GENERALINIO ADVOKATO

PEDRO CRUZ VILLALÓN IŠVADA,

pateikta 2015 m. kovo 10 d. ( 1 )

Byla C‑593/13

Presidenza del Consiglio dei Ministri ir kiti

prieš

Rina Services SpA,

Rina SpA ir

SOA Rina Organismo di Attestazione SpA

(Consiglio di Stato (Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„SESV 49, 51, 52 ir 56 straipsniai — Įsisteigimo laisvė — Laisvė teikti paslaugas — Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas — Direktyva 2006/123/EB — 14 straipsnis — 16 straipsnis — Bendrovės, kurioms pavesta sertifikuoti, kad įmonės viešųjų darbų rangovės atitinka teisės aktuose nustatytus reikalavimus — Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos reikalaujama, kad tokių bendrovių registruota buveinė būtų nacionalinėje teritorijoje — Viešoji tvarka ir visuomenės saugumas“

1. Šioje byloje, pradėtoje Consiglio di Stato italiano pateiktu prašymu priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas praktiškai pirmą kartą aiškins ir taikys 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje ( 2 ) (toliau – Paslaugų direktyva) ( 3 ) nuostatas, reglamentuojančias įsisteigimo laisvę ir paslaugų teikimo laisvę, atsižvelgdamas į ESV sutarties nuostatas toje srityje.

2. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sąjungos teisę atitinka nacionalinės teisės aktas, pagal kurį bendrovės, pageidaujančios teikti konkrečias paslaugas (šiuo atveju – sertifikavimo paslaugas) valstybėje narėje, įpareigojamos turėti savo registruotą buveinę toje valstybėje narėje. Nors problemos, susijusios su reikalavimu, kad paslaugų teikėjas turėtų registruotą buveinę (ar savo gyvenamąją vietą, jeigu jis – fizinis asmuo) tam tikroje vietoje, jau ne kartą nagrinėtos Teisingumo Teismo praktikoje ir toks reikalavimas buvo pripažintas nesuderinamu su pirmine teise ( 4 ), šioje byloje šį klausimą reikia analizuoti atsižvelgiant į Paslaugų direktyvą, kuri yra konkreti šioje srityje nusistovėjusios teismo praktikos išraiška antrinėje teisėje. Taigi, pagrindinis klausimas šioje byloje yra ne tai, ar aplinkybėmis, kaip antai susiklosčiusiomis nagrinėjamu atveju, valstybė narė gali sertifikavimo paslaugų teikimą savo teritorijoje susieti su nurodytu reikalavimu, kai, kaip bus matyti, Paslaugų direktyvos nuostatos šiuo klausimu yra aiškios, o veikiau būtinybė nustatyti, kiek naudojimosi pirma minėtomis pagrindinėmis laisvėmis kliūtis, t. y. tas diskriminacinis reikalavimas, gali būti pateisinta nagrinėjamu atveju. Tam reikėtų iš pradžių nustatyti, kurios konkrečios direktyvos nuostatos – susijusios atitinkamai su įsisteigimo laisve ar paslaugų teikimo laisve – taikytinos nagrinėjamoje byloje.

I – Teisės pagrindai

A – Sąjungos teisė

3. Pagal Paslaugų direktyvos 1 straipsnio 1 dalį šia direktyva siekiama, kad būtų įtvirtintos „bendrosios nuostatos, skirtos padėti paslaugų teikėjams naudotis įsisteigimo laisve ir laisvam paslaugų judėjimui palengvinti, kartu užtikrinant aukštą paslaugų kokybę“; tos pačios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies i punkte numatyta, kad direktyva netaikoma veiklai, susijusiai su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip apibrėžta SESV 51 straipsnyje.

4. Remiantis Paslaugų direktyvos 3 straipsnio 3 dalimi „Ryšys su kitomis Bendrijos teisės nuostatomis“: „Valstybės narės taiko šios direktyvos nuostatas laikydamosi Sutartyje nustatytų įsisteigimo teisės ir laisvo paslaugų judėjimo taisyklių.“

5. Tos pačios direktyvos III skyriaus „Teikėjų įsisteigimo laisvė“ 14 straipsnyje numatyta: „Valstybės narės nekelia teisei teikti paslaugas ar paslaugų teikimo veiklos vykdymui savo teritorijoje nė vieno iš šių reikalavimų: 1) diskriminaciniai reikalavimai, tiesiogiai ar netiesiogiai susiję su pilietybe arba įmonės registruotos buveinės vieta <...>; <…> 3) teikėjo laisvės rinktis pagrindinės ar antrinės buveinės steigimą apribojimai, ypač teikėjo įsipareigojimas [pareiga] turėti savo pagrindinę buveinę atitinkamos valstybės narės teritorijoje, arba laisvės pasirinkti atstovybės, filialo arba pavaldžiosios įmonės steigimo formą apribojimai; <...>“

6. Paslaugų direktyvos 16 straipsnyje nustatyta: „1. Valstybės narės gerbia teikėjų teisę teikti paslaugas ne toje valstybėje narėje, kurioje jie yra įsisteigę. Valstybė narė, kurioje teikiama paslauga, savo teritorijoje užtikrina nevaržomą teisę teikti paslaugas ar vykdyti paslaugų teikimo veiklą. Valstybės narės savo teritorijoje neapriboja teisės teikti paslaugas ar paslaugų teikimo veiklos vykdymo jokiais reikalavimais, kuriais būtų pažeidžiami šie principai: a) nediskriminavimas: reikalavimas neturi būti tiesiogiai ar netiesiogiai diskriminuojantis pagal pilietybę arba pagal valstybę narę, kurioje juridinis asmuo įsisteigęs; b) būtinybė: reikalavimas turi būti pagrįstas viešosios tvarkos, visuomenės saugumo, visuomenės sveikatos ar aplinkos apsaugos sumetimais; c) proporcingumas: reikalavimas turi būti tinkamas siekiamam tikslui įgyvendinti ir juo neturi būti reikalaujama daugiau, nei reikia tokiam tikslui. 2. Valstybės narės negali apriboti kitoje valstybėje narėje įsisteigusio teikėjo laisvės teikti paslaugas, nustatydamos tokius reikalavimus: a) reikalavimą teikėjui būti įsisteigusiam tos valstybės narės teritorijoje; <...> 3. Valstybei narei, į kurią atvyksta teikėjas, nekliudoma taikyti paslaugų teikimo reikalavimų, jei jie pagrįsti viešosios tvarkos, visuomenės saugumo, visuomenės sveikatos ar aplinkos apsaugos sumetimais, ir jeigu laikomasi 1 dalies nuostatų. Valstybei narei taip pat nekliudoma, nepažeidžiant Bendrijos teisės, taikyti savo taisyklių dėl įdarbinimo sąlygų, įskaitant kolektyviniuose susitarimuose nustatytas taisykles. <...>“

B – Nacionalinė teisė

7. Pagal 2010 m. spalio 5 dienos Italijos Respublikos Prezidento dekreto Nr. 207/2010 (toliau – DPR Nr. 207/2010) 64 straipsnio 1 dalį: „Sertifikavimo organizacijos statusą turinčios bendrovės steigiamos kaip akcinės bendrovės, jų pavadinime turi būti aiškiai nurodyta „sertifikavimo organizacija“, o buveinė turi būti registruota Respublikos teritorijoje.“

II – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

8. Italijos Consiglio di Stato prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su trimis ginčais, kurie kilo tarp Presidenza del Consiglio dei Ministri ir kitų Italijos viešosios administracijos institucijų, viena pusė, ir Rina Services SpA, Rina SpA bei SOA Rina Organismo di Attestazione SpA (toliau – SOA Rina), kita pusė (toliau visos kartu vadinamos – Rina grupės bendrovės) ( 5 ), dėl Italijos teisėje „sertifikavimo organizacijos statusą turinčioms bendrovėms“ (Società Organismo di Attestazione; toliau – SOA) ( 6 ) nustatyto reikalavimo turėti savo registruotą buveinę Italijoje. Presidenza del Consiglio dei Ministri ir kiekviena iš kitų trijų Italijos viešosios valdžios institucijų kreipėsi į Consiglio di Stato su apeliaciniais skundais dėl kiekvienoje iš trijų bylų Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio priimtų sprendimų, kuriuose, nepriėmęs galutinių sprendimų dėl esmės, tas teismas patenkino kiekvienos iš Rina grupės bendrovių ieškinius, kiek jais ginčytas DPR Nr. 207/2010 64 straipsnio 1 dalies teisėtumas.

9. Gavusi tris ieškinius Consiglio di Stato nusprendė kreiptis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą ir pateikė tokius klausimus: „1. Ar pagal Sutartyje įtvirtintus įsisteigimo laisvės (SESV 49 straipsnis) ir laisvės teikti paslaugas (SESV 56 straipsnis) principus, taip pat pagal Direktyvoje 2006/123/EB nustatytus principus draudžiama priimti ir taikyti nacionalinės teisės aktus, kuriuose numatyta, kad kaip akcinių bendrovių įsteigtų SOA „buveinė turi būti registruota Respublikos teritorijoje“? 2. Ar SESV 51 straipsnyje numatyta išimtis turi būti aiškinama kaip apimanti tokią veiklą, kaip antai sertifikavimą, vykdomą privatinės teisės subjektų, kurie, pirma, turi būti įsteigti kaip akcinės bendrovės ir veikti rinkoje konkurencijos sąlygomis ir, antra, vykdyti viešosios valdžios funkcijas, todėl privalo turėti priežiūros institucijų išduotą leidimą ir būti jų kontroliuojami?“

10. Šioje byloje rašytines pastabas pateikė Rina grupės bendrovės, Italijos vyriausybė, Švedijos vyriausybė ir Europos Komisija. Į Teisingumo Teismo pagal Procedūros reglamento 61 straipsnio 1 dalį pateiktus klausimus raštu atsakė nurodytos šalys ir Lenkijos vyriausybė. Per 2014 m. gruodžio 2 d. vykusį teismo posėdį, kuriame šalys buvo pakviestos išsakyti nuomonę dėl pirmojo prejudicinio klausimo, savo pastabas žodžiu išsakė tos pačios šalys, kurios pateikė rašytines pastabas.

III – Pirminės pastabos

11. Nepaisant to, kaip bus atsakyta į antrąjį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar pagal Sutartyje (SESV 49 ir 56 straipsniai) ir Paslaugų direktyvoje įtvirtintus įsisteigimo laisvės ir paslaugų teikimo laisvės principus draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai aptariami nagrinėjamoje byloje, kuriais SOA įpareigotos turėti registruotą buveinę Italijoje. Prieš atsakant į šį prejudicinį klausimą, būtina pateikti kelias pirmines pastabas.

12. Pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo formuluotė lemia tai, kad sprendžiant, ar ginčijama Italijos norma atitinka Sąjungos teisę, reikia taikyti dviejų rūšių normas: pirma, Sutarties normas ir, antra, Paslaugų direktyvos normas. Atsižvelgiant į tai, kad nacionalinis teismas prejudicinį klausimą suformulavo taip, kad neklausia nė dėl vienos iš minėtos direktyvos nuostatų teisėtumo, ir į tai, kad, kaip bus detaliau nagrinėjama vėliau, Paslaugų direktyva išsamiai suderinamas konkretus mums rūpimas reguliavimo dalyko aspektas, siekiant įvertinti ginčijamą Italijos normą pakaks išaiškinti nurodytos direktyvos nuostatas ( 7 ).

13. Antra, siekiant nustatyti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikia nagrinėti iš esmės, visų pirma būtina aptarti problemą, susijusią su tuo, kad nagrinėjamoje byloje nėra tarpvalstybinio elemento, nes iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad visi šios bylos elementai susiję su viena valstybe nare, šiuo konkrečiu atveju – Italija; ieškovės šioje byloje – trys Italijos bendrovės, turinčios registruotas buveines Italijoje ir, be kita ko, vykdančios sertifikavimo veiklą Italijoje (ir kitose šalyse). Kadangi atrodo, kad ginčas susijęs tik su vidaus situacija, iš pradžių reikia nustatyti, ar Teisingumo Teismas turi atsakyti į Consiglio di Stato pateiktus klausimus.

14. Reikia pripažinti, kad, atrodytų, paprastame nacionalinio teismo klausime konkrečios aplinkybės, dėl kurių buvo pradėtos pagrindinės bylos, susiejamos su tam tikru „hipotetiniu“ elementu. Iš tiesų bendrovė SOA Rina, ieškovė vienoje iš minėtų bylų, kurios partnerės yra kitos dvi ieškovės, turi registruotą buveinę Italijoje ir šiuo metu teikia sertifikavimo paslaugas Italijoje. Todėl ginčijama Italijos norma nesudaro kliūčių SOA Rina ir jos partneriams vykdyti sertifikavimo veiklos Italijoje ir iš principo nedraudžia jai savo registruotą buveinę perkelti už šios šalies ribų ar įsisteigti kitoje valstybėje narėje, jeigu to pageidauja, tačiau aišku, kad, tai padariusi, ji nebegalės teikti sertifikavimo paslaugų Italijoje dėl DPR Nr. 207/2010 64 straipsnio 1 dalies.

15. Antra, kaip per teismo posėdį pažymėjo Komisija ir kaip Teisingumo Teismas jau nurodė sprendimuose Attanasio Group ( 8 ) ir SOA Nazionali Costruttori ( 9 ), jokiu būdu negalima atmesti galimybės, kad kitose nei Italija valstybėse narėse įsisteigusios įmonės yra arba buvo suinteresuotos vykdyti sertifikavimo veiklą minėtoje šalyje. Kaip per teismo posėdį atsakydama į vieną iš pateiktų klausimų nurodė Komisija, tokia formuluote apibūdinta situacija yra „hipotetinė“, būtent dėl esminio reikalavimo, kurį numato šioje byloje nagrinėjama Italijos norma, tačiau negalima visiškai atmesti galimybės, kad egzistuoja kitose valstybėse narėse įsisteigusių ūkio subjektų, kuriems DPR Nr. 207/2010 64 straipsnio 1 dalis iš tiesų užkerta kelią teikti sertifikavimo paslaugas Italijoje.

16. Dėl išdėstytų priežasčių manau, kad nagrinėjamas atvejis pakankamai susijęs su prekyba Bendrijoje. Todėl, mano nuomone, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotus prejudicinius klausimus reikia nagrinėti iš esmės.

IV – Analizė

A – Dėl antrojo prejudicinio klausimo

17. Atsakymą į du Consiglio di Stato pateiktus prejudicinius klausimus reikia pradėti nuo antrojo klausimo, susijusio su SESV 51 straipsnyje numatytos išimties (viešosios valdžios funkcijų vykdymas) taikymu SOA vykdomai veiklai, analizės; ta išimtis dabar įtvirtinta ir Paslaugų direktyvos 2 straipsnio 2 dalies i punkte.

18. Dėl šio klausimo Teisingumo Teismas neseniai priėmė Sprendimą SOA Nazionale Costruttori ( 10 ) . Tame sprendime Teisingumo Teismas pripažino, jog negalima tvirtinti, kad SOA vykdoma sertifikavimo veikla yra tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas, ir nurodė argumentus, kuriems pritariu. Tuo remdamasis galiu sutelkti dėmesį į Consiglio di Stato pateiktą pirmąjį klausimą, kuris šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą yra esminis.

B – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo

19. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Sutartyje ir Paslaugų direktyvoje įtvirtintais įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas principais draudžiamos tokios normos, kaip antai ginčijama Italijos norma (DPR Nr. 207/2010 64 straipsnio 1 dalis), pagal kurias sertifikavimo paslaugas pageidaujančios teikti SOA įpareigojamos turėti registruotą buveinę Italijoje. Dėl pirma išdėstytų priežasčių (žr. šios išvados 12 punktą) pirmiausia reikia nustatyti, ar Paslaugų direktyva taikytina nagrinėjamoje byloje; jeigu taip, nebūtų reikalo atsakyti į šio klausimo dalį, susijusią su pirmine teise.

1. Dėl Paslaugų direktyvos kaip vertinimo standarto ir dėl tam tikrų jos nuostatų derinamojo pobūdžio

20. Manau, kad Paslaugų direktyva taikytina ratione materiae šioje byloje, nes aptariamos sertifikavimo paslaugos nėra pašalintos iš jos taikymo srities (žr. tos direktyvos 2 straipsnio 2 ir 3 dalis). Be to, tos paslaugos tiesiogiai paminėtos pavyzdiniame veiklos rūšių, patenkančių į materialinę minėtos direktyvos taikymo sritį, sąraše, esančiame jos 33 konstatuojamojoje dalyje.

21. Šios išvados 12 punkte jau minėjau Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią, jeigu sritis išsamiai suderinta Sąjungos teisėje, bet kuri šios srities nacionalinė nuostata turi būti vertinama atsižvelgiant į suderinimo priemonės, o ne į pirminės teisės nuostatas ( 11 ).

22. Paslaugų direktyva, kaip horizontalia priemone, apimančia platų paslaugų spektrą (t. y. visas paslaugas, kurios nėra tiesiogiai pašalintos iš jos materialinės taikymo srities), nesiekiama suderinti visų materialinių su įvairiomis paslaugomis susijusių nuostatų nacionaliniu lygiu, bet kai kurie konkretūs aspektai direktyva yra suderinti išsamiai, kaip bus matyti vėliau.

23. Nors Paslaugų direktyva nėra „klasikinė“ Sąjungos teisės derinimo priemonė, kaip jau nurodžiau 2011 m. lapkričio 16 d. pateiktoje savo išvadoje byloje Duomo Gpa ir kiti ( 12 ), mano nuomone, kiek tai susiję su tam tikrais konkrečiais suderintais aspektais, nagrinėjamos nacionalinės normos atitiktis Sąjungos teisei turi būti vertinama atsižvelgiant į minėtą direktyvą, kaip vertinimo standartą ( 13 ).

24. Mano manymu, taip yra Paslaugų direktyvos 14 ir 16 straipsnių atveju. Manau, kad minėtose nuostatose Sąjungos teisės aktų leidėjas, iš esmės remdamasis „negatyvaus integravimo“ ( 14 ) technika, kad užtikrintų, kad valstybės narės iš savo teisinių sistemų pašalins nepagrįstus paslaugų teikimo laisvės apribojimus, atliko „visišką“ suderinimą, kuris leidžia tas nuostatas naudoti kaip tokių priemonių, kaip ginčijamoji nagrinėjamoje byloje, vertinimo standartą.

2. Taikytinos pagrindinės teisės nustatymas

25. Nustačius, kad nagrinėjamai bylai, kiek ji susijusi su tam tikrais Paslaugų direktyva išsamiai suderintais aspektais, pirmiausia taikytinos šios direktyvos nuostatos, kyla klausimas, kokia šios direktyvos konkreti nuostata ar kokios konkrečios nuostatos taikytinos. Reikia turėti omenyje, kad direktyvoje į atskirus skyrius išskirta „Teikėjų įsisteigimo laisvė“ (III skyrius) ir „Laisvas paslaugų judėjimas“ (IV skyrius). Kiekviename iš tų skyrių – išsamiai ar ne taip – nustatytos tam tikros naudojimosi paslaugų teikimo laisve ar įsisteigimo laisve sąlygos, ir tai padaryta nustatant „reikalavimus“, kurių valstybė narė negali nustatyti tam tikromis aplinkybėmis arba gali nustatyti su tam tikromis sąlygomis. Kadangi logiška, kad šių skyrių normos nėra tapačios, klausimas, kokios Paslaugų direktyvos nuostatos tiesiogiai taikytinos šioje byloje, tampa ypač svarbus.

26. Šios bylos dalyvės pirmiausia siekia nustatyti, kuri pagrindinė teisė yra svarbi, nes tai lems vieno ar kito skyriaus nuostatų taikymą. Didžioji dauguma mano, kad abi laisvės – paslaugų teikimo ir įsisteigimo – yra prima facie susijusios su nagrinėjamu atveju. Tačiau, Italijos Respublikos manymu, reikšminga tik įsisteigimo laisvė.

27. Nėra abejonių, kad nagrinėjamas klausimas susijęs su nacionaline nuostata dėl bendrovės, pageidaujančios teikti paslaugas konkrečioje valstybėje narėje, registruotos buveinės vietos. Šiuo požiūriu ir dėl pirma nurodytų priežasčių sunku būtų paneigti, kad byloje kyla „įsisteigimo“ klausimas.

28. Vis dėlto, jeigu atsižvelgtume į nacionalinės nuostatos poveikį pagrindinėms laisvėms, atrodo akivaizdu, kad ta nuostata kitoje valstybėje narėje įsisteigusiai bendrovei sudaro kliūtis teikti paslaugas, nors ir negali apriboti tos bendrovės laisvės įsisteigti toje kitoje valstybėje narėje.

29. Apibendrinant galima daryti išvadą, kad, kiek tai susiję su įsisteigimo laisve, ginčijama nuostata abstrakčiai sąlygoja bendrovės sprendimą renkantis, ar įsisteigti, ar ne kitoje valstybėje narėje pagal šios interesus. Tačiau neabejotina, kad nuostata nesudaro kliūčių įgyvendinti teisę įsisteigti kurioje nors valstybėje narėje.

30. Priešingai, kiek tai susiję su laisve teikti atitinkamas paslaugas, nacionalinė nuostata veikia tiesiogiai kaip absoliutus draudimas: kitoje valstybėje narėje įsisteigusi valstybė narė negali teikti sertifikavimo paslaugų Italijoje ( 15 ).

31. Aišku, kad tiek Paslaugų direktyvos III skyriuje, tiek jos IV skyriuje yra nuostatų, kurios galėtų būti taikomos nagrinėjamu atveju (konkrečiai tos direktyvos 14 straipsnio 1 ir 2 punktai ir 16 straipsnio 2 dalies a punktas). Taip pat reikia turėti omenyje tai, kad šiuo atveju nacionalinės teisės aktai turi būti palyginti tiek su III skyriaus nuostatomis, tiek su IV skyriaus nuostatomis.

32. Taigi, kalbant apie nacionalinę nuostatą, kurioje, viena vertus, įtvirtinta neįveikiama pagrindinės laisvės kliūtis ir, kita vertus, nustatytos tik sąlygos kitai laisvei įgyvendinti, manau, pirmiausia reikia išnagrinėti klausimą atsižvelgiant į pirmąją laisvę, ir tik radus pateisinimą šiuo atžvilgiu nagrinėti klausimą antrosios atžvilgiu.

33. Remiantis tuo, kas pasakyta, pagal Paslaugų direktyvą (nes, kaip nurodžiau šios išvados 25 punkte, reikšmingos nuostatos išsamiai suderino reglamentavimo dalyką) reikia išnagrinėti šioje byloje ginčijama Italijos norma nustatytą reikalavimą, pagal kurį Italijoje pageidaujančios teikti sertifikavimo paslaugas SAO privalo turėti registruotą buveinę šioje šalyje.

3. Ginčijamo reikalavimo analizė atsižvelgiant į Paslaugų direktyvos 16 straipsnyje numatytus „draudžiamus reikalavimus“

34. Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs Sprendime Komisija / Italija ( 16 ), „reikalavimas, kad įmonės <...> turėtų savo registruotą buveinę ar filialą nacionalinėje teritorijoje, tiesiogiai pažeidžia paslaugų teikimo laisvę, nes kitose valstybėse narėse įsisteigusioms įmonėms tampa neįmanoma teikti paslaugas minėtoje valstybėje narėje“.

35. Vieningos rinkos požiūriu ir siekdama sudaryti sąlygas įgyvendinti jos tikslus Sąjungos teisė taip pat draudžia taikyti tokius nacionalinės teisės aktus, dėl kurių teikti paslaugas tarp valstybių narių tampa sudėtingiau nei vienos valstybės narės viduje ( 17 ).

36. Minėtoje Teisingumo Teismo praktikoje paslaugų teikimo laisvės srityje suformuluotos taisyklės dabar yra įtvirtintos Paslaugų direktyvoje. Jos 16 straipsnyje Sąjungos teisės aktų leidėjas „kodifikavo“ reikalavimus, su kuriais valstybės narės negali susieti kitose valstybėse narėse įsisteigusių paslaugų teikėjų teisės teikti paslaugas jų teritorijoje ar tos teisės įgyvendinimo. Konkrečiai kalbant, nurodytina, kad tos direktyvos 16 straipsnio 2 dalyje yra pateiktas tokių reikalavimų pavyzdžių, jau nagrinėtų įvairiuose Teisingumo Teismo sprendimuose, sąrašas.

37. Paslaugų direktyvos 16 straipsnio 2 dalyje, be kita ko, numatyta, kad „valstybės narės negali apriboti kitoje valstybėje narėje įsisteigusio teikėjo laisvės teikti paslaugas, nustatydamos tokius reikalavimus: a) reikalavimą teikėjui būti įsisteigusiam tos valstybės narės teritorijoje“.

38. Skirtingai nei Paslaugų direktyvos 14 straipsnyje, 16 straipsnio 2 dalies a punkte teikėjui nurodytas ne reikalavimas paslaugų teikėjui „turėti buveinę valstybės narės teritorijoje“, bet reikalavimas „būti įsisteigusiam tos valstybės narės teritorijoje“. Tačiau iš dalies dėl paralelės su 14 straipsniu ( 18 ) esu linkęs manyti, kad Paslaugų direktyvos 16 straipsnio 2 dalies punkte esanti nuoroda į „įsisteigimą“ taip pat apima „buveinę“ juridinių asmenų atveju ( 19 ).

39. Remiantis Paslaugų direktyvos įgyvendinimo vadovu ( 20 ) (7.1.3.4 punktas), „16 straipsnio 2 dalies a punktas susijęs su reikalavimais, kurie įpareigoja kitų valstybių narių paslaugų teikėjus įsisteigti valstybėje narėje, kurioje jie pageidauja teikti peržengiančias sieną paslaugas. Kaip pareiškė [Teisingumo Teismas], tokie reikalavimai paneigia teisę teikti peržengiančias sieną paslaugas, kuri įtvirtinta [SESV 56 straipsnyje], nes įpareigodami paslaugų teikėją [paskirties] valstybėje narėje turėti nuolatinę infrastruktūrą atima galimybę teikti peržengiančias sieną paslaugas“.

40. Iš tiesų Paslaugų direktyvos 16 straipsnis taikytinas tik kitose valstybėse narėse įsisteigusiems paslaugų teikėjams, kurie pageidauja teikti paslaugas paskirties valstybėje narėje. Jei pastaroji juos įpareigoja įsisteigti jos teritorijoje tam, kad galėtų teikti paslaugas, taip paneigiama pati vienoje valstybėje narėje įsisteigusiųjų teisė teikti paslaugas kitoje valstybėje narėje ( 21 ). Manau, kad tai reiškia ne tik reikalavimą turėti registruotą buveinę valstybėje, kurioje teikiamos paslaugos, bet tai yra vienas iš Paslaugų direktyvos 16 straipsnio 2 dalies a punkte numatytų atvejų, nes laikytina, kad jis sudaro vieną iš „stabilios infrastruktūros“, kuri siekiant apibrėžti įsisteigimą minima šios direktyvos 4 straipsnio 5 punkte, elementų ( 22 ). Kaip Teisingumo Teismas jau pripažino Sprendime Komisija / Italija ( 23 )„dėl reikalavimo <...> turėti buveinę nacionaliniu ar vietiniu lygiu, pažymėtina, kad reikalavimas turėti leidimą sudaro laisvės teikti paslaugas apribojimą, o nuolatinio įsisteigimo reikalavimu paneigiama pati laisvė. Dėl to [SESV 56 straipsnis] tampa visiškai neveiksmingas, nors jo tikslas – būtent pašalinti asmenų, neįsisteigusių valstybėje, kurioje teikia paslaugas, laisvės teikti paslaugas apribojimus“ ( 24 ).

41. Vadinasi, Italijos teisės aktuose nustatytas akivaizdžiai diskriminacinis reikalavimas priskirtinas prie Paslaugų direktyvos 16 straipsnio 2 dalyje aiškiai draudžiamų reikalavimų, nes kitose valstybėse narėse įsisteigusioms įmonėms sudaro kliūtis teikti sertifikavimo paslaugas Italijoje, nebent jos perkeltų savo buveinę į tą šalį. Lieka išnagrinėti, ar galima sutikti su Italijos vyriausybės nurodytomis priežastimis, skirtomis pateisinti nagrinėjamoje byloje ginčijamą priemonę.

4. Dėl galimo ginčijamos priemonės pateisinimo

42. Italijos vyriausybė nurodo daugybę priežasčių, kurios, jos teigimu, pateisina ginčijamą priemonę. Konkrečiai ji tvirtina, jog „siekiant užtikrinti, kad vieninga kvalifikavimo sistema veiks tinkamai ir bus veiksminga, būtina išankstinė sąlyga – nuolatinė priežiūra <...>, kuri vykdoma naudojantis didele kontrolės ir sankcijų skyrimo diskrecija <...>. Tokia kontrolės sistema būtina siekiant garantuoti visuomenės interesus, kuriuos Teisingumo Teismas pripažino privalomaisiais pagrindais, galinčiais pateisinti pagrindinių laisvių apribojimus, nes jie nustatomi turint tikslą apsaugoti paslaugų gavėjus <...>, minėta sistema tarsi garantija, kad neegzistuoja komerciniai ar finansiniai interesai, galintys lemti SOA šališką ar diskriminuojamąjį elgesį. Ta kontrolė susijusi ne tik su akcininkų struktūra, bendrovės valdymu, bet taip pat su vadovais ir darbuotojais, kurie, remiantis Italijos teise, turi pateikti asmenines nešališkumo garantijas <...>, neturėti interesų, susijusių su įmonėmis viešųjų ar privačių darbų rangovėmis ar bet kuriuo atveju vengti situacijos, kuri kelia galimą interesų konfliktą (Italijos vyriausybės pastabų 37–38 punktai).

43. Italijos vyriausybė priduria, kad „ne tik SOA veiklą reglamentuojančios materialinės teisės normos, bet ir kontrolės mechanizmų veiksmingumas yra pagrįsti akivaizdžiais privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais: paslaugų gavėjų apsauga, kurią Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, ir, žinoma, viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo apsauga (44 punktas). Italijos vyriausybės teigimu, tokios priežiūros veiksmingumas priklauso nuo kontroliuojamojo ir kontroliuotojo teritorinio artumo, taip pat nuo galimybės pasinaudoti valstybės disponuojamomis prievartos priemonėmis.

44. Per teismo posėdį Italijos vyriausybė nurodė, jog atsižvelgiant į tai, kad SOA veikla netiesiogiai nukreipta į viešosios valdžios institucijas, SOA veiklos kontrolė, kaip ji apibūdinta pirmesnėje dalyje, taip pat tampa viešosios tvarkos klausimu.

45. Galiausiai, Italijos vyriausybės nuomone, grėsmė visuomenės saugumui ir viešajai tvarkai susijusi su SOA vykdomų funkcijų pobūdžiu: siekiant užtikrinti tų įmonių nepriklausomumą, kiek jis susijęs su konkrečiais jų klientų interesais, taip pat garantuoti, kad SOA neturi ryšių su kriminaliniu pasauliu (abi šios garantijos turi ypatingą reikšmę, kalbant apie gavėjų – tiesioginių ar netiesioginių – apsaugą), reikalinga griežta kontrolė. Italijos vyriausybė teigia, kad tokios kontrolės veiksmingumas negali būti užtikrintas, jeigu SOA neturi registruotos buveinės Italijoje.

46. Paslaugų direktyvos 16 straipsnio 1 ir 3 dalyse išvardyta nemažai priežasčių, kurios tam tikromis aplinkybėmis gali pateisinti valstybės narės priemones, kurių ši imasi apribodama kitoje valstybėje narėje įsisteigusio teikėjo laisvę teikti paslaugas. Tarp tų priežasčių yra viešoji tvarka ir visuomenės saugumas.

47. Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką (susijusią su pirmine teise), pagal kurią akivaizdžiai diskriminuojanti priemonė, kaip antai aptariama nagrinėjamoje byloje, kuri pagrįsta paslaugas teikiančio juridinio asmens buveinės vieta, suderinama su Sąjungos teise, tik jeigu ji pateisinama viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar visuomenės sveikatos priežastimis ( 25 ).

48. Mano manymu, – atrodo, tai patvirtina ir Paslaugų direktyvos 3 straipsnio 3 dalis – taip reikia aiškinti ir šios direktyvos 16 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą ir 3 dalį. Taigi, būtina išnagrinėti, ar šioje byloje ginčijama diskriminuojanti priemonė (aiškiai uždrausta Paslaugų direktyvos 16 straipsnio 2 dalyje) gali būti pateisinta Italijos vyriausybės pastabose ir per teismo posėdį nurodytomis viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo priežastimis.

49. Kaip Teisingumo Teismas, be kita ko, pripažino Sprendime Komisija / Ispanija ( 26 ) ir kaip per teismo posėdį priminė Komisija, tam, kad kaip pateisinančiu pagrindu būtų galima remtis viešąja tvarka ir visuomenės saugumu (šias dvi sąvokas reikia aiškinti griežtai), turi egzistuoti reali ir pakankamai rimta grėsmė pagrindiniam visuomenės interesui ( 27 ).

50. Tačiau tam, kad priemonę, kaip antai ginčijamą nagrinėjamoje byloje, kuri dėl numatyto diskriminuojamojo reikalavimo sudaro laisvės teikti paslaugas kliūtis, būtų galima pateisinti viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo priežastimis, būtina, pirma, nustatyti Italijos visuomenės pagrindinį interesą, kurį reikia apsaugoti taikant diskriminuojamąją priemonę, ir, antra, kad tam interesui kiltų reali ir rimta grėsmė, jei ta priemonė nebus taikoma.

51. Nagrinėjamoje byloje Italijos vyriausybės nurodytas pagrindinis interesas, kuriam apsaugoti reikalinga, kad sertifikavimo paslaugas Italijoje teikiančios bendrovės turėtų buveinę šioje šalyje, yra būtinybė apsaugoti SOA teikiamų paslaugų gavėjus – tiek tiesioginius, t. y. įmones, kurios kreipiasi dėl sertifikavimo tam, kad galėtų dalyvauti sudarant viešųjų pirkimų sutartis, kaip tai numato Italijos teisės aktų reikalavimai, tiek netiesioginius, t. y. perkančiąsias organizacijas.

52. Nors galima sutikti, kad valstybė narė, pasinaudodama jai suteikta laisve nustatyti viešosios tvarkos reikalavimus pagal nacionalinius poreikius ( 28 ), gali nuspręsti, kad sertifikavimo paslaugų gavėjų apsauga yra pagrindinis jos visuomenės interesas, dėl kurio ji gali remtis viešąja tvarka ar visuomenės saugumu kaip pateisinančiu pagrindu, vien šios aplinkybės nepakanka vertinant, ar egzistuoja viešosios tvarkos priežastys. Iš tiesų bet kuriuo atveju turi būti tenkinamas ir antrasis teismo praktikoje nustatytas elementas, t. y. kad tuo atveju, jei ginčijama priemonė nebus taikoma, tam interesui kils reali ir rimta grėsmė (remiantis Paslaugų direktyvos 41 punkto formuluote, „reali ir pakankamai rimta grėsmė“ minėtam interesui).

53. Italijos vyriausybės teigimu, siekiant, kad vieninga sertifikavimo sistema tinkamai veiktų, reikalinga nuolatinė priežiūra, skirta paslaugų gavėjų interesams apsaugoti; priežiūra, kuri vykdoma pasitelkiant kontrolę ir sankcijas, o jos gali būti veiksmingos tik jeigu SOA turi savo buveinę Italijoje.

54. Manau, negalima tvirtinti, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis sertifikavimo paslaugų gavėjų apsaugai kyla realus ir rimtas pavojus dėl to, kad, SOA turint buveinę kitoje valstybėje narėje, Italijos valdžios institucijoms būtų neįmanoma veiksmingai kontroliuoti minėtų įmonių veiklos ir jų nepriklausomumo, kiek tai susiję su konkrečiais jų klientų interesais.

55. Iš tiesų galima kontroliuoti ir taikyti sankcijas bet kuriai valstybėje narėje įsisteigusiai ar ten paslaugas teikiančiai įmonei, nesvarbu, kur yra jos registruota buveinė ( 29 ). Kaip per teismo posėdį nurodė Komisija ir Švedijos vyriausybė, Paslaugų direktyvos 28 ir paskesniuose straipsniuose įtvirtintos nuostatos dėl administracinio bendradarbiavimo ir abipusės pagalbos tarp valstybių narių, siekiant užtikrinti teikėjų ir jų teikiamų paslaugų priežiūrą. Tose nuostatose numatyta galimybė valstybėms narėms tarpusavyje pateikti prašymus atlikti patikrinimus, apžiūras ir tyrimus (Paslaugų direktyvos 28 straipsnio 3 dalis).

56. Mano nuomone, ši aplinkybė taip pat įrodo, kad priemonė, kuri bet kuriuo atveju yra nagrinėjamos bylos dalykas, nėra būtina nustatytam tikslui pasiekti, nes, kaip, beje, savo pastabose ir per teismo posėdį nurodė Komisija, egzistuoja mažiau ribojančių būdų šiam tikslui įgyvendinti, o kai kurie iš jų aiškiai numatyti pačioje Paslaugų direktyvoje.

57. Galiausiai remdamasis tuo, kas išdėstyta, manau, kad nėra su viešąja tvarka ar visuomenės saugumu susijusių priežasčių, kurios galėtų pateisinti tokią priemonę, kaip ginčijamoji nagrinėjamoje byloje, kuri nustato reikalavimą, kad SOA „buveinė turi būti registruota [Italijos] Respublikos teritorijoje“.

58. Todėl, mano nuomone, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Paslaugų direktyvos 16 straipsnis aiškintinas taip, kad juo draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai ginčijamos nagrinėjamoje byloje, įpareigojančios sertifikavimo paslaugas pageidaujančią teikti bendrovę turėti registruotą buveinę paskirties valstybės narės teritorijoje.

V – Išvada

59. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui Consiglio di Stato atsakyti taip: 1. 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje 16 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai ginčijamos nagrinėjamoje byloje, įpareigojančios sertifikavimo paslaugas pageidaujančią teikti bendrovę turėti registruotą buveinę paskirties valstybės narės teritorijoje. 2. Sertifikavimo veikla, kurią vykdo „įmonių sertifikavimo bendrovės“ (SOA), nėra tiesiogiai ir konkrečiai susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.

( 1 ) Originalo kalba: ispanų.

( 2 ) OL L 376, p. 36.

( 3 ) Reikia patikslinti, kad Sprendime Duomo Gpa ir kiti, C‑357/10–C‑359/10, EU:C:2012:283, Teisingumo Teismas nenagrinėjo toje byloje ginčytos normos atitikties Paslaugų direktyvos nuostatoms dėl įsisteigimo laisvės ir paslaugų teikimo laisvės, nes padarė išvadą, kad ši direktyva nėra taikoma ratione temporis. Taip pat buvo Sprendime De Clerq ir kiti (C‑315/13, EU:C:2014:2408). Sprendime Femarbel (C‑57/12, EU:C:2013:517) nekilo tos direktyvos 14–18 straipsnių taikymo klausimas, tai pasakytina ir apie sprendimus Libert ir kiti (C‑197/11 ir C‑203/11, EU:C:2013:288) bei Ottica New Line di Accardi Vincenzo (C‑539/11, EU:C:2013:591), nes minėta direktyva nebuvo taikytina ratione materiae. Sprendime OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110) pripažinta, kad direktyvos 16 straipsnis netaikytinas autorių teisėms ir gretutinėms teisėms remiantis jos 17 straipsnio 1 dalimi. Galiausiai Sprendime Société fiduciaire nationale d’expertise comptable (C‑119/09, EU:C:2011:208) Teisingumo Teismas aiškino Paslaugų direktyvos 24 straipsnį (įtrauktą į paslaugų kokybę reglamentuojantį skyrių), tačiau nenagrinėjo tos direktyvos 14–18 straipsnių.

( 4 ) Generalinis advokatas H. Mayras savo išvadoje, 1974 m. lapkričio 13 d. pateiktoje pirmoje byloje, kurioje kilo toks klausimas (Van Binsbergen, 33/74, EU:C:1974:121) dėl normos, įpareigojančios laisvosios profesijos asmenį, norintį teikti paslaugas kaip patarėjui, gyventi Nyderlanduose, pažymėjo, kad „toks reikalavimas neišvengiamai <...> sudaro kliūčių patarėjui teikti savo paslaugas privatiems asmenims Nyderlandų teismuose, jeigu jis įsisteigęs kitoje nei Nyderlandai valstybėje. Todėl jis nesuderinamas su laisve teikti paslaugas bendrojoje rinkoje“ (kursyvu išskirta mano). Teisingumo Teismas šiai išvadai pritarė Sprendime Van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131), kuriame pirmąkart pripažino, kad nacionalinės teisės aktais nustatant reikalavimą turėti nuolatinę rezidenciją valstybės narės teritorijoje negalima paneigti kitoje valstybėje narėje įsisteigusių asmenų teisės teikti paslaugas, jeigu taikytinuose nacionalinės teisės aktuose nėra numatyta jokių specialių reikalavimų. Taip pat, be kita ko, žr. Sprendimo Komisija / Italija (C‑439/99, EU:C:2002:14) 30 punktą ir Sprendimo Komisija / Italija (C‑279/00, EU:C:2002:89) 17 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 5 ) Rina SpA priklauso 99 % SOA Rina akcijų, o Rina Services SpA turi likusį 1 % akcijų.

( 6 ) Primintina, kad SOA – tai pelno siekiančios įmonės, įpareigotos teikti sertifikavimo paslaugas. Pagal Italijos teisės aktuose nustatytus reikalavimus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų dalyvauti viešojo darbų pirkimo procedūrose, jie privalo gauti vienos iš tokių įmonių išduotą pažymėjimą. Tuose nacionalinės teisės aktuose konkrečiai numatyta, kad SOA tikrina techninį ir finansinį sertifikuotinų įmonių pajėgumą, asmenų, kuriems išduodami sertifikatai, deklaracijų, pažymų ir dokumentų teisingumą ir turinį, taip pat tai, ar vis dar tenkinamos su kandidato arba dalyvio asmenine padėtimi susijusios sąlygos. Viešojo darbų pirkimo procedūrose norinčios dalyvauti įmonės pagal įstatymą yra įpareigotos pasinaudoti tam tikromis SOA teikiamomis sertifikavimo paslaugomis. Vykdydamos sertifikavimo veiklą SOA privalo atitinkamą informaciją perduoti Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture, kuri kontroliuoja sertifikavimo veiklos teisėtumą. SOA gali būti baudžiamos už galiojančiuose nacionalinės teisės aktuose nustatytų pareigų nevykdymą.

( 7 ) Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kai sritis išsamiai suderinta Sąjungos teisėje, bet kuri šios srities nacionalinė nuostata turi būti vertinama atsižvelgiant į suderinimo priemonės, o ne į pirminės teisės nuostatas (žr., be kita ko, Sprendimo Tedeschi / Denkavit, 5/77, EU:C:1977:144, 35 punktą; Sprendimo Parfümerie‑Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, 28 punktą; Sprendimo Vanacker ir Lesage, C‑37/92, EU:C:1993:836, 9 punktą; Sprendimo Hedley Lomas, C‑5/94, EU:C:1996:205, 18 punktą; Sprendimo Compassion in World Farming, C‑1/96, EU:C:1998:113, 47 punktą; Sprendimo Komisija / Italija, C‑112/97, EU:C:1999:168, 54 punktą; Sprendimo Monsees, C‑350/97, EU:C:1999:242, 24 punktą; Sprendimo DaimlerChrysler, C‑324/99, EU:C:2001:682, 32 punktą; Sprendimo National Farmers’ Union, C‑241/01, EU:C:2002:604, 48 punktą; Sprendimo Linhart ir Biffl, C‑99/01, EU:C:2002:618, 18 punktą; Sprendimo Radlberger Getränkegesellschaft ir S. Spitz, C‑309/02, EU:C:2004:799, 53 punktą; Sprendimo Roby Profumi, C‑257/06, EU:C:2008:35, 14 punktą ir Sprendimo Lidl Magyarország, C‑132/08, EU:C:2009:281, 42 punktą. Taip pat žr. generalinio advokato L. A. Geelhoed išvados (EU:C:2002:419), 2002 m. liepos 4 d. pateiktos sujungtose bylose Komisija / Austrija (C‑221/00, EU:C:2003:44) ir Sterbenz ir Haug (C‑421/00, C‑426/00 ir C‑16/01), 45 punktą; toje išvadoje generalinis advokatas nurodo, kad teismo praktika šioje srityje nėra visiškai nuosekli (44 punktas).

( 8 ) C‑384/08, EU:C:2010:133, 24 punktas.

( 9 ) C‑327/12, EU:C:2013:827, 48 punktas.

( 10 ) C‑327/12, EU:C:2013:827, 52 punktas.

( 11 ) Žr. 7 išnašoje minėtą teismo praktiką.

( 12 ) C‑357/10–C‑359/10, EU:C:2011:736, 61 punktas.

( 13 ) Žinoma, tai taikytina tik kiek tai susiję su paslaugomis, kurios nėra pašalintos iš mums rūpimos direktyvos materialinės taikymo srities.

( 14 ) Žr., be kita ko, C. Barnard „Unravelling the Services Directive“, Common Market Law Review 45, 2008, p. 382 ir 383.

( 15 ) Manau, šios išvados nepaneigia Italijos vyriausybės argumentas, kad šioje byloje paslaugų teikimo laisvė nėra reikšminga dėl kito ginčijamoje Italijos normoje nustatyto reikalavimo, kuris nebuvo svarstytas pagrindinėje byloje; pagal jį tam, kad SOA galėtų veikti Italijoje, bendrovė turi būti įsisteigusi kaip akcinė bendrovė, kurios vienintelis tikslas – vykdyti sertifikavimo veiklą. Kadangi ji privalo verstis vien tokia veikla, anot Italijos vyriausybės, sunkiai suvokiama, kad Italijoje bendrovė teiktų šios srities paslaugas tik nereguliariai iš savo įsisteigimo vietos, net jeigu ši vieta gali būti už šios šalies ribų. Nepaisant aplinkybės, kad šis Italijos vyriausybės nurodytas papildomas reikalavimas nėra Consiglio di Stato pateikto prejudicinio klausimo dalykas, mano nuomone, bet kuriuo atveju su „vieninteliu tikslu“ susijęs reikalavimas ir paslaugų, kurias galėtų teikti kitoje valstybėje narėje įsisteigusi bendrovė, teikimo nereguliarumas nėra neišvengiamai nesuderinami elementai, kaip tai, atrodo, patvirtina Paslaugų direktyvos 25 straipsnio 1 dalies b punktas, kuriame su „vieninteliu tikslu“ susijęs reikalavimas nebūtinai siejamas tik su viena iš nurodytų laisvių, atmetant kitą.

( 16 ) C‑279/00, EU:C:2002:89, 17 punktas.

( 17 ) Žr. Sprendimo Safir (C‑118/96, EU:C:1998:170) 23 punktą ir Sprendimo Komisija / Danija (C‑150/04, EU:C:2007:69) 38 punktą.

( 18 ) Kaip pažymi M. Cornils, egzistuoja tam tikra paralelė, nes norminis Paslaugų direktyvos 14 ir 15 straipsnių turinys – bent jau tose nuostatose įtvirtintų „draudžiamų“ ar „vertintinų“ reikalavimų, kurie nėra specifiniai įsisteigimo laisvės reikalavimai ir prie kurių šis autorius priskiria 14 straipsnio 1 punkto pilietybės ir gyvenamosios vietos ar buveinės reikalavimus – taikomas tiek paslaugų teikėjams, kurie įsisteigę valstybėje narėje, tiek laikinai joje teikiantiesiems paslaugas. Būtent dėl to 14 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės „nekelia teisei teikti paslaugas ar paslaugų teikimo veiklos vykdymui savo teritorijoje <...> šių reikalavimų“, o ne „nekelia įsisteigimo jų teritorijose reikalavimų“. Kaip nurodo minėtas autorius, reikalavimai, kuriuos valstybėms narėms draudžiama nustatyti jų teritorijoje įsisteigusiems paslaugų teikėjams, taip pat negali būti taikomi paslaugų teikėjams, kurie vykdo veiklą vienoje valstybėje narėje, bet yra įsisteigę kitoje (M. Cornils „Artikel 9 – Genehmigungsregelungen“, Schlachter ir Ohler (leid.), Europäische Dienstleistungsrichtlinie, Nomos, Baden Badenas, 2008, p. 173, 11 punktas ir „Artikel 14 – Unzulässige Anforderungen“, ten pat, p. 239, 2 punktas).

( 19 ) Taip pat žr. M. Schmidt‑Kessel „Artikel 16 – Dienstleistungsfreiheit“, Schlachter ir Ohler (leid.), Europäische Dienstleistungsrichtlinie, Nomos, Baden Badenas, 2008, p. 274, 45 ir 48 punktus, kuris, aiškindamas Paslaugų direktyvos 16 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos a punktą, juridinių asmenų atveju nustato įsisteigimo valstybę narę (niedergelassen) su valstybe nare, kur jie turi registruotą buveinę (Satzungssitz). Taip suprato ir Ispanijos teisės aktų leidėjas, kai priėmė 2009 m. lapkričio 23 d. Įstatymą dėl teisės teikti paslaugas ar vykdyti paslaugų teikimo veiklą (Ley 17/2009 sobre el libre acceso a las actividades de servicios y su ejercicio; BOE, Nr. 283, 2009 m. lapkričio 24 d.), kuriuo į Ispanijos teisę buvo perkelta paslaugių direktyva (konkrečiai žr. šio įstatymo 5 straipsnį, atsižvelgiant į 12 straipsnio 3 dalį).

( 20 ) Komisijos parengtas Paslaugų direktyvos įgyvendinimo vadovas (versija lietuvių k. http://ec.europa.eu/internal_market/services/docs/services-dir/guides/handbook_lt.pdf) nėra privalomąją teisinę galią turintis dokumentas, tačiau jis padeda aiškinant tos direktyvos nuostatas.

( 21 ) Taip pat, be kita ko, žr. Sprendimo Parodi (C‑222/95, EU:C:1997:345) 31 punktą; Sprendimo Komisija / Vokietija (C‑493/99, EU:C:2001:578) 19 punktą; Sprendimo Komisija / Italija (C‑279/00, EU:C:2002:89) 17 punktą ir Sprendimo Fidium Finanz (C‑452/04, EU:C:2006:631) 46 punktą.

( 22 ) Žr. Sprendimo Komisija / Prancūzija (C‑334/94, EU:C:1996:90) 19 punktą, kuriame „registruota buveinė“ atitinka „pagrindinę buveinę“.

( 23 ) C‑439/99, EU:C:2002:14, 30 punktas.

( 24 ) Taip pat žr. generalinio advokato S. Alber išvados, pateiktos 2001 m. spalio 4 d. byloje Komisija / Italija (C‑279/00, EU:C:2001:516), 30 punktą. Čia dėl reikalavimo turėti buveinę ar filialą Italijos teritorijoje norint vykdyti veiklą kaip laikinojo įdarbinimo įmonei jis pažymėjo, kad „nesvarbu, ar kalbama apie buveinę, ar filialą, bet kuriuo atveju tai susiję su nuolatiniu įsisteigimu <...> Dėl reikalavimo, susijusio su nuolatiniu įsiteigimu tam, kad būtų galima vykdyti ekonominę veiklą valstybėje narėje, Sutarties nuostata dėl paslaugų teikimo laisvės tampa neveiksminga, nors tos nuostatos tikslas yra būtent panaikinti laisvės teikti paslaugas apribojimus asmenims, kurie nėra įsisteigę atitinkamoje valstybėje“.

( 25 ) Žr., be kita ko, Sprendimo Bond van Adverteerders (352/85, EU:C:1988:196) 31 ir 32 punktus; Sprendimo Stichting Collectieve Antennevoorziening Gouda (C‑288/89, EU:C:1991:323) 11 punktą; Sprendimo Komisija / Nyderlandai (C‑353/89, EU:C:1991:325) 15 punktą; Sprendimo Federación de Distribuidores Cinematográficos (C‑17/92, EU:C:1993:172) 15 ir paskesnius punktus; Sprendimo Ciola (C‑224/97, EU:1999:212) 13 ir paskesnius punktus; Sprendimo Komisija / Ispanija (C‑153/08, EU:C:2009:618) 37 punktą ir Sprendimo Blanco ir Fabretti (C‑344/13 ir C‑367/13, EU:C:2014:2311) 38 punktą.

( 26 ) C‑114/97, EU:C:1998:519, 46 punktas.

( 27 ) Dėl „pagrindinio visuomenės intereso“ žr., pavyzdžiui, Sprendimo Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133) 17 punktą (priklausymas asociacijai ar organizacijai, kuri kelia grėsmę visuomenės saugumui ir viešajai tvarkai) ir Sprendimo Calfa (C‑348/96, EU:C:1999:6) 22 punktą (kvaišalų vartojimas). Taip pat žr. Paslaugų direktyvos 41 konstatuojamąją dalį: „Remiantis Teisingumo Teismo aiškinimu, viešosios tvarkos sąvoka apima apsaugą nuo realios ir pakankamai rimtos grėsmės, turinčios įtakos vienam iš pagrindinių visuomenės interesų, ir visų pirma gali apimti klausimus, susijusius su žmogaus orumu, nepilnamečių ir pažeidžiamų suaugusiųjų apsauga bei gyvūnų gerove. Panašiai visuomenės saugumo sąvoka apima visuomenės saugos klausimus“.

( 28 ) Žr. Sprendimo Rutili (36/75, EU:C:1975:137) 26 punktą.

( 29 ) Pagal analogiją žr. Sprendimo Komisija / Ispanija (EU:C:1998:519, C‑114/97) 47 punktą.