ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pareiga konsultuotis su Parlamentu per teisėkūros procedūrą Sutartyje numatytais atvejais reiškia, kad su juo kiekvieną kartą konsultuojamasi iš naujo, jeigu galutinai priimtas tekstas, skaitomas visas, iš esmės skiriasi nuo to, dėl kurio buvo konsultuojamasi su Parlamentu, nebent pakeitimai iš esmės atitinka paties Parlamento pageidavimus (šiuo klausimu žr. 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo Vokietija / Taryba, C‑280/93, EU:C:1994:367, 38 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).

Taigi atitinkamai palyginus pasiūlymo dėl direktyvos ir iš dalies pakeistos Direktyvos 2006/112 III priedo 6 punkto tekstus matyti, kad šis punktas nuo minėto pasiūlymo skiriasi tuo, kad jame nepaminėtos fizinių pavidalų, kuriems gali būti taikomas lengvatinis PVM tarifas, rūšys, t. y. šioje nuostatoje išvardytos „garsinės knygos, CD, CD-ROM“, ir aiškiai nenurodytos knygos, „kuriose iš esmės atkuriama tokio pat turinio informacija, kaip ir spausdintose knygose“, kaip tai nurodyta minėtoje nuostatoje, tačiau minimas „visų [fizinių] pavidalų knygų“ tiekimas.

Taigi iš šių skirtumų negalima daryti išvados, jog iš dalies pakeistos Direktyvos 2006/112 III priedo 6 punktas iš esmės skiriasi nuo pasiūlymo dėl direktyvos teksto.

Iš tiesų, kadangi šioje nuostatoje taip pat nurodytos knygos, esančios „[panašaus pavidalo] priemonėse“, kaip spausdintos knygos, garsinės knygos, CD, CD-ROM, šioje nuostatoje pateikiamas išvardijimas neturi būti laikomas išsamiu, bet turi būti manoma, kad juo siekiama iliustruoti tai, jog ji apima visus numanomus fizinius pavidalus, kaip tai galiausiai patvirtino Taryba iš dalies pakeistos Direktyvos 2006/112 III priedo 6 punkte.

Dėl šios priežasties reikia konstatuoti, kad, kaip Teisingumo Teismas nurodė 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Komisija / Liuksemburgas (C‑502/13, EU:C:2015:143) 53 punkte, iš dalies pakeistos Direktyvos 2006/112 III priedo 6 punkto tekstas yra tik redakciniu atžvilgiu supaprastintas pasiūlymo dėl direktyvos tekstas ir iš esmės jo turinys buvo išlaikytas.

Iš to, kas išdėstyta pirmiau, galima daryti išvadą, kad iš dalies pakeistos Direktyvos 2006/112 III priedo 6 punktas nėra negaliojantis dėl to, kad per jo priėmimo teisėkūros procedūrą buvo pažeisti esminiai procedūriniai reikalavimai.

(žr. 26, 30–32, 34, 36 punktus)
Direktyvos 2003/59/EB dėl tam tikrų kelių transporto priemonių kroviniams ir keleiviams vežti vairuotojų pradinės kvalifikacijos ir periodinio mokymo 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia tokio nacionalinės teisės akto, pagal kurį asmenys, kurie remiantis šiuo straipsniu atleidžiami nuo pareigos įgyti tam tikrų kelių transporto priemonių kroviniams ir keleiviams vežti vairuotojų pradinę kvalifikaciją, kad galėtų vairuoti šias transporto priemones, turi pirma baigti privalomus 35 valandų trukmės periodinius mokymus.

Iš tikrųjų, Direktyva 2003/59 siekiama minimaliai suderinti nacionalines nuostatas, susijusias su tam tikrų kelių transporto priemonių kroviniams ir keleiviams vežti vairuotojų pradine kvalifikacija ir kvalifikacijos kėlimu. Minimalus suderinimas nekliudo valstybėms narėms palikti galioti arba priimti griežtesnes taisykles, jei jos iš esmės nepakeičia atitinkamoje direktyvoje numatyto rezultato. Taip nėra sąlygos, kuria, siekiant gauti profesinę vairuotojo kompetenciją patvirtinantį pažymėjimą (PKP), be Direktyvoje 2003/59 numatyto reikalavimo turėti tam tikrų kategorijų vairuotojo pažymėjimą, įpareigojama pirma baigti 35 valandų trukmės periodinius mokymus. Be to, minėta papildoma sąlyga siekiama užtikrinti vairuotojų vairavimo kokybę ir sustiprinti eismo ir vairuotojų saugumą – šie tikslai nurodyti Direktyvos 2003/59 4 ir 5 konstatuojamosiose dalyse. Toks papildomas reikalavimas taip pat negali būti laikomas viršijančiu tai, kas būtina norint pasiekti šiuos tikslus. Be to, negali būti laikoma, kad juo pažeidžiamos vairuotojų įgytos teisės, nes, pirma, pagal Direktyvos 76/914 dėl tam tikrų kelių transporto priemonių vairuotojų minimalaus mokymo lygio, kuri buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2003/59, 1 straipsnio 3 dalį valstybės narės gali reikalauti, kad vairuotojai baigtų kur kas išsamesnį, palyginti su numatytu pirmosios direktyvos priede, mokymo kursą, kad gautų PKP, ir, antra, aptariamame nacionalinės teisės akte jau iki Direktyvos 2003/59 perkėlimo į nacionalinę teisę buvo numatyta, kad turėti atitinkamą vairuotojo pažymėjimą nepakanka, norint vairuoti transporto priemones, kurioms taikoma nagrinėjama direktyva, ir kad šių transporto priemonių vairuotojai privalėjo kasmet kelti savo kvalifikaciją lankydami kasmetinius mokymo kursus. Galiausiai, toks papildomas reikalavimas nepažeidžia Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 15 straipsnio.

(žr. 39, 43, 45–47, 50–52 punktus ir rezoliucinę dalį)
Direktyvos 2001/29 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 3 straipsnio 1 dalis turi būti taikoma nepažeidžiant Direktyvos 2006/115 dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje 8 straipsnio 2 dalies. Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad nėra pagrindo teigti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo suteikti viešo paskelbimo sąvokai skirtingą reikšmę pagal šių direktyvų atitinkamą kontekstą. Iš tiesų skirtingas pagal šias direktyvas saugomų teisių pobūdis negali paneigti aplinkybės, kad, remiantis jų tekstu, šias teises lemia tas pats veiksnys – saugomų kūrinių viešas paskelbimas.

Iš to, kas nurodyta, matyti, kad tokiu atveju, kai teigiama, kad transliuojant televizijos laidas per televizorius, kuriuos reabilitacijos centro valdytojas yra įrengęs šio centro patalpose, daromas poveikis autorių teisėms ir daugelio suinteresuotųjų šalių saugomoms teisėms, visų pirma kompozitorių, tekstų autorių ir muzikos leidėjų, taip pat atlikėjų, fonogramų gamintojų ir literatūros kūrinių autorių bei šių kūrinių leidėjų teisėms, reikia taikyti tiek Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, tiek Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį, šiose abiejose nuostatose įtvirtintai sąvokai „viešas paskelbimas“ suteikiant tą pačią reikšmę. Todėl reikia įvertinti, ar tokia situacija yra viešas paskelbimas atsižvelgiant tiek į Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, tiek į Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį ir taikant tuos pačius aiškinimo kriterijus, siekiant, be kita ko, išvengti prieštaringų ir viena su kita nesuderinamų interpretacijų, priklausomai nuo to, kuri nuostata taikoma.

(žr. 27, 31–34 punktus ir rezoliucinę dalį)
48

Reikia išnagrinėti, ar SESV 45 ir 49 straipsniuose nustatytų laisvių apribojimas, kylantis iš CIRS 10 straipsnio 9 dalies a punkto, pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Be to, reikia, kad jis būtų tinkamas užtikrinti atitinkamo tikslo įgyvendinimą ir neviršytų to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (žr., be kita ko, 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo Komisija / Švedija, C‑104/06, EU:C:2007:40, 25 punktą ir 2011 m. lapkričio 29 d. Sprendimo National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, 42 punktą).
3

2005 m. liepos 22 d. <…> [Forge de Laguiole SARL] pateikė prašymą pripažinti prekių ženklo LAGUIOLE registraciją iš dalies negaliojančia pagal Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies c punktą, siejamą su to paties reglamento 8 straipsnio 4 dalimi [dabar – Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies c punktas ir 8 straipsnio 4 dalis].
28

Pagrindinėje byloje, nors nagrinėjamose sąskaitose faktūrose suteiktos paslaugos kvalifikuojamos kaip „teisinės paslaugos“, kaip savo rašytinėse pastabose teigė Portugalijos vyriausybė, ši sąvoka apima platų paslaugų spektrą ir, be kita ko, paslaugas, kurios nebūtinai sudaro ekonominę veiklą. Iš to matyti, kad nepanašu, jog rekvizitas „nuo [tam tikros dienos] iki šios dienos suteiktos teisinės paslaugos“ arba „iki šios dienos suteiktos teisinės paslaugos“ pakankamai išsamiai apibrėžtų nagrinėjamų paslaugų pobūdį. Be to, šis rekvizitas yra toks bendras, kad neatrodo, jog atskleistų suteiktų paslaugų apimtį dėl generalinės advokatės išvados 60–63 punktuose nurodytų priežasčių. Todėl šis rekvizitas a priori neatitinka Direktyvos 2006/112 226 straipsnio 6 punkte nustatytų sąlygų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
51

Atsižvelgiant į tai, į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Reglamento Nr. 1083/2006 98 straipsnį, siejamą su šio reglamento 2 straipsnio 7 punktu, reikia aiškinti taip, kad tai, jog vykdydama viešojo darbų, susijusių su projektu, kuriam skirta Sąjungos finansinė parama, pirkimą perkančioji organizacija, pažeisdama Direktyvą 2004/18, nustatė reikalavimą, kad būsimas laimėtojas, naudodamas savo išteklius, įvykdytų bent 25 % šių darbų, yra „pažeidimas“, kaip tai suprantama pagal to reglamento 2 straipsnio 7 punktą, pateisinantis būtinybę taikyti finansinę korekciją pagal to reglamento 98 straipsnį, jeigu negalima atmesti galimybės, kad tas pažeidimas padarė poveikį atitinkamo fondo biudžetui. Šios korekcijos dydis turi būti nustatytas, atsižvelgiant į visas konkrečias aplinkybes, kurios reikšmingos, turint omenyje kriterijus, nurodytus to reglamento 98 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje, t. y. konstatuoto pažeidimo pobūdį, svarbą ir atitinkamo fondo dėl jo patirtus finansinius nuostolius.
36

Be to, vien dėl pačios aplinkybės, jog dėl viešojo pirkimo sutarčių dalyko jos gali būti iš karto laikomos sąlyginėmis, galima numatyti sunkumų atsiradimo vykdymo etape riziką. Taigi dėl tokios viešojo pirkimo sutarties perkančioji organizacija turi ne tik panaudoti tinkamiausią pirkimo procedūrą, bet ir apdairiai apibrėžti šios sutarties dalyką. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 30 punkto, perkančioji organizacija gali pasilikti galimybę atlikti tam tikrus, net esminius, sutarties pakeitimus po jos skyrimo, jeigu tai buvo numatyta skyrimo procedūrą reglamentuojančiuose dokumentuose.
22

Be to, OUG Nr. 9/2013 4 straipsnio c punkte nuo minėto aplinkos mokesčio atleidžiamas nuosavybės teisės į nacionalines naudotas transporto priemones, perrašymas, kai jas registruojant Rumunijoje jau buvo sumokėtas specialusis mokestis, taršos mokestis arba mokestis už išmetamus teršalus, išskyrus d punkte numatytus atvejus, kai teismas nurodė grąžinti atitinkamą mokestį.
45

Be to, reikia priminti, kad 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendime Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571) Teisingumo Teismas jau turėjo progą pareikšti nuomonę dėl to, kaip pagal Sąjungos teisę kvalifikuoti atostogas, kurios suteiktos motinai dėl vaiko gimimo remiantis Darbuotojų statuto 48 straipsnio 4 dalimi.
56

Be to, pabrėžtina, kad šioje nuostatoje numatytų išimčių kategorijų struktūra leidžia manyti, jog šios direktyvos 4 straipsnyje ne tik įtvirtintos principinės pareigos, bet jis susijęs ir su konkrečiais projektais. Išimčių pagrindai taikomi, be kita ko, tuomet, kai minėto 4 straipsnio tikslų nesilaikoma dėl to, kad atsiranda naujų paviršinio vandens telkinio fizinių charakteristikų pasikeitimų ir dėl to kyla neigiamų pasekmių arba kad vykdoma nauja subalansuota žmogaus veikla. Tai gali įvykti išdavus naujų projektų leidimų. Iš tiesų, projekto ir valdymo planų įgyvendinimo neįmanoma nagrinėti atskirai (šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 1 d. Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, C‑461/13, EU:C:2015:433, 47 punktą).
15

Komisija, be kita ko, teigė, kad, kadangi DCNS yra ANA padalinys, jo veikla nebuvo atskirta, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 4 straipsnio 2 dalies b punktą. Be to, DCNS finansavimas neužtikrina jo nepriklausomumo. Iš tiesų toks nepriklausomumas gali būti užtikrintas tik per atskirą DCNS apskaitą ir biudžetą. Komisijos teigimu, ANA visiškai finansavo DCNS, o Dekreto įstatymo Nr. 109/2008 11 straipsnyje numatytas laiko tarpsnių paskirstymo mokestis niekada nebuvo nustatytas.
65

Šiuo klausimu iš šios direktyvos parengiamųjų darbų, šiuo atveju iš Trečiosios Tarybos direktyvos dėl apsaugos priemonių, kurių valstybės narės, siekdamos tokias priemones suvienodinti, reikalauja iš Sutarties 58 straipsnio antroje pastraipoje apibrėžtų akcinių bendrovių, jų narių ir kitų interesų apsaugai, kiek tai susiję su akcinių bendrovių jungimu (OL C 89, 1970, p. 20), pasiūlymo ir pakeisto Trečiosios Tarybos direktyvos dėl apsaugos priemonių, kurių valstybės narės, siekdamos tokias priemones suvienodinti, reikalauja iš Sutarties 58 straipsnio antroje pastraipoje apibrėžtų akcinių bendrovių, jų narių ir kitų interesų apsaugai, kiek tai susiję su akcinių bendrovių jungimu (COM (72) 1668 final), pasiūlymo matyti, kad kitokie nei akcijos vertybiniai popieriai, suteikiantys specialių teisių, kaip jie suprantami pagal šios direktyvos 15 straipsnį, be kitų vertybinių popierių, apima į akcijas keičiamas obligacijas, obligacijas, suteikiančias pirmenybės teisę į įstatinį kapitalą, obligacijas, suteikiančias teisę į pelno dalį ir teisę į akcijų išleidimą.
24

Nors, be abejo, negalima atmesti galimybės, kad ErbStG 33 straipsnio 1 dalis gali atgrasyti Vokietijoje įsisteigusias kredito įstaigas nuo filialų Austrijoje steigimo, nes laikydamosi šios pareigos jos atsidurtų mažiau palankioje padėtyje vien dėl to, kad joms tuomet taikoma pareiga, kuria nesaistomos pastarojoje valstybėje narėje įsisteigusios kredito įstaigos, iš to negalima daryti išvados, kad tokios pareigos buvimą galima vertinti kaip įsisteigimo laisvės ribojimą, kaip tai suprantama pagal SESV 49 straipsnį.
25

Remdamasis šiomis aplinkybėmis ir turėdamas abejonių dėl atitinkamų Ispanijos teisės aktų suderinamumo su Sąjungos teise, minėtas teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar Direktyva 93/13 aiškintina kaip draudžianti tokias nacionalinės teisės nuostatas, kaip galiojančiosios Ispanijos teisės nuostatos, kuriomis reglamentuojama mokėjimo įsakymo procedūra (CPĮ 815 ir 816 straipsniai), kuriose nenumatytas privalomas nesąžiningų sąlygų patikrinimas ar privalomas teisėjo dalyvavimas per procedūrą, nebent „Secretario judicial“ nuspręstų, kad to reikia, arba skolininkai pareikštų prieštaravimus, nes dėl tokių nuostatų tampa sudėtingiau arba neįmanoma vykdyti sutarčių, kuriose gali būti nesąžiningų sąlygų, ex officio teisminę kontrolę? 2. Ar Direktyva 93/13 aiškintina kaip draudžianti tokias nacionalinės teisės nuostatas, kaip Ispanijos teisės aktai, pagal kuriuos negalima per vėlesnį vykdytino dokumento („Secretario judicial“ dekreto, kuriuo užbaigiama mokėjimo įsakymo procedūra) priverstinio vykdymo procesą in limine litis ir ex officio patikrinti, ar sutartyje, kuria remiantis priimtas šis dekretas, kurį prašoma vykdyti, yra nesąžiningų sąlygų, nes pagal nacionalinę teisę toks dokumentas laikomas įgijusiu res judicata galią (kartu aiškinami CPĮ 551, 552 straipsniai ir 816 straipsnio 2 dalis)? 3. Ar Chartija aiškintina kaip draudžianti tokias nacionalinės teisės nuostatas, kaip reglamentuojančiosios mokėjimo įsakymo procedūrą ir teisminių dokumentų vykdymo procedūrą, pagal kurias jokiais atvejais nenumatyta teisminė kontrolė sprendimo priėmimo etape ir teismas negali vykdymo etape peržiūrėti „Secretario judicial“ jau priimtų dekretų? 4. Ar Chartija aiškintina kaip draudžianti nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias teismas negali ex officio tikrinti, ar buvo užtikrinta galimybė įgyvendinti teisę būti išklausytam, nes sprendimas laikomas įgijusiu res judicata galią?“
12

Komisijos parengtose Prekių, supakuotų į mažmeninei prekybai skirtus rinkinius, klasifikavimo Kombinuotojoje nomenklatūroje gairėse (OL C 105, 2013, p. 1; toliau – gairės), be kita ko, nustatyta: „[3 bendrosios aiškinimo taisyklės b punkte] sąvoka „prekės, supakuotos į mažmeninei prekybai skirtus rinkinius“ reiškia prekes, kurios: a) sudarytos bent iš dviejų skirtingų dirbinių, kurie prima facie priskiriami skirtingoms pozicijoms; b) sudarytos iš kartu supakuotų produktų ar dirbinių, skirtų tam tikroms reikmėms tenkinti ar naudojamų konkrečiai veiklai; ir c) supakuotos taip, kad tiktų tiesiogiai parduoti vartotojams jų neperpakavus (pvz., dėžėse, futliaruose ar ant padėklų). <...> Visos pirmiau minėtos sąlygos turi būti įvykdytos. <...>“
25

DHL kreipėsi į Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas), siekdama, kad būtų iš dalies panaikintas ginčijamas sprendimas; visų pirma ji nurodė, kad minėtame sprendime jai nepagrįstai nebuvo priskirta pirma vieta nacionalinės atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo programos klasifikacijoje, todėl ji nepagrįstai nebuvo atleista nuo baudų. DHL nuomone, Sąjungos teisės principai įpareigoja nacionalinės valdžios instituciją, kuri gauna supaprastintą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, įvertinti jį atsižvelgiant į pagrindinį prašymą atleisti nuo baudos, kurį ta pati bendrovė pateikė Komisijai. Be to, DHL nurodė, kad Schenker ir Agility supaprastinti prašymai, pateikti AGCM, buvo nepriimtini.
20

Savo ieškinyje Komisija tvirtina, kad Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 91/271 4 straipsnį, kiek tai susiję su miesto nuotekų valymu šiose 52 aglomeracijose: Alvaladėje, Odemyroje, Lorigoje, Pereira do Campo, Vila Verdėje (PTAGL 420), Masaune, Paso, Pontevelyje, Vila Nova de San Bente, Kastro Dairėje, Arajolose, Serkalyje, Vale de Santarene, Kastro Verdėje, Alomodôvar, Fereira do Alenteže, Vidigeiroje, Amares/Ferreiras, Alkaser do Salyje, Amareležoje, Gonsundeiroje, Salvatera de Magose, Mogadore, Melides, Vila Verdėje (PTAGL 421), Santjago do Kasene, Serpoje, San Bartolomeu de Mesinese, Monšikėje, Montemor o Nove, Grandoloje, Estremose, Maseiroje, Vendas Novase, Lousadoje, Felgueiras, Riachos, Tolozoje, Medoje, Alter do Šaune, Tabua, Portelyje, Viana do Alenteže, Sinfainse, Vila de Prado, Ponte de Reguengo, Kanas de Senjorine, Repeses, Mangvaldėje, Nelase, Vila Visozoje, Santa Komba Daune.
10

Šios direktyvos 32 straipsnyje „Vėlesni prašymai“ nurodyta: „<…> 2. Be to, valstybės narės gali taikyti konkrečią procedūrą, kaip nurodyta 3 dalyje, jeigu asmuo pateikia vėlesnį prieglobsčio prašymą: <…> b) po to, kai dėl ankstesnio prašymo buvo priimtas sprendimas. Valstybės narės taip pat gali nuspręsti taikyti šią procedūrą tik po to, kai priimamas galutinis sprendimas.“ 3. Vėlesnis prieglobsčio prašymas pirmiausia turi būti preliminariai išnagrinėtas, ar po to, kai buvo atsiimtas ankstesnis prašymas, arba po to, kai buvo priimtas sprendimas, nurodytas šio straipsnio 2 dalies b punkte, dėl šio prašymo atsirado arba prašytojas pateikė naujų detalių arba duomenų, susijusių su nagrinėjimu dėl jo laikymo pabėgėliu pagal [2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvą 2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (OL L 304, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 96)]. 4. Jeigu po šio straipsnio 3 dalyje nurodyto preliminaraus nagrinėjimo atsiranda naujų detalių arba duomenų arba juos pateikia prašytojas ir tai labai padidina tikimybę, kad prašytojas gali būti laikomas pabėgėliu pagal Direktyvą 2004/83/EB, prašymas toliau nagrinėjamas pagal II skyrių. 5. Pagal nacionalinės teisės aktus valstybės narės gali toliau nagrinėti vėlesnį prašymą, jeigu yra kitų priežasčių, dėl kurių procedūra turi būti atnaujinta. 6. Valstybės narės gali nuspręsti toliau nagrinėti prašymą, tik tuomet, jeigu atitinkamas prašytojas ankstesnės procedūros metu ne dėl savo kaltės negalėjo patvirtinti šio straipsnio 3, 4 ir 5 dalyse nurodytos situacijos, visų pirma pasinaudodamas savo teise į veiksmingą teisės gynimo priemonę pagal 39 straipsnį. <…>“
7

SBS transliuoja laidas tik pasitelkdama vadinamąją tiesioginio įvedimo techniką. Tai yra dviejų pakopų procesas, per kurį SBS programų signalus nuosava „taškas į tašką“ linija perduoda savo platintojams, kaip antai Belgacom, Telenet ir TV Vlaanderen. Šiame etape plačioji visuomenė dar negali priimti šių signalų. Tuomet platintojai perduoda šiuos signalus, koduotus ar nekoduotus, savo abonentams tam, kad šie galėtų žiūrėti programas per savo televizorių, prireikus naudodamiesi platintojo jiems suteiktu dekoderiu. Priklausomai nuo konkretaus platintojo, signalai perduodami per palydovą (TV Vlaanderen atveju), kabelį (Telenet atveju) arba xDSL linija (Belgacom atveju).
1

Savo apeliaciniu skundu El Corte Inglés SA (toliau – El Corte Inglés) prašo panaikinti 2014 m. spalio 15 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą El Corte Inglés / VRDT – English Cut (The English Cut) (T‑515/12, EU:T:2014:882, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Bendrasis Teismas atmetė jos ieškinį dėl 2012 m. rugsėjo 6 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1673/2011‑1, toliau – ginčijamas sprendimas), susijusio su protesto procedūra tarp šios įmonės ir The English Cut SL (toliau – The English Cut), panaikinimo.
38

Iš tiesų tiek, kiek šiomis sąlygomis siekiama užtikrinti, kad šios kompensacijos dydis būtų nustatytas iš anksto ir pagal nustatytus kriterijus tam, kad jos pakaktų Saudaçor veiklos išlaidoms padengti, galima manyti, kad jomis siekiama priderinti fiksuotą atlygio sumą prie nuolat ir tęstinai teikiamų šios bendrovės paslaugų. Be to, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, 2009 m. iš pradžių numatytą metinę kompensaciją AAR sumažino; per posėdį Portugalijos vyriausybė paaiškino, ir to neginčijo Saudaçor, kad šiuo sumažinimu buvo siekiama tik ištaisyti akivaizdžią skaičiavimo klaidą.
34

Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad dalyvauti ar pateikti savo kandidatūrą leidžiama visiems asmenims ar subjektams, kurie, išnagrinėję skelbime apie pirkimą nurodytas sąlygas, mano galintys įvykdyti šią sutartį – tiesiogiai ar pasitelkdami subrangovus, nepaisant to, ar jie reglamentuojami pagal viešąją, ar privatinę teisę, ir to, ar rinkoje jie veikia sistemingai, ar tik retkarčiais, ir ar jiems skiriamos subsidijos iš viešųjų lėšų (žr. Sprendimo CoNISMa, C‑305/08, EU:C:2009:807, 42 punktą ir šiuo klausimu Sprendimo Data Medical Service, C‑568/13, EU:C:2014:2466, 35 punktą).
43

Be to, iš šio sprendimo 27–29 punktų matyti: kadangi Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnyje nėra nuostatų, susijusių, be kita ko, su įrodymų pateikimo sąlygomis, kompetentingame nacionaliniame teisme priimtinais įrodymais ar principais, taikomais tame teisme atliekamam jam pateiktų įrodymų įrodomosios galios vertinimui, pagal procesinės autonomijos principą jos turi būti įtvirtintos kiekvienos valstybės narės teisės sistemoje su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų. Veiksmingumo principo neatitinka pernelyg švelnios nacionalinės įrodinėjimo taisyklės, kurių taikymas praktikoje reikštų įrodinėjimo pareigos perkėlimą.
16

2006 m. balandžio 24 d. Įstatyminio dekreto Nr. 219, kuriuo įgyvendinama Direktyva 2001/83/EB (ir vėlesnės keičiančios direktyvos) dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus bei Direktyva 2003/94/EB [decreto legislativo n. 219 – Attuazione della direttiva 2001/83/CE (e successive direttive di modifica) relativa ad un codice comunitario concernente i medicinali per uso umano, nonché della direttiva 2003/94/CE], (2006 m. birželio 21 d. GURI Nr. 142 paprastasis priedas) 158 straipsnio 11 dalies c punktas suformuluotas taip: „11. Patvirtinami: <…> c) Mokesčiai, numatyti už LP vaistais paraiškų nagrinėjimą ir už prašymus pakeisti arba atnaujinti leidimus pagal 1997 m. vasario 18 d. Įstatyminio dekreto Nr. 44 5 straipsnio 1 dalį. 12. <…> Tik tiek, kiek tai susiję su mokesčiais, numatytais Sveikatos ministro dekreto 11 dalies c punkte ir AIFA siūlymu, sumos tikslinamos proporcingai EMA mokėtinų mokesčių pasikeitimams. Bet kuriuo atveju 11 dalies c punkte nurodyti mokesčiai negali būti mažesni už penktadalį Bendrijos reglamentuose numatytų mokesčių už atitinkamas EMA paslaugas sumos.“
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Český telekomunikační úřad (Čekijos telekomunikacijų tarnyba, toliau – Tarnyba) ginčą su T‑Mobile Czech Republic a.s. (toliau – T‑Mobile Czech Republic) ir Vodafone Czech Republic a.s. dėl 2011 m. vasario 23 d. Tarnybos sprendimo, kuriuo ši institucija nustatė Telefónica Czech Republic, a.s. (toliau – Telefónica Czech Republic), tapusios O2 Czech Republic a. s. (toliau – O2 Czech Republic), 2004 m. teikiant universaliąsias paslaugas patirtų nuostolių dydį.