GENERALINIO ADVOKATO

ANTONIO TIZZANO IŠVADA,

pateikta 2005 m. sausio 13 d.( )

Byla C‑91/03

Ispanijos Karalystė

prieš

Europos Sąjungos Tarybą

„Žuvininkystė – Reglamentas (EB) Nr. 2371/2002 – Ispanijos Karalystės stojimo aktas – Galimybė žvejoti 12 jūrmylių pakrantės zonoje – Žuvų išteklių išsaugojimas – Nediskriminavimo principas“

I – Įvadas

1. Šioje byloje Ispanijos Karalystė (toliau – Ispanija arba ieškovė) pagal EB 230 straipsnį kreipiasi į Teisingumo Teismą dėl 2002 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2371/2002 dėl žuvų išteklių apsaugos ir tausojančio naudojimo pagal Bendrąją žuvininkystės politiką( ) I priedo 6 punkto panaikinimo (toliau – Reglamentas Nr. 2371/2002 arba ginčijamas reglamentas).

2. Ši vyriausybė teigia, kad dėl priežasčių, kurias pateiksiu toliau, minėta nuostata pažeidžia nediskriminavimo principą ir 1985 m. Aktą dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos stojimo į Europos Bendrijas (toliau – Aktas dėl Ispanijos stojimo arba tiesiog Stojimo aktas)( ).

II – Teisinės aplinkybės

3. Tam, kad Bendrijos žuvų ištekliai būtų apsaugoti nuo neriboto naudojimo, Bendrija priėmė įvairias priemones, kuriomis siekiama reglamentuoti žvejybos laivų naudojimąsi Bendrijos vandenimis.

4. Siekiant išsiaiškinti, kokiame kontekste buvo taikomas ginčijamas reglamentas šioje byloje, pirmiausia būtina nurodyti 1970 m. spalio 20 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2141/70, nustatantį bendrą žvejybos pramonės struktūrinę politiką( ), kuriame įtvirtinamas laisvo naudojimosi valstybių narių vandenimis, priklausančiais jų jurisdikcijai arba kuriems jos turi suverenias teises, principas (2 straipsnis).

5. Reikia prisiminti, kad nukrypdama nuo šio principo 1972 m. Akto dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimo į Europos Bendrijas (toliau – 1972 m. Stojimo aktas)( ), 100 straipsnio 1 dalis valstybėms narėms leido iki 1982 m. gruodžio 31 d. riboti žvejybą vandenyse, priklausančiuose jų jurisdikcijai ar kuriems jos turi suverenias teises, esančiuose 6 jūrmylių ribose, suteikiant teisę žvejoti tik laivams, kurie tradiciškai žvejoja tuose vandenyse. Pagal šio akto 103 straipsnį Taryba turėjo priimti priemones, būtinas pratęsti aptariamos nukrypti leidžiančios nuostatos galiojimą po nurodytos datos.

6. 1983 m. sausio 25 d. Taryba priėmė reglamentą (EEB) Nr. 170/83, nustatantį Bendrijos žuvininkystės išteklių apsaugos ir valdymo sistemą (toliau – Reglamentas Nr. 170/83)( ), pagal kurio 6 straipsnio 1 dalį buvo leista toliau taikyti minėtus valstybių narių priekrantės vandenų apribojimus iki 1992 m. gruodžio 31 d., išplečiant jų ribas iki 12 jūrmylių.

7. Pagal to paties straipsnio 2 dalį „žvejybą, kuriai taikoma 1 dalyje nustatyta tvarka, reglamentuoja taisyklės, numatytos I priede, kuris kiekvienai valstybei narei nustato kitų valstybių narių priekrančių vandenų geografines zonas, kur ši veikla yra vykdoma, bei leidžiamas jose žvejoti žuvų rūšis“.

8. Šis priedas buvo pakeistas pagal Akto dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos stojimo 26 straipsnį tam, kad būtų galima, kiek tai susiję, nustatyti Ispanijos laivų naudojimosi Prancūzijos pakrantės ruožu ir Prancūzijos laivų naudojimosi Ispanijos pakrantės ruožu tvarką, kuri anksčiau buvo reguliuojama 1980 m. Bendrijos ir Ispanijos Karalystės sudarytu susitarimu dėl žuvininkystės (toliau – 1980 m. EEB ir Ispanijos susitarimas dėl žuvininkystės)( ).

9. Iš esmės minėto priedo pakeitimus sudarė naujos lentelės, susijusios su „Ispanijos priekrantės vandenimis“ įterpimas ir lentelės, susijusios su „Užjūrio departamentų ir Prancūzijos priekrantės vandenimis“, atnaujinimas.

10. Pagal šias lenteles Ispanijos laivų naudojimasis Prancūzijos Atlanto pakrantės vandenimis 6–12 jūrmylių zonoje, kurioje Ispanijos ir Prancūzijos siena tęsiasi iki 46°08’N, leidžiamas tik tam tikru laikotarpiu ir tik gaudyti sardinėms bei ančiuviams.

11. Tačiau Prancūzijos laivai gali žvejoti visas pelaginių rūšių žuvis Ispanijos Atlanto pakrantės 6–12 jūrmylių zonoje, kurioje Ispanijos ir Prancūzijos siena tęsiasi iki iškyšulio Mayor švyturio (3° 47’ Vakarai).

12. Ši tvarka buvo patvirtinta priėmus 1992 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 3760/92, nustatantį žvejybos ir akvakultūros sistemą Bendrijoje (toliau – Reglamentas Nr. 3760/92)( ), kurio I priede atnaujinamos Reglamento Nr. 170/83, iš dalies pakeisto Ispanijos stojimo aktu, I priedo lentelės.

13. Reglamentas Nr. 3760/92 buvo panaikintas Reglamentu Nr. 2371/2002, kuris yra šio ieškinio objektas.

14. Šio reglamento tikslas yra „garantuoti, kad gyvieji vandens ištekliai būtų naudojami, užtikrinant tausojančias ekonomines, aplinkos ir socialines sąlygas“ (2 straipsnis).

15. Reglamento 14 konstatuojamoje dalyje teigiama:

„Galiojančios taisyklės, pagal kurias ribojamos galimybės naudotis ištekliais valstybių narių 12 jūrmylių zonose, veikė patenkinamai ir apsaugojo išteklius ribojant žvejybos pastangas jautriausioje Bendrijos vandenų dalyje bei išsaugojo tradicinę žvejybą, nuo kurios labai priklauso atitinkamų pakrantės bendruomenių socialinė ir ekonominė plėtra. Todėl jos turėtų ir toliau galioti iki 2012 m. gruodžio 31 dienos.“

16. Šiuo atžvilgiu reglamento 17 straipsnio 1 dalyje nurodoma pagrindinė taisyklė dėl Bendrijos žvejybos laivų vienodų naudojimosi vandenimis ir ištekliais teisių, o 2 dalyje nustatoma:

„Valstybės narės nuo 2003 m. sausio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d. vandenyse iki 12 jūrmylių zonoje nuo jų suverenių ar jų jurisdikcijai priklausančių bazinių linijų turi teisę apriboti žvejybą, suteikdamos teisę žvejoti tik tradiciškai tuose vandenyse žvejojantiems žvejybos laivams iš gretimos pakrantės uostų, nepažeidžiant <...> I priedo nuostatų, nustatančių kiekvienai valstybei narei geografines zonas palei kitų valstybių narių pakrantės ruožus, kur užsiimama žvejyba, ir nurodančių leidžiamas žvejoti rūšis“. (Pataisytas vertimas)

17. Nagrinėjamo priedo 6 ir 7 punktai atitinkamai atnaujino Reglamento Nr. 170/83, iš dalies pakeisto Ispanijos stojimo aktu, pirmiau aprašytas I priedo lenteles „Užjūrio departamento ir Prancūzijos priekrantės vandenys“ bei „Ispanijos priekrantės vandenys“ (žiūrėti pirmesnius 9 ir kitus punktus).

18. Dėl to, kas buvo pasakyta, atkreipčiau dėmesį į tai, jog nustačius laisvą naudojimąsi visais Bendrijos vandenimis už 12 jūrmylių ribos, kiek tai susiję su Ispanijos žvejybos laivų naudojimusi Prancūzijos vandenimis, Reglamento Nr. 2371/2002 17 straipsnio 1 dalis pakeičia Stojimo akte nustatytas taisykles, ir ypač jo 160 straipsnį. Ši nuostata įvedė apribojimus, analogiškus tiems, kuriuos tarp 6 ir 12 jūrmylių esančiai zonai nustatė Reglamento Nr. 2371/2002 I priedas (ir prieš jį galioję priedai).

19. Galiausiai reikia pastebėti, kad 160 straipsnyje nustatyta tvarka turėjo nustoti galiojusi vėliausiai 2002 m. gruodžio 31 d., kada pagal Stojimo akto 166 straipsnį turėjo nustatoti galioti Akto 156–164 straipsniuose nurodyta tvarka( ).

III – Faktinės aplinkybės ir procedūra

20. Vykstant deryboms dėl Reglamento Nr. 2371/2002, Ispanija pareikalavo panaikinti apribojimus, kuriuos tuo metu galioję Bendrijos teisės aktai žvejybos laivams, žvejojantiems tarp 6 ir 12 jūrmylių nuo Prancūzijos Atlanto kranto esančioje zonoje, nustatė tam, kad naudojimosi šia zona sąlygos būtų suderintos su tomis, kurios taikomos Prancūzijos laivams Ispanijos vandenyse.

21. Tačiau Taryba nusprendė nekeisti naudojimosi tvarkos, skirtos Ispanijos žvejybos laivams, ginčijamo reglamento I priedo 6 ir 7 punktuose perteikdama lenteles, kurios yra Reglamento Nr. 170/83 (iš dalies pakeisto 1985 m. Ispanijos stojimo aktu) ir Reglamento Nr. 3760/92 I prieduose.

22. Dėl šio atsisakymo Ispanija 2003 m. vasario 28 d. pateiktu ieškiniu paprašė Teisingumo Teismo panaikinti Reglamento Nr. 2371/2002 I priedo 6 punktą ir priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.

23. Taryba paprieštaravo šiam prašymui, prašydama Teisingumo Teismo atmesti ieškinį ir priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

24. Atitinkamai 2003 m. liepos 30 d. ir rugsėjo 8 d. Nutartimis Teisingumo Teismo pirmininkas leido Komisijai ir Prancūzijos Respublikai (toliau – Prancūzija) įstoti į šią bylą palaikyti Tarybos reikalavimus pagal Procedūros reglamento 93 straipsnio 1 dalį.

25. Šioje byloje ieškovė, Taryba, Komisija ir Prancūzija pateikė rašytines pastabas.

26. Ieškovė, Taryba ir Komisija dalyvavo 2004 m. lapkričio 11 d. teismo posėdyje.

IV – Teisinė analizė

A – Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su nediskriminavimo principo pažeidimu

27. Nurodydama pirmąjį ieškinio pagrindą, Ispanija teigia, kad ginčijamu reglamentu pažeidžiamas nediskriminavimo principas, kuris bendrai įtvirtinamas EB 12 straipsnyje, o pagal EB 34 straipsnio 2 dalį skirtas bendrajai žemės ūkio politikai.

28. Ispanija, inter alia, teigia, kad žvejybai Prancūzijos laivais Ispanijos vandenyse 12 jūrmylių ribose netaikomi tokie patys apribojimai kaip Ispanijos laivams atitinkamuose Prancūzijos vandenyse. Be to, ji teigia, kad Ispanijos laivams taikomi apribojimai pagal jokią kitą tvarką, susijusią su valstybių narių žvejybos laivų naudojimusi žuvų ištekliais kitos valstybės narės 12 jūrmylių ribose, nenumatyti. Todėl Ispanija mano, kad tik jos laivams naudojimasis šiais kitos valstybės narės ištekliais yra ribojamas.

29. Ieškovės nuomone, nėra jokio objektyvaus pateisinimo šiam diskriminuojančiam požiūriui, nes, pasibaigus pereinamajam laikotarpiui (nustatytam vėliausiai iki 2002 m. gruodžio 31 d. pagal Stojimo akto 166 straipsnį), ji būtų tokioje pačioje padėtyje kaip ir kitos valstybės narės. Todėl ji mano, kad jos laivai turėtų neribotai naudotis Prancūzijos vandenimis, esančiais 12 jūrmylių priekrantės ribose ir už jos.

30. Palaikoma Prancūzijos ir Komisijos, Taryba ginčija šį faktą remdamasi tuo, kad nediskriminavimo principo pažeidimas pagrįstas dviem neteisingomis prielaidomis. Jos nuomone, neteisinga yra tai, kad Ispanijos laivų naudojimasis vandenimis yra ribojamas leidžiamomis žvejoti rūšimis ir tam tikru laikotarpiu, taip pat neteisinga tai, kad nėra objektyvaus šio požiūrio pateisinimo.

31. Vertinant šias dvi nuomones, pirmiausia pastebėčiau, sutikdamas su Taryba, kad išnagrinėjus Reglamento Nr. 2371/2002 I priedą, neabejotinai galima teigti, jog naudojimosi vandenimis 12 jūrmylių zonos ribose taisyklės nėra paremtos abipusiškumo principu. Pavyzdžiui, Pranzūcijos laivai gali naudotis žuvų ištekliais 12 jūrmylių ribose Airijos vandenyse, nors Airijos laivai negali pasinaudoti šia teise Prancūzijos vandenyse; panašiai Belgijos laivai gali naudotis Jungtinės Karalystės, Airijos ir Danijos priekrantės vandenimis, bet šių valstybių laivai negali žvejoti Belgijos vandenyse.

32. Be to, remiantis minėtu priedu, kitų valstybių narių ir Ispanijos žvejyba taip pat yra ribojama žuvų rūšimis (tai taikoma Prancūzijos, Airijos, Vokietijos, Nyderlandų ir Belgijos laivams Jungtinės Karalystės 12 jūrmylių zonoje bei Vokietijos, Nyderlandų ir Belgijos laivams Danijos 12 jūrmylių zonoje) ir tam tikru laikotarpiu (tai taikoma Belgijos laivams Danijos 12 jūrmylių zonoje ir Vokietijos laivams Prancūzijos 12 jūrmylių zonoje).

33. Įrodžius, kad Ispanijos pavyzdys nėra pavienis atvejis, reikia patikrinti, ar aprašyta situacija vis dėlto nėra vienas iš nediskriminavimo principo pažeidimo elementų.

34. Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad ginčijamo reglamento tikslas, kaip jau buvo nurodyta pirmiau, yra garantuoti, kad „gyvieji vandens ištekliai būtų naudojami, užtikrinant tausojančias ekonomines, aplinkos ir socialines sąlygas“ (2 straipsnis)

35. Taryba ir Komisija nurodė, kad norint pasiekti šį tikslą, ginčijamame reglamente atskiriama – to, atrodo, nepastebėjo ieškovė – tvarka, taikoma 12 jūrmylių pakrantės zonoje, ir tvarka, taikoma už šios zonos ribų.

36. Nors pastaruoju atveju reglamento 17 straipsnio 1 dalis nustato bendrai taikomą laisvo naudojimosi žuvų ištekliais principą, zonos už 12 jūrmylių ribos atžvilgiu šio straipsnio 2 dalis pratęsia riboto naudojimosi tvarkos, nustatytos ankstesniuose reglamentuose, galiojimą( ). Iš to matyti, kad pagal įprastas tam tikslui numatytas sąlygas naudojimasis vandenimis toliau leidžiamas tik laivams, kurie tradiciškai žvejodavo minėtose zonose.

37. Šių apribojimų tikslas, kaip matyti ir iš reglamento keturioliktos konstatuojamosios dalies, yra apsaugoti „jautriausią Bendrijos vandenų dalį“, tuo pačiu metu atsižvelgiant į poreikį „(išsaugoti) tradicinę žvejybą, nuo kurios labai priklauso atitinkamų pakrantės bendruomenių socialinė ir ekonominė plėtra“.

38. Vadinasi, buvo nustatyta taisyklė, kuria siekta apsaugoti šios zonos žuvų išteklius, kiek įmanoma apribojant jų naudojimą. Siekta suderinti šį tikslą ir žvejų apsaugą, kurie tradiciškai žvejojo šiuose vandenyse ir iš kurių būtų atimta veikla, esanti jų pragyvenimo šaltiniu, jeigu jiems būtų taikomi anksčiau netaikyti apribojimai.

39. Tačiau reikia pastebėti, kad siekiant suderinti poreikį apsaugoti žuvų išteklius ypač jautrioje 12 jūrmylių zonoje ir tokį pat svarbų poreikį apsaugoti žvejus, kurie tradiciškai žvejojo šiuose vandenyse, teiginiai, pagrįsti valstybių narių abipusiškumu ir kaimynystės santykiais, neturi jokios reikšmės.

40. Vadinasi, ginčijamame reglamente nustatyta naudojimosi vandenimis tvarka priklauso nuo to, ar kitų valstybių narių žvejybos laivų veikla, vykdoma valstybės narės 12 jūrmylių zonoje, yra „tradicinė“, ar ne; todėl šiame kontekste reikia nustatyti, ar diskriminuojami Ispanijos žvejybos laivai.

41. Vargu ar būtina priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką( ) nediskriminavimo principas reikalauja, kad panašios aplinkybės nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos aplinkybės – vienodai, jeigu toks požiūris nėra objektyviai pateisinamas.

42. Atsižvelgiant į tai, man pirmiausia atrodo, kad Ispanijai pateikus argumentą, jog egzistuotų diskriminacija, jeigu jos laivams būtų nustatyti apribojimai už 12 jūrmylių zonos ribų, nes už šios ribos laivai laisvai naudojasi ištekliais, nepastebimas faktas, kad šioms dviem zonoms taikomos skirtingos taisyklės, todėl nediskriminavimo principo taikymas yra nepagrįstas.

43. Be to, mano nuomone, negalima pavadinti diskriminacija to, kad ginčijamas reglamentas Ispanijos žvejybos laivams, kurie naudojasi Prancūzijos vandenimis 12 jūrmylių ribose, taiko mažiau palankias sąlygas nei nustatytos Prancūzijos žvejybos laivams, besinaudojantiems atitinkama Ispanijos žvejybos zona.

44. Iš tikrųjų naudojimasis Prancūzijos vandenimis 12 jūrmylių zonos ribose yra uždraustas visų valstybių narių žvejybos laivams, išskyrus tuos (įskaitant Ispanijos žvejybos laivus), kurie juose tradiciškai žvejojo ir kurie toliau naudojasi šios žvejybos zonos ištekliais pagal tradiciškai nusistovėjusias sąlygas. Naudojimasis Ispanijos vandenimis 12 jūrmylių ribose taip pat yra uždraustas visų valstybių narių žvejybos laivams, išskyrus tuos, kurie jais naudojasi tradiciškai nusistovėjusiomis sąlygomis (šiuo atveju, tik Prancūzijos žvejybos laivai).

45. Tačiau abiem atvejais bendra taisykle siekiama apsaugoti žuvų išteklius ypač jautriuose vandenyse, esančiuose 12 jūrmylių zonos ribose, iš esmės uždraudžiant kitų valstybių narių laivams naudotis vandenimis. Šiai taisyklei taikomos išimtys, nes egzistuoja objektyvus poreikis suteikti kitų valstybių narių žvejams galimybę tęsti veiklą, kuri tradiciškai buvo jų pragyvenimo šaltinis.

46. Vadinasi, kadangi Reglamente Nr. 2371/2002 nustatyta naudojimosi tvarka įgyja bendros nediskriminavimo taisyklės su objektyviai pagrįstomis išimtimis formą, man atrodo, kad ieškovės pateikta kritika yra nepagrįsta.

47. Be to, vien prisiminus situaciją, kurioje buvo Ispanija, stodama į Bendriją, negalima teigti, kad Reglamente Nr. 2371/2002 neatsižvelgta į poreikį išsaugoti iki stojimo žvejų įgytą padėtį.

48. Be viso to, kadangi praėjo nemažai metų po Ispanijos stojimo į Bendriją, mano nuomone, būtų sunku teigti, kad Ispanijos žvejai vis dar gali reikšti pretenzijas dėl prieš stojimą turėtos padėties (ir, kaip matyti, nepatvirtintos tuo metu), manydami, kad jie turi teisę į apsaugą ir kad dėl to galima atsisakyti žuvų išteklių apsaugos Prancūzijos vandenų 12 jūrmylių ribose.

49. Bet neatsižvelgiant į šį teiginį, reikia pastebėti, kad, priešingai nei teigia Ispanija, prieš stojimą galiojusi tvarka Ispanijos laivams visiškai neužtikrino laisvo naudojimosi šia zona.

50. Kaip matyti iš sprendimo Arbelaiz-Emazabel( ), akivaizdu, kad vykstant deryboms, po kurių sudarytas 1980 m. EEB ir Ispanijos susitarimas dėl žuvininkystės, Ispanijos vyriausybė iš pradžių reikalavo išsaugoti teises, priklaususias žvejybos laivams Prancūzijos Atlanto nuo 6 iki 12 jūrmylių zonos vandenyse pagal ankstesnius tarptautinius susitarimus, ypač pagal 1964 m. Londono konvenciją( ) ir 1967 m. Prancūzijos bei Ispanijos susitarimą dėl žuvininkystės( ). Vis dėlto vėliau per derybas ši vyriausybė atsisakė savo reikalavimų, pareikšdama, kad „(1980 m.) susitarimo nuostatos pakeičiamos su žuvininkyste susijusių susitarimų, kurių šalys yra EEB valstybės narės ir Ispanija, nuostatomis“( ), kurie apima pirmiau nurodyrą Londono konvenciją ir Prancūzijos bei Ispanijos susitarimą.

51. Iš to, kas pasakyta, galima daryti išvadą, kad Reglamentas Nr. 2371/2002, ir ypač jo I priedo 6 punktas, nepažeidžia nediskriminavimo principo. Todėl Teisingumo Teismui siūlau atmesti pirmąjį ieškinio pagrindą.

B – Dėl tariamo Ispanijos Karalystės stojimo į Europos Bendrijas akto pažeidimo

52. Nurodydama antrąjį ieškinio pagrindą, Ispanija teigia, kad Reglamento Nr. 2371/2002 I priedo 6 punktas pažeidžia Stojimo aktą.

53. Jos nuomone, Akto 160 straipsnis nustato apribojimus Ispanijos žvejybos laivams naudotis žuvų ištekliais Prancūzijos Atlanto vandenyse tiek 12 jūrmylių ribose, tiek už šių ribų esančioje zonoje. Ji tvirtina: kadangi pagal Akto 166 straipsnį 156–164 straipsnių nuostatos taikomos tik pereinamuoju laikotarpiu, kuris baigiasi 2002 m. gruodžio 31 d. (žr. 19 punktą), po šios datos Bendrijos teisės aktų leidėjas negalėjo ilgiau teisėtai palikti galioti apribojimus Ispanijos žvejybos laivų veiklai Prancūzijos Atlanto vandenyse net 12 jūrmylių ribose.

54. Ieškovės vyriausybės teigimu, Ispanijos laivams toliau taikant tas pačias naudojimosi pirmiau nurodyta zona taisykles, nustatytas ankstesniuose reglamentuose( ), kurie buvo priimti galiojant Stojimo akto 160 straipsniui, ginčijamas reglamentas nepagįstai pratęsė pereinamojo laikotarpio tvarkos galiojimą ilgesniam nei akte nustatytam laikotarpiui.

55. Atsakydama į šiuos kaltinimus, Taryba, palaikoma Prancūzijos ir Komisijos, pateikė argumentus, kuriuos norėčiau aptarti.

56. Pirmiausia akivaizdu, kad ginčijamas reglamentas negali pažeisti Stojimo akto 166 straipsnio, nes šia nuostata visiškai nesiekiama apriboti Bendrijos teisės aktų leidėjo veiklos pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, o tik nustatyti, kad tam tikros nuostatos, įskaitant Stojimo akto 160 straipsnį, po šios datos nebegalioja.

57. Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta, manau, kad svarbu patikslinti, jog, priešingai nei teigia ieškovės vyriausybė, tvarka, kurią Bendrijos teisės sistema nustato – šiuo metu ginčijamu reglamentu, o prieš tai ankstesniais reglamentais( ) – naudojimuisi Prancūzijos Atlanto vandenimis 12 jūrmylių ribose iš tiesų nepatenka į Stojimo akto 156–164 straipsnių taikymo sritį, todėl ar pastarasis teisės aktas galioja, ar ne, neturi joms jokios reikšmės.

58. Taryba, ir ypač Komisija, teismo posėdyje teisingai paminėjo, kad Stojimo akto 160 straipsnyje Prancūzijos Atlanto vandenys 12 jūrmylių ribose akivaizdžiai nėra pašalinami iš jo taikymo srities. Tačiau šis straipsnis nėra svarbus šioje byloje, nes naudojimuisi šiais vandenimis taikomos specialios taisyklės, nustatytos pakeitimais, kurie Reglamente Nr. 170/83 buvo padaryti Stojimo aktu. Kaip buvo nurodyta pirmiau (žr. 8 ir kitus punktus), Stojimo akto 26 straipsniu į reglamento I priedą buvo įterpta nauja lentelė, susijusi su „Ispanijos priekrantės vandenimis“, ir atnaujinta lentelė, susijusi su „Užjūrio departamento ir Prancūzijos priekrantės vandenimis“. Šios lentelės vėliau buvo perteiktos ginčijamo reglamento I priede.

59. Kadangi 26 straipsnis yra Stojimo akto trečiojoje dalyje, susijusioje su „institucijų primtais teisės aktų pakeitimais“ o ne į ketvirtojoje dalyje, susijusioje su „pereinamojo laikotarpio priemonėmis“, jis neturi jokio ryšio su šio akto 166 straipsnyje nustatytu pereinamuoju laikotarpiu. Be to, tai, kad tik vandenims už 12 jūrmylių ribų taikomi apribojimai yra laikini, o šiose ribose esantiems vandenims apribojimai tokie nėra, yra logiška pasekmė to, kaip jau matėme nagrinėdami pirmąjį ieškinio pagrindą, kad laisvo naudojimosi principas taikomas visiems Bendrijos laivams tik pirmųjų vandenų atžvilgiu. Todėl natūralu, kad tvarka, nukrypstanti nuo šio principo, galėtų būti taikoma Ispanijos žvejybos laivams tik pereinamuoju laikotarpiu, susijusiu su stojimu į Bendriją.

60. Nors tas pats principas netaikomas 12 jūrmylių zonoje, man atrodo nepagrįstas ieškovės vyriausybės teiginys, jog pereinamojo laikotarpio pabaiga automatiškai reiškia Ispanijos laivams taikomų apribojimų naudotis Prancūzijos Atlanto vandenimis toje zonoje pabaigą.

61. Šie apribojimai į Reglamentą Nr. 170/83 buvo įtraukti Stojimo aktu (ir vėliau patvirtinti jį pakeičiančiais reglamentais) tam, kad Ispanijos laivų naudojimuisi Prancūzijos Atlanto vandenimis 12 jūrmylių ribose būtų taikoma tvarka, suderinama su bendra taisykle, taikoma kitų valstybių narių žvejybos laivų naudojimuisi valstybės narės pakrantės vandenimis. Keletą kartų nurodžiau, kad šią taisyklę sudaro draudimas naudoti šios zonos žuvų išteklius, išskyrus išimtis, nustatytas valstybėms, kurių žvejybos laivai tradiciškai žvejojo kitų valstybių pakrančių vandenyse.

62. Kadangi žvejybos laivams Prancūzijos vandenyse 12 jūrmylių ribose nustačius ir palikus galioti apribojimus Ispanijai buvo nustatyta ta pati taisyklė, kuri toliau taikoma ir kitoms valstybėms narėms, nėra priežasties manyti, jog pereinamojo laikotarpio pabaiga, susijusi su stojimu, reiškia, kad tokie apribojimai automatiškai tampa neteisėtais.

63. Tai, kad ieškovės vyriausybės argumentai nepagrįsti, patvirtina faktas, jog Stojimo aktu įterpus į Reglamentą Nr. 170/83 taisykles dėl naudojimosi Prancūzijos vandenimis 12 jūrmylių ribose, jos tampa to reglamento dalimi, todėl turi turėti tokią pačią taikymo sritį kaip ir kitos taisyklės, esančios reglamente ab origine. Kadangi reglamente taip pat nustatyti apribojimai santykiuose tarp valstybių steigėjų (pavyzdžiui, Vokietijos žvejybos laivams Prancūzijos vandenyse), akivaizdu, jog su stojimu susijusio pereinamojo laikotarpio pabaiga neturi įtakos Reglamente Nr. 170/83 įtvirtintoms priemonėms.

64. Ta pati išvada a fortiori turi būti taikoma Reglamentui Nr. 2371/2002, kuris neturi nieko bendra su Ispanijos stojimo aktu ir buvo priimtas pagal EB 37 straipsnį.

65. Remdamasis tuo, kas buvo pasakyta, Teisingumo Teismui siūlau atmesti antrąjį ieškinio pagrindą, o kartu ir visą ieškinį.

V – Bylinėjimosi išlaidos

66. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį ir atsižvelgiant į padarytą išvadą atmesti ieškinį, iš ieškovės turi būti priteistos Tarybos bylinėjimosi išlaidos. Pagal šio reglamento 69 straipsnio 4 dalį Prancūzijos Respublika ir Komisija pačios padengia savo išlaidas.

VI – Nuomonė

67. Remdamasis pirmiau išdėstytais svarstymais, manau, kad Teisingumo Teismas turėtų:

1 .Atmesti ieškinį.

2. Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

3. Nuspręsti, kad Prancūzijos Respublika ir Komisija pačios padengtų savo išlaidas.