GENERALINIO ADVOKATO

NIILO JÄÄSKINEN IŠVADA,

pateikta 2011 m. gegužės 26 d.( )

Byla C‑148/10

Express Line NV

prieš

Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie

(Hof van beroep te Brussel (Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ieškovės pagrindinėje byloje dalies savo reikalavimų atsisakymas – Nereikalingumas priimti sprendimą – Pašto paslaugos – Neuniversaliųjų pašto paslaugų teikėjai – Naudotojų skundų nagrinėjimo išorės tvarka – Direktyva 97/67/EB –19 straipsnis – Taikymo sritis – SESV 49 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – SESV 56 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas“

I – Įvadas

1. Hof van beroep te Brussel (Belgija) pateikė du klausimus, susijusius su 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/67/EB dėl Bendrijos pašto paslaugų vidaus rinkos plėtros bendrųjų taisyklių ir paslaugų kokybės gerinimo( ) išaiškinimu. Konkrečiai kalbant, jis klausia dėl aptariamos direktyvos 19 straipsnio nuostatų taikymo srities, be kita ko, atsižvelgiant į vėlesnius šių nuostatų pakeitimus( ). Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti SESV 56 ir paskesnius straipsnius, susijusius su laisve teikti paslaugas.

2. Ginčas, kurį nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kilo tarp Express Line NV, kuri tapo DHL International NV (toliau – Express Line), ir Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie (Belgijos pašto paslaugų ir telekomunikacijų institutas, toliau – BIPT) dėl to, kad, pastarojo manymu, minėtos bendrovės greitojo pašto veiklą patenka į Belgijos pašto sektoriaus taikinimo tarnybos kompetenciją ir tuo remdamasis jis pareikalavo iš suinteresuoto asmens sumokėti įmoką.

3. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, ar valstybėms narėms leidžiama išorinę pašto paslaugų naudotojų skundų nagrinėjimo tvarką taikyti paslaugų teikėjams, kurie teikia pašto paslaugas, nepatenkančias į universaliųjų paslaugų sritį, atsižvelgiant į Direktyvos 97/67 nuostatas ir iš esmės į jos 19 straipsnį, kuriame tokia tvarka numatyta universaliųjų pašto paslaugų teikėjams.

4. Jei į šį pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia, ar toks taikymo išplėtimas suderinamas su principais, susijusiais su laisve teikti paslaugas, kurie įtvirtinti SESV. Tačiau, atsižvelgiant į šios bylos faktines aplinkybes, panašu, kad labiau gali būti taikomi su įsisteigimo laisve susiję principai, vadinasi, juos Teisingumo Teismas taip pat turi veiksmingai išaiškinti.

5. Vis dėlto atsižvelgiant į su procedūra pagrindinėje byloje susijusius pokyčius, įvykusius ieškovei pagrindinėje byloje atsisakius savo reikalavimų po to, kai bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, pirmiausia reikia nustatyti, ar dar reikia atsakyti į klausimus, pateiktus byloje, kurioje galbūt nebeliko realaus ginčo.

II – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

– Direktyva 97/67

6. Direktyvos 97/67 35 ir 41 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

„(35) <…> poreikis pagerinti paslaugų kokybę reiškia, kad ginčai turi būti išspręsti greitai ir veiksmingai; <…> be valstybių narių vidaus ir Bendrijos įstatymais numatytų žalos atlyginimo teisine tvarka formų [valstybių narių vidaus ir Bendrijų teisėje numatytų teisių gynimo priemonių], turėtų būti numatyta skundų nagrinėjimo tvarka, kuri turėtų būti skaidri, paprasta ir nebrangi bei leistų dalyvauti visoms suinteresuotoms šalims;

<…>

(41) <…> ši direktyva neturi trukdyti taikyti Sutartyje nustatytų, ypač konkurencijos bei laisvės teikti paslaugas, taisyklių“.

7. Pagal Direktyvos 97/67 1 straipsnį:

„Šia direktyva nustatomos bendros taisyklės dėl:

<…>

– universaliųjų paslaugų kokybės standartų nustatymo ir sistemos, garantuojančios tokių standartų atitikimą, sukūrimo,

– <…>

– nepriklausomų nacionalinių reguliavimo institucijų sukūrimo.“

8. Direktyvos 97/67 2 straipsnio 1 punkte numatyta, kad „šioje direktyvoje vartojamos sąvokos <...> pašto paslaugos: paslaugos, kurias sudaro pašto siuntų surinkimas, rūšiavimas, vežimas ir pristatymas“.

9. Pagal Direktyvos 97/67 3 ir 4 straipsnius valstybės narės paskiria vieną ar kelis universaliųjų paslaugų teikėjus, pažymint, kad šios paslaugos reiškia apibrėžtos kokybės visoje teritorijoje visiems naudotojams prieinamomis kainomis nenutrūkstamai teikiamas pašto paslaugas( ).

10. Iki 2010 m. gruodžio 31 d., kurią baigėsi Direktyvos 2008/6 perkėlimo terminas, valstybės narės turėjo galimybę rezervuoti kai kurias paslaugas universaliųjų pašto paslaugų teikėjui (teikėjams) pagal Direktyvos 97/67 7 straipsnį, patikslinant, kad šie teikėjai taip pat gali teikti universaliosioms paslaugoms nepriskiriamas paslaugas.

11. Kalbant apie nepaskirtus paslaugų teikėjus, pažymėtina, kad valstybės narės pagal minėtos direktyvos 9 straipsnį galėjo arba nustatyti bendrųjų leidimų išdavimo tvarką pašto paslaugoms, kurios nepriskiriamos universaliosioms paslaugoms, arba leidimų, tarp jų ir individualių, išdavimo tvarką nerezervuotosioms pašto paslaugoms, kurios priskirtinos universaliosioms paslaugoms.

12. Pagal Direktyvos 97/67 19 straipsnį:

„Valstybės narės garantuoja, kad naudotojų skundų nagrinėjimui bus parengta aiški, paprasta ir nedaug sąnaudų reikalaujanti tvarka, ypač pametimo, vagystės ar sugadinimo ir nustatytų kokybės standartų nesilaikymo atvejais.

Valstybės narės patvirtina priemones, garantuojančias, kad tokia tvarka leis greitai ir teisingai spręsti ginčus ir, kur reikia, bus numatyta žalos atlyginimo ir (arba) kompensavimo sistema.

Nepažeisdamos kitokių galimybių pateikti apeliaciją [neapribodamos kitų apskundimo galimybių] pagal nacionalinę ir Bendrijos teisę, valstybės narės garantuoja, kad naudotojai, veikdami individualiai arba, kur leidžia šalies įstatymai, kartu su organizacijomis, atstovaujančiomis naudotojų ir (arba) klientų [vartotojų] interesams, kompetentingai nacionalinei valdžios institucijai galėtų apskųsti tokius atvejus, kai universaliųjų paslaugų teikėjui pateikti naudotojų skundai nebuvo deramai išspręsti.

Pagal 16 straipsnį valstybės narės garantuoja, kad universaliųjų paslaugų teikėjai kartu su metine ataskaita apie jų patikrinimo rezultatus paskelbtų informaciją apie skundų skaičių bei apie tai, kaip tokie skundai buvo išspręsti.“

– Direktyva 2002/39

13. Direktyvos 2002/39 28 konstatuojamojoje dalyje numatyta:

„(28) Nacionalinėms reguliavimo institucijoms gali prireikti susieti licencijų įvedimą su reikalavimais, kad licencijuotųjų paslaugų vartotojams turėtų būti suteikta galimybė naudotis skaidriomis, paprastomis ir nebrangiomis procedūromis, kai svarstomi vartotojų skundai, nepaisant to, ar jie susiję su universaliųjų paslaugų teikėjo (‑jų) paslaugomis, ar su operatorių, turinčių leidimus, taip pat ir su individualių licenciatų teikiamomis paslaugomis. Tokios paslaugos galėtų ateityje būti prieinamos visų pašto paslaugų, nesvarbu, ar jos universaliosios, ar ne, vartotojams. Tokios procedūros turėtų apimti ir atsakomybės nustatymo, jei korespondencijos siuntos pametamos ar sugadinamos, procedūras.“

14. Šia direktyva Direktyvos 97/67 19 straipsnio pirma ir antra pastraipos buvo pakeistos taip:

„Valstybės narės garantuoja, kad vartotojų skundams nagrinėti bus parengta aiški, paprasta ir nedaug sąnaudų reikalaujanti tvarka, ypač pametimo, vagystės, sugadinimo ar paslaugų kokybės standartų nesilaikymo atvejais (taip pat ir tvarka, nustatant atsakingąją šalį, kai dalyvauja daugiau kaip vienas operatorius).

Valstybės narės gali numatyti, kad šis principas būtų taikomas paslaugų vartotojams, kurie:

– nepatenka į universaliųjų paslaugų sferą, kaip nustatyta 3 straipsnyje, ir

– patenka į universaliųjų paslaugų sferą, kaip nustatyta 3 straipsnyje, tačiau universaliųjų paslaugų teikėjas tokių paslaugų neteikia.

Valstybės narės numato priemones, garantuojančias, kad pirmojoje pastraipoje nustatyta tvarka leistų greitai ir teisingai spręsti ginčus, prireikus numatant žalos atlyginimo ir (arba) kompensavimo sistemą.“

– Direktyva 2008/6

15. Direktyva 2008/6, kurioje numatytas visiškas pašto paslaugų vidaus rinkos atvėrimas, taip pat buvo iš dalies pakeista Direktyva 97/67.

16. Direktyvos 42 konstatuojamojoje dalyje numatyta, pirma, kad siekiant padidinti vartotojų teisių apsaugą minimalių skundų nagrinėjimo tvarkos principų taikymą reikia išplėsti ir šiuos principus taikyti ne vien universaliųjų paslaugų teikėjams, antra, kad, siekiant skundų nagrinėjimo tvarką padaryti veiksmingesnę, reikėtų, kad direktyva skatintų ginčus spręsti ne teismo tvarka. Šia direktyva padaryti paskutiniai Direktyvos 97/67 19 straipsnio pakeitimai atitinka taip apibrėžtus tikslus.

17. Valstybėms narėms nustatytas terminas perkelti Direktyvą 2008/6 buvo jos 2 straipsnio 1 dalyje numatyta 2010 m. gruodžio 31 d., laikantis pereinamojo laikotarpio nuostatų, numatytų aptariamos direktyvos 3 straipsnyje, kurios neturi reikšmės nagrinėjamu atveju. Kadangi šis terminas dar nebuvo pasibaigęs faktinių aplinkybių, dėl kurių kilo pagrindinė byla, metu ir kadangi direktyva perkelta į Belgijos teisę tik įsigaliojus 2010 m. gruodžio 13 d. priimtam įstatymui( ), nagrinėjama direktyva netaikoma šioje byloje.

B – Nacionalinė teisė

18. 1991 m. kovo 21 d. Įstatymu dėl kai kurių valstybės įmonių reformos( ) (toliau – 1991 m. įstatymas), iš dalies pakeistu kelis kartus ir ypač 1999 m. birželio 9 d. Karaliaus įgyvendinimo dekretu( ) (toliau – 1999 m. Karaliaus dekretas), Direktyva 97/67 perkelta į Belgijos teisę.

19. 1991 m. Įstatymu paskirtas vienintelis universaliųjų paslaugų teikėjas, t. y. La Poste( ), ir jam rezervuotas kai kurių pašto paslaugų teikimas. Dėl pašto paslaugų kurios nerezervuotos, bet patenka į universaliųjų paslaugų sferą, teikimo taikomas reikalavimas gauti individualią licenciją( ). O dėl pašto paslaugų, kurios nepatenka į universaliųjų paslaugų sferą, teikimo, be kitų sąlygų, taikomas registracijos BIPT reikalavimas( ).

20. Šio įstatymo I antraštinėje dalyje „Nepriklausomos valstybės įmonės“ yra X skyrius, susijęs su tokių įmonių taikinimo tarnybomis ir padalytas į du skirsnius: pirmasis jų reglamentuoja minėtų tarnybų kompetenciją, antrasis – jų sudėtį ir veikimą.

21. Kalbant apie pašto sektoriuje veikiančios taikinimo tarnybos kompetenciją, 1991 m. įstatymo 43b straipsnyje, kuris buvo įtrauktas 2006 m. gruodžio 21 d. įstatymu( ) (toliau – 2006 m. įstatymas), numatyta:

„1. Prie [BIPT] įsteigiama pašto sektoriaus taikinimo tarnyba, kuri turi kompetenciją spręsti klausimus, susijusius su tokių įmonių klientais:

1) LA POSTE;

2) įmonių, teikiančių pašto paslaugas <…>, kurias teikiant taikomas reikalavimas turėti licenciją <…>;

3) įmonių, teikiančių pašto paslaugas<…>, kurias teikiant taikomas registracijos reikalavimas <…>.

Su klientais susiję klausimai yra klausimai, susiję su naudotojų, kurie patys neteikia pašto paslaugų, interesais.

<…>

3. Pašto sektoriaus taikinimo tarnybai pavedama atlikti tokias funkcijas:

1) nagrinėti naudotojų skundus, susijusius su:

a) LA POSTE veikla <…>

b) šio straipsnio 1 dalies 2 ir 3 [punktuose] numatytų įmonių pašto veikla.

<…>

3) tarpininkauti siekiant palengvinti taikų susitarimą bylose tarp šio straipsnio 1 dalyje numatytų įmonių ir naudotojų;

4) pateikti šio straipsnio 1 dalyje numatytoms įmonėms rekomendaciją, kai neįmanoma pasiekti taikaus susitarimo. Rekomendacijos kopija yra pateikiama skundą pateikusiam asmeniui;

5) kuo geriau informuoti naudotojus, kurie kreipiasi į ją raštu arba žodžiu, apie jų teises ir interesus; <…>

4. Galutinių naudotojų skundai priimtini tik tuomet, jeigu pareiškėjas skundą pateikė pagal atitinkamos įmonės vidaus tvarką. Galutinių naudotojų skundai nepriimtini, kai jie pateikti anonimiškai arba nepateikti raštu pašto sektoriaus taikinimo tarnybai.

<…>

7. Jei pašto sektoriaus taikinimo tarnyba naudotojo skundą pripažįsta priimtinu, operatorius sustabdo išieškojimo procedūrą ilgiausiai 4 mėnesių laikotarpiu nuo skundo pateikimo pašto sektoriaus taikinimo tarnybai dienos arba iki tol, kol pašto sektoriaus taikinimo tarnyba pateiks rekomendaciją, arba kol bus pasiektas taikus susitarimas.“

22. Kalbant apie pašto sektoriaus taikinimo tarnybos veikimą, 1991 m. įstatymo 45b straipsnyje, kuris buvo įtrauktas 2006 m. įstatymu( ), numatyta aptariamos tarnybos teikiamų paslaugų finansavimo tvarka. Tam yra numatyta „taikinimo įmoka“, kurią kiekvienais metais BIPT turi sumokėti 1991 m. įstatymo 43b straipsnio 1 dalyje numatytos įmonės, atsižvelgiant į duomenis, kuriuos jos privalo pateikti pagal to paties įstatymo 45b straipsnio 4 dalį.

23. Aptariamo įstatymo 45b straipsnio 5 dalyje nurodyta, kad individualios įmokos, kurią privalo mokėti įmonė, dydį kiekvienais metais nustato BIPT, remdamasis kompleksine algebros formule, pagal kurią iš esmės ypač atsižvelgiama į, pirma, nagrinėjamos įmonės praėjusių metų apyvartą, susijusią su veikla, kurią apima taikinimo tarnybos kompetencija( ), ir, antra, dėl šios įmonės pateiktų skundų, kuriuos ankstesniais metais išnagrinėjo taikinimo tarnyba, skaičių. Nustatytu laiku nesumokėjus įmokos, automatiškai skaičiuojamos 2 % padidintos įstatyminės palūkanos pagal to paties straipsnio 6 dalies antrą pastraipą.

III – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

24. Express Line priklauso DHL įmonių grupei, kurios buveinė yra Vokietijoje. Jos pagrindinė veikla yra skubaus gabenimo paslaugų teikimas, t. y. jos teigimu, dokumentų, paketų, palečių ir konteinerių individualus gabenimas klientams oru ar sausuma.

25. BIPT reikalavimu Express Line 2006 m. gruodžio 23 d. pagal 1991 m. 148a straipsnio 1 dalies 1 punktą tam tikras jos teikiamas paslaugas įregistravo kaip paslaugas, kurios nepatenka į universaliųjų pašto paslaugų sferą. Vis dėlto šią registraciją ji atliko, tačiau nurodė, jog nepripažįsta, kad jos teikiamos skubaus gabenimo paslaugos priskirtinos prie „pašto paslaugų“.

26. 2007 m. liepos 11 d. laišku BIPT pranešė Express Line, kad jai taikoma pašto sektoriaus taikinimo tarnybos kompetencija ir kad dėl to ji laikoma privalančia mokėti įmoką, skirtą šiai tarnybai finansuoti. Be to, institutas jos paprašė pateikti duomenis apie jos apyvartą 2006 m., susijusią su veikla, kuriai taikoma pašto sektoriaus taikinimo tarnybos kompetencija, siekiant apskaičiuoti įmoką, kurią ji šiuo pagrindu privalo sumokėti.

27. Express Line nesutiko, kad jai taikoma pašto sektoriaus taikinimo tarnybos jurisdikcija, nurodydama, kad jos skubaus gabenimo veikla yra transporto ir logistikos paslaugos, kurios teikiamos su kitomis paslaugomis ir skirtos įmonėms, bet ne pašto paslaugos.

28. 2008 m. lapkričio 13 d. laišku BIPT konstatavo, kad Express Line pažeidė 1991 m. Įstatymo 43b–45b straipsnius ir nurodė jai per 15 dienų pateikti institutui duomenis, reikalingus jos taikinimo įmokai apskaičiuoti, o to nepadariusi ji privalės sumokėti administracinę baudą (toliau – ginčijamas aktas).

29. Express Line, perdavusi reikalautus finansinius duomenis, kad išvengtų minėtos baudos, pateikė ieškinį Hof van beroep te Brussel dėl įspėjimo dėl įsipareigojimų nevykdymo( ). Pirmiausia ji prašė, kad ginčijamas aktas būtų panaikintas, ir papildomai, kad Europos Sąjungos Teisingumo teismui būtų pateikti prejudiciniai klausimai.

30. Tokiomis aplinkybėmis 2010 m. kovo 23 d. sprendimu Hof van beroep te Brussel nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„1. Ar <...> Direktyvos 97/67 <...>, iš dalies pakeistos Direktyva 2002/39 <...>, nuostatas ir konkrečiai, kalbant, jos 19 straipsnį, tačiau neapsiribojant juo, ypač atsižvelgiant į Direktyva 2008/6 <...> padarytus pakeitimus, kurie vėliausiai iki 2010 m. gruodžio 31 d. turi būti perkelti į nacionalinę teisę, reikia suprasti ir aiškinti taip, kad valstybės narės neturi teisės nustatyti privalomos skundų nagrinėjimo išorės tvarkos neuniversaliųjų pašto paslaugų teikėjams, nes:

a) direktyva, siekiant apsaugoti pašto paslaugų naudotojus, visiškai suderinamos taikytinos skundų nagrinėjimo procedūros; arba

b) ši pareiga pagal Direktyvą 2002/39 taikoma tik universaliųjų paslaugų teikėjams ir nuo Direktyvos 2008/6 <...> priėmimo – visiems universaliųjų paslaugų teikėjams, o pagal Direktyvos 2008/6 <...> 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą valstybės narės gali tik skatinti kitų nei universaliųjų pašto paslaugų teikėjų ir galutinių [vartotojų] ginčų sprendimo nepriklausomų neteisminių ginčų sprendimo sistemų plėtrą, bet ne nustatyti jas kaip privalomas?

2. Ar tuomet, jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų toks, kad Pašto direktyva nedraudžiama valstybėms narėms skundų nagrinėjimo išorės tvarkos, [Direktyvos 97/67] 19 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatytos universaliųjų pašto paslaugų teikėjams, kaip privalomos nustatyti ir neuniversaliųjų pašto paslaugų teikėjams, laisvo paslaugų judėjimo principus (EB 49 ir paskesni straipsniai, dabar – SESV 56 ir paskesni straipsniai) reikia aiškinti taip, kad valstybės narės bendrojo vartotojų apsaugos tikslu nustatyti laisvo paslaugų judėjimo apribojimai, kuriais [Direktyvos 97/67] 19 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje universaliųjų pašto paslaugų teikėjams numatyta skundų nagrinėjimo išorės tvarka, kaip privaloma nustatoma ir neuniversaliųjų pašto paslaugų teikėjams, su SESV suderinami net ir tuomet, kai taikant atitinkamą skundų nagrinėjimo tvarką nedaromas skirtumas tarp vartotojų] ir kitų galutinių naudotojų skundų, nors didžioji šių paslaugų (šioje byloje – skubaus gabenimo ir kurjerių paslaugos) naudotojų dalis yra profesionalūs naudotojai?“

IV – Procesas Teisingumo Teisme

31. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas 2010 m. kovo 29 d.

32. Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė Express Line, Belgijos ir Lenkijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija.

33. 2011 m. sausio 14 d. laišku Express Line pranešė Teisingumo Teismui, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje ji atsiėmė pagrindą, kurį pateikė pasiremdama laisvo paslaugų judėjimo principais ir Direktyva 97/67, iš dalies pakeista Direktyva 2002/39. Ji prašė, kad Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į tai, nuspręstų, jog nebereikia atsakyti į šioje byloje pateiktus prejudicinius klausimus.

34. Laišku, kuris Teisingumo Teismo kanceliarijoje buvo gautas 2011 m. vasario 18 d., BIPT teigė, kad Express Line negali pateikti tokio prašymo, nes pagal Belgijos teisę neleidžiama, kad ieškovė pagrindinėje byloje vietoje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo spręstų dėl klausimo, ar atsakymas į pateiktus du prejudicinius klausimus dar yra reikalingas teismui, kad jis galėtų priimti sprendimą dėl bylos dalyko. Jis pažymėjo, kad nors pirmuoju klausimu buvo perfrazuotas Express Line pasiūlytas klausimas, antrąjį klausimą suformulavo pats Hof van beroep te Brussel ir jis priklauso nuo atsakymo į pirmąjį klausimą.

35. 2011 m. kovo 9 d. telefaksu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismui pranešė, kad ieškinio pagrindo, grindžiamo SESV 56 straipsniu ir Direktyva 97/67, kuriuo motyvuojamas jo prašymas priimti prejudicinį sprendimą, buvo atsisakyta. Jis nurodė, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką atsakant į pateiktus klausimus šis pokytis, be abejo, turi įtakos atsižvelgiant į jo kompetenciją.

36. Per 2011 m. kovo 17 d. vykusį posėdį nedalyvavo nei BIPT, nei Lenkijos vyriausybės atstovai.

37. Express Line pakartojo savo nuomonę, pagal kurią atsakymai į prejudicinius klausimus nebereikalingi, atsižvelgiant į proceso pagrindinėje byloje būklę. Todėl ji pasiūlė Teisingumo Teismui nutraukti procesą ir, jei šis prašymas būtų nepatenkintas, sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinėje byloje atsakys į jos prašymą atsiimti jos pagrindą, grindžiamą Sąjungos teise.

38. Belgijos vyriausybė ir Komisija išreiškė nuomonę ne dėl procedūrinės problemos, bet tik dėl bylos esmės.

39. Po posėdžio 2011 m. kovo 25 d. laišku Express Line pateikė Teisingumo Teismui nutartį, kurią 2011 m. kovo 9 d. priėmė Hof van beroep te Brussel, ir pagal kurią šalys pagrindinėje byloje buvo teismo išklausytos 2011 m. vasario 8 d. dėl Express Line pirmojo pagrindo, susijusio su SESV 56 straipsnio ir Direktyvos 97/67 pažeidimu, atsisakymo, taip pat dėl jos prašymo atnaujinti šios teismo sustabdytos bylos nagrinėjimą ir tai padaryti artimiausiu tinkamu metu.

40. Nepaisant anksčiau išdėstytų aplinkybių, nacionalinis teismas formaliai neatsiėmė prašymo priimti prejudicinį sprendimą.

V – Analizė

A – Dėl bylos procesinės būklės

41. Atsižvelgiant į vėliausius pokyčius nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, ypač į tai, kad Express Line atsisakė pagrindo, dėl kurio, Hof van beroep te Brussel teigimu, teismas pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, galima kelti klausimą dėl to, ar reikia, kad Teisingumo Teismas atsakytų į jam pateiktus klausimus.

42. Priminsiu, kad procesas dėl prejudicinio sprendimo pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje( ). Teisingumo Teismui yra pateikiamas tik prašymas pateikti išaiškinimą arba, atsižvelgiant į aplinkybes, prašymas įvertinti galiojimą, tačiau byla jam neperduodama. Todėl anksčiau minėtas teismas neatsisako jurisdikcijos byloje. Sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, apie kurį pranešama Teisingumo Teismui, tik sustabdo bylą, kurią nagrinėja nacionalinis teismas, kol Teisingumo Teismas priima sprendimą dėl prejudicinio klausimo( ).

43. Savo ruožtu Teisingumo Teismas negali priimti sprendimo dėl prašymo pateikti prejudicinį išaiškinimą, jei nėra ar nebėra, kaip gali būti nagrinėjamu atveju, pagrindinės bylos, kurioje kyla su Sąjungos teise susiję klausimai, kuriuos turi išnagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

44. Iš tiesų ir iš SESV 267 straipsnio, ir iš Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio formuluotės ir bendros struktūros matyti, kad nacionaliniai teismai gali kreiptis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą į Teisingumo Teismą, tik jei nagrinėja bylą, kurioje turi priimti sprendimą, atsižvelgdami į prejudicinį sprendimą. Todėl Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos išnagrinėti prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kai sprendimo priėmimo metu procesas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme jau baigtas( ).

45. Be to, prašymas priimti prejudicinį sprendimą, vadinasi, ir Teisingumo Teismo jurisdikcija, grindžiama ne tuo, kad suformuluojamos patariamosios nuomonės bendro pobūdžio arba hipotetiniais klausimais( ), o tuo, kad reikia veiksmingai išspręsti esamą ginčą. Jei pastarasis yra pasibaigęs, kartu dingsta ir būtinybė atsakyti į prejudicinius klausimus.

46. Iš tiesų vykstant prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrai nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes, geriausiai gali įvertinti tiek minėto prašymo priimti prejudicinį sprendimą reikalingumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą( ).

47. Vis dėlto problemos, kurios gali kilti dėl nacionalinio teismo diskrecijos įgyvendinimo ir dėl jo santykių su Teisingumo Teismu šioje srityje, išskirtinai yra Sąjungos teisės normų dalykas. Todėl nors Teisingumo Teismas turi kuo labiau pasitikėti nacionalinio teismo vertinimu dėl jam pateiktų klausimų reikalingumo( ), jam turi būti suteikta galimybė įvertinti vykdomą užduotį visų pirma tam, kad prireikus patikrintų, kaip ir bet kuris kitas teismas, savo jurisdikciją( ).

48. Kadangi pagrindinės bylos egzistavimas yra minėtos jurisdikcijos sąlyga, Teisingumo Teismas netgi gali tai patikrinti ex officio( ), be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teisė nutraukti bylos nagrinėjimą ir atsiimti prejudicinius klausimus kyla ne iš nacionalinės teisės, bet iš SESV 267 straipsnio, kurio nuostatos imperatyviai taikomos nacionaliniam teismui, išaiškinimo( ).

49. Buvo nuspręsta, kad nors tik nacionalinis teismas gali atsiimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kai mano, jog toks sprendimas nebereikalingas, kad galėtų išspręsti pagrindinę bylą, prašymas gali būti atsiimtas ir dėl to, kad ieškovė atsisakė ieškinio, kurį pateikė( ). Net ir dalies reikalavimų atsisakymo, dėl kurio pagrindinė byla nėra nutraukiama, gali pakakti, kad Teisingumo Teismas nebegalėtų priimti sprendimo dėl klausimo, kuris jam buvo pateiktas( ).

50. Nagrinėjamu atveju iš informacijos, kuri buvo pateikta Teisingumo Teismui po to, kai buvo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad nors Express Line neatsisakė viso savo ieškinio, pateikto nacionaliniam teismui, ji atsisakė vienintelio teismui pateikto ieškinio pagrindo, kuris svarbus Sąjungos teisės požiūriu, t. y. ji nebesiremia galimu SESV 56 straipsnio ir Direktyvos 97/67 pažeidimu.

51. Man atrodo, jog atsižvelgiant į tai, kad dingo suinteresuotumas prašymu priimti prejudicinį sprendimą siekiant išspręsti pagrindinę bylą, šis prašymas prarado savo dalyką. Todėl nors jo padėtis yra nevienareikšmė, dėl sunkumų, kurių galbūt sukėlė nacionalinė proceso teisė šiuo klausimu( ), panašu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo priimti prejudicinį sprendimą.

52. Iš tiesų 2011 m. kovo 9 d. priimtoje nutartyje Hof van beroep te Brussel pabrėžė, kad „pagrindo, dėl kurio buvo priimtas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, atsisakymas yra aplinkybė, kuri pagal Teisingumo Teismo praktiką turi įtakos Teisingumo Teismo jurisdikcijai atsakyti į pateiktą klausimą“. Be to, šio sprendimo pabaigoje jis nurodė, kad „bylos nagrinėjimas ex officio atidėtas, kol Teisingumo Teismas sprendimu pripažins, kad prejudicinis klausimas liko be teisinio dalyko“.

53. Nors priežastys, dėl kurių, nepaisant šios akivaizdžios pozicijos, Hof van beroep te Brussel neatsiėmė prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nėra aiškios, galima daryti prielaidą, kad jos susijusios su procesiniais reikalavimais. Tokiu atveju Teisingumo Teismas jau sutiko padėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Buvo nuspręsta, kad kai minėtas teismas mano, kad jis pagal nacionalines proceso taisykles negali atsisakyti prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas gali pripažinti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjama byla neteko dalyko ir tuo remdamasis padaryti išvadą, kad nebereikia atsakyti į pateiktą prejudicinį klausimą( ).

54. Nepaisant prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo neryžtingumo priežasties, atsižvelgiant į su pagrindine byla susijusio proceso eigą, nagrinėjamu atveju Teisingumo Teismo atsakymas į jam pateiktus prejudicinius klausimus, mano manymu, nebėra reikalingas siekiant išspręsti ginčą, kurį nagrinėja minėtas teismas. Todėl reikia pripažinti, kad sprendimo priimti nereikia.

55. Tik papildomai, jei Teisingumo Teismas nepritartų mano nuomonei dėl nereikalingumo priimti sprendimą, toliau pateiksiu atsakymo dėl bylos esmės gaires.

B – Dėl pašto paslaugų sąvokos

56. Express Line nesutinka su tuo, kad ginčijamame akte „pašto paslaugomis“ pripažįstamos jos įregistruotos paslaugos, nes toks požiūris prieštarauja Sąjungos teisei. Ji teigia, jog atsižvelgiant į tai, kad jos paslaugos apima tik skubaus pašto transporto ir logistikos veiklą, jos negali patekti į „pašto paslaugų“ sąvoką pagal Direktyvos 97/67 2 straipsnio 1 punktą, kuriame pateiktas keturių operacijų, kurias suinteresuotasis asmuo turi vykdyti vienu metu, sąrašas( ). Ji teigia, kad 1991 m. įstatyme, kuriame numatytas įvardytų operacijų alternatyvus pobūdis( ), numatyta platesnė taikymo sritis nei direktyvoje, todėl direktyva neteisingai perkelta į Belgijos teisę.

57. Kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šis klausimas turi būti nagrinėjamas pirmiausia, nes paslaugų, kurias apima minėta sąvoka, teikimo egzistavimas yra taikinimo tvarkos, kurios pritaikymas ginčijamas, išankstinė taikymo sąlyga.

58. Pirmiausia pažymėsiu, kad, mano nuomone, Teisingumo Teismui nėra reikalo priimti sprendimo šiuo klausimu, žinant, kad Hof van beroep te Brussel jau atmetė ieškinio pagrindo dalį, grindžiamą šiuo pagrindu, ir tuo remdamasis aiškiai padarė išvadą, kad jo nagrinėjamos bylos aplinkybėmis nėra reikalo pateikti prejudicinio klausimo dėl šio dalyko. Pagal teismo praktiką su SESV 267 straipsniu Teisingumo Teismui suteiktu vaidmeniu nesuderinama, kad jis atsakytų į papildomą klausimą, kurį iš esmės savo pastabose iškėlė ieškovė pagrindinėje byloje, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi diskreciją įvertinti, kiek Sąjungos teisės išaiškinimas yra reikalingas bylai išspręsti, mano, kad užduoti aptariamo klausimo nagrinėjamu atveju nebereikia( ).

59. Todėl pritariu Hof van beroep te Brussel pozicijai( ), pagal kurią Belgijos teisės aktuose, kurie taikomi nagrinėjamu atveju, pateiktas Direktyvos 97/67 2 straipsnio 1 punkte pateiktą sąvoką atitinkantis „pašto paslaugų“ apibrėžimas, turint omenyje, kad šio straipsnio formuluotėje nėra jokios nuorodos, kad jame numatytas sąrašas yra kumuliatyvaus pobūdžio. Pridursiu, kad šios nuostatos pakeitimai patvirtina mintį, pagal kurią nebūtina, kad visas keturias išvardytas operacijas vykdytų atitinkamas subjektas( ).

C – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo

60. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar Direktyvą 97/67, iš dalies pakeistą Direktyva 2002/39, ir iš esmės jos 19 straipsnį, tačiau neapsiribojant juo, reikia aiškinti taip, kad ja draudžiamas teisės aktas, pagal kurį skundų nagrinėjimo išorės tvarka yra privaloma neuniversaliųjų pašto paslaugų teikėjams.

61. Vienintelė Express Line teigia, kad į šį klausimą, kuris suformuluotas pagal jos prašymą, turi būti atsakyta teigiamai. Belgijos ir Lenkijos vyriausybės, taip pat Komisija mano, kad Direktyva 97/67 nedraudžia nustatytos tvarkos. Aš taip pat laikausi šios nuomonės.

62. Nagrinėjamu atveju Express Line teikiamos pašto paslaugos, kurias ji įregistravo BIPT, yra paslaugos, nepatenkančios į universaliųjų paslaugų sferą. Atsižvelgdama į tai ieškovė pagrindinėje byloje nesutinka, kad jai būtų taikoma Belgijos pašto sektoriaus taikinimo tarnybos kompetencija ir kad dėl to ji privalo mokėti šiai tarnybai įmoką, kaip to iš jos reikalauja BIPT ginčijame akte. Ji kritikuoja tai, kad 1991 m. įstatyme numatyta, jog net neuniversaliąsias pašto paslaugas teikiantys paslaugų teikėjai priskirtini skundų nagrinėjimo išorės tvarkai, kurią taiko minėta taikinimo tarnyba.

63. Savo reikalavimus ji grindžia, be kita ko, Direktyvos 97/67 19 straipsniu, iš dalies pakeistu Direktyva 2002/37, kurio ketvirtoje pastraipoje numatyta, kad valstybės narės garantuoja, kad naudotojai( ) galėtų apskųsti kompetentingai nacionalinei institucijai pagal skundų nagrinėjimo išorės tvarką tokius atvejus, kai universaliųjų paslaugų teikėjui tiesiogiai pateikti naudotojų skundai( ) nebuvo deramai išspręsti( ). Iš šios nuostatos aišku, kad paslaugų teikėjai, kuriems konkrečiai taikoma skundų nagrinėjimo išorės tvarka, kuri turi būti įgyvendinta valstybėse narėse, yra universaliųjų paslaugų teikėjai.

64. Vis dėlto nacionalinių nuostatų suderinimas, atliktas Direktyva 97/67, yra tik minimalus, nes juo nesiekiama nustatyti bendrų taisyklių, kurios apimtų visą pašto sektorių( ). Konkrečiai šiuo atveju taikomo 19 straipsnio ketvirta pastraipa pradedama tokia išlyga: „nepažeisdamos kitokių galimybių pateikti apeliaciją [neapribodamos kitų apskundimo galimybių] pagal nacionalinę ir Bendrijos teisę“. Taigi šia nuostata siekiama tik įtvirtinti minimalius reikalavimus, į kuriuos atsižvelgdamos valstybės narės gali priimti teisės normas, jei laikosi kitų Sąjungos teisės nuostatų. Kaip pažymi Komisija, Direktyvos 97/67 19 straipsnio formuluotėje nėra jokių nuorodų, kad valstybėms narėms neleidžiama taikyti skundų nagrinėjimo išorės tvarkos kitiems paslaugų teikėjams nei universaliųjų paslaugų teikėjai.

65. Specifinis šio straipsnio, kuriuo siekiama sustiprinti visų pašto paslaugų naudotojų interesų apsaugą, jiems užtikrinant aukštą paslaugų kokybę, kaip nurodoma Direktyvos 97/67 pavadinime, tikslas taip pat skatina tvirtinti, kad šis teisės aktas nedraudžia valstybėms narėms numatyti kitų ginčų sprendimo būdų( ).

66. Mano manymu, šią išvadą patvirtina ir Direktyvos 97/67, ir ją šioje srityje pakeitusios Direktyvos 2002/39 preambulės. Iš tiesų Direktyvos 97/67 35 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad 19 straipsnyje numatyta skundų nagrinėjimo tvarka taikoma tik „[greta] valstybių narių vidaus ir Bendrijos įstatymais numatytų žalos atlyginimo teisine tvarka formų [valstybių narių vidaus ir Bendrijų teisėje numatytų teisių gynimo priemonių]“. Be to, Direktyvos 2002/39 28 konstatuojamojoje dalyje ši skundų nagrinėjimo tvarka numatyta ir kalbant apie skundus, susijusius su universaliųjų pašto paslaugų teikėjų paslaugomis, ir apie skundus, susijusius su kitų paslaugų teikėjų paslaugomis, t. y. „su operatorių, turinčių leidimus, taip pat su individualių licenciatų teikiamomis paslaugomis“. Toje pačioje konstatuojamoje dalyje pridurta, kad „tokios paslaugos galėtų ateityje būti prieinamos visų pašto paslaugų, nesvarbu, ar jos universaliosios, ar ne, vartotojams“.

67. Šis Europos teisės aktų leidėjo išreikštas ketinimas išplėsti Direktyvos 97/67 19 straipsnyje nustatytą apsaugą plačiai pašto paslaugų naudotojų grupei atspindėtas Direktyva 2002/39 padarytuose šio straipsnio pirmos ir antros pastraipų pakeitimuose( ).

68. Tuo pačiu siekiu vadovautasi priimant Direktyvą 2008/6. Kaip jau nurodžiau, aptariamos direktyvos nuostatos ratione temporis netaikomos nagrinėjant šią bylą. Vis dėlto jos gali suteikti naudingų paaiškinimų, susijusių su Direktyvos 97/67, kurios turinys jomis iš dalies keičiamas, išaiškinimu. Iš tiesų Direktyvos 2008/6 42 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad, „siekiant padidinti vartotojų teisių apsaugą, minimalių skundų nagrinėjimo tvarkos principų taikymą reikia išplėsti ir šiuos principus taikyti ne vien universaliųjų paslaugų teikėjams“, o tai rodo, kad Direktyva 97/67 nebuvo siekiama visiškai suderinti valstybių narių teisės aktų šioje srityje.

69. Remdamasis visomis šiomis aiškinimo gairėmis( ), darau išvadą, kad pagal Direktyvos 97/67, iš dalies pakeistos Direktyva 2002/39, nuostatas ir ypač šios direktyvos 19 straipsnį nedraudžiama, kad valstybė narė numatytų tokias priemones, kaip antai ginčijamos pagrindinėje byloje.

D – Dėl antrojo prejudicinio klausimo

70. Savo antruoju prejudiciniu klausimu, pateiktu papildomai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 56 ir paskesni straipsniai, susiję su laisve teikti paslaugas, draudžia, kad valstybė narė nustatytų šios laisvės apribojimus dėl su vartotojų apsauga susijusių priežasčių taikant kaip privalomą skundų nagrinėjimo išorės tvarką neuniversaliųjų paslaugų teikėjams, nors taikant šią tvarką nedaromas skirtumas tarp vartotojų ir kitų galutinių naudotojų skundų, žinant, kad didžioji šių paslaugų gavėjų dalis yra profesionalūs naudotojai.

71. Pirmiausia pastebėtina, kad visos šalys, pateikusios pastabas, išskyrus ieškovę pagrindinėje byloje, sutinka su nuomone, kad SESV nuostatomis nedraudžiamas nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas. Tokia pati ir mano nuomonė dėl priežasčių, kurias nurodysiu toliau.

72. Pašto sektoriuje Sąjungos teisės aktų leidėjo priimtomis direktyvomis įgyvendinamas minimalus suderinimas. Sutarčių nuostatos, nagrinėjamu atveju būtent SESV nuostatos, taikomos valstybėms narėms visur kitur, t. y. srityse, kuriose jos išlaikė visišką diskreciją priimti teisės aktus. Tačiau, kaip nurodyta Direktyvos 97/67 42 konstatuojamojoje dalyje ir 26 straipsnyje( ), nors valstybės narės gali laisvai priimti teisės aktus, įgyvendindamos savo kompetenciją jos privalo laikytis Sąjungos teisės principų.

73. Atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, man, kaip ir Komisijai, atrodo, kad nagrinėjamos Sąjungos teisės normos yra labiau susijusios su įsisteigimo laisve, įtvirtinta SESV 49 ir paskesniuose straipsniuose, nei su laisve teikti paslaugas( ). Iš tiesų nagrinėjamos pašto paslaugos paprastai yra teikiamos įmonės, esančios paskirties valstybėje narėje. Antai Express Line, kuri priklauso Vokietijos bendrovių grupei, yra įsteigta Belgijos teritorijoje.

74. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas gali aiškinti nuostatas, nenurodytas prejudiciniuose klausimuose( ), siekdamas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą teismui ir bendradarbiaudamas su juo visus jo nagrinėjamai bylai išspręsti naudingus atsakymus.

75. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes, turi nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija susijusi su įsisteigimo laisve, ar su laisve teikti paslaugas. Tačiau, atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, mano manymu, prejudicinius klausimus reikia išnagrinėti ir SESV 49 straipsnio, ir SESV 56 straipsnio požiūriu( ).

76. Nepaisant to, kuri iš šių dviejų judėjimo laisvių bus pasirinkta, pirmasis svarstymo etapas, siekiant atsakyti į prejudicinius klausimus, yra nustatyti, ar tai, kad neuniversaliųjų paslaugų teikėjams taikoma skundų nagrinėjimo išorės sistema, kaip numatyta 1991 m. įstatymo 43b ir 45b straipsniuose, yra atitinkamos laisvės apribojimas.

77. Pati pareiga dalyvauti tokio pobūdžio sistemoje negali būti savaime laikoma kaip sudaranti įsisteigimo laisvės arba laisvės teikti paslaugas kliūtį. Mano manymu, Sąjungos vidaus rinkoje veikianti įmonė negali reikalauti, kad valstybė narė neturėtų jos klientų interesų teisinės apsaugos struktūrų, kurios leidžia kitokius nei teisminius ginčų sprendimo būdus. Be to, pažymėtina, kad, kaip ir Belgijos Karalystė, daug valstybių narių nusprendė skundų nagrinėjimo išorės tvarką taikyti pašto paslaugų teikėjams, kurie veikia ne universaliųjų pašto paslaugų sektoriuje( ).

78. Tačiau pareiga dalyvauti finansuojant tokią sistemą gali reikšti vienos iš SESV garantuojamų pagrindinių laisvių apribojimą, kuris prieštarauja Sąjungos teisei. Pagal bendrąją taisyklę tokios rūšies struktūras finansuoja valstybė narė, o ne visos įmonės, įskaitant paslaugų teikėjus, kurie nesusiję su universaliosiomis paslaugomis, kaip antai nagrinėjamu atveju. Žinoma, įmonėms nustatyta pareiga papildyti administracinių reguliavimo ir kontrolės struktūrų biudžetą negali būti laikoma išskirtine reguliuojamuose nacionalinės ekonomikos sektoriuose. Tačiau jos gali teisėtai tikėtis, kad iš to išplaukianti finansinė pareiga bus paskirstyta įvairiems susijusiems ūkio subjektams nediskriminuojant, proporcingai ir skaidriai.

79. Tiesa, kad aptariamu atveju dėl nagrinėjamos pareigos kitų valstybių narių paslaugų teikėjai nenukenčia labiau nei Belgijos paslaugų teikėjai, nes ji nustatyta visoms įmonėms, susijusioms su Belgijos pašto sektoriaus taikinimo tarnybos veikla, neskirstant pagal nacionalinę priklausomybę ar įsisteigimo vietą. Tačiau nors šiuo požiūriu nediskriminuojanti, pareiga gali turėti poveikį įmonių, įsteigtų kitoje nei paslaugos gavėja valstybėje narėje, kur jos teikia tokias pačias paslaugas, veiklai( ), ją varžyti ar padaryti mažiau patrauklią, arba atgrasyti kitų valstybių narių įmones, norinčias įsisteigti Belgijoje( ). Manau, kad tiek SESV 49 ir paskesni straipsniai, tiek SESV 56 ir paskesni straipsniai draudžia tokį patekimo į Belgijos pašto paslaugų rinką atgrasomąjį veiksnį( ).

80. Vis dėlto pagal nusistovėjusią teismo praktiką aptariamas apribojimas gali būti nedraudžiamas remiantis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis, aiškiai numatytomis SESV, kaip antai esančiomis SESV 52 straipsnio 1 dalyje, arba laikantis Teisingumo Teismo praktikos pateisinamas remiantis privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Iš tiesų įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas, kaip pagrindiniai SESV principai, gali būti ribojamos tik teisės aktais, pateisinamais šios kategorijos priežastimis ir taikomais visiems asmenims ir įmonėms, vykdantiems veiklą priimančiosios valstybės narės teritorijoje( ).

81. Nagrinėjamu atveju aptariamų judėjimo laisvių įgyvendinimui nustatytas apribojimas gali būti teisėtai pagrįstas priežastimis, susijusiomis su vartotojų apsauga, kuria remiasi Belgijos Karalystė.

82. Kaip Belgijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija, manau, kad šiuo požiūriu neturi reikšmės tai, jog pagal nacionalinę teisę nedaromas skirtumas tarp privačių asmenų ir verslo subjektų pateikiamų skundų. Net jei pastaroji grupė yra didžioji dalis Express Line klientų, pagal Sąjungos teisę ir ypač Direktyvos 97/67( ) 19 straipsnį neskirstoma pagal tai, ar galutiniai naudotojai, kurie kreipėsi į taikinimo tarnybą, pasirašė ginčijamas sutartis asmeniniais ar verslo sumetimais( ). Be to, aptariamos tarnybos, kuri siekia pagerinti paslaugų pašto sektoriuje kokybę, atliekamo darbo veiksmingumas geriau užtikrinamas, kai visos naudotojų kategorijos gali jai pateikti skundą.

83. Taigi šis pateisinimas man atrodo teisėtas, tačiau su sąlyga, kad nurodytas apribojimas iš tiesų proporcingas, t. y. Belgijos pašto sektoriaus taikinimo tarnybos finansavimo tvarka leidžia įgyvendinti siekiamą tikslą ir neviršija to, kas tam būtina, nes yra taikoma nuosekliai ir sistemiškai( ). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės įvertinti, ar nagrinėjamu atveju Express Line tenkantis įpareigojimas iš tiesų atitinka jos atžvilgiu vykdomą taikinimo tarnybos veiklą, siekiant apsaugoti šios įmonės klientų interesus, ar šis įpareigojimas yra toks didelis, kad dėl to Belgijos pašto paslaugų sektorius tampa mažiau patrauklus šios kategorijos paslaugų teikėjams.

84. Mano manymu, prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytas nacionalinės teisės aktas gali turėti kryžminei subsidijai lygiavertį poveikį, iš kurio naudos gautų Belgijos La Poste, jei paaiškėtų, o tai turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad labai didelė dalis skundų, pateiktų nagrinėjamai taikinimo tarnybai, susijusį su Belgijos La Poste, o su Express Line susiję skundai reti, t. y. tik 2 arba 3 iš maždaug 9 000 skundų 2008 ir 2009 metais. SESV numatytų pagrindinių teisių visiško įgyvendinimo apsauga reikalauja, kad būtų atsižvelgta ne tik į formalias nuostatas, numatytas valstybių narių teisėje, bet ir taip pat į konkretų jų nulemtą rezultatą.

85. Vis dėlto pažymėtina, kad ši paskutinė pastaba nebeturi praktinės reikšmės atsižvelgiant į pakeitimus, kurių dalykas buvo nagrinėjamas įstatymas po to, kai į Belgijos teisę buvo perkelta Direktyva 2008/6. Iš tiesų iš byloje esančios informacijos ir iš 2010 m. gruodžio 13 d., t. y. po to, kai buvo pateiktas sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, priimto įstatymo( ) nuostatų matyti, kad Belgijos pašto sektoriaus taikinimo tarnybos išlaidų padengimo kriterijai pasikeitė, be kita ko, tuo, kad jais proporcingiau atsižvelgiama ne tik į įmonės apyvartą, bet ir į jos atžvilgiu įregistruotų skundų kiekį per metus iki galimos įmokos nustatymo.

86. Galiausiai manau, kad su laisvu paslaugų judėjimu ir įsisteigimo laisve susijusios SESV nuostatos nedraudžia, kad valstybė narė imtųsi tokių priemonių, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, dėl kurių gali atsirasti neabejotinai ribojantis, bet pašto paslaugų naudotojų apsauga pateisinamas poveikis, su sąlyga, kad įmonės įmoka atitinkamos taikinimo tarnybos išlaidoms padengti pakankamai suderinta su skundų, gautų iš asmenų, kurie naudojosi suinteresuotos įmonės paslaugomis, skaičiumi, palyginti su skundais, gautais dėl kitų paslaugų teikėjų, kuriems taikoma aptariamos tarnybos kompetencija

VI – Išvada

87. Atsižvelgdamas į pateiktus svarstymus, pirmiausia Teisingumo Teismui siūlau nuspręsti, kad nebereikia atsakyti į Hof van beroep te Brussel pateiktus prejudicinius klausimus, ir nurodyti, kad byla būtų išbraukta iš Teisingumo Teismo registro.

88. Papildomai, jei Teisingumo Teismas nuspręs, kad reikia atsakyti į minėtus prejudicinius klausimus, siūlau, kad į juos būtų atsakyta taip:

„1. 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/67/EB dėl Bendrijos pašto paslaugų vidaus rinkos plėtros bendrųjų taisyklių ir paslaugų kokybės gerinimo, iš dalies pakeistos 2002 m. birželio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/39/EB, nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jomis nedraudžiama valstybei narei nustatyti privalomos skundų išorės nagrinėjimo tvarkos, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, neuniversaliųjų pašto paslaugų teikėjams.

2. Su laisvu paslaugų judėjimu susiję principai, įtvirtinti SESV 56 ir paskesniuose straipsniuose, ir su įsisteigimo laisve susiję principai, įtvirtinti SESV 49 ir paskesniuose straipsniuose, turi būti aiškinami taip, kad jais nedraudžiama, kad valstybė narė, remdamasi privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, susijusiais su pašto paslaugų naudotojų apsaugos tikslu, skundų nagrinėjimo išorės tvarką, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kaip privalomą nustatytų ir neuniversaliųjų pašto paslaugų teikėjams, net jei taikant šią tvarką nedaromas skirtumas tarp vartotojų ir kitų galutinių naudotojų skundų. Vis dėlto tai galioja, tik jeigu atitinkamos taikinimo tarnybos finansavimo tvarkoje pakankamai proporcingai atsižvelgiama, o tai turės patikrinti nacionalinis teismas, į santykinį skundų dėl įvairių pašto paslaugų teikėjų, kuriems taikoma tarnybos kompetencija, skaičių.“