės autonomijos ir veiksmingumo principus, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad vartotojai turi turėti „galimybę <…> pareikšti prieštaravimą laikydamiesi pagrįstų procedūrinių reikalavimų taip, kad tokių [jų] teisių įgyvendinimui nebūtų taikomos sąlygos, visų pirma susijusios su terminais arba išlaidomis, trukdančiomis įgyvendinti Direktyva 93/13 suteikiamas teises“ ( 37 ).

81. Tuo remdamasis Teisingumo Teismas, priminęs šios išvados 75 punkte nurodytus analizės kriterijus, nusprendė, kad pagal Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį draudžiami nacionalinės teisės aktai, „kurie leidžia išduoti mokėjimo įsakymą <…>, kai teismas, kuriam pateiktas prašymas <…>, neturi įgaliojimų vertinti, ar <…> sąlygos yra nesąžiningos, nes teisės pareikšti prieštaravimą dėl tokio įsakymo įgyvendinimo tvarka neleidžia užtikrinti pagal šią direktyvą vartotojui suteikiamų teisių apsaugos“ ( 38 ).

82. Kokia išvada darytina remiantis šia jurisprudencija?

83. Mano nuomone, reikia daryti išvadą, kad teismas (galimą) sąlygų, ieškovo nurodytų grindžiant savo skolinį reikalavimą, nesąžiningumą turi galėti patikrinti prašymo išduoti mokėjimo įsakymą stadijoje, taip pat procedūros, vykdomos nenagrinėjant dokumentų (nepateikiant įrodymų), atveju, nebent atsakovas faktiškai turi galimybę kreiptis į prieštaravimo pareiškimus nagrinėjantį teismą (kitaip tariant, jei dėl taikomų procesinių taisyklių nekyla didelės rizikos, kad atitinkamas vartotojas prieštaravimo pareiškimo nepateiks) arba nebent vykdantysis teismas turi įgaliojimus tokiam patikrinimui atlikti.

84. Pats savo iniciatyva atliekamas patikrinimas, ar sąlygos nėra nesąžiningos, teismui, į kurį kreiptasi, nekelia konkrečių sunkumų nagrinėjant dokumentus vykdomos procedūros atveju, nes šis teismas turi dokumentus, kreditoriaus pateiktus prašymui pagrįsti.

85. Vis dėlto, mano manymu, išvados, padarytos remiantis pirmiau priminta jurisprudencija, taikytinos ir nenagrinėjant dokumentų vykdomoms procedūroms.

86. Iš tikrųjų antraip atitinkami vartotojai (kuriems taikomos tokios procedūros) netektų galimybės naudotis imperatyviomis Direktyvos 93/13 nuostatomis. Siekiant užtikrinti šių nuostatų veiksmingumą, reikia taikyti teleologinį jų aiškinimą. Taigi faktiškai nesant galimybės kreiptis į prieštaravimo pareiškimus nagrinėjantį teismą arba vykdančiajam teismui negalint atlikti kontrolės, procesinės taisyklės, susijusios su procedūromis, vykdomomis nenagrinėjant dokumentų, turi būti pakeistos taip, kad institucija, kuriai pateiktas prašymas išduoti mokėjimo įsakymą, galėtų paprašyti ieškovo pateikti dokumentus, susijusius su „reikalingomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis“ siekiant patikrinti, ar laikomasi Direktyvoje 93/13 nustatytų reikalavimų. Nesant tokios galimybės, šios procedūros galėtų būti laikomos neatitinkančiomis Direktyvoje 93/13 nustatytų reikalavimų.

87. Dabar reikia šiuos reikalavimus perkelti į Reglamento Nr. 1896/2006 kontekstą.

Taikymas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1896/2006 kontekstą

– Pastabos dėl Reglamento Nr. 1896/2006 genezės

88. Reglamentas Nr. 1896/2006 yra ilgo teisėkūros darbo rezultatas. Komisijos pateiktame pradiniame projekte (paskelbtame 2004 m.) buvo numatyta „paprasčiausia“ nenagrinėjant dokumentų vykdoma procedūra ( 39 ).

89. Galutinė reglamento versija daugeliu atžvilgių skiriasi nuo pradinio projekto.

90. Kaip nurodysiu toliau šioje išvadoje, Sąjungos teisės aktų leidėjas galiausiai patvirtino „mišrų“ modelį, pasižymintį ir ypatybėmis, būdingomis nenagrinėjant dokumentų vykdomoms procedūroms (pareigos iškart pateikti kitus dokumentus, nei Reglamento Nr. 1896/2006 priede pateikiama A forma, nebuvimas), ir ypatybėmis, kurios būdingesnės nagrinėjant dokumentus vykdomoms procedūroms (teismui, į kurį kreiptasi, tenkanti pareiga nustatyti, ar reikalavimas atrodo pagrįstas (žr. šio reglamento 8 straipsnį)).

– Svarbiausių Reglamento Nr. 1896/2006 nuostatų analizė

91. Perskaičius to reglamento 9 konstatuojamąją dalį ir 1 straipsnį matyti, kad reglamentu pirmiausia siekiama supaprastinti ir pagreitinti procedūras bei sumažinti išlaidas, susijusias su neginčytinų piniginių reikalavimų vykdymu, tarptautinio pobūdžio bylose. Atsižvelgiant į šiuos tikslus ir reikia aiškinti Reglamentą Nr. 1896/2006 ( 40 ).

92. To reglamento 7 straipsnyje išvardyta, ką užpildydamas A formą, be kita ko, turi nurodyti ieškovas prašymo išduoti mokėjimo įsakymą pateikimo stadijoje: i) ieškinio pagrindą, įskaitant aplinkybių, kuriomis grindžiamas reikalavimas, aprašymą, ir prireikus – prašomas sumokėti palūkanas (7 straipsnio 2 dalies d punktas); ir ii) reikalavimą pagrindžiančių įrodymų aprašymą (7 straipsnio 2 dalies e punktas) ( 41 ). Pagal minėto reglamento 8 straipsnio pirmą sakinį teismas, kuriam pateiktas toks prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą, kuo greičiau, remdamasis minėta prašymo forma, išnagrinėja, ar įvykdytos (be kita ko) 7 straipsnyje nurodytos sąlygos ir ar reikalavimas atrodo pagrįstas.

93. Doktrinoje teisingai pažymėta, kad „aprašyti įrodymus ar nieko apie juos neparašyti nereiškia didelio skirtumo“ ( 42 ). Taigi tiek atsakovas, tiek teismas, į kurį kreiptasi, turi tik labai nedaug informacijos. Šiuo klausimu pažymėtina, kad teismo atliekamas prašymo pagrįstumo įvertinimas, remiantis vien A formoje pateikiama informacija, iš pirmo žvilgsnio yra gana paviršutiniškas ( 43 ), o tai vargu ar leidžia užtikrinti veiksmingą atitinkamo vartotojo apsaugą.

94. Pagal Reglamento Nr. 1896/2006 9 straipsnio 1 dalį, jei 7 straipsnyje nustatytos sąlygos neįvykdytos, teismas suteikia ieškovui galimybę papildyti prašymą arba pašalinti jo trūkumus ( 44 ).

95. Pagal to reglamento 12 straipsnį, jeigu yra įvykdytos 8 straipsnyje nustatytos sąlygos, tas teismas išduoda Europos mokėjimo įsakymą ( 45 ). Tokiomis aplinkybėmis atsakovas turi gauti tam tikrą informaciją ( 46 ). Pirmiausia atsakovui pranešama, kad jis gali ginčyti mokėjimo įsakymą, kilmės teismui pateikdamas prieštaravimo pareiškimą, kuris turi būti išsiųstas per trisdešimt dienų nuo tos dienos, kai mokėjimo įsakymas jam buvo įteiktas.

96. Jei atsakovas prieštaravimo pareiškimo nepateikia, mokėjimo įsakymas tampa vykdytinas (Reglamento Nr. 1896/2006 18 straipsnis).

– Teismo kontrolės būtinybė pradinėje prašymo išduoti Europos mokėjimo įsakymą nagrinėjimo stadijoje

97. Kaip nurodžiau šios išvados 83 punkte, nesant aiškių nuostatų šiuo klausimu ( 47 ), reikia nustatyti, ar teismas turi atlikti kontrolę (pradinėje) prašymo išduoti mokėjimo įsakymą nagrinėjimo stadijoje, ar, priešingai, vartotojas faktiškai turi pakankamą galimybę kreiptis į prieštaravimo pareiškimus nagrinėjantį teismą, arba ar galiausiai tokią kontrolę gali atlikti vykdantysis teismas.

98. Pirmiausia reikia atmesti pastarąją galimybę: pagal Reglamento Nr. 1896/2006 22 straipsnio 3 dalį vykdančiojoje valstybėje narėje draudžiama mokėjimo įsakymą peržiūrėti iš esmės ( 48 ).

99. Dėl galimybės kreiptis į prieštaravimo pareiškimus nagrinėjantį teismą pažymėtina, kad, nors Europos Sąjungos vartotojų teisė neskirta kompensuoti „visiškam vartotojo pasyvumui“ ir nors savaime nėra ydinga tai, kad vartotojas turi pateikti prieštaravimo pareiškimą dėl mokėjimo įsakymo tam, kad būtų pradėtas antrasis procedūros etapas, kuriame teismas savo iniciatyva įvertina, ar sutarties sąlygos, kuriomis grindžiamas prašymas išduoti mokėjimo įsakymą, nėra nesąžiningos ( 49 ), vis dėlto reikia patikrinti, ar teisės pateikti prieštaravimo pareiškimą dėl mokėjimo įsakymo įgyvendinimo tvarka leidžia užtikrinti naudojimąsi teisėmis, kurias vartotojas turi, be kita ko, pagal Direktyvą 93/13 ( 50 ).

100. Kitaip tariant, ar galima tiesiog pavesti prieštaravimo pareiškimus nagrinėjančiam teismui įsikišti, be galimybės teismui, kuriam pateiktas prašymas išduoti mokėjimo įsakymą, pirma atlikti patikrinimą?

101. Šiuo klausimu pažymėtina, kad Sprendime Banco Español de Crédito ( 51 ) Teisingumo Teismo nurodyti kriterijai leidžia atlikti bendrą Reglamente Nr. 1896/2006 nustatytos procedūros vertinimą ( 52 ).

102. Ar esama didelės rizikos, kad vartotojas, prieš kurį nukreiptas toks prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą, nepateiks dėl jo prieštaravimo pareiškimo, atsižvelgdamas į šio pareiškimo pateikimo tvarką?

103. Kaip ir Komisija, manau, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai, būtent dėl, pirma, prieštaravimo pareiškimo pateikimo termino, antra, rizikos, kad vartotojas gali nežinoti savo teisių apimties ir, trečia, vartotojo turimos neišsamios informacijos.

104. Apskritai pagal Reglamento Nr. 1896/2006 koncepciją didžiausias dėmesys, atrodo, skiriamas argumentams, susijusiems su procedūros pagreitinimu ir veiksmingumu, teisinių „saugiklių“, galinčių apsaugoti atsakovą, nenaudai ( 53 ).

105. Pavyzdžiui, dėl prieštaravimo pareiškimo pateikimo termino pažymėtina, kad tai yra vienintelis terminas – trisdešimt dienų nuo mokėjimo įsakymo įteikimo ( 54 ). Palyginimui – Sprendime Banco Español de Crédito Teisingumo Teismas nurodė, kad dvidešimt dienų terminas yra „ypač trumpas“. Į šią aplinkybę reikia atsižvelgti, kaip ir į vartotojui pateikiamą informaciją (prie to dar grįšiu šios išvados 107 punkte). Šiuo klausimu bus pažymėta, kad byla Banco Español de Crédito buvo susijusi su nagrinėjant dokumentus vykdoma procedūra, kuri – dėl paties savo pobūdžio – lengviau leidžia vartotojui susipažinti su jo atžvilgiu pateiktais įrodymais, kitaip nei iš esmės nenagrinėjant dokumentų vykdoma procedūra, kuria pagrįsta Europos mokėjimo įsakymo procedūra.

106. Be to, negalima nuvertinti rizikos, kad atsakovas nežino ar nesuvokia savo teisių apimties. Klausimas, ar sutarties, kuria grindžiamas skolinis reikalavimas, sąlyga yra nesąžininga, gali būti sudėtingas, o atsakymas į šį klausimą gali nebūti akivaizdus skaitant informaciją, kurią turi vartotojas ( 55 ), juo labiau atsižvelgiant į tai, kad jis gali net nežinoti teisinės sąvokos „nesąžininga sąlyga“. Iš tikrųjų pakankamai informuotas ir protingai pastabus bei nuovokus vidutinis vartotojas neprivalo nei žinoti Direktyvos 93/13 turinio, nei juo labiau visų sąlygų, kurios gali patekti į šios direktyvos taikymo sritį ( 56 ). Šia prasme tam, kad būtų galima pateikti prieštaravimo pareiškimą, pirma būtina turėti galimybę išmanyti teisę ( 57 ). O galimybė išmanyti teisę yra dar mažesnė tuo atveju, kai asmenys jau ir taip yra įsiskolinę ir nebūtinai gali pasinaudoti teisininko paslaugomis, kad išnagrinėtų atitinkamą sutartį ir nustatytų galimą neteisėtumą ( 58 ).

107. Galiausiai reikia atsižvelgti į ribotą prašymo išduoti mokėjimo įsakymą turinį ir neišsamią informaciją, kurią šiuo atžvilgiu turi vartotojas. Kaip pažymėjau šios išvados 93 punkte, Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinkta sistema, grindžiama nenagrinėjant dokumentų vykdomos procedūros modeliu, supaprastintu reikalaujant pateikti įrodymų „aprašymą“, neleidžia užtikrinti atitinkamam vartotojui jo teisės pateikti prieštaravimo pareiškimą įgyvendinimo turint pakankamai informacijos. Iš tikrųjų informacija, kurią pateikia tiek ieškovas (užpildydamas A formą), tiek teismas, į kurį kreiptasi mokėjimo įsakymo įteikimo stadijoje, yra labai glausta ir visai neatkreipia vartotojo dėmesio į būtinybę pirmiausia patikrinti, ar sutartyje, kuria grindžiamas skolinis reikalavimas, nėra nesąžiningų sąlygų ( 59 ). Čia matyti sąsaja su mano pirma pateikta pastaba dėl galimybės išmanyti teisę, kuri yra teisės pateikti prieštaravimo pareiškimą įgyvendinimo turint pakankamai informacijos (arba atsisakymo pasinaudoti šia teise) sine qua non sąlyga.

108. Tai, kad (pagal Reglamento Nr. 1896/2006 16 straipsnio 3 dalį) prieštaravimo pareiškime nereikia nurodyti priežasčių, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės ( 60 ): nesant pakankamai informacijos dėl prieštaravimo tikslingumo, vartotojas gali susilaikyti nuo prieštaravimo pareiškimo pateikimo ir sumokėti mokėjimo įsakyme nurodytą sumą, baimindamasis, kad gali įsitraukti į teisminį procesą, kurio lemiamas išlaidas sunku numatyti ( 61 ) ir kurio baigtis nežinoma.

109. Taigi, mano nuomone, esama didelės rizikos, kad šiomis aplinkybėmis vartotojas gali susilaikyti nuo prieštaravimo pareiškimo pateikimo.

110. Šiuo atžvilgiu Reglamentą Nr. 1896/2006 galima (ir reikia) aiškinti taip, kad teismas, kuriam pateiktas prašymas išduoti mokėjimo įsakymą, yra įgaliotas savo iniciatyva patikrinti, ar sutarties sąlygos nėra nesąžiningos. Iš tikrųjų, kaip įrodysiu toliau, pripažinimas, kad teismas turi tokius įgaliojimus, leidžia užtikrinti Teisingumo Teismo išaiškintoje Direktyvoje 93/13 nustatytų reikalavimų laikymąsi, nenukrypstant nuo šio reglamento teksto ir esmės. Prieš tai įrodydama pirmiausia turiu išnagrinėti klausimą, kiek teismas, į kurį kreiptasi, gali gauti papildomos informacijos pagal šį reglamentą, kad galėtų vykdyti kontrolės įgaliojimus.

– Teismo, į kurį kreiptasi, kontrolės įgaliojimų apimtis

111. Taigi šiomis aplinkybėmis reikia atsakyti į klausimą, kokios papildomos informacijos turėtų galėti prašyti pateikti teismas, į kurį kreiptasi, ir ar galima teisėtai kreditoriaus prašyti ją pateikti pagal Reglamentą Nr. 1896/2006.

112. Darant prielaidą, kad A formos 6, 7, 8 ir 9 skiltys yra tinkamai užpildytos, pastabus teismas gali (iškart) nustatyti tam tikrus trūkumus. Iš tikrųjų praktiškai dažniausiai pasitaikančios nesąžiningos sąlygos yra susijusios su delspinigių apskaičiavimo būdu ir sutartinėmis netesybomis. Tačiau dėl visiško tikrumo teismui būtinas šių ginčijamų sutarties sąlygų tekstas. Kaip tik tokia padėtis susiklostė pagrindinėse bylose ir lėmė prašymų priimti prejudicinį sprendimą pateikimą.

113. Be to, kaip teisingai pažymėjo Komisija, sutartyje gali slypėti sąlygos, kurių nesąžiningumas išaiškėja tik perskaičius visą sutartį, dėl jų bendro poveikio.

114. A forma leidžia pateikti papildomą informaciją, be tos, kuri nurodytina minėtose skiltyse (žr. 11 skiltį).

115. Mano manymu, pagal minėto reglamento 9 straipsnio 1 dalį, siejamą su jo 7 straipsnio 2 dalies d ir e punktais ( 62 ), teismas, į kurį kreiptasi, gali prašyti ieškovo papildyti prašymą, taip pat išdėstyti visas sutarties sąlygas, nurodytas grindžiant skolinį reikalavimą, pirmiausia užpildant A formos 11 skiltį.

116. Visos sutarties pateikimas leidžia užkirsti kelią tam, kad nesąžiningas kreditorius teismo tikrinimui pateiktų savo nuožiūra parinktas sąlygas. Iš tikrųjų tokiu atveju teismui, į kurį kreiptasi, būtų sutrukdyta suprasti bendrą sutarties pusiausvyrą ir atskleisti galbūt nesąžiningą sutarties sąlygų derinio pobūdį.

117. Tokiomis aplinkybėmis dėl spartumo ir paprastumo teismas turėtų paprašyti ieškovo pateikti visos sutarties kopiją (užuot įtraukus visą sutarties tekstą į A formą naudojantis funkcija „kopijuoti ir įklijuoti“).

118. Toks Reglamento Nr. 1896/2006 nuostatų aiškinimas leidžia užtikrinti tinkamą aptariamų nuostatų aiškinimą laikantis Direktyvos 93/13 4 straipsnio, pagal kurį „sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas <…> nurodant <…> visas kitas tos sutarties <…> sąlygas [remiantis <…> visomis kitomis tos sutarties <…> sąlygomis]“ (išskirta mano).

119. Kilus abejonėms dėl prašymo pagrįstumo dėl galimo konkrečios sąlygos nesąžiningumo, teismas, remdamasis Reglamento Nr. 1896/2006 11 straipsnio 1 dalies b punktu, gali atsisakyti išduoti Europos mokėjimo įsakymą arba, vadovaudamasis šio reglamento 10 straipsniu, išduoti dalinį mokėjimo įsakymą ( 63 ).

– Atitiktis Reglamento Nr. 1896/2006 ir Direktyvos 93/13 formuluotei ir tikslams atsižvelgiant į Chartijos 38 straipsnį

120. Ar Reglamento Nr. 1896/2006 formuluotė ir tikslai leidžia pritarti pirma pasiūlytam aiškinimui?

121. Manau, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai.

122. Tiesa, galimas tam tikras prieštaravimas tarp būtinybės, kad teismas veiktų savo iniciatyva (kylančios iš Direktyvos 93/13, kaip ją išaiškino Teisingumo Teismas), ir spartos, supaprastinimo ir išlaidų mažinimo tikslų, kurių siekiama Reglamentu Nr. 1896/2006.

123. Šį prieštaravimą, kurį lemia mišrus reglamento pobūdis ir supaprastintas reikalavimas, susijęs su įrodymų apibūdinimu [aprašymu] ( 64 ), Teisingumo Teismas pabrėžė byloje Szyrocka priimtame sprendime ( 65 ). Pagal šį sprendimą Reglamento Nr. 1896/2006 7 straipsnį reikia aiškinti „taip, kad juo išsamiai reglamentuojami reikalavimai, kuriuos turi atitikti prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą“ ( 66 ).

124. Ar į tai atsižvelgiant darytina išvada, kad pagal šį sprendimą atmetama bet kokia galimybė reikalauti pateikti papildomą informaciją arba papildomus dokumentus ( 67 ), pirmiausia siekiant patikrinti (galbūt) nesąžiningą sutarties sąlygų, nurodytų grindžiant prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą, pobūdį?

125. Mano manymu, toks Sprendimo Szyrocka ( 68 ) aiškinimas būtų klaidingas.

126. Iš tikrųjų tas sprendimas grindžiamas tokiais argumentais: galėtų būti sukliudyta įgyvendinti minėtu reglamentu siekiamą tikslą, jei valstybės narės nacionalinės teisės aktuose apskritai galėtų nustatyti papildomas sąlygas, kurias turi atitikti prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą. Iš tiesų dėl tokių sąlygų būtų ne tik nustatyti įvairiose valstybėse narėse skirtingi tokiam prašymui taikomi reikalavimai, bet ir Europos mokėjimo išdavimo procedūra taptų sudėtingesnė, ilgesnė ir lemianti didesnes išlaidas ( 69 ).

127. Nagrinėjamais atvejais dėl nesąžiningų sąlygų su vartotojais sudarytose sutartyse pažymėtina, kad teismo kontrolės įgaliojimai numanomai ir būtinai kyla iš Teisingumo Teismo išaiškintos Direktyvos 93/13. Taigi kalbama apie reikalavimą, kylantį tiesiogiai iš Sąjungos teisės, o ne apie papildomą reikalavimą, kurį savavališkai nustatytų valstybė narė ir kuris galėtų lemti nesuderinamus skirtumus tarp valstybių narių. Dėl tos pačios priežasties toks reikalavimas nekliudo nei Reglamentu Nr. 1896/2006 nustatytos procedūros savarankiškumui, nei jos nuspėjamumui, nei vienodam jos taikymui ( 70 ).

128. Be to, įgaliojimas prašyti pateikti sutarties kopiją iš esmės nekliudo siekti spartos, supaprastinimo ir išlaidų mažinimo tikslų, nurodytų Reglamento Nr. 1896/2006 1 straipsnyje ( 71 ).

129. Teismas, į kurį kreiptasi, turi įgaliojimus reikalauti pateikti papildomą informaciją pagal Reglamento Nr. 1896/2006 9 straipsnį. Šie įgaliojimai apima prašymą pateikti sutarties kopiją. Konkrečiau kalbant, dėl (paties) sutarties kopijos pateikimo procedūra netampa nepagrįstai sudėtinga.

130. Iš tikrųjų (a priori) šiandien nėra nieko lengviau, kaip nukopijuoti dokumentą ir nusiųsti jį elektroniniu paštu. Taigi, jei teismas, gavęs prašymą išduoti mokėjimo įsakymą, kreditoriaus to paprašytų, šis turėtų galėti tai padaryti nedelsdamas, nesunkiai ir iš esmės nepatirdamas išlaidų ( 72 ). Tokia išvada suderinama su procedūros skaitmeninimu ( 73 ).

131. Be to, kadangi teismo vykdoma kontrolė griežtai apribota patikrinimu, ar nurodytos sąlygos prima facie nėra nesąžiningos (vertinant, ar prašymas atrodo pagrįstas), dėl tokios išvados neturėtų labai pailgėti šio prašymo nagrinėjimas, juo labiau jei tai yra vartotojų teisės srities bylas nagrinėjantis teismas.

132. Taip pat pažymėtina, kad siūloma daryti išvada leidžia ir užtikrintai siekti Direktyvoje 93/13 nustatytų tikslų atsižvelgiant į Chartijos 38 straipsnį.

133. Ši išvada užtikrina veiksmingą vartotojų apsaugą, leisdama teismui atsisakyti išduoti mokėjimo įsakymą (arba išduoti dalinį mokėjimo įsakymą), jei nurodytos sutarties sąlygos iš pirmo žvilgsnio atrodo nesąžiningos ( 74 ). Ši išvada atitinka ir atgrasymo tikslą, nurodytą Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje, atgrasydama nuo agresyvaus elgesio.

134. Iš tikrųjų pritarimas skirtingam dviejų aptariamų teisės aktų aiškinimui lemtų naudos efektą, leidžiant nesąžiningiems kreditoriams apeiti Direktyvoje 93/13 įtvirtintą privalomą sistemą ( 75 ), pasinaudojant supaprastinta Reglamente Nr. 1896/2006 nustatyta procedūra ( 76 ). Tokia išvada neleistų užtikrinti aukšto vartotojų apsaugos lygio, numatyto Chartijos 38 straipsnyje ( 77 ), pirmiausia atsižvelgiant į jų ekonominius interesus ( 78 ).

135. Pagrindinėse bylose, kaip teisingai pažymėjo Komisija, toks rezultatas būtų juo labiau absurdiškas, nes taikant nacionalinę mokėjimo įsakymo procedūrą užtikrinama geresnė vartotojo apsauga, nei vykdant Europos mokėjimo įsakymo procedūrą, nustatytą Reglamente Nr. 1896/2006 (nes minėta nacionalinė procedūra, iš dalies pakeista priėmus Sprendimą Banco Español de Crédito ( 79 ), apima teismo kontrolę savo iniciatyva prašymo išduoti mokėjimo įsakymą nagrinėjimo stadijoje ( 80 )).

136. Taip siūloma išeitis leidžia atkurti pusiausvyrą tarp verslininkų ir vartotojų, kurios siekė Sąjungos teisės aktų leidėjas ( 81 ); priešingu atveju ta pusiausvyra gali būti pažeista dėl procesinės iniciatyvos perdavimo atsakovui, kuri būdinga Reglamente Nr. 1896/2006 nustatytai procedūrai ir dėl kurios tampa dar svarbiau tinkamai informuoti teismą ir atsakovą‑vartotoją ( 82 ).

137. Galiausiai taip pat pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 1896/2006 8 ir 11 straipsnius teismas, kuriam pateiktas prašymas išduoti mokėjimo įsakymą, tenkindamas arba atmesdamas šį prašymą turi nuspręsti tik dėl to, ar jis atrodo pagrįstas.

138. Kitaip tariant, galimas prašymo atmetimas (pavyzdžiui, kilus abejonių dėl galimo nurodytų sąlygų nesąžiningumo), žinoma, nekliudo kreditoriui pasiekti, kad, jei prašymas atmetamas, jo skolinis reikalavimas būtų patenkintas pasinaudojus kitomis procedūrinėmis galimybėmis ( 83 ). Ši aplinkybė aiškiai patvirtinta Reglamento Nr. 1896/2006 1 straipsnio 2 dalyje ir 11 straipsnio 3 dalyje ( 84 ).

Išvada

139. Į pirmuosius ir antruosius klausimus, pateiktus bylose C‑453/18 ir C‑494/18, bei trečiąjį klausimą, pateiktą byloje C‑494/18, mano manymu, reikia atsakyti teigiamai.

140. Taigi nacionalinis teismas, nagrinėjantis prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą, susijusį su verslininko ir vartotojo sutartimi, yra įgaliotas savo iniciatyva patikrinti, ar atitinkamoje sutartyje nurodytos sąlygos nėra nesąžiningos, kaip reikalaujama pagal Direktyvos 93/13 6 ir 7 straipsnius, aiškinamus atsižvelgiant į Chartijos 38 straipsnį ir ESS 6 straipsnio 1 dalį.

141. Tuo remdamasis teismas, į kurį kreiptasi, pagal Reglamento Nr. 1896/2006 9 straipsnio 1 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į to reglamento 7 straipsnio 2 dalies d ir e punktus, gali reikalauti ieškovo pateikti sutartį, nurodytą grindžiant skolinį reikalavimą, siekdamas tik atlikti pirmiau minėtą patikrinimą.

142. Taigi pagal minėtas Reglamento Nr. 1896/2006 ir Direktyvos 93/13 nuostatas draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai aptariamas pagrindinėse bylose, kuriame nustatyta, kad ieškovo pateikti papildomi dokumentai, pavyzdžiui, sutarties, patvirtinančios skolinį reikalavimą, kopija, pripažįstami nepriimtinais.

Dėl ketvirtojo klausimo, pateikto byloje C‑494/18

143. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl Reglamento Nr. 1896/2006 galiojimo ir, konkrečiau kalbant, jei į pirma išnagrinėtus klausimus būtų atsakyta neigiamai, ar šis reglamentas atitinka Chartijos 38 straipsnį (ir ESS 6 straipsnį).

144. Kadangi, mano nuomone, į minėtus klausimus atsakytina teigiamai, dėl šio klausimo nuspręsti nereikia.

145. Iš tikrųjų pirmiau pasiūlytas Reglamento Nr. 1896/2006 aiškinimas leidžia suderinti jį su privaloma sistema, įtvirtinta Direktyvoje 93/13, ir užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį, numatytą Chartijos 38 straipsnyje.

Išvada

146. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Juzgado de Primera Instancia no 11 de Vigo (Vigo pirmosios instancijos teismas Nr. 11, Ispanija) ir Juzgado de Primera Instancia no 20 de Barcelona (Barselonos pirmosios instancijos teismas Nr. 20, Ispanija) pateiktus klausimus atsakyti taip: Nagrinėdamas prašymą išduoti mokėjimo įsakymą, kuris pateiktas pagal 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentą (EB) Nr. 1896/2006, nustatantį Europos mokėjimo įsakymo procedūrą, ir susijęs su skoliniu reikalavimu, grindžiamu verslininko ir vartotojo sutartimi, teismas, į kurį kreiptasi, turi teisę savo iniciatyva patikrinti, ar šioje sutartyje nustatytos sąlygos nėra nesąžiningos, kaip nustatyta 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 6 ir 7 straipsniuose, aiškinamuose atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 38 straipsnį ir ESS 6 straipsnio 1 dalį. Dėl šios priežasties remdamasis Reglamento Nr. 1896/2006 9 straipsnio 1 dalimi, aiškinama atsižvelgiant į to reglamento 7 straipsnio 2 dalies d ir e punktus, teismas, į kurį kreiptasi, gali reikalauti ieškovo pateikti sutartį, nurodytą grindžiant skolinį reikalavimą, siekdamas tik atlikti pirma minėtą patikrinimą. Pagal Reglamento Nr. 1896/2006 7 ir 9 straipsnius, aiškinamus atsižvelgiant į Direktyvos 93/13 6 ir 7 straipsnius, draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip antai aptariamas pagrindinėse bylose, kuriame teismui, į kurį kreiptasi, ieškovo pateikti papildomi dokumentai, pavyzdžiui, sutarties, patvirtinančios skolinį reikalavimą vartotojo atžvilgiu, kopija, kvalifikuojami kaip nepriimtini.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, nustatantis Europos mokėjimo įsakymo procedūrą (OL L 399, 2006, p. 1).

( 3 ) 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., t. 2, p. 288).

( 4 ) BOE, Nr. 7, 2000 m. sausio 8 d.

( 5 ) 2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).

( 6 ) Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi, be kita ko, 2018 m. gegužės 17 d. Sprendimu Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320).

( 7 ) Reglamento Nr. 1896/2006 3 straipsnio 2 dalyje daroma nuoroda į tuo metu galiojusio 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., t. 4, p. 42 ir klaidų ištaisymas OL L 290, 2014 10 4, p. 11) 59 ir 60 straipsnius. Vėliau Reglamentas Nr. 44/2001 buvo panaikintas ir pakeistas 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1).

( 8 ) Šiuo klausimu taip pat žr. Berthe A., L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, p. 378.

( 9 ) Remiuosi aiškinimo kriterijais, kuriuos paprastai taiko Teisingumo Teismas. Žr. 2018 m. vasario 7 d. Sprendimą American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 10 ) OL C 303, 2007, p. 17.

( 11 ) Dėl išsamiai apžvelgtos šiuo klausimu svarbios jurisprudencijos ir doktrinos žr. Beka A., The Active Role of Courts in Consumer Litigation. Applying ES Law of the National Courts’ Own Motion, Cambridge, Intersentia, 2018.

( 12 ) Žr. 2000 m. birželio 27 d. Sprendimą Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores (C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 25 punktas), 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 25 punktas) ir 2018 m. gegužės 17 d. Sprendimą Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 13 ) 2018 m. gegužės 17 d. Sprendimas Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 14 ) 2006 m. spalio 26 d. Sprendimas Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 38 punktas) ir 2018 m. gegužės 17 d. Sprendimas Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 15 ) 2009 m. birželio 4 d. Sprendimas Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, 35 punktas).

( 16 ) Žr. 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimą VB Pénzügyi Lízing (C‑137/08, EU:C:2010:659, 51 ir 56 punktai) ir 2013 m. vasario 21 d. Sprendimą Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, 24 punktas).

( 17 ) Išskirta mano. 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimas Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, 33 punktas) ir 2018 m. gegužės 17 d. Sprendimas Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 18 ) Žr. 2018 m. gegužės 17 d. Sprendimą Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 34 ir 35 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija). Teisingumo Teismas patikslino, kad taip kvalifikuotinos visos šios direktyvos nuostatos, kurios būtinos jos 6 straipsniu siekiamam tikslui įgyvendinti.

( 19 ) 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 20 ) Generalinio advokato M. Szpunar išvada, pateikta byloje Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2015:746, 27 punktas). Dėl sąvokos inversion du contentieux taip pat žr. Boularbah H., Requête unilatérale et inversion du contentieux, Bruxelles, Larcier, 2010, p. 214 ir paskesni.

( 21 ) Šiuo klausimu žr. Szpunar M., „Quelques aspects procéduraux de la protection des consommateurs contre les clauses abusives: le contrôle d’office dans le cadre des procédures accélérées et simplifiées“, L’Europe au présent. Liber amicorum Melchior Wathelet, Bruxelles, Bruylant, 2018, p. 690.

( 22 ) Žalioji knyga dėl Europos mokėjimo įsakymo procedūros ir priemonių, skirtų ieškinių dėl nedidelių sumų nagrinėjimui supaprastinti ir pagreitinti [COM(2002) 746 final), 3.1.1 punktas].

( 23 ) Ten pat. Vykstant procedūrai, kai nagrinėjami dokumentai, ieškovas turi pateikti rašytinį įrodymą, patvirtinantį atitinkamą skolinį įsipareigojimą (pavyzdžiui, jį pagrindžiančius sutarčių dokumentus). Tokios rūšies procedūra leidžia teismui atlikti (ribotą) šių dokumentų patikrinimą, siekiant atskirti nepagrįstus ar tikrovės neatitinkančius prašymus ir apsaugoti atsakovą nuo tokių prašymų.

( 24 ) Ten pat. Vykstant procedūrai, kai nėra nagrinėjami dokumentai, teismas, kuriam pateiktas prašymas išduoti Europos mokėjimo įsakymą, visai nenagrinėja atitinkamo skolinio reikalavimo iš esmės. Jei prašymas yra priimtinas ir atitinka esmines formalias sąlygas, šis teismas išduoda mokėjimo įsakymą, išsamiau nenagrinėdamas šio prašymo pagrįstumo. Kadangi vykstant tokios rūšies procedūrai nėra vertinamas prašymo pagrįstumas, nebūtina pateikti skolinį reikalavimą pagrindžiančio dokumento (kuris būtų reikalingas tik tokiam vertinimui atlikti). Kompensuojant procedūros, vykdomos nepateikiant įrodymų, trumpumą, atsakovui paprastai suteikiamas dvigubai ilgesnis terminas prieštaravimo pareiškimui pateikti.

( 25 ) 2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).

( 26 ) 2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 46 ir 47 punktai). Toje byloje Teisingumo Teismas patvirtino, kad neturi „jokių duomenų, galinčių sukelti abejonę dėl <…> nagrinėjamų teisės nuostatų suderinamumo su [lygiavertiškumo principu].“

( 27 ) 2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 46 punktas). Pagal veiksmingumo principą dėl nacionalinėje teisėje nustatytos tvarkos neturi tapti „iš esmės neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti Sąjungos teise vartotojams suteiktomis teisėmis“.

( 28 ) 2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 49 punktas).

( 29 ) 2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 53 punktas).

( 30 ) 2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 54 punktas). Išskirta mano.

( 31 ) Vis dėlto šis kriterijų sąrašas nėra išsamus: dėl teisės kreiptis į prieštaravimo pareiškimus nagrinėjantį teismą turi būti atliekamas bendras tyrimas. Šiuo klausimu taip pat žr. Berthe A., L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, p. 171.

( 32 ) Žr. 2016 m. vasario 18 d. Sprendimą Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, 55 punktas). Išskirta mano.

( 33 ) 2018 m. rugsėjo 13 d. sprendimas (C‑176/17, EU:C:2018:711).

( 34 ) 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 45–47 punktai.

( 35 ) 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 36 ) 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 54 punktas. Taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą, pateiktą byloje Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:293, 28 punktas).

( 37 ) 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 63 punktas).

( 38 ) 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, rezoliucinė dalis). Išskirta mano.

( 39 ) Teismas, į kurį kreiptasi, neturėjo „nagrinėti reikalavimo, susijusio su ginču, esmės“ (Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento, nustatančio Europos vykdomojo rašto dėl apmokėjimo išdavimo procedūrą (COM(2004) 173 final) 12 konstatuojamoji dalis). Dėl išsamaus šio reglamento genezės aprašymo žr. Berthe A., L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, p. 230–238.

( 40 ) Šiuo klausimu žr. Crifo C., Cross-Border Enforcement of Debts in the European Union, Alphen aan den Rijn, Kluwer Law International, 2009, p. 111.

( 41 ) Šiuo klausimu Reglamento Nr. 1896/2006 13 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama būtinybė pateikti informaciją, kurios pakaktų reikalavimui aiškiai apibrėžti ir pagrįsti, tam, kad atsakovas galėtų priimti gerai apsvarstytą [išsamia informacija paremtą] sprendimą pareikšti prieštaravimą dėl reikalavimo ar jo neginčyti.

( 42 ) Žr. Berthe A., L’injonction de payer, Bruxelles, Larcier, 2017, p. 273. Šiuo klausimu taip pat žr. Payan G., „La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité“, Ius et Actores, 2014, p. 264.

( 43 ) Žr. Lopez de Tejada M. ir d’Avout L., „Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer“, Revue critique de droit international privé, 2007, p. 729, taip pat Guinchard E., „Réforme législative adoptée pour le règlement [instituant une procédure européenne de règlement des petits litiges] et réforme jurisprudentielle à venir pour le règlement [instituant une procédure européenne d’injonction de payer]?“, Revue trimestrielle de droit européen, 2016, p. 435 ir paskesni.

( 44 ) Šiuo klausimu iškart norėčiau pažymėti, kad A standartinėje formoje kreditorius-ieškovas privalo pirmiausia nurodyti, ar kita sutarties šalis turi vartotojo statusą. Minėtos formos 11 skiltyje galima pateikti papildomą informaciją (pavyzdžiui, išdėstyti tam tikrų sutarties sąlygų turinį).

( 45 ) Pagal Reglamento Nr. 1896/2006 10 straipsnio 1 dalį, jei 8 straipsnyje nustatytos sąlygos yra įvykdytos tik dėl reikalavimo dalies, teismas, į kurį kreiptasi, apie tai praneša ieškovui, kuriam siūloma sutikti (arba nesutikti) su pasiūlymu dėl Europos mokėjimo įsakymo minėto teismo nustatytai sumai išdavimo. Ieškovui sutikus su teismo pasiūlymu, teismas išduoda Europos mokėjimo įsakymą dėl tos reikalavimo dalies, su kuria sutiko ieškovas. Pasekmes likusiai pradinio reikalavimo daliai reglamentuoja nacionalinė teisė (žr. to reglamento 10 straipsnio 2 dalį).

( 46 ) Taip pat žr. šios išvados 107 punktą.

( 47 ) Kaip ne kartą yra priminęs Teisingumo Teismas, iš esmės Sąjungos teisėje procedūros, taikomos nagrinėjant, kaip įtariama, nesąžiningas sutarties sąlygas, nėra suderintos, todėl kiekviena valstybė narė jas nustato savo teisės sistemoje, tik turi užtikrinti, kad būtų laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų (žr. 2012 m. birželio 14 d. Sprendimą Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 46 punktas) ir 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 57 punktas). Mano manymu, ši išvada mutatis mutandis taikytina Europos mokėjimo įsakymo procedūrai, nes Reglamente Nr. 1896/2006 nėra jokios aiškios nuostatos, kuri kliudytų taikyti Direktyvą 93/13 ar nustatytų, kaip įtariama, nesąžiningų sąlygų patikrinimo sąlygas (kaip tai suprantama pagal tą direktyvą) šiame kontekste.

( 48 ) Būtent dėl šios priežasties byloje Finanmadrid EFC generalinis advokatas M. Szpunar de lege ferenda pažymėjo, kad „būtų gerai iš dalies pakeisti reglamentą <…>, kuris galimai apima reikalavimus, kylančius iš sutarčių su vartotojais, siekiant aiškiai numatyti nesąžiningų sąlygų ex officio kontrolę Europos mokėjimo įsakymo išdavimo etape“ (šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą, pateiktą byloje Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2015:746, 20 išnaša).

( 49 ) Šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:293, 73 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 50 ) 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 71 punktas).

( 51 ) 2012 m. birželio 14 d. Sprendimas Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349).

( 52 ) Žr. šios išvados 73 ir 79 punktus.

( 53 ) Šiuo klausimu žr. Lopez de Tejada M. ir d’Avout L., „Les non-dits de la procédure européenne d’injonction de payer“, Revue critique de droit international privé, 2007, p. 723 ir 724. Taip pat žr. šios išvados 93 punktą.

( 54 ) Tuo Europos Sąjungos procedūra skiriasi nuo daugumos nenagrinėjant dokumentų vykdomų procedūrų, kuriose patvirtinamųjų dokumentų nebuvimas savotiškai kompensuojamas dvigubai ilgesniu ieškinio pareiškimo terminu, palankesniu atsakovui: turiu galvoje, be kita ko, Mahnverfahren, nustatytą Vokietijos teisėje.

( 55 ) Iš tikrųjų, nors tam tikros su sankcijomis ar delspinigiais susijusios sutarties sąlygos pačios gali būti nesąžiningos, taip nėra kitais, sudėtingesniais, atvejais, kai sutarties nesąžiningumą lemia kelių sutarties sąlygų sąveika.

( 56 ) Taip (juo labiau) yra tuo atveju, kai atitinkamą sutartį reglamentuoja kitos nei vartotojo valstybės narės teisė (šiuo klausimu žr. Direktyvos 93/13 penktą konstatuojamąją dalį).

( 57 ) Šiuo klausimu žr. Chainais C., „L’injonction de payer française, modèle d’une protection juridictionnelle monitoire“, leidinyje Justices et droit du procès. Du légalisme procédural à l’humanisme processuel, Paris, Dalloz, Nr. 51, 2010, p. 646.

( 58 ) Rott P., „Case Note on Banco Español de Crédito“, European Review of Contract Law, 2012, p. 470–480.

( 59 ) Žr. šios išvados 95 punktą. Mano nuomone, šiose bylose galima pagal analogiją taikyti Sprendime Pannon GSM pateikiamus argumentus; reikėtų iš anksto įspėti vartotoją apie galimai nesąžiningą sąlygą, kad jis galėtų priimti išsamia informacija paremtą sprendimą nepasinaudoti savo teisėmis šiuo atžvilgiu (žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Pannon GSM, C‑243/08, EU:C:2009:350, 33 punktą).

( 60 ) Be to, pažymėtina, kad praktiškai prieštaravimo pareiškimų, pateiktų dėl Europos mokėjimo įsakymų, skaičius yra ribotas (o tai, atrodo, patvirtina, kad minėta aplinkybė neturi reikšmės teisės pateikti prieštaravimo pareiškimą įgyvendinimui). Pavyzdžiui, Austrijoje 2012 m. dėl 96 % išduotų mokėjimo įsakymų skolininkai nepateikė prieštaravimo pareiškimų. Šiuo klausimu žr. Komisijos ataskaitos Europos Parlamentui, Tarybai ir Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1896/2006, nustatančio Europos mokėjimo įsakymo procedūrą, taikymo (COM(2015) 495 final), 3.7 punktą.

( 61 ) Reglamente Nr. 1896/2006 nurodyta tik riba, susijusi su proceso išlaidomis. Šio reglamento 25 straipsnyje nustatyta, kad „Europos mokėjimo įsakymo procedūros ir įprasto civilinio proceso, kuris vyksta gavus prieštaravimo <…> pareiškimą, <…> bendri teismo mokesčiai neviršija toje valstybėje narėje įprasto civilinio proceso, kai anksčiau netaikyta Europos mokėjimo įsakymo procedūra, teismo mokesčių“. Šiuos teismo mokesčius sudaro teismui mokėtini mokesčiai ir įmokos, kurių suma nustatoma pagal nacionalinės teisės aktus. Kartais pačių šių mokesčių suma gali viršyti atitinkamos skolos sumą. Spręsdamas, ar teikti prieštaravimo pareiškimą, apdairus vartotojas taip pat atsižvelgs į išlaidas, susijusias su galimu atstovavimu jam teisme (advokato honoraras) ir prireikus – į teismo nustatytas palūkanas, kurios jo atžvilgiu ir toliau skaičiuojamos, kol vyksta procesas.

( 62 ) Primintina, kad šios nuostatos susijusios atitinkamai su ieškinio pagrindu (įskaitant aplinkybių, kuriomis grindžiamas skolinis reikalavimas, ir prireikus – prašomos sumokėti palūkanos, aprašymą) bei įrodymų, kuriais grindžiamas skolinis reikalavimas, aprašymu.

( 63 ) Žr. šios išvados 95 punktą. Taip būtų, be kita ko, tuo atveju, jei teismui, į kurį kreiptasi, kiltų abejonių dėl teisėtai reikalaujamų sumokėti palūkanų sumos arba remiantis sutartinėmis netesybomis reikalaujamos sumos.

( 64 ) Remiuosi Reglamento Nr. 1896/2006 7 straipsnio 2 dalies e punkto formuluote.

( 65 ) 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794).

( 66 ) 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794, rezoliucinė dalis).

( 67 ) Šiuo klausimu žr. Payan G., „La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité“, Ius et Actores, 2014, p. 263 ir 264.

( 68 ) 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794).

( 69 ) 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:794, 31 punktas, išskirta mano). Be to, pažymėtina, jog generalinis advokatas P. Mengozzi taip pat pabrėžė aplinkybę, kad visų Sąjungos kreditorių ir skolininkų lygioms galimybėms naudotis mokėjimo įsakymo procedūra yra nustatyta nuspėjamumo ir vienodo Reglamente Nr. 1896/2006 nurodytų reikalavimų taikymo sąlyga, taip leidžiant užtikrinti šios procedūros savarankiškumą (žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:400, 33–36 punktai).

( 70 ) Čia remiuosi vertinimo kriterijais, nurodytais generalinio advokato P. Mengozzi išvadoje, pateiktoje byloje Szyrocka (C‑215/11, EU:C:2012:400, 33–36 punktai).

( 71 ) Perfrazuojant (minėtą) Sprendimą Szyrocka, dėl tokių įgaliojimų vykdymo „Europos mokėjimo įsakymo procedūra netaptų sudėtingesnė, nepailgėtų jos trukmė ir nepadidėtų su ja susijusios išlaidos“.

( 72 ) Žinoma, gali kilti su sutarties vertimu susijusių išlaidų klausimas. Tačiau, mano manymu, tai veikiau teorinis klausimas. Iš tikrųjų galima pagrįstai tikėtis, kad ši sutartis bus surašyta skolininkui įprasta kalba (nes jis pasirašė šią sutartį), kuri paprastai turėtų būti ir teisme, į kurį kreiptasi, vartojama kalba (pagal jurisdikcijos taisyklę, nustatytą Reglamento Nr. 1896/2006 6 straipsnio 2 dalyje, kurioje nurodyta, kad, „jei atsakovas yra vartotojas, jurisdikciją turi tik valstybės narės, kurioje atsakovas nuolat gyvena <…>, teismai“).

( 73 ) Pagal Reglamento Nr. 1896/2006 7 straipsnio 5 dalį prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą galima pateikti elektroninėmis priemonėmis. Šio reglamento 8 straipsnyje nurodyta, kad prašymas gali būti nagrinėjamas taikant „automatizuotą procedūrą“. Taigi Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas, atrodo, siekė skatinti procedūros skaitmeninimą; siūloma daryti išvada nekliudo šiai raidai. Šiuo klausimu taip pat žr. Payan G., „La procédure d’injonction de payer européenne: entre efficacité et insécurité“, Ius et Actores, 2014, p. 265.

( 74 ) Iš tikrųjų teismas nesprendžia dėl esmės ir nepanaikina ginčijamų sutarties nuostatų. Jis paprasčiausiai atsisako išduoti vykdomąjį raštą pagal Reglamentą Nr. 1896/2006, remdamasis teisine regimybe – nepažeisdamas kreditoriaus teisių, kurios turi būti rungimosi principu grindžiamo proceso dalykas bylą iš esmės nagrinėjančiame teisme. Taip pat žr. šios išvados 137 ir 138 punktus.

( 75 ) Žr. šios išvados 65 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.

( 76 ) Taip pat pažymėtina, kad 2016 m. gruodžio 1 d. rezoliucijoje dėl Europos mokėjimo įsakymo procedūros taikymo (2016/2011/INI) Europos Parlamentas pabrėžė, jog „procedūros supaprastinimas nereiškia, kad [nors kalbama apie supaprastintą procedūrą,] [ja negalima] netinkamai naudotis siekiant taikyti nesąžiningas sutartines sąlygas, nes Reglamento [Nr. 1896/2006] 8 straipsnyje nustatyta, kad teismas, remdamasis turima informacija, išnagrinėja, ar reikalavimas pagrįstas, taip užtikrindamas suderinamumą su atitinkama Teisingumo Teismo praktika (žr. šios rezoliucijos J konstatuojamąją dalį).

( 77 ) Siekiant išsamumo taip pat pažymėtina, kad SESV 12 straipsnyje įtvirtintas šio reikalavimo užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį universalus pobūdis, todėl „į vartotojų apsaugos reikalavimus atsižvelgiama nustatant bei įgyvendinant kitas Sąjungos politikos ir veiklos kryptis“. Šis universalus pobūdis taip pat patvirtina Reglamento Nr. 1896/2006 aiškinimą, atitinkantį Chartijos 38 straipsnį bei Direktyvos 93/13 6 ir 7 straipsnius.

( 78 ) Žr. SESV 169 straipsnį ir šios išvados 58 punktą.

( 79 ) 2012 m. birželio 14 d. sprendimas (C‑618/10, EU:C:2012:349). Taip pat žr. šios išvados 76 punktą.

( 80 ) Žr. LEC 815 straipsnio 4 dalį (šios išvados 26 punktas).

( 81 ) Toks iš esmės yra Direktyvoje 93/13 nustatytos privalomos sistemos tikslas. Iš tikrųjų pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnį siekiamo tikslo nebūtų galima įgyvendinti, jei vartotojai privalėtų patys nustatyti, kad sutarties sąlyga yra nesąžininga (šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 27 d. Sprendimą Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores (C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 26 punktas)). Tačiau kaip tik taip ir būtų tuo atveju, jei vartotojas privalėtų pateikti prieštaravimo pareiškimą, siekdamas, kad būtų atlikta teisminė kontrolė, susijusi su galimai nesąžiningomis sąlygomis, ir užkirstas kelias jų taikymui. Taip pat žr. šios išvados 62, 63 ir 99 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.

( 82 ) Išsamiau šiuo klausimu žr. Sinopoli L., „Le droit au procès équitable à l’ombre de l’inversion du contentieux. À propos de quelques décisions de la Cour de justice en droit judiciaire européen“, Revue de droit commercial belge, 2015, p. 7–18.

( 83 ) Nepažeidžiant Reglamente Nr. 1215/2012 nustatytų jurisdikcijos taisyklių. Iš tikrųjų šio reglamento 17–19 straipsniuose nustatytos apsaugos taisyklės teismų jurisdikcijos srityje, jei viena iš bylos, susijusios su sutartimi, šalių yra vartotojas.

( 84 ) Primintina, kad pagal šio reglamento 1 straipsnio 2 dalį niekas nekliudo ieškovui „pateikti reikalavimą <…> pagal kitą valstybės narės aktuose ar Bendrijos teisėje numatytą procedūrą“. To reglamento 11 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad „prašymo atmetimas nekliudo ieškovui tęsti su reikalavimu susijusį procesą, pateikiant naują prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą arba pagal kitą procedūrą, taikomą pagal valstybės narės teisę“.