GENERALINIO ADVOKATO

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER IŠVADA,

pateikta 2007 m. liepos 10 d. ( 1 )

Byla C-300/06

Ursula Voß

prieš

Land Berlin

„EB 141 straipsnis — Vienodo darbuotojų vyrų ir moterų darbo užmokesčio principas — Valstybės tarnautojai — Viršvalandžiai — Netiesioginė ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų moterų diskriminacija“

1. Bundesverwaltungsgericht (Vokietijos federacinis administracinis teismas) Teisingumo Teismui pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl EB 141 straipsnio išaiškinimo, kiek tai susiję su mokėjimu už viršvalandžius ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams, kurių dauguma yra moterys.

2. Konkrečiai nacionalinis teismas klausia, ar, priėmus 2004 m. gegužės 27 d. Sprendimą Elsner-Lakeberg ( 2 ), taikytinos nacionalinės teisės nuostatos sukuria Bendrijos teisės draudžiamą netiesioginę diskriminaciją, nes pagal jas darbo užmokestis apskaičiuojamas pagal profesinę kategoriją, o ne proporcingai visą darbo dieną dirbančio darbuotojo darbo užmokesčiui.

I — Teisinis pagrindas

A — Bendrijos teisė

3. Vienodas užmokestis už vienodą darbą abiejų lyčių darbuotojams „yra vienas iš Bendrijos pagrindų“ ( 3 ) ir akivaizdi nelygybės darbo santykiuose uždraudimo išraiška ( 4 ).

4. Nuo 1957 m. šis principas buvo įtvirtintas EB sutarties 119 straipsnyje, kuris po Amsterdamo sutarties ( 5 ) tapo EB 141 straipsniu, įtvirtinančiu, kad: „1. Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad būtų taikomas principas už vienodą ar vienodos vertės darbą abiejų lyčių darbuotojams mokėti vienodą užmokestį. 2. Šiame straipsnyje užmokestis – tai įprastinis bazinis arba minimalus darbo užmokestis arba alga ir bet koks kitas atlygis grynaisiais arba natūra, kurį darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą. Vienodas užmokestis nediskriminuojant dėl lyties reiškia, kad: a) užmokestis už tą patį vienetinį darbą apskaičiuojamas taikant tą patį mato vienetą; b) valandinis užmokestis už tą patį darbą yra vienodas. <…>“.

B — Vokietijos teisės aktai

5. Pagal Landesbeamtengesetz (Federalinės žemės valstybės tarnautojų įstatymo) ( 6 ) 35 straipsnio 2 dalį dirbti viršvalandžius leidžiama tik išimtiniais atvejais ir, jeigu per mėnesį viršvalandžiai sudaro daugiau kaip 5 val. nei įprastinis darbo laikas, turi būti suteikiama papildomų laisvadienių (laisvų valandų) arba, jeigu tai neįmanoma, už jas turi būti sumokėta.

6. Nutarimo dėl mokėjimo valstybės tarnautojams už viršvalandžius (Verordnung über die Gewährung von Mehrarbeitsvergütung für Beamte, toliau – MvergV) ( 7 ) 4 straipsnyje įtvirtinama, kad mokėjimo už vieną viršvalandžių valandą dydis priklauso nuo valstybės tarnautojo, dirbančio papildomą darbą, lygio. 5 straipsnio 2 dalies 1 punkte papildyta, kad pedagoginio darbo atveju trys akademinės valandos prilyginamos penkioms darbo valandoms.

II — Faktinės bylos aplinkybės, procesas pagrindinėje byloje ir prejudicinis klausimas

7. U. Voß dirba mokytoja Berlyno federalinėje žemėje. Nuo 1999 m. liepos 15 d. iki2000 m. gegužės 29 d. ji dirbo ne visą darbo dieną, t. y. 23 akademines valandas per savaitę, o visą darbo dieną dirbančio mokytojo darbo valandų skaičių sudarė 26,5 akademinės valandos.

8. Nuo 2000 m. sausio 11 d. iki gegužės 23 d. U. Voß dirbo 27 papildomas akademines valandas. Pagal MvergV ji gavo 1.075,14 DEM užmokestį, tačiau reikalavo didesnės, t. y. 1.616,15 DEM, sumos, kokia būtų mokama visą darbo dieną dirbantiems mokytojams.

9. Berlyno federalinė žemė atmetė šį prašymą, tačiau U. Voß šį atsisakymą sėkmingai apskundė Verwaltungsgericht (administraciniame teisme), kuris, remdamasis EB 141 straipsniu ir Direktyvos 75/117/EEB ( 8 ) 1 straipsniu, pripažino jos teisę gauti tokį patį atlyginimą už viršvalandžius, kokį gauna tos pačios profesinės kategorijos darbuotojai.

10. Buvo pateiktas kasacinis skundas, ir Bundesverwaltungsgericht (antroji kolegija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą bei pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą: „Ar EB 141 straipsnis draudžia tokį nacionalinės teisės aktą, pagal kurį ir visą, ir ne visą darbo dieną dirbantiems valstybės tarnautojams už viršvalandžius mokama taikant tą patį tarifą, ir šis tarifas yra proporcingai mažesnis už atlyginimo dalį, mokamą visą darbo dieną dirbantiems valstybės tarnautojams už tokios pačios trukmės įprastą darbo laiką, jeigu dauguma ne visą darbo dieną dirbančiųjų yra moterys?“

III — Procesas Teisingumo Teisme

11. U. Voß, Vokietijos vyriausybė ir Komisija pateikė rašytines pastabas per Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatytą terminą.

12. U. Voß tvirtina, kad MVergV netiesiogiai diskriminuoja ne visą darbo dieną dirbančius darbuotojus, daugiausia mokytojas, nes be objektyvaus pateisinimo joms mokamas mažesnis atlyginimas nei visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams, nes pagal bylų praktiką viršvalandžiai sukelia papildomų sunkumų dirbantiems ne visą darbo dieną.

13. Vis dėlto Vokietijos Federacijos vyriausybė neigia esant nevienodą požiūrį, nes, atsižvelgiant į skirtingas darbo užmokesčio sudedamąsias dalis, akivaizdu, kad vienodas darbo užmokestis mokamas visiems darbuotojams (atsižvelgiant į jų profesinę kategoriją) ir už visų rūšių darbo laiką.

14. Komisija pabrėžia darbo užmokesčio palyginimo metodą, teigdama, kad, siekiant atlikti veiksmingą kontrolę, reikia nagrinėti kiekvieną darbo užmokesčio sudedamąją dalį, nevertinant bendrai. Remdamasi tokia prielaida, Komisija tvirtina, kad pagal Vokietijos sistemą už tokį patį išdirbtų valandų skaičių per savaitę mokytojai, dirbantys ne visą darbo dieną, gauna mažesnį darbo užmokestį nei visą darbo dieną dirbantys mokytojai. Toks nevienodas požiūris pažeistų EB 141 straipsnį, jeigu paveiktų daugiau moterų nei vyrų.

15. Pasibaigus rašytinei proceso daliai nė viena šalis nereikalavo surengti posėdžio, todėl po 2007 m. birželio 5 d. įvykusio bendrojo posėdžio byla buvo parengta šiai išvadai pateikti.

IV — Prejudicinio klausimo analizė

16. Siekiant palengvinti atsakymą į klausimą, dėl kurio prašoma priimti prejudicinį sprendimą, būtina: pirma, paaiškinti diskriminacijos draudimą įsidarbinimo srityje Bendrijoje, atsižvelgiant į ankstesnes išvadas ( 9 ), antra, aptarti specifinius darbo ne visą darbo dieną požymius, ypač atlyginimą už tokį darbą, ir, trečia, atsakyti į pateiktą Bundesverwaltungsgericht klausimą.

A — Abiejų lyčių darbuotojų lygybė Sąjungoje

17. Moterų diskriminaciją darbo santykiuose daugiausia nulėmė tai, kad tradiciškai jos buvo laikomos silpnesniąja lytimi, ir todėl joms buvo palikta vykdyti šeimines pareigas ( 10 ). Šventasis Tomas Akvinietis manė, kad vyriškoji prigimtis buvo kilniausia, o moteris buvo „netobula ir atsiradusi atsitiktinai“, „savaime žemesnė už vyrą, nes vyras vadovaujasi protu. Nelygybės tarp jų nepašalina ir nekaltybės būsena“ ( 11 ). Nieko keisto, jog, vadovaujantis tokia ideologija, viduramžių teisė reikalavo, kad moteris turėtų tėvo ar vyro sutikimą parduoti turtą, jį valdyti arba dalyvauti teisme, nors realybė buvo kitokia; tą įrodo tai, kad į 1270 m. Sachsenspiegel (Vokietijos papročių teisės rinkinys) buvo įtraukta tokia pastraipa: „kadangi akivaizdu, jog moterys skaito daugiau knygų, jos turėtų jas paveldėti“ ( 12 ).

18. Migelis de Servantesas antrino tokiam šimtmečiais nusistovėjusiam apibūdinimui, kai, ožkaganiui pasakojant Leandros istoriją Don Kichotui, nurodė, kad „<…> moterys dažniausiai būna kvailos ir joms trūksta sveikos nuovokos“. Vėliau jis nurodo „moterų lengvabūdiškumą, dviveidiškumą, melagingus pažadus, iškreiptą tikėjimą, ir pagaliau takto trūkumą atskleidžiant mintis ir jausmus“ ( 13 ).

19. Vis dėlto ilgainiui pasigirdo balsų, pavyzdžiui, 1869 m. Stiuarto Milio, smerkiančių ištekėjusių moterų „civilinės vergijos“ būklę ( 14 ), nors, pagal XIX amžiaus civilinius kodeksus, priimtus semiantis įkvėpimo iš Napoleono kodekso, moterys išliko teisiškai neveiksnios.

20. Steigiant Europos Bendrijas, vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principas turėjo didelių trūkumų. Pirminėje Romos sutarties redakcijoje buvo minimas tik vienodas darbo užmokestis ( 15 ), bet tai nesutrukdė vienodo požiūrio principui tapti Bendrijos veiksmų pagrindu, sukurti daugybę taisyklių, kaip antai nuostatos dėl vienodo darbo užmokesčio ( 16 ), įsidarbinimo sąlygų, profesinio mokymo ir pareigų paaukštinimo, o taip pat darbo sąlygų ( 17 ) arba socialinės apsaugos ( 18 ).

21. 1992 m. Europos Sąjungos sutartimi ( 19 ) šiai Bendrijos politikos sričiai buvo suteiktas savarankiškas statusas, nesusiejant jos su ekonomika (buvęs ES sutarties B straipsnis ir EB sutarties 2 straipsnis).

22. Šią tendenciją tęsė 1997 m. Amsterdamo sutartis, kuri aiškiai įgaliojo Bendriją skatinti „moterų ir vyrų lygybę“ (2 straipsnis) ir iškėlė uždavinį „pašalinti moterų ir vyrų nelygybės apraiškas ir diegti jų lygybę“ (3 straipsnis). Be to, buvęs 119 straipsnis, dabar tapęs EB 141 straipsniu, įterpė dvi naujas dalis, kuriose įtvirtinta, pirma, jog Taryba turi užtikrinti, kad būtų taikomas moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio principas užimtumo bei profesinėje srityje, įskaitant darbo užmokestį, ir antra, kad valstybės narės gali ir toliau laikytis arba imtis priemonių, numatančių konkrečias lengvatas, padedančias nepakankamai atstovaujamai lyčiai verstis profesine veikla arba šalinančias ar kompensuojančias nepalankias profesinės veiklos sąlygas.

23. 2001 m. Nicos sutartimi buvo patvirtinti ankstesni pasiekimai ir pakeista EB 13 straipsnio formuluotė, pagal kurios pirmąją dalį Tarybai suteikiami įgaliojimai imtis „atitinkamų veiksmų <…> kovoti su diskriminacija dėl lyties“.

24. Šios pirminės teisės naujovės, o taip pat atsisakymo daryti skirtumus tarp darbuotojų dėl lyties raida ir konsolidavimas ne tik paskatino priimti nuostatas, įtvirtinančias vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus ( 20 ), bet ir reformuoti Direktyvą 76/207/EEB ( 21 ).

25. Vis dėlto šios taisyklės dėl nediskriminavimo nepakeitė visuomenėje per amžius įdiegtų tendencijų, nes, nors moterų darbo rinkoje padaugėjo, jų užimtumo lygis ( 22 ) ir darbo užmokesčio lygis neprilygsta ( 23 ) vyrų.

26. Šie skaičiai įrodo, kad norint pasiekti teisingesnę pusiausvyrą nepakanka teisėkūros iniciatyvų, nes moterų nesėkmės darbo rinkoje kyla iš įsitikinimų ir įpročių, tvirtai įsišaknijusių senose išankstinėse nuostatose. Norint su šaknimis išrauti tokio netinkamo vertinimo istorinius pagrindus, reikia pakeisti mąstymą, o tai bus sunkus, sudėtingas ir lėtas uždavinys, prie kurio turėtų prisidėti visi, ypač valdžios institucijos.

27. Teisingumo Teismas ėmėsi šios užduoties ir pagal savo kompetenciją prisideda prie diskriminacijos, vis dar dažnos tokiose išvystytose teisinėse sistemose kaip Europos Sąjungos ir jos valstybių narių teisinės sistemos, panaikinimo.

B — Darbas ne visą darbo dieną

1. Bendras požiūris

28. Bendrijos teisėje sąvoka „darbuotojas, dirbantis ne visą darbo dieną“ reiškia „darbuotoją, kurio įprastų darbo valandų skaičius, apskaičiuotas per savaitę arba pagal ne ilgesnį kaip vienerių metų darbo laiko vidurkį, yra mažesnis už panašaus darbuotojo, dirbančio visą darbo dieną, darbo valandas“ ( 24 ).

29. Ši sąvoka yra plati ir gali apimti įvairius darbo santykius, kuriais siekiama įvairių tikslų, todėl tokios rūšies darbo labai padaugėjo, nes dėl jo lankstumo ( 25 ) jis naudojamas „darbo pasidalijimui skatinti“ ( 26 ).

30. Pagal tokią darbo ne visą darbo dieną sąvoką darbo diena yra trumpesnė už visą darbo dieną, kurią dirba dauguma darbuotojų, nes ją sudaro referencinis įstatyme arba kolektyvinėje sutartyje įtvirtintas darbo valandų skaičius. Pagrindinis darbo ne visą darbo dieną požymis – darbo valandų skaičius, kuriam irgi taikomi viršvalandžiai, todėl praktika, taikoma apskaičiuojant viršvalandžius pagal mažesnį atlyginimą, buvo daug kartų kritikuota ( 27 ).

31. Be to, buvo pripažinta, kad moterys dažniau dirba ne visą darbo dieną, nes taip joms lieka daugiau laiko kitoms užduotims, pavyzdžiui, namų ruošai ( 28 ), nors šeimai skiriamas laikas priklauso nuo šeimos narių skaičiaus, vaikų amžiaus, kitų išlaikytinių, kultūrinių ir socialinių papročių, turimų ekonominių išteklių, aplinkos ( 29 ) ir įvairių kitų aplinkybių.

2. Diskriminacija dėl darbo užmokesčio

a) Bendrosios pastabos

32. Pagrindinis principas, taikomas tiek ne visą darbo dieną dirbančiųjų darbo sutartims, tiek visą darbo dieną dirbančiųjų darbo sutartims, yra vienodo požiūrio principas, kuris uždraudžia nepalankesnį požiūrį į darbą ne visą darbo dieną, nebent tai pateisintų objektyvios priežastys ( 30 ). Šis principas išplaukia iš to, kad šių darbo sutarčių skirtumai yra susiję tik su darbo laiku, o teisės ir pareigos nesiskiria.

33. Toks vienodas požiūris taip pat taikomas darbo užmokesčio srityje ( 31 ), atsižvelgiant į tai, kad atlyginimas turi būti proporcingas dirbtam laikui ( 32 ). Vis dėlto įvairios sudedamosios dalys atsispindi tik atsiskaitymo lapelyje, o kai kurios iš jų nesusijusios su išdirbtų valandų skaičiumi ir todėl greičiausiai nesvarstytinos ( 33 ). Todėl vienodas požiūris nereiškia, kad turi būti laikomasi linijinio arba identiško požiūrio, kuris galėtų sukelti absurdiškas situacijas ( 34 ).

34. Teisingumo Teismas jau nagrinėjo ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų moterų diskriminaciją dėl lyties lygindamas jas su visą darbo dieną dirbančiais kolegomis vyrais ( 35 ).

35. Sprendime Jenkins ( 36 ) Teisingumo Teismas nagrinėjo ne visą darbo dieną dirbančios darbuotojos, kurios valandinis darbo užmokestis buvo mažesnis už visą darbo dieną dirbančio kolegos, ieškinį. Teisingumo Teismas manė, kad vienos ir kitos rūšies darbuotojų pajamų skirtumas pažeidė buvusį EB sutarties 119 straipsnį, nes dėl jo sumažėjo ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų atlyginimas, o „tą darbuotojų grupę sudarė tik moterys arba daugiausia moterys“ (15 straipsnis).

36. Po sprendimo Jenkins praėjus keleriems metams, sprendime Bilka ( 37 ) buvo pripažinta, kad, ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų neįtraukus į bendrovės profesinę pensijų schemą, buvo pažeista Bendrijos teisė, jeigu tai nebuvo pagrįsta tikslais, neturinčiais nieko bendra su diskriminacija dėl lyties; sprendime Rinner-Kühn ( 38 ) buvo nagrinėjama panaši situacija ir nustatytas panašus pažeidimas, susijęs su tuo, kad darbuotojams nebuvo suteikta teisė į mokamą nedarbingumą; ir sprendime Kowalska ( 39 ) Teisingumo Teismas panašiomis aplinkybėmis uždraudė atsisakymą mokėti laikiną pašalpą darbo santykių nutraukimo atveju.

37. Sprendime Nimz ( 40 ) dėl bandomojo laikotarpio, būtino pasiekti aukštesnį darbo užmokesčio lygį, trukmės ir sprendime Böttel ( 41 ) dėl mažesnio darbo užmokesčio, kurį tarybos nariai gavo už dalyvavimą profesiniuose mokymuose, taip pat buvo nustatytas nevienodas požiūris į ne visą darbo dieną dirbančias darbuotojas, ypač moteris.

38. Ne taip seniai sprendime Kutz-Bauer ( 42 ) ir sprendime Steinicke ( 43 ) Teisingumo Teismas nagrinėjo sąlygas, kuriomis tam tikro amžiaus sulaukę Vokietijos tarnautojai galėjo dirbti sutrumpintą darbo dieną; sprendime Schönheit ir Becker ( 44 ) Teisingumo Teismas priminė Bilka doktriną, pripažindamas, kad teisės aktai, pagal kuriuos valstybės tarnautojų pensija mažinama, jeigu jie bent dalį savo profesinės karjeros dirbo ne visą darbo laiką, kai tarp tokių valstybės tarnautojų yra daugiau moterų nei vyrų, pažeidžia Bendrijos teisę (74 punktas).

b) Palyginimo kriterijai

39. Nors minėtas bylas sieja bendra gija, reikia pripažinti, kad skiriasi įrodymai, kurių reikia norint pagrįsti diskriminacijos buvimą.

40. Sprendime Helmig ir kt. ( 45 ) ne visą darbo dieną dirbantys darbuotojai, kurie dirbo daugiau nei sutartą darbo valandų skaičių, siekė kolektyvinėje sutartyje numatyto papildomo užmokesčio už viršvalandžius, viršijančius įprastą darbo dieną. Šiame sprendime Teisingumo Teismas pabrėžė, kad „nevienodas požiūris egzistuoja tada, kai darbo santykių pagrindu visą darbo dieną dirbantys asmenys už tą patį darbo valandų skaičių gauna didesnį darbo užmokestį nei dirbantieji ne visą darbo dieną“ (26 punktas), tačiau to nebuvo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, kurioje abi darbuotojų kategorijos gavo vienodą darbo užmokestį už tokį patį įprastų darbo valandų arba viršvalandžių skaičių (27–29 punktai) ( 46 ).

41. Sprendime Royal Copenhagen ( 47 ) Teisingumo Teismas dar kartą nurodė, kad reikia atlikti „bendrą“ vertinimą (18 punktas), teigdamas, kad vis dėlto vyrų ir moterų darbo, už kurį mokama pagal pagamintą kiekį, vidutinio užmokesčio skirtumų „nepakanka siekiant nustatyti, kad egzistuoja diskriminacija dėl darbo užmokesčio“ (22 punktas). Panašiai sprendime Lewark ( 48 ) Teisingumo Teismas vėl grįžo prie „bendro darbo užmokesčio“ sąvokos (25 punktas), kad pripažintų, jog dėl atsisakymo sumokėti ne visą darbo dieną dirbančiai darbuotojai už keletą mokymo kursų, būtinų vykdyti darbuotojų tarybos funkcijas, atsirado nevienodas požiūris, nes nors tuos mokymus dirbantieji visą darbo dieną lankė darbo metu ir dirbantiesiems visą darbo dieną už tokį dalyvavimą buvo mokama, jie vyko ne visą darbo dieną dirbančios darbuotojos ne darbo metu (26 punktas).

42. Vis dėlto sprendimas Barber ( 49 ) įrodo, kad tikrą skaidrumą, sudarantį galimybę teismui veiksmingai kontroliuoti nelygybę, galima pasiekti ne lyginant įvairių rūšių išmokas, atsižvelgiant į aplinkybes, suteikiamas vyrams arba moterims, bet taikant vienodo darbo užmokesčio principą kiekvienam vyrams arba moterims taikomo darbo užmokesčio elementui (34 punktas).

43. Sprendimo Barber praktika buvo priminta vėlesniuose sprendimuose, pavyzdžiui, sprendime JämO ( 50 ), kuriame konstatuota, jog būtina palyginti „pribuvėjų mėnesinį pagrindinį darbo užmokestį <…> su panašiu ligoninės technikų darbo užmokesčiu“ (44 punktas), arba sprendime Elsner-Lakeberg, susijusiame su situacija, kai ir visą darbo dieną dirbančiam darbuotojui, ir ne visą darbo dieną dirbančiam darbuotojui buvo mokama tik už viršvalandžius, viršijančius tris valandas per mėnesį. Teisingumo Teismas manė, kad atlyginimas už įprastines darbo valandas ir atlyginimas už viršvalandžius turi būti vertinamas atskirai (15 punktas), ir pripažino, kad, net jeigu mokėjimo už viršvalandžius ir visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams, ir ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams sąlygos buvo vienodos, „trys papildomos valandos yra sunkesnė našta ne visą darbo dieną dirbantiems mokytojams nei visą darbo dieną dirbantiems mokytojams“, o tai yra „nevienodas požiūris“ pirmųjų nenaudai (17 punktas) ( 51 ).

44. Todėl bylų praktikoje išskiriu du požiūrius į kriterijus, kurie turi būti naudojami sprendžiant, ar buvo pažeistas vienodo darbo užmokesčio principas: požiūris, susijęs su bendru vertinimu, ir požiūris, susijęs su kiekviena atskira sudedamąja dalimi. Šis pasirinkimas yra Bundesverwaltungsgericht pateikto prejudicinio klausimo pagrindas.

45. Manau, kad Teisingumo Teismas pats žino šiuos du požiūrius, nes juos susiejo sprendime Brunnhofer ( 52 ), – kur atlyginimas nebuvo padidintas banko darbuotojai, bet buvo padidintas tai buvo padaryta tą pačią profesinę kategoriją turinčiam jos kolegai vyrui, – nagrinėdamas, ar jie dirbo panašų darbą; Teisingumo Teismas nusprendė, kad „vienodas darbo užmokestis turi būti užtikrinamas ne tik remiantis bendru viso darbuotojo atlyginimo įvertinimu, tačiau taip pat atsižvelgiant į kiekvieną atlyginimo sudedamąją dalį atskirai“ (rezoliucinės dalies pirmoji pastraipa).

46. Siekdamas suderinti šiuos du kriterijus, generalinis advokatas F. G. Jacobs savo išvados JämO byloje 32 punkte panašiai teigė, kad, jeigu dėl istorinių arba kitokių priežasčių darbo užmokesčio struktūra yra sudėtinga, tampa sunku arba neįmanoma išskirti jo sudedamųjų dalių arba jų skyrimo pagrindo, būtų nerealu ir nenaudinga „atskirai“ nagrinėti kiekvieną bendro užmokesčio elementą, todėl būtinas „bendras vertinimas“ ( 53 ).

C — Prejudiciniu klausimu iškelta dilema

47. Neabejotina, kad mokėjimas už viršvalandžius yra darbo užmokestis ir jam taikomas vienodo požiūrio į abiejų lyčių darbuotojus principas, įtvirtintas EB 141 straipsnyje.

48. Bylų praktikoje įtvirtinta, kad nevienodų taisyklių taikymas panašioms situacijoms arba tos pačios taisyklės taikymas nevienodoms situacijoms gali būti šį principą pažeidžianti diskriminacija ( 54 ); vertinant tokias situacijas, reikia nustatyti, ar ginčijamos nuostatos sukelia nepalankesnį poveikį tam tikros lyties darbuotojams ( 55 ), nepamirštant, kad vienodo darbo užmokesčio principas, kaip ir nediskriminavimo principas (kurio konkreti forma jis ir yra), reikalauja, kad situacijos būtų panašios ( 56 ). Taip pat tai yra netiesioginė diskriminacija, jeigu, pavyzdžiui, nustatytas reglamentavimas, nors jis ir neutraliai suformuluotas, tačiau iš tikrųjų daro nepalankų poveikį daugiau moterims nei vyrams, nebent tai pateisintų objektyvios priežastys, neturinčios nieko bendra su diskriminacija dėl lyties ( 57 ).

49. Šių idėjų taikymas šioje byloje reiškia, kad turi būti trys vertinimo etapai: reikia nustatyti, 1) ar yra nevienodas požiūris į visą darbo dieną dirbančius darbuotojus ir ne visą darbo dieną dirbančius darbuotojus ir ar pastariesiems kyla nepalankios pasekmės, 2) ar jis daro poveikį daugiau moterims nei vyrams ir 3) ar jis yra neišvengiamas, norint įgyvendinti siekiamą tikslą, ir pagrįstas objektyviais kriterijais, neturinčiais nieko bendra su diskriminacija dėl lyties.

1. Diskriminacijos nustatymas

a) Klausimas

50. Visą darbo dieną dirbančiam mokytojui mokama už 26,5 akademinės valandos darbo savaitę. Ne visą darbo dieną dirbantis mokytojas uždirba sumą, kuri proporcinga nustatytoms 23 valandoms per savaitę. Už viršvalandžius mokama vienodai abiem atvejais pagal atitinkamo darbuotojo kategoriją, neatsižvelgiant į jų įprastines darbo valandas, nors tarifas yra mažesnis už visą darbo dieną dirbančio mokytojo valandinį tarifą ( 58 ).

51. Kai taip apskaičiuojamas valandinis tarifas, tai reiškia, kad ne visą darbo dieną dirbantis darbuotojas, kuris dirba viršvalandžius, viršijančius ne visą darbo dieną ir visą darbo dieną per savaitę nustatytų darbo valandų ribą, t. y. nuo 23 valandų iki 26,5 valandos per savaitę, gauna proporcingai mažesnį darbo užmokestį nei tie, kurie dirba visą darbo dieną. Todėl jeigu visą darbo dieną dirbanti darbuotoja dirba 3,5 valandos daugiau nei darbo sutartyje nustatytos 23 valandos, ji neuždirbs tiek pat, kiek asmuo, kurio įprastinis darbo laikas yra 26,5 valandos, nes atlyginimas už tas 3,5 valandos bus skirtingas abiem atvejais ( 59 ).

52. Vis dėlto, kaip teisingai tvirtina Bundesverwaltungsgericht, nėra jokio nepalankaus poveikio, jeigu palyginimas grindžiamas tik 1) mažesniu ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų darbo užmokesčiu už visą darbo dieną dirbančių darbuotojų darbo užmokestį ir 2) darbo užmokesčiu, kiekvienu atveju mokamu už išdirbtus viršvalandžius.

53. Todėl dilema glūdi pasirenkant palyginimo kriterijus.

b) Siūlomas sprendimas

i) Išankstinės mintys

54. Jau pažymėjau, kad siekiant nustatyti, ar buvo pažeistas vienodo darbo užmokesčio principas, pagal bylų praktiką reikalaujama arba atlikti bendrą įvertinimą, arba išnagrinėti įvairias darbo užmokesčio sudedamąsias dalis.

55. Šie du kriterijai toli gražu neprieštarauja vienas kitam; jie vienas kitą papildo ir kiekvienu atveju jų taikymas priklauso nuo bylos aplinkybių. Nė vienam iš jų neteikiamas aiškus prioritetas, nes paprastai Teisingumo Teismas atlieka konkretų nagrinėjimą ir tik kartais vertina bendrai.

56. Jeigu siekiant rasti sprendimą būtų mechaniškai pasirenkamas vienas iš dviejų kriterijų, tai pažeistų Bendrijos vienodo darbo užmokesčio abiejų lyčių darbuotojams principo (kaip jis jau paaiškintas) ir konkrečių darbo ne visą darbo dieną požymių taikymo pusiausvyrą, o taip pat nebūtų atsižvelgta į pagrindinę EB 141 straipsnio taisyklę, kad už vienodą darbą turi būti mokamas vienodas užmokestis.

57. Be to, nuoroda į bendrą atlyginimą arba jo sudedamąsias dalis klaidina, nes kai kurios iš šių sudedamųjų dalių nesusijusios su nustatytomis darbo valandomis, kurios yra pagrindinis darbo sutarčių dėl darbo ne visą darbo dieną elementas. Taip pat įmanoma bendrai įvertinti ir kai kurias konkrečias sudedamąsias dalis.

58. Taigi, Teisingumo Teismo darbas neapsiriboja suvaržymais – tačiau, kai turi galimybę panaudoti kelias priemones, jis turi pasirinkti tą, kuri geriausiai tinka aiškinamos Bendrijos teisės nuostatos tikslui įgyvendinti.

ii) Ginčas pagrindinėje byloje

59. Jeigu vienodo požiūrio principas būtų sutelktas į darbo užmokestį tiek už įprastas darbo valandas, tiek už viršvalandžius, juos lyginant tik tarpusavyje, pažeidimo nebūtų galima pripažinti, jeigu iš esmės ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams už dirbtus viršvalandžius būtų mokama taip pat kaip visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams už dirbtus viršvalandžius.

60. Tačiau atliekant tokį nagrinėjimą nebūtų atsižvelgiama į atlyginimą, kuris abiem atvejais galiausiai išmokamas, nors jo pobūdis yra identiškas. Be to, jokioje nagrinėjimo stadijoje nebuvo teigiama, kad U. Voß darbas, kurį ji dirbo viršydama savo įprastą darbo laiką, skiriasi nuo įprastu darbo metu dirbto darbo arba visą darbo dieną dirbančio mokytojo dirbamo darbo.

61. Todėl būtina atlikti bendrą įvertinimą, įvertinant vienodus aspektus, labiausiai atkreipiant dėmesį į principą, kad už vienodą darbą turi būti mokamas vienodas užmokestis.

62. Taigi, galiu tik pritarti ieškovės ir Komisijos pastaboms, kad Teisingumo Teismas turi įvertinti, ar bylos aplinkybėmis darbas, kurį atlieka ne visą darbo dieną dirbantys darbuotojai kaip viršvalandinį darbą, yra prasčiau mokamas nei darbas, kurį atlieka visą darbo dieną dirbantys darbuotojai tuo pačiu laikotarpiu.

63. Bet koks kitoks požiūris sutrikdytų pusiausvyrą tarp skirtingas darbo valandas dirbančių darbuotojų santykių ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų nenaudai.

64. Taigi, diskriminacija kyla tik dėl laikotarpio, patenkančio tarp darbo ne visą darbo dieną pabaigos ir visos darbo dienos pabaigos, nes atlyginimas už viršvalandžius, viršijant įprastinį darbo laiką, yra toks pats.

65. Taip pat būtina turėti omenyje darbdavio, kuris, anot Komisijos, galėtų, skatinamas godumo, versti ne visą darbo dieną dirbančius savo darbuotojus dirbti viršvalandžius, kad sutaupytų išlaidas, požiūrį.

2. Poveikis moterims

66. Nustatęs Bendrijos teisę pažeidžiančią diskriminaciją, nacionalinis teismas turi įvertinti, ar dauguma darbo sutarčių dėl darbo ne visą darbo dieną yra sudarytos su moterimis, nors tikėtina, kad taip ir yra ( 60 ).

3. Pateisinimo buvimas

67. Taip pat, kaip ir ankstesniame punkte, nacionalinis teismas turi įvertinti, ar nevienodas požiūris yra tinkamas siekiamam tikslui įgyvendinti ir ar jis pateisinamas objektyviais pagrindais, nesusijusiais su diskriminacija dėl lyties, nors nacionalinis teismas taip pat pateikė savo nuomonę šiuo klausimu ( 61 ).

V — Išvada

68. Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Bundesverwaltungsgericht pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip: „EB 141 straipsnį reikia aiškinti kaip draudžiantį nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų darbo užmokestis už viršvalandžius – už laiką, patenkantį tarp jų darbo dienos pabaigos ir visą darbo laiką dirbančių darbuotojų darbo dienos pabaigos, – yra mokamas taikant mažesnį tarifą nei taikomas mokant už visą darbo dieną dirbančių darbuotojų įprastas darbo valandas, jeigu toks nevienodas požiūris didesnį poveikį daro moterims nei vyrams, nebent tokia sistema būtina teisėtam tikslui įgyvendinti ir pateisinama objektyviais kriterijais, nesusijusiais su diskriminacija dėl lyties“.

( 1 ) Originalo kalba: ispanų.

( 2 ) 2004 m. gegužės 27 d. Sprendimas Elsner-Lakeberg (C-285/02, Rink. p. I-5861).

( 3 ) 1976 m. balandžio 8 d. Sprendimas Defrenne II (43/75, Rink. p. 455), 12 punktas.

( 4 ) B. Quintanilla Navarro „Discriminación retributiva. Diferencias salariales por razón de sexo“, Marcial Pons, Madridas, 1996, p. 63–168.

( 5 ) OL C 340, 1997, p. 1.

( 6 ) 1979 m. vasario 20 d. nauja redakcija (GVBl. BE, p. 368).

( 7 ) 1998 m. gruodžio 3 d. komunikato redakcija (BGBl. I, p. 3494).

( 8 ) 1975 m. vasario 10 d. Tarybos direktyva 75/117/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principo taikymui, suderinimo (OL L 45, p. 19).

( 9 ) 2005 m. gegužės 12 d. išvada byloje Vergani (C-207/04, Rink. p. I-7453, 19–38 punktai).

( 10 ) M. Rodríguez-Piñero ir Bravo-Ferrer „La conciliación de la vida familiar y laboral de las personas trabajadoras (I)“, Relaciones Laborales, 1999/II, p. 27.

( 11 ) „Suma teológica“, I dalis, 92 klausimas „Apie moterų kilmę“.

( 12 ) Citata iš A. Rucqoui „La mujer medieval: fin de un mito“, leid. „Cuadernos de Historia 16“, Grupo 16, Madridas, 1985.

( 13 ) M. Cervantes Saavedra „Don Quijote de la Mancha“, red. įvadas ir pastabos Martín de Riquer, LI skyrius ir pirmoji dalis, RBA, Barselona, 1994, p. 597 ir 598.

( 14 ) J. Stuart Mill „El sometimiento de las mujeres“, EDAF, Madridas, 2005.

( 15 ) Svarbiausių nuostatų ir jų raidos studiją žr., tarp kitų, T. Pérez del Río „Una aproximación al derecho social comunitario“, Tecnos, Madridas, 2000, p. 87 ir kt.; T. Sala Franco „Igualdad de trato. Despidos colectivos“, leidinyje „El espacio social europeo“, Centro de Documentación Europea, Universidad de Valladolid, Lex Nova, Valjadolidas, 1991, p. 249 ir kt. arba M. R. Saulle „Gli interventi comunitari in tema di parità uomo-donna e le azioni positive in favore delle donne“, leidinyje „Lavoro femminile e pari opportunità“, Cacucci, Baris, 1989, p. 60 ir kt.

( 16 ) Jau minėta Direktyva 75/117/EEB.

( 17 ) 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyva dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 39, p. 40).

( 18 ) 1978 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyva 79/7/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje (OL L 6, p. 24) ir 1986 m. liepos 24 d. Tarybos direktyva 86/378/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo įgyvendinimo profesinėse socialinės apsaugos sistemose (OL L 225, p. 40), pakeista 1996 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 96/97/EB (OL L 46, p. 20).

( 19 ) OL C 191, p. 1.

( 20 ) 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyva 2000/78/EB, nustatanti vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, p. 16).

( 21 ) 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/73/EB, iš dalies keičianti cituotą Direktyvą 76/207/EEB (OL L 269, p. 15).

( 22 ) J. Rivas García „La Europa social“, José María Bosch, Barselona, 1999, p. 77–80, palygino statistiką, kad parodytų, kad 1995 m. vidutinis užimtumo vyrų lygis pakilo iki 66,2 %, o moterų – iki 45 %.

( 23 ) 2002 m. moterys Europoje uždirbo vidutiniškai 18 % mažiau už vyrus privačiame sektoriuje ir 13 % mažiau viešajame sektoriuje („Europeas discriminadas“, laikraštyje „EL PAÍS“, 2002 m. spalio 14 d., p. 12).

( 24 ) Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė UNICE, CEEP ir ETUC, pridėto prie 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB (OL L 14, p. 9), 3 straipsnio 3 dalis. Tarptautinei darbo organizacijai (TDO) ši sąvoka „reiškia darbuotoją, kuris paprastai dirba mažiau valandų nei panašūs visą darbo dieną dirbantys darbuotojai“, 1994 m. birželio 24 d. Konvencijos Nr. 175 dėl darbo ne visą darbo dieną (įsigaliojo 1998 m. vasario 28 d.) 1 straipsnio a punktas.

( 25 ) Cituoto Bendrojo susitarimo preambulės pirmoji pastraipa, 3 ir 4 konstatuojamosios dalys ir 1 straipsnio b punktas.

( 26 ) F. Durán López „La reducción del tiempo de trabajo: una aproximación al debate europeo“, „Revista de Trabajo“, Nr. 57 ir 58, 1980, p. 52.

( 27 ) J. Cabeza Pereiron ir J. F. Losada Arochena „El nuevo régimen legal del trabajo a tiempo parcial“, Comares, Granada, 1999, p. 43–45, aptaria doktrininius prieštaravimus, kaip antai viršvalandžių neatitikimą darbo ne visą darbo dieną požymių, prieštaravimą darbo pasiskirstymui ir tokios darbo sutarties lankstumui, o taip pat susijusį piktnaudžiavimą. Šių prieštaravimų aidas girdėti ir valstybėse narėse, pavyzdžiui, Ispanijos darbuotojų įstatymo (1998 m. lapkričio 27 d. Karaliaus dekreto 15/1998 redakcija, (BOE Nr. 285, p. 39188 ir kt.)) 12 straipsnio 4 dalies c punktas uždraudžia tokius viršvalandžius, pakeisdamas juos „papildomomis valandomis“; Prancūzijos darbo kodekso (pakeisto 2005 m. liepos 26 d. Įstatymu 2005/841 (JORF 2005 m. liepos 27 d.)) L. 212-4-3 ir L. 212-4-4 straipsniuose taip pat minimos „papildomos valandos“, o Italijoje 2000 m. vasario 25 d. Įstatyminis dekretas Nr. 61 attuazione della direttiva 97/81/CE relativa all'accordo-quadro sul lavoro a tempo parziale (2000 m. kovo 20 d. GURI Nr . 66) nustato tam tikrus apribojimus.

( 28 ) S. McRae „Part-time work in the European Union: The Gender Dimension“, Europos Bendrijų oficialiųjų leidinių biuras, Liuksemburgas, 1996, nurodo tokio darbo privalumus ir trūkumus moterims. W. Grossin savo kūrinio „Trabajo y tiempo“, Nova Terra, Barselona, 1974, leidimo ispanų kalba įvade pažymi, kad „darbinė veikla apibrėžia darbuotojo gyvenimą“. Pati ieškovė savo rašytinėse pastabose tvirtina, jog dirba ne visą darbo dieną, kad galėtų suderinti šeimos ir profesinį gyvenimą.

( 29 ) R. Beltrán Felip „Las mujeres y el trabajo a tiempo parcial en España. Elementos para su análisis“, leidinyje „Cuaderno de Relaciones Laborales“, Nr. 17, 2000, p. 145.

( 30 ) Cituoto Bendrojo susitarimo 4 straipsnio 1 dalis, kuri tačiau apriboja šio principo taikymą „darbo salygoms“.

( 31 ) M. I. Benavente Torres „El trabajo a tiempo parcial“, leidėjas Consejo Económico y Social de Andalucía, Sevilija, 2005 m., p. 333.

( 32 ) TDO Konvencijos Nr. 175 5 straipsnis reikalauja, kad atlyginimai būtų „proporcingai“ apskaičiuojami „pagal valandas, atliktą darbą arba pagamintą produkciją“.

( 33 ) Kai kurių aspektų skirtumai paaiškinami TDO Rekomendacijos Nr. 182 (priimtos tą pačią dieną, kaip ir Konvencija Nr. 175) 10 punkte, kuriame pripažįstama teisė į papildomą finansinį atlyginimą lygiomis sąlygomis.

( 34 ) H. Merino Senovilla „El trabajo a tiempo parcial“, Lex Nova, Valjadolidas, 1994, p. 136.

( 35 ) Kaip rodo naujausi sprendimai, panašiai Teisingumo Teismas nusprendė ir dėl kitų darbo ne visą darbo dieną aspektų: 2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimas Mangold (C-144/04, Rink. p. I-9981) dėl galimybės nuolat naudotis tokia sutartimi; taip pat žr. 2005 m. kovo 10 d. Sprendimą Nikoloudi (C-196/02, Rink. p. I-1789) dėl darbo stažo apskaičiavimo ir integracijos į nuolatinę tarnybą ir 2004 m. spalio 12 d. Sprendimą Wippel (C-313/02, Rink. p. I-9483) dėl darbo dienos trukmės ir darbo valandų paskirstymo.

( 36 ) 1981 m. kovo 31 d. Sprendimas (96/80, Rink. p. 911).

( 37 ) 1986 m. gegužės 13 d. Sprendimas (170/84, Rink. p. 1607).

( 38 ) 1989 m. liepos 13 d. Sprendimas (171/88, Rink. p. 2743).

( 39 ) 1990 m. birželio 27 d. Sprendimas (C-33/89, Rink. p. I-2591).

( 40 ) 1991 m. vasario 7 d. Sprendimas (C-184/89, Rink. p. I-297).

( 41 ) 1992 m. birželio 4 d. Sprendimas (C-360/90, Rink. p. I-3589).

( 42 ) 2003 m. kovo 20 d. Sprendimas (C-187/00, Rink. p. I-2741).

( 43 ) 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas C-77/02, Rink. p. I-9027.

( 44 ) 2003 m. spalio 23 d. Sprendimas (sujungtos bylos C-4/02 ir C-5/02, Rink. p. I-12575).

( 45 ) 1994 m. gruodžio 15 d. Sprendimas (sujungtos bylos C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 ir C-78/93, Rink. p. I-5727).

( 46 ) Viena vertus, „jeigu ne visą darbo dieną dirbantis darbuotojas, kurio sutartis numato 18 valandų, dirba 19 valandų, jis uždirba tiek pat, kiek visą darbo dieną dirbantis darbuotojas už 19 valandų“ (28 punktas), nes už papildomą valandą mokama kaip už įprastinę darbo valandą; kita vertus, ne visą darbo dieną dirbantys darbuotojai taip pat gauną tokį patį viršvalandinį atlyginimą „kaip ir visą darbo dieną dirbantys darbuotojai, jeigu jie dirba ilgiau nei įprastines darbo valandas, kurias įtvirtina kolektyvinė sutartis, nes taip jie įgija teisę į priedus už viršvalandžius“ (29 punktas).

( 47 ) 1995 m. gegužės 31 d. Sprendimas (C-400/93, Rink. p. I-1275).

( 48 ) 1996 m. vasario 6 d. Sprendimas (C-457/93, Rink. p. I-243).

( 49 ) 1990 m. gegužės 17 d. Sprendimas (C-262/88, Rink. p. I-1889).

( 50 ) 2000 m. kovo 30 d. Sprendimas (C-236/98, Rink. p. I-2189).

( 51 ) Sprendime Teisingumo Teismas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašė įvertinti, ar nevienodas požiūris turėjo poveikį daugiau moterims nei vyrams, ar buvo su lytimi nesusijęs tikslas, kuris pateisintų tokį nevienodą elgesį, ir ar tai buvo būtina siekiamam tikslui įgyvendinti (18 punktas).

( 52 ) 2001 m. birželio 26 d. Sprendimas (C-381/99, Rink. p. I-4961).

( 53 ) Savo išvados 44 punkte generalinis advokatas F. G. Jacobs taip pat teigia, jog „bendroji taisyklė turėtų būti tokia, kad būtinai atsižvelgiama į dviejų darbuotojų, kurių darbo užmokestis yra lyginamas, išdirbtų valandų skaičių, o skirtumas pateisintų skirtingą darbo užmokestį, kad, nagrinėjant kraštutinius pavyzdžius, nebūtų laikoma diskriminacija tai, jei vyrui, kuris dirba visą darbo dieną dvigubai daugiau nei tą patį darbą atliekančiai moteriai, dirbančiai pusę darbo laiko, būtų mokamas dvigubai didesnis darbo užmokestis arba vyrui, dirbančiam daugiau viršvalandžių, nei viršvalandžių nedirbančiai moteriai“.

( 54 ) 1995 m. vasario 14 d. Sprendimo Schumacker (C-279/93, Rink. p. I-225) 30 punktas; 1996 m. vasario 13 d. Sprendimo Gillespie ir kiti (C-342/93, Rink. p. I-475) 16 punktas ir 1998 m. spalio 27 d. Sprendimo Boyle ir kiti (C-411/96, Rink. p. I-6401) 39 punktas.

( 55 ) 1999 m. vasario 9 d. Sprendimo Seymour-Smith ir Pérez (C-167/97, Rink. p. I-623) 58 punktas; ir cituoto sprendimo Schönheit ir Becker 69 punktas.

( 56 ) 1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Abdoulaye (C-218/98, Rink. p. I-5723) 16 punktas; 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Griesmar (C-366/99, Rink. p. I-9383) 39 punktas.

( 57 ) 1993 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Kirsammer-Hack (C-189/91, Rink. p. I-6185) 22 punktas; 1997 m. spalio 2 d. Sprendimo Gerster (C-1/95, Rink. p. I-5253) 30 punktas, 1997 m. spalio 2 d. Sprendimo Kording (C-100/95, Rink. p. I-5289) 16 punktas; 1998 m. birželio 17 d. Sprendimo Hill ir Stapleton (C-243/95, Rink. p. I-3739) 34 punktas; 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Jippes ir kiti (C-189/01, Rink. p. I-5689) 129 punktas; 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Rodríguez Caballero (C-442/00, Rink. p. I-11915) 32 punktas; ir minėtų sprendimo Rinner-Kühn 12 punktas, sprendimo Lewark 31 punktas ir sprendimo Kutz-Bauer 50 punktas.

( 58 ) Anot ieškovės, tai prieštarauja įprastinei praktikai, nes už papildomas valandas paprastai mokama geriau, nors Vokietijos vyriausybė teigia kitaip (jos rašytinių pastabų 35 punktas).

( 59 ) Taip nėra, jeigu valandos viršija įprastinę darbo dieną (nuo 26,5 valandos), nes tuo momentu atlyginimo lygis susilygina.

( 60 ) Pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą 2 punkte Verwaltungsgericht nurodė, kad 2000 m. pavasarį maždaug 88 % Berlyno federalinėje žemėje ne visą darbo dieną dirbančių mokytojų buvo moterys, ir šis skaičius pakartojamas 19 nutarties punkte.

( 61 ) Pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą 19 punkte nurodoma, „kad nėra prielaidų teigti, jog mažesnis valandinis darbo užmokestis yra pagrįstas objektyviai pateisinamais kriterijais, kurie nebūtų susiję su diskriminacija dėl lyties“.