GENERALINIO ADVOKATO

YVES BOT IŠVADA,

pateikta 2011 m. gegužės 5 d.( )

Sujungtos bylos C‑244/10 ir C‑245/10

Mesopotamia Broadcast A/S METV ir Roj TV A/S

prieš

Bundesrepublik Deutschland

(Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimas – Valstybės narės galimybė savo teritorijoje uždrausti kitoje valstybėje narėje įsteigto transliuotojo veiklą dėl pavojaus pakenkti tautų tarpusavio supratimui“

1. Šiose bylose Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą dėl Tarybos direktyvos 89/552/EEB( ) 22a straipsnyje įtvirtintos sąlygos, pagal kurią iš valstybės narės transliuojamose televizijos programose neturi būti kurstoma rasinė, lyčių, religinė ar tautinė neapykanta, apimties.

2. Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) siekia išsiaiškinti, ar ši sąlyga turi būti aiškinama kaip apimanti jo vidaus teisėje įtvirtintą reikalavimą, pagal kurį televizijos laidomis negali būti kenkiama tautų tarpusavio supratimui.

3. Šio klausimo esmė yra susijusi su tuo, kad pagal direktyvoje įtvirtintą tvarką valstybė narė negali trukdyti iš kitos valstybės narės transliuojamos laidos rodymui remdamasi pagrindu, kuris patenka į direktyva derinamas sritis, išskyrus išimtiniais joje numatytais atvejais ir prieš tai Europos Komisijai pranešusi, kokių priemonių ketina imtis.

4. Šis klausimas kyla iš draudimo Danijos televizijos kanalu transliuojamas laidas transliuoti Vokietijoje, šį draudimą grindžiant tuo, kad šiose laidose remiama Kurdistano darbo partija (PKK) ir todėl kenkiama tautų tarpusavio supratimui Vokietijos teisės prasme, nors Danijos kompetentingos institucijos manė, kad minėtos laidos nepažeidžia direktyvos 22a straipsnio.

5. Šioje išvadoje pateiksiu priežastis, dėl kurių bet koks rasinės ir tautinės neapykantos kurstymo draudimas, įtvirtintas direktyvos 22a straipsnyje, semantine prasme turi būti suprantamas taip, kad juo taip pat draudžiamos laidos, kurios, remdamos grupes, kurias Europos Sąjunga yra pripažinusi „teroristinėmis“, gali sukelti priešiškas reakcijas ar prieštaravimą tarp skirtingos etninės ar kultūrinės kilmės bendruomenių.

6. Taip pat nurodysiu, kad šis aiškinimas labiausiai atitinka direktyvos tikslą užtikrinti televizijos laidų transliavimo laisvę panaikinant kliūtis, kylančias iš nacionalinės teisės aktų neatitikimų viešosios tvarkos apsaugos srityje, kiek tai susiję su diskriminacinio pobūdžio laidomis.

I – Teisinis pagrindas

A – Direktyva

7. Direktyvoje visų pirma konstatuojama, kad tarp valstybių narių teisės aktų egzistuojantys neatitikimai, kiek tai susiję su televizijos programų transliavimo veiklos vykdymu, gali trukdyti laisvam laidų judėjimui Europos bendrijoje ir kad vadovaujantis EB sutartimi šios kliūtys turi būti panaikintos( ). Todėl šia direktyva siekiama būtino ir pakankamo teisės aktų suderinimo siekiant užtikrinti šį laisvą judėjimą( ).

8. Be to, vadovaujantis direktyvos 8 konstatuojamąja dalimi, laisvė teikti televizijos programų transliavimo paslaugas yra 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 10 straipsnio 1 dalies( ) apraiška Bendrijos teisėje.

9. Direktyva grindžiama „kilmės valstybės narės principu“, kuris yra kita abipusio pripažinimo principo išraiška, pagal kurį, vadovaujantis direktyvos 12 konstatuojamąja dalimi, privalu ir visiškai pakanka, kad visos programos būtų transliuojamos pagal tos valstybės narės, iš kurios jos transliuojamos, teisės aktų nuostatas.

10. Direktyvos 14 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

„kadangi bendrojoje rinkoje visose programose, transliuojamose iš Bendrijos valstybės ir skirtose priimti Bendrijos valstybėse, ypač tose, kurios yra skirtos priimti kitoje valstybėje narėje, privalo būti gerbiami programas transliuojančios valstybės narės įstatymai, taikomi tos valstybės narės visuomenei skirtoms programoms, ir šios direktyvos nuostatos;

kadangi reikalavimas, jog programas transliuojanti valstybė narė turėtų garantuoti šios direktyvos reguliuojamų nacionalinių įstatymų nuostatų laikymąsi, pagal Bendrijos teisės aktus yra pakankamas, kad būtų užtikrintas laisvas transliuojamų programų judėjimas be priimančių valstybių narių tuo pačiu pagrindu atliekamos antrinės kontrolės; tačiau, kadangi programas priimanti valstybė narė išskirtiniais atvejais ir susiklosčius ypatingoms sąlygoms gali sustabdyti televizijos programų retransliavimą.“

11. Šiose konstatuojamosiose dalyse išreikšti Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimai yra įtvirtinti direktyvos norminėse nuostatose, kaip nurodoma toliau.

12. Pagal direktyvos 2 straipsnio 1 dalį kiekviena valstybė narė užtikrina, kad visos jos jurisdikcijai priklausančių transliuotojų perduodamos televizijos programos neprieštarautų teisės sistemos normoms, taikomoms tos valstybės narės visuomenei skirtoms transliuojamoms programoms.

13. Transliuotojas direktyvos 1 straipsnio b punkte apibrėžtas kaip fizinis ar juridinis asmuo, kuris prisiima redakcinę atsakomybę dėl televizijos programų plano sandaros pagal šio straipsnio a punkto nuostatas ir kuris pats perduoda transliuojamas programas arba jam jas perduoda trečiosios šalys.

14. Vadovaujantis direktyvos 2 straipsnio 2 ir 3 dalimis, valstybės narės jurisdikcijai priklauso šioje valstybėje narėje įsteigti transliuotojai, tai yra transliuotojai, kurių faktinė buveinė yra šioje valstybėje narėje ir kurių redakciniai sprendimai dėl programų struktūros yra priimami šioje valstybėje narėje.

15. Vadovaujantis direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi, valstybės narės, pagal savo teisės aktus naudodamos tinkamas priemones, užtikrina, kad jų jurisdikcijai priklausantys transliuotojai deramai laikytųsi šios direktyvos nuostatų.

16. Direktyvos 2a straipsnis išdėstytas taip:

„1. Valstybės narės šios direktyvos reguliuojamose srityse užtikrina televizijos programų priėmimo laisvę ir savo teritorijoje neriboja televizijos programų iš kitų valstybių narių retransliavimo.

2. Valstybės narės gali laikinai nesilaikyti 1 dalies nuostatų, jeigu jos atitinka tokias sąlygas [esant tokioms sąlygoms]:

a) jei iš kitos valstybės narės transliuojama televizijos programa smarkiai ir akivaizdžiai pažeidžia 22 straipsnio 1 arba 2 dalis ir (arba) 22a straipsnį;

b) jei per praėjusius 12 mėnesių transliuotojas ne mažiau kaip du kartus pažeidė a punkto nuostatą (‑as);

c) suinteresuota valstybė narė raštu pranešė transliuotojui ir Komisijai apie įtariamus pažeidimus ir apie priemones, kurių ji ketina imtis, jei tokie pažeidimai pasikartotų;

d) konsultuojantis su transliuojančiąja valstybe ir Komisija nepavyko per 15 dienų nuo c punkte minėto įspėjimo draugiškai susitarti ir tariami pažeidimai toliau daromi.

Per du mėnesius po pranešimo apie priemones, kurių ėmėsi valstybė narė, Komisija priima sprendimą, ar tos priemonės neprieštarauja Bendrijos teisės aktams. Jei ji nusprendžia, kad prieštarauja, iš valstybės narės pareikalaujama kaip galima greičiau sustabdyti minėtų priemonių taikymą.

3. 2 dalis nepažeidžia teisės taikyti bet kokias procedūras, teisinės apsaugos priemones ar sankcijas, kai valstybėje narėje, kurios jurisdikcijai priklauso transliuotojas, yra daromi minėti pažeidimai.“

17. Direktyvos 22 ir 22a straipsniai yra direktyvos V skyriuje „Nepilnamečių ir viešosios tvarkos apsauga“. Juose nustatyta:

„22 straipsnis

1. Valstybės narės imasi tinkamų priemonių, užtikrinančių, kad jų jurisdikcijai priklausančių transliuotojų televizijos programose nebūtų jokių laidų, galinčių rimtai pakenkti fiziniam, protiniam ar moraliniam nepilnamečių vystymuisi, ypač programų, susijusių su pornografija ir savitiksliu smurtu.

<…>

22a straipsnis

Valstybės narės užtikrina, kad laidose nebūtų kurstoma rasinė, lyčių, religinė ar tautinė neapykanta.“

B – Nacionalinė teisė

18. 1964 m. rugpjūčio 5 d. Asociacijų įstatymo (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts)( ) 3 straipsnyje numatyta, kad asociacija gali būti laikoma uždrausta, jei kompetentingos valdžios institucijos nusprendžia, kad jos tikslai ar veikla pažeidžia baudžiamuosius įstatymus, konstitucinę santvarką ar tautų tarpusavio supratimo idėją.

19. Kiek tai susiję su užsienyje buveinę turinčių asociacijų uždraudimu, Vereinsgesetz 18 straipsnyje numatyta:

„Draudimai, susiję su asociacijomis, kurių buveinė yra už šio įstatymo teritorinio taikymo srities, bet kurios turi pavaldžias organizacijas šioje teritorijoje, taikomi tik į šio įstatymo taikymo sritį patenkančioms pavaldžioms organizacijoms. Jei asociacija neturi pavaldžių organizacijų šio įstatymo teritorinio taikymo srityje, draudimas <...> yra susijęs su jos veikla šioje taikymo srityje.“

II – Faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas

20. Mesopotamia Broadcast A/S METV (toliau – Mesopotamia Broadcast METV) yra akcinė holdingo bendrovė, įsteigta pagal Danijos teisę ir turinti buveinę Danijoje. Ji turi kelias Danijoje išduotas televizijos licencijas ir valdo, be kita ko, televizijos kanalą Roj TV A/S (toliau – Roj TV), kurio teisinė forma taip pat yra pagal Danijos teisę įsteigta akcinė bendrovė.

21. Nuo 2004 m. kovo 1 d. daugiausia kurdų kalba kuriama Roj TV programa per palydovą transliuojama į visą Europą ir Artimuosius Rytus, visų pirma Turkiją. Roj TV laidas rengia Vupertalyje (Vokietija) įsteigta gamybos bendrovė VIKO bei Denderleuve (Belgija) įsikūrę nuosavi gamybos centrai.

22. 2006 ir 2007 m. Turkijos valdžios institucijos kreipėsi su skundais į už direktyvą įgyvendinančių nacionalinės teisės aktų taikymą atsakingą Danijos radijo ir televizijos komisiją priekaištaudamos, kad Roj TV savo laidose remia PKK, kurią Sąjunga yra pripažinusi „teroristine“, tikslus.

23. 2007 m. gegužės 3 d. ir 2008 m. balandžio 23 d. sprendimais ši komisija nusprendė, kad Roj TV nepažeidė Danijos teisės aktų, skirtų įgyvendinti direktyvos 22 ir 22a straipsnius. Komisijos nuomone, Roj TV programoje pateikiamose laidose, kurios nurodytos skunduose, nekurstoma rasinė, tautinė ar religinė neapykanta. Būdamos žinių ir diskusijų programų dalis, jos perteikia informaciją, žinias ir nuomones. Transliuojami smurtinių epizodų vaizdai atspindi smurtą, kuris faktiškai egzistuoja Turkijos visuomenėje ir kurdų gyvenamose teritorijose.

24. 2008 m. birželio 13 d. sprendimu Vokietijos vidaus reikalų ministerija uždraudė Mesopotamia Broadcast METV vykdyti bet kokią veiklą, kuriai taikomas Vereinsgesetz, per Roj TV. Roj TV veikla taip pat buvo uždrausta.

25. Federalinė vidaus reikalų ministerija šiuos draudimus grindė, be kita ko, tuo, kad Roj TV laidose pritariama smurto naudojimui įgyvendinant politinius PKK tikslus ir santykiuose tarp turkų ir kurdų, taip kenkiant tautų tarpusavio supratimui Vereinsgesetz vartojama prasme.

26. Šiuos sprendimus dėl draudimo Mesopotamia Broadcast METV ir Roj TV užginčijo Bundesverwaltungsgericht.

27. Pareiškėjos pagrindinėse bylose nurodo, kad jų vienos valstybės narės teritorijos ribas peržengiančiai veiklai televizijos srityje taikoma direktyva ir kad, taikant šią direktyvą, tik Danijos Karalystė, kurios teritorijoje jos yra įsteigtos, gali vykdyti šios veiklos kontrolę.

28. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Bundesverwaltungsgericht nurodo, kad Mesopotamia Broadcast METV per Roj TV transliuojamos programos faktiškai remia PKK vykdomą ginkluotą kovą prieš Turkijos Respubliką ir todėl joms taikomas draudimas dėl pavojaus pakenkti tautų tarpusavio supratimui Vereinsgesetz vartojama prasme.

29. Atsižvelgdamas į tai, jis pažymi, kad šis draudimo pagrindas gali būti taikomas, jei grupė palaiko judėjimą, kuris daro įtaką taikiam tautų sugyvenimui imdamasis smurto.

30. Tačiau jis primena, kad pagal direktyvą valstybė narė neturi teisės uždrausti iš kitos valstybės narės transliuojamų programų retransliavimo dėl tokių pagrindų, kurie patenka į direktyva derinamas sritis.

31. Todėl Bundesverwaltungsgericht nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui abiejose bylose pateikti klausimą: „ar ir, jeigu taip, kokiomis sąlygomis nacionalinės teisės akto, uždraudžiančio asociaciją dėl tautų tarpusavio supratimo principo pažeidimo, taikymas patenka į (direktyva) derinamas sritis ir dėl to pagal (direktyvos) 2a straipsnį yra negalimas“.

32. Abi bylos buvo sujungtos 2010 m. rugpjūčio 3 d. nutartimi.

III – Mano vertinimas

A – Pirminės pastabos

33. Atrodo, kad prieš nagrinėjant pateiktą klausimą būtina patikslinti jo esmę.

34. Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir teismo posėdyje šalių pateiktų paaiškinimų, Vokietijos valdžios institucijų priimtomis ginčijamomis priemonėmis uždrausta visa Roj TV veikla Vokietijoje ir viešas iš Danijos transliuojamų šios bendrovės televizijos laidų retransliavimas visuomenei šioje teritorijoje.

35. Roj TV valdanti Mesopotamia Broadcast METV turi teisę ginče su Vokietijos kompetentingomis valdžios institucijomis remtis direktyvos nuostatomis, skirtomis užtikrinti laisvą jos televizijos laidų judėjimą.

36. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šią pagal Danijos teisę įsteigtą bendrovę apibūdina kaip transliuotoją, kaip jis suprantamas pagal direktyvos 1 straipsnio b punktą, kuris transliuoja visuomenei skirtas televizijos programas direktyvos 1 straipsnio a punkte vartojama prasme ir kuris priklauso Danijos Karalystės jurisdikcijai, kaip numatyta minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatose, nes jos centrinė administracija, kur priimami su programomis susiję sprendimai, yra šios valstybės narės teritorijoje.

37. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslino, kad, priešingai nei galėjo manyti Vokietijos kompetentingos valdžios institucijos, iš bylos medžiagos nematyti, kad minėtos bendrovės veikla buvo išimtinai ar daugiausiai nukreipta į Vokietiją. Jis nurodė, kad Roj TV laidos transliuojamos visoje Vakarų Europoje ir Artimuosiuose Rytuose, o ne tik Vokietijoje gyvenantiems kurdams.

38. Taigi Vokietijos kompetentingos valdžios institucijos nenurodė pakankamų aplinkybių tam, kad Mesopotamia Broadcast METV būtų galima prilyginti nacionaliniam transliuotojui remiantis Direktyvos 97/36 14 konstatuojamojoje dalyje( ) paminėta teismo praktika.

39. Atsižvelgiant į tai, ši bendrovė turi teisę remtis direktyvos 2a straipsniu, pagal kurį valstybė narė, kaip antai Vokietijos Federacinė Respublika, negali prieštarauti minėtos bendrovės per jos kanalą Roj TV transliuojamų televizijos laidų retransliavimui jos teritorijoje dėl tokių pagrindų, kurie patenka į direktyva derinamas sritis, tai yra, kiek tai susiję su šiomis bylomis, dėl pagrindo, jog šiose laidose kurstoma rasinė, lyčių, religinė ar tautinė neapykanta.

40. Atsižvelgiant į direktyvoje nustatytą tvarką ir, kaip nurodyta šios direktyvos 15 konstatuojamojoje dalyje, kilmės valstybės narės vykdoma jos jurisdikcijai priklausančių transliuotojų televizijos laidų kontrolė yra laikoma pakankama siekiant garantuoti, kad laikomasi direktyvos reikalavimų, pavyzdžiui, numatytųjų šios direktyvos 22a straipsnyje. Priimančiosios valstybės narės nėra įgaliotos vykdyti antrinę šių reikalavimų laikymosi kontrolę.

41. Vadovaujantis šia tvarka, jei priimančioji valstybė narė skirtingai vertina minėtų reikalavimų laikymąsi, ji gali imtis veiksmų tik pagal direktyvos 2a straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą, pagal kurią ji, be kita ko, privalo pranešti atitinkamam transliuotojui ir Komisijai apie priemones, kurių ketina imtis, ir pagal kurią numatyta, kad nepavykus draugiškai susitarti ir, jei šių priemonių buvo imtasi, ši institucija gali pareikalauti šios valstybės narės jas atšaukti.

42. Tačiau, kaip nurodyta direktyvos 2a straipsnio 1 dalyje, priimančiosios valstybės narės vykdoma antrinė kontrolė yra negalima tik direktyva derinamose srityse. Kitaip tariant, priimančiųjų valstybių narių antrinė kontrolė draudžiama, tik jei šią kontrolę turi vykdyti kilmės valstybė narė. Direktyvoje, kaip keletą kartų priminta teismo praktikoje, nėra visiškai suderinamos nuostatos jos reguliuojamose srityse( ).

43. Būtent todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar toks draudimas, kaip antai numatytasis Vereinsgesetz, kuriuo galima uždrausti televizijos laidų, kuriomis kenkiama tautų tarpusavio supratimui, transliavimą, gali būti laikomas jau numatytu direktyvos 22a straipsnyje įtvirtintame reikalavime, pagal kurį tokiose laidose negali būti jokio rasinės, lyčių, religinės ar tautinės neapykantos kurstymo.

44. Atsakymo į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą klausimą esmė atrodo labai aiški.

45. Reikia išsiaiškinti, ar Vokietijos kompetentingos valdžios institucijos galėjo vienašališkai uždrausti atitinkamų laidų retransliavimą, ar privalėjo laikytis direktyvos 2a straipsnio 2 dalyje numatytų sąlygų.

46. Pirmuoju atveju šių valdžios institucijų priimtos priemonės dėl Mesopotamia Broadcast METV laidų patenka į Sutarties nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas taikymo sritį. Todėl nacionalinis teismas turėtų patikrinti, ar pagrindinėse bylose ginčijami draudimai yra pateisinami teisėtu pagrindu ir ar jie proporcingi šiam tikslui.

47. Šiuo klausimu neturėtų būti rimtai ginčijama, kad valstybė narė, kurios teritorijoje gyvena didelės turkų ir kurdų bendruomenės, galėjo teisėtai nuspręsti, jog televizijos laidos, remiančios PKK, kurią Europos Sąjungos Taryba yra pripažinusi „teroristine grupe“( ), gali trikdyti viešąją tvarką. Nacionalinis teismas taip pat turėtų patikrinti, ar nagrinėjami draudimai neprieštarauja nuosekliems ir sistemingiems viešosios tvarkos apsaugos veiksmams bei yra proporcingi.

48. Antruoju atveju Vokietijos valdžios institucijų vienašalis veiksmas turėtų būti pripažintas prieštaraujančiu direktyvai. Tačiau toks direktyvos 22a straipsnio aiškinimas neturėtų būti suprantamas taip, kad laidos, kenkiančios tautų tarpusavio supratimui pagal Vokietijos teisę, galėtų būti laisvai transliuojamos valstybėse narėse.

49. Svarbu patikslinti, kad toks aiškinimas turėtų būti suprantamas taip, jog kilmės valstybė narė, kuri privalo užtikrinti, kad jos jurisdikcijai priklausančių transliuotojų laidose būtų laikomasi direktyvos 22a straipsnio reikalavimų, turi patikrinti, ar šiomis laidomis nėra kenkiama tautų tarpusavio supratimui.

50. Priminsiu, kad taip yra vien todėl, jog laikoma, kad tokią kontrolę atliko kilmės valstybė narė, o priimančiosios valstybės narės, kurios skirtingai vertina šio 22a straipsnio nurodymų laikymąsi, gali imtis veiksmų tik pagal direktyvos 2a straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą.

51. Todėl šiomis bylomis nėra siekiama patikslinti direktyvos 22a straipsnyje nustatyto saviraiškos laisvės apribojimo turinio. Yra aišku, kad Chartijos 11 straipsnyje numatyta pagrindinė teisė į saviraiškos laisvę yra principas ir kad šio principo apribojimai, kaip antai numatytieji direktyvos 22a straipsnyje, turi būti aiškinami siaurai.

52. Šiomis bylomis siekiama nustatyti kompetencijos, susijusios su viešosios tvarkos apsauga, kurią valstybės narės norėjo suteikti direktyvos 22a straipsniu, perdavimo apimtį.

53. Siūlau Teisingumo Teismui nagrinėti Bundesverwaltungsgericht pateiktą klausimą atsižvelgiant į šiuos argumentus.

B – Prejudicinio klausimo vertinimas

54. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar direktyvos 22a straipsnio taikymo sritis apima laidas, kuriose remiant PKK gali būti kenkiama Vokietijoje gyvenančių turkų ir kurdų kilmės bendruomenių tarpusavio supratimui.

55. Jis taip pat iš esmės klausia, ar direktyvos 22a straipsnis, pagal kurį valstybės narės užtikrina, kad televizijos laidose nebūtų kurstoma jokia rasinė, lyčių, religinė ar tautinė neapykanta, turi būti aiškinamas taip, kad juo taip pat draudžiamos laidos, kurios, remdamos grupę, kurią Sąjunga yra pripažinusi „teroristine“, gali sukelti priešiškas reakcijas ar prieštaravimą tarp skirtingos etninės ar kultūrinės kilmės bendruomenių.

56. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar į šį klausimą galima atsakyti teigiamai, dėl toliau išdėstytų priežasčių.

57. Minėto teismo teigimu, pirma, direktyvos 22a straipsnyje numatyta sąlyga, remiantis jos tekstu, skirtingai nei pakenkimo tautų tarpusavio supratimui sąvoka, kuri susijusi su bendruoju objektyviosios teisės principu, yra grindžiama subjektyviu vertinimu, kuris, esant individualiems požymiams, lemia netaikymą.

58. Antra, direktyvos 22a straipsniu, darant nuorodą į neapykantos kurstymą, siekiama nustatyti stipresnę sąlygą nei paprastas pakenkimas tautų tarpusavio supratimui.

59. Galiausiai skirtumai tarp turkų ir kurdų yra visų pirma etninio ir kultūrinio, o ne rasinio ar tautinio pobūdžio.

60. Nesutinku su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išlygomis. Kaip ir Komisija, bet priešingai nei Mesopotamia Broadcast METV bei Vokietijos ir Prancūzijos vyriausybės, manau, kad direktyvos 22a straipsnyje numatytas draudimo pagrindas gali būti taikomas laidai, kuria kenkiama tautų tarpusavio supratimui tokia prasme, kaip ši nuostata apibrėžta Vokietijos teisėje.

61. Tokią išvadą grindžiu šiais argumentais.

62. Pirmiausia reikia konstatuoti, kad direktyvoje nepateiktas jos 22a straipsnyje vartojamų terminų apibrėžimas.

63. Be to, reikšmingų nuorodų nepateikiama ir šios direktyvos parengiamuosiuose dokumentuose. Direktyvos 89/552, kurioje 22a straipsnyje numatyta sąlyga buvo įtvirtinta 22 straipsnio antroje pastraipoje, parengiamuosiuose dokumentuose nepateiktas nė vienas teiginys dėl šios sąlygos apimties. Direktyvos 97/36 parengiamieji dokumentai tik patvirtina, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas direktyvos 22a straipsnyje ketino numatyti viešąja tvarka grindžiamą draudimo pagrindą, kuris skirtųsi nuo pagrindų, specialiai skirtų nepilnamečių apsaugai( ).

64. Taigi, vadovaujantis teismo praktika, direktyvos 22a straipsnio apimtis turėtų būti apibrėžiama pagal jos terminų įprastą reikšmę bendrinėje kalboje, atsižvelgiant į direktyvoje nustatytą tvarką ir ja siekiamus tikslus( ).

65. Priminsiu, kad Direktyvos 22a straipsnyje numatyta, jog televizijos laidose negali būti kurstoma jokia rasinė, lyčių, religinė ar tautinė neapykanta. Taigi šioje nuostatoje numatytas draudimas taikomas televizijos laidai, tik jei ši laida vienu metu atitinka abi šias sąlygas: pirma, ja kurstoma neapykanta ir, antra, ši neapykanta grindžiama minėtais pagrindais.

66. Pirmiausia žodžiai „kurstymas“ ir „neapykanta“ bendrinėje kalboje reiškia: pirmasis – veiksmą, kuriuo siekiama nukreipti elgesį, o antrasis – stiprų jausmą, kuriuo norima kam nors sukelti skausmą ir tuo džiaugtis( ).

67. Priešingai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomonei, šiuose apibrėžimuose nerandu priežasčių, leidžiančių manyti, kad neapykantos kurstymo sąvokos turinys labai skiriasi nuo kenkimo tautų tarpusavio supratimui sąvokos. Neapykantos kurstymas reiškia, kad stengiamasi sukurti priešiškus jausmus ar prieštaravimą kitam, su kuriuo tokius jausmus rodantis asmuo nebegali darniai gyventi ar jo suprasti.

68. Be to, jei kenkimo tautų tarpusavio supratimui sąvokos turinys būtų išplėstas taip, kad ši sąvoka apimtų ir pranešimus, kurie negali sukelti netolerantiškų jausmų, būtų pažeidžiama pagrindinė teisė į saviraiškos laisvę. Kitaip tariant ir, kaip matyti iš Chartijos 54 straipsnio, jos 11 straipsnyje garantuojama saviraiškos laisvė nebetaikoma, kai pranešimu kėsinamasi į kitus minėtoje Chartijoje pripažįstamus principus ir pagrindines teises, kaip antai – žmogaus orumo apsaugą ir nediskriminavimo principą.

69. Taigi, mano nuomone, neapykantos kurstymo ir kenkimo tautų tarpusavio supratimui sąvokos, mano nuomone, apibūdina tokį patį elgesį.

70. Kiek tai susiję su direktyvos 22a straipsnyje nurodytų žodžių „rasė“ ir „tautybė“ prasme, taip pat nemanau, kad jie gali būti suprantami siaurai, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kurio nuomone, šie žodžiai neapima tokių etninio ar kultūrinio pobūdžio skirtumų, kokie galėtų egzistuoti tarp kurdų ir turkų.

71. Kaip teisingai pažymi Komisija, žodis „rasė“, kiek jis susijęs su žmonėmis, neturi jokio objektyvaus mokslinio turinio. Todėl jis negali būti apibrėžtas. Iš tiesų jis neatitinka jokio genetinio, kraujo ar kitokio kriterijaus. Bendrinėje kalboje jis daugiausia reiškia santykinio ir dalinio pobūdžio matomus ir bendrus požymius, pavyzdžiui, odos spalvą. Sąjungos teisė, kaip aiškiai nurodyta Tarybos direktyvos 2000/43/EB( ) 6 konstatuojamojoje dalyje, atmeta teorijas, kuriomis siekiama nustatyti, jog egzistuoja atskiros žmonių rasės.

72. Taigi Bendrijos teisės aktų leidėjas, uždraudęs bet kokį rasinės neapykantos kurstymą, mano nuomone, siekia reguliuoti diskriminacijos formas, grindžiamas kriterijumi, kuris, vadovaujantis šio teisės aktų leidėjo smerkiamomis teorijomis, leistų išskirti žmones į skirtingas kategorijas ir laikyti, jog viena ar kelios iš jų yra natūraliai aukštesnės ar žemesnės nei kitos.

73. Todėl Tarybos direktyvoje 2004/83/EB( ), kurioje nustatyti bendri kriterijai valstybėms narėms siekiant apibrėžti asmenis be pilietybės ar trečiųjų valstybių piliečius, kuriems reikalinga apsauga, „rasės“ sąvoka, remiantis 10 straipsnio 1 dalies a punktu, apima „visų pirma <...> odos spalvą, kilmę ar priklausymą tam tikrai etninei grupei“. Direktyvos 2004/83 10 straipsnio 1 dalies c punkte panašiai nurodyta, kad tautybės sąvoka neturi apsiriboti vien pilietybės turėjimu ar jos neturėjimu, bet visų pirma turi apimti priklausomybę grupei, apibrėžtai savo kultūrine, etnine ar kalbine tapatybe, bendra geografine ar politine kilme ar santykiu su kitos valstybės gyventojais.

74. Todėl manau, kad tai, jog direktyvos 22a straipsnyje Bendrijos teisės aktų leidėjas kaip diskriminacinį kriterijų nurodė tik rasę ir tautybę, nors daugelyje kitų dokumentų( ) etninė kilmė taip pat aiškiai buvo pridėta prie šių dviejų kriterijų, neturi būti aiškinama kaip ketinimas iš direktyva derinamų sričių pašalinti etnine kilme grindžiamą diskriminaciją( ).

75. Etninės kilmės sąvokos nurodymu kituose dokumentuose, reguliuojančiuose kilme grindžiamą diskriminaciją, man atrodo, tik siekiama pailiustruoti ir paaiškinti rase grindžiamos diskriminacijos sąvokos turinį, o ne išplėsti jos taikymo sritį( ).

76. Galiausiai direktyvos 22a straipsnyje nėra nieko, kas galėtų pagrįsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą aiškinimą, pagal kurį šis straipsnis taikomas tik subjektyviais kriterijais grindžiamai diskriminacijai ir neapima laidų, kuriomis gali būti kenkiama visuomenės saugumui.

77. Žinoma, yra aišku, kad direktyvos 22a straipsniu, uždraudžiant diskriminacinio turinio laidas, siekiama apsaugoti žmogaus orumą. Tačiau šio straipsnio turinys nepateisina diskriminacinių laidų skirstymo atsižvelgiant į jų poveikį viešajai tvarkai. Priešingai, iš žodžio „aucune“ vartojimo versijoje prancūzų kalba (lietuvių kalboje tai reikštų „jokia“) galima daryti išvadą, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo uždrausti visas laidas, kuriose kurstoma rasinė ar tautinė neapykanta, nepaisant jos galimo poveikio viešajai tvarkai( ).

78. Todėl, mano nuomone, direktyvos 22a straipsnio semantinis vertinimas rodo, kad turi būti palaikoma Komisijos nuomonė. Ją patvirtina direktyvos sistema ir tikslais.

79. Kaip matėme, direktyva siekiama užtikrinti laisvą televizijos laidų judėjimą. Direktyvoje ši judėjimo laisvė įgyvendinama šiais dviem veiksmais: pirma, minimalių būtinų sąlygų suderinimu, kiek tai susiję su programų turiniu, ir, antra, pripažinimo principu, pagal kurį visos valstybės narės pripažįsta kilmės valstybės narės vykdomą šių sąlygų laikymosi kontrolę.

80. Laisvas televizijos laidų judėjimas gali būti visiškai užtikrintas, tik jei direktyvoje nurodytų minimalių sąlygų turinys ir apimtis yra aiškiai apibrėžti. Nuo šių sąlygų aiškumo priklauso transliuotojų, kurie turi turėti galimybę tiksliai žinoti valstybės narės, kur jie įsteigti, kompetentingų valdžios institucijų vykdomos kontrolės poveikį įgaliojimams, kurie yra suteikti priimančiosioms valstybėms narėms, teisinis saugumas.

81. Direktyvos 22 ir 22a straipsniuose Bendrijos teisės aktų leidėjas įtvirtino minimalias nuostatas, būtinas nepilnamečių ir viešosios tvarkos apsaugai.

82. Žinoma, šiuo 22a straipsniu nėra išsamiai suderinami laisvo televizijos laidų judėjimo apribojimai, kurie gali būti pateisinami viešosios tvarkos pagrindu. Priešingai, pavyzdžiui, EŽTK 10 straipsnio 2 daliai( ), jis taikomas tik diskriminacinio pobūdžio laidoms.

83. Aišku, direktyvos tikslas ir joje įtvirtinta tvarka iš esmės prieštarauja televizijos laidų nediskriminacinio pobūdžio kontrolės padalijimui tarp kilmės valstybės narės ir priimančiųjų valstybių narių. Toks padalijimas būtų suderinamas su privalomuoju teisinio saugumo pagrindu, tik jei galėtų būti atliekamas remiantis tiksliais ir paprastai taikomais kriterijais.

84. Tačiau, kaip matėme, rasės sąvokos Sąjungos teisėje nėra, todėl būtų sunku aiškiai atskirti direktyvos 22a straipsnyje nurodytos rasinės neapykantos kurstymą nuo etninės neapykantos kurstymo, kuris ir toliau priklauso kiekvienos valstybės narės kompetencijai. Taip pat būtų labai sunku nubrėžti aiškią liniją tarp diskriminacinių laidų, kuriose kėsinamasi tik į žmogaus orumą, ir tokių laidų, kuriose taip pat gali būti kenkiama valstybės narės vidaus ar išorės saugumui.

85. Direktyvos tikslas, atsižvelgiant į jos 22a straipsnyje vykdomą suderinimą, mano nuomone, verčia rasinės ir tautinės neapykantos kurstymo sąvoką aiškinti plačiai, kaip apimančią ir laidas, kuriose gali būti kenkiama įvairių etninių ar kultūrinių bendruomenių, kaip antai Vokietijoje gyvenančių turkų ir kurdų bendruomenių, tarpusavio supratimui.

86. Vertinu valstybių narių kompetencijos, kurią tokiu aiškinimu siekiama suteikti, perdavimo svarbą. Diskriminacinio televizijos laidos pobūdžio vertinimas gali teisėtai skirtis vienoje ar kitoje valstybėje narėje. Be to, kiekviena valstybė narė galiausiai privalo prisiimti įsipareigojimus ir atsakomybę užtikrinti viešosios tvarkos apsaugą savo teritorijoje. Galiausiai televizijos laidų, kuriose kurstoma neapykanta tarp įvairių etninių ar kultūrinių bendruomenių, įtaka viešajai tvarkai akivaizdžiai priklauso nuo šių bendruomenių buvimo nacionalinėje teritorijoje, o valstybės narės visiškai pagrįstai gali imtis bet kokių priemonių, kad trečiosiose šalyse egzistuojantys konfliktai nebūtų perkelti į jų teritoriją.

87. Vis tiek dėl dviejų toliau nurodomų priežasčių nemanau, kad šie argumentai pateisina siaurą direktyvos 22a straipsnio aiškinimą.

88. Pirma, suderinta norma siekiama, kad ji būtų bendra visoms valstybėms narėms ir todėl būtų taikoma kiekvienoje iš jų. Todėl, kaip jau nurodžiau, jei Teisingumo Teismas nuspręs, kad direktyvos 22a straipsniu draudžiama transliuoti laidas, kuriose kenkiama tautų tarpusavio supratimui, šios sąlygos laikymąsi privalės patikrinti valstybės narės, kurios jurisdikcijai priklauso atitinkamas transliuotojas, kompetentingos valdžios institucijos, nepaisant to, ar šios valstybės teritorijoje yra atitinkamų etninių arba kultūrinių bendruomenių.

89. Iš tiesų direktyvos 22a straipsnyje nurodyto draudimo taikymas priklauso ne nuo atitinkamos laidos galimo poveikio kilmės valstybėje narėje ar konkrečioje valstybėje narėje, bet tik nuo to, ar įvykdytos dvi šioje nuostatoje įtvirtintos sąlygos, tai yra, neapykantos kurstymas bei rasiniai ir tautiniai pagrindai.

90. Antra, iš valstybės narės, kuri mano, kad iš kitos valstybės narės transliuojamose laidose nesilaikoma direktyvos 22a straipsnyje nurodytų sąlygų, neatimtos visos galimybės imtis veiksmų. Kaip matėme, pagal direktyvos 2a straipsnio 2 dalyje įtvirtintą procedūrą, esant šioje nuostatoje numatytoms sąlygoms, valstybė narė gali imtis tokias laidas ribojančių priemonių.

91. Šia garantija, kurią turi priimančiosios valstybės narės ir kuria siekiama kuo labiau suderinti pagrindinę teisę į saviraiškos laisvę su taip pat teisėta valstybių narių teise apsaugoti savo viešąją tvarką, mano nuomone, taip pat pagrindžiamas direktyvos 22a straipsnyje įtvirtinto kompetencijos perdavimo platus aiškinimas.

92. Be to, kaip parodė teisminiai ginčai teismo posėdyje, šia garantija juo labiau pagrindžiama išvada, kad priemonės, kurių pagal direktyvos 2a straipsnio 2 dalį galima imtis, gali būti veiksmingesnės nei priemonės, kurių vienašališkai imasi priimančioji valstybė narė. Taigi šiose bylose, taikant direktyvos 2a straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą, prireikus būtų galima pasiekti, kad Danijos Karalystė uždraustų bet kokį Mesopotamia Broadcast METV televizijos laidų, kuriose remiama PKK, transliavimą, nors Vokietijos priimtos ginčijamos priemonės leidžia baudžiamąja tvarka bausti tik už šių laidų retransliavimą viešosiose vietose Vokietijoje, bet ne už jų priėmimą privačioje aplinkoje šioje šalyje.

93. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į pateiktą klausimą atsakyti taip, jog direktyvos 22a straipsnis, pagal kurį valstybės narės užtikrina, kad televizijos laidose nebūtų kurstoma rasinė, lyčių, religinė ar tautinė neapykanta, turi būti aiškinamas taip, kad juo taip pat draudžiamos laidos, kurios, remdamos grupę, kurią Sąjunga yra pripažinusi „teroristine“, gali sukelti priešiškas reakcijas ar prieštaravimą tarp skirtingos etninės ar kultūrinės kilmės bendruomenių.

IV – Išvada

94. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, į Bundesverwaltungsgericht pateiktą klausimą siūlau atsakyti taip:

„1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyvos 89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo, iš dalies pakeistos 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/36/EB, 22a straipsnis, pagal kurį valstybės narės užtikrina, kad televizijos laidose nebūtų kurstoma rasinė, lyčių, religinė ar tautinė neapykanta, turi būti aiškinamas taip, kad juo taip pat draudžiamos laidos, kurios, remdamos grupę, kurią Europos Sąjunga yra pripažinusi „teroristine“, gali sukelti priešiškas reakcijas ar prieštaravimus tarp skirtingos etninės ar kultūrinės kilmės bendruomenių.“