Keywords

Summary



Keywords

1. Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų – Maksimalus savaitės darbo laikas

(Tarybos direktyvos 93/104 6 straipsnio 2 punktas; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas)

2. Sąjungos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės padarytas pažeidimas – Pareiga atlyginti privatiems asmenims padarytą žalą – Sąlygos

(Tarybos direktyvos 93/104 6 straipsnio 2 punktas; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas)

3. Sąjungos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės padarytas pažeidimas – Pareiga atlyginti privatiems asmenims padarytą žalą – Atlyginimo būdai

(Tarybos direktyvos 93/104 6 straipsnio 2 punktas; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas)

4. Sąjungos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės padarytas pažeidimas – Pareiga atlyginti privatiems asmenims padarytą žalą

(Tarybos direktyvos 93/104 6 straipsnio 2 punktas; Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/88)

Summary

1. Darbuotojas, kuris dirba ugniagesiu viešajam sektoriui priklausančioje operatyvinėje tarnyboje ir dirbo vidutinį savaitės darbo laiką, viršijantį numatytą Direktyvos 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 6 straipsnio b punkte, gali remtis Sąjungos teise patraukti atitinkamos valstybę narės institucijas atsakomybėn, kad gautų dėl šios nuostatos pažeidimo patirtos žalos atlyginimą.

Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas, kuriame valstybėms narėms nustatyta maksimali savaitės darbo laiko riba, kuri turi būti taikoma kiekvienam darbuotojui kaip minimalus reikalavimas, yra ypač svarbi Europos Sąjungos socialinės teisės norma, kurią taikant negali būti taikomos sąlygos arba apribojimai, nesvarbu, koks būtų jų pobūdis, ir kuri suteikia privatiems asmenims teisių, kuriomis jie tiesiogiai gali remtis nacionaliniuose teismuose. Be to, Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto reikalavimų nesilaikymas turi būti laikomas pakankamai rimtu Sąjungos teisės pažeidimu, jeigu jis padarytas akivaizdžiai pažeidžiant Teisingumo Teismo praktiką atitinkamu laikotarpiu. Tačiau nacionalinis teismas turi patikrinti, ar egzistuoja tiesioginis priežastinis ryšys tarp minėto 6 straipsnio b punkto pažeidimo ir žalos, kurią darbuotojas patyrė praradęs poilsio laiką, kuris jam būtų buvęs suteiktas, jei būtų laikytasi šioje nuostatoje numatyto maksimalaus savaitės darbo laiko.

Tokią privačiam asmeniui sukeltą žalą turi atlyginti viešosios teisės reglamentuojamas subjektas, jeigu šią žalą sukėlė jo vidaus tvarkos priemonės, priimtos pažeidžiant Sąjungos teisę. Be to, Sąjungos teisė taip pat nedraudžia to, kad tokio viešosios teisės reglamentuojamo subjekto atsakomybė atlyginti dėl tokių priemonių privačiam asmeniui sukeltą žalą būtų taikoma kartu su pačios valstybės narės atsakomybe.

Šios išvados yra identiškos, nesvarbu, ar atitinkami faktai nagrinėjami pagal Direktyvos 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų, iš dalies pakeistos Direktyva 2000/34, ar pagal Direktyvos 2003/88 nuostatas.

(žr. 49, 58–59, 61, 63, 99 punktus, rezoliucinės dalies 1, 4 punktus)

2. Sąjungos teisė draudžia nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią viešojo sektoriaus darbuotojo teisė gauti žalos, patirtos atitinkamos valstybės narės institucijoms pažeidus Sąjungos teisės normą, pavyzdžiui, Direktyvos 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 6 straipsnio b punktą, atlyginimą susiejama su sąlyga, susijusia su klaidos, didesnės už pakankamai rimtą Sąjungos teisės pažeidimą, sąvoka. Iš tiesų tokios papildomos sąlygos reikalavimas kelia abejonių dėl teisės į žalos atlyginimą pagal Sąjungos teisės sistemą.

Šios išvados yra identiškos, nesvarbu, ar atitinkami faktai nagrinėjami pagal Direktyvos 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų, iš dalies pakeistos Direktyva 2000/34, ar pagal Direktyvos 2003/88 nuostatas.

(žr. 67, 70, 99 punktus, rezoliucinės dalies 2, 4 punktus)

3. Sąjungos teisė draudžia nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią viešojo sektoriaus darbuotojo teisė gauti žalos, patirtos dėl atitinkamos valstybės narės institucijų padaryto Direktyvos 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 6 straipsnio b punkto pažeidimo, atlyginimą siejama su sąlyga pateikti savo darbdaviui išankstinį prašymą laikytis šios nuostatos.

Nesant Sąjungos teisės nuostatų atitinkamoje srityje, valstybės narės turi nustatyti ieškinių, skirtų iš Sąjungos teisės kylančių asmens teisių apsaugai užtikrinti, pareiškimo procedūrines taisykles taip, kad jos užtikrintų lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų laikymąsi. Vadinasi, tokio išankstinio prašymo reikalavimas prieštarauja veiksmingumo principui.

Darbuotojas turi būti laikomas silpnesniąja darbo santykių šalimi, todėl būtina užkirsti kelią tam, kad darbdavys turėtų galimybę apriboti jo teises. Atsižvelgiant į šią silpnesnės šalies situaciją, toks darbuotojas gali būti atgrasomas eksplicitiškai remtis savo teisėmis darbdavio atžvilgiu, nes jam reikalaujant šių teisių darbdavys gali imtis priemonių, kurios gali turėti neigiamą poveikį šio darbuotojo darbo santykiams.

Be to, byloje, susijusioje su tiesiogiai veikiančios Sąjungos teisės nuostatos pažeidimu, padarytu viešajam sektoriui priskiriamo darbdavio, atitinkamų darbuotojų pareiga, siekiant gauti dėl tokios nuostatos pažeidimo patirtos žalos atlyginimą, pateikti savo darbdaviui išankstinį prašymą, kuriuo siekiama, kad šis pažeidimas būtų nutrauktas, leidžia atitinkamos valstybės narės institucijoms tokių normų laikymosi naštą sistemingai perkelti privatiems asmenims, prireikus šioms institucijoms suteikiant galimybę jų nesilaikyti, jeigu toks prašymas nebuvo pateiktas. Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte ne tik nereikalaujama, kad atitinkami darbuotojai prašytų savo darbdavio laikytis šioje nuostatoje numatytų minimalių reikalavimų, bet – priešingai – kai vidaus teisėje įgyvendinama šios direktyvos 22 straipsnyje įtvirtinta nukrypti leidžianti nuostata, darbdavys įpareigojamas gauti aiškiai ir laisvai išreikštą individualų tokio darbuotojo sutikimą atsisakyti šio 6 straipsnio b punktu suteikiamų teisių.

Be to, tuo atveju, kai įvykdytos sąlygos, kurių reikalaujama, kad privatūs asmenys galėtų remtis direktyvos nuostatomis nacionaliniuose teismuose, vien dėl to visos valstybių narių institucijos, įskaitant teritorines, pavyzdžiui, federalinės žemės, miestai ar savivaldybės, kaip viešieji darbdaviai, prireikus jas turi taikyti. Šiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad nebūtų protinga reikalauti, jog darbuotojas, kuris patyrė žalą dėl to, kad darbdavys pažeidė Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktu suteikiamas teises, pateiktų išankstinį prašymą šiam darbdaviui, kad turėtų teisę gauti šios žalos atlyginimą.

Šios išvados yra identiškos, nesvarbu, ar atitinkami faktai nagrinėjami pagal Direktyvos 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų, iš dalies pakeistos Direktyva 2000/34, ar pagal Direktyvos 2003/88 nuostatas.

(žr. 72, 80–81, 83–87, 90, 99 punktus, rezoliucinės dalies 2, 4 punktus)

4. Valstybių narių institucijų atlygintinos žalos, kurią jos padarė privatiems asmenims pažeisdamos Sąjungos teisę, atlyginimas turi atitikti patirtą žalą. Šioje srityje nesant Sąjungos teisės nuostatų, atitinkamos valstybės narės nacionalinėje teisėje laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų turi būti, pirma, nustatyta, ar darbuotojo, kurio išdirbtas vidutinis savaitės darbo laikas viršijo numatytąjį Direktyvos 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 6 straipsnio b punkte dėl tokios Sąjungos teisės normos pažeidimo, patirta žala turi būti atlyginama suteikiant jam arba papildomo poilsio laiko, arba piniginę kompensaciją, ir, antra, nustatytos šio žalos atlyginimo apskaičiavimo taisyklės. Direktyvos 2003/88 16–19 straipsniuose numatyti pagrindiniai laikotarpiai šiuo atveju neturi reikšmės.

Detaliau kalbant apie žalos atlyginimo formą, kadangi neatrodo, jog duodant papildomo poilsio laiko arba suteikiant piniginę kompensaciją toks žalos atlyginimas gali tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas, nacionalinis teismas privalo ypač užtikrinti, kad pasirinktas žalos atlyginimo būdas atitiktų lygiavertiškumo principą, kuris vertinamas atsižvelgiant į nacionalinių teismų skirtą žalos atlyginimą pagal panašius nacionaline teise pagrįstus skundus ar ieškinius.

Šios išvados yra identiškos, nesvarbu, ar atitinkami faktai nagrinėjami pagal Direktyvos 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų, iš dalies pakeistos Direktyva 2000/34, ar pagal Direktyvos 2003/88 nuostatas.

(žr. 95, 98–99 punktus, rezoliucinės dalies 3–4 punktus)