ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Reglamento Nr. 1013/2006 dėl atliekų vežimo, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 255/2013, 2 straipsnio 35 dalies g punkto iii papunktį reikia aiškinti taip, kad atliekų, kaip antai nurodytų šio reglamento III priede, skirtų naudoti, vežimas turi būti kvalifikuojamas kaip neteisėtas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, kai su šiuo vežimu susijusiame dokumente, nurodytame to paties reglamento VII priede, pateikiama klaidinga ar nenuosekli informacija, susijusi su importuotoju (gavėju), panaudojimo įrenginiu ir susijusiomis šalimis (valstybėmis), neatsižvelgiant į tai, kad ši informacija tinkamai nurodoma kituose kompetentingoms valdžios institucijoms pateiktuose dokumentuose, į siekį suklaidinti šias institucijas ir į tai, kad minėtos institucijos įgyvendina procedūras, numatytas to paties reglamento 24 straipsnyje.

Iš tiesų, tuo atveju, kai Reglamento Nr. 1013/2006 VII priede nurodytame dokumente yra tokios rūšies klaidinga ar nenuosekli informacija, kompetentingoms valdžios institucijoms tenkantys priežiūros ir kontrolės uždaviniai negali būti užtikrinti remiantis minėtu reglamentu, nes šios valdžios institucijos, tinkamai neinformuotos apie susijusio vežimo tvarką, negali užtikrinti tinkamo šio vežimo stebėjimo tam, kad būtų išvengta nuostolių aplinkai ir žmonių sveikatai kenksmingos veiklos. Šiuo aspektu kalbant apie informacijos, kurią nurodyti reikalaujama minėtame VII priede nurodytame dokumente, buvimą kituose dokumentuose, reikia pažymėti, kad toks dokumentas numatytas specialiuose teisės aktuose ir juo stengiamasi pasiekti teisės aktų, reglamentuojančių atliekų vežimą, tikslus, o kiti dokumentai, kaip antai tarptautinis transporto priemonės važtaraštis ar sąskaita faktūra, tokio tikslo neturi. Be to, ar klaida buvo padaryta tyčia ar ne, vis dėlto, jei ji lemia nenuoseklumą, dėl jos susijusių valstybių narių kontrolės institucijos įpareigojamos atlikti patikrinimus ex post, o dėl to skubi vežimo kontrolė, remiantis vien Reglamento Nr. 1013/2006 VII priedu, tampa neįmanoma, nors šios dviejų tipų klaidos turi būti vertinamos vienodai bent jau pažeidimo kvalifikavimo etape. Galiausiai dėl procedūrų, numatytų šio reglamento 24 straipsnyje, įgyvendinimo nebuvimo, reikia pažymėti, kad nei šiame straipsnyje, nei jokioje kitoje šio reglamento nuostatoje nenustatytas ryšys tarp šių procedūrų ir neteisėto vežimo apibrėžties, dėl to minėtų procedūrų neįgyvendinimas negali turėti reikšmės atitinkamą vežimą kvalifikuojant kaip neteisėtą, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 2 straipsnio 35 dalį.

(žr. 36, 42, 45–47 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Reglamento Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai, 19 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata, tiksliau, jos antra pastraipa, taikoma trečiosios šalies piliečiui, kuris, pateikęs pirmąjį prieglobsčio prašymą vienoje valstybėje narėje, įrodo, kad buvo išvykęs iš valstybių narių teritorijos ne trumpiau kaip tris mėnesius prieš pateikdamas naują prieglobsčio prašymą kitoje valstybėje narėje.

Reglamento Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai, 27 straipsnio 1 dalis, siejama su šio reglamento 19 konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinama taip, kad prieglobsčio prašytojas, pateikęs skundą dėl sprendimo perduoti jį, gali remtis šio reglamento 19 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje įtvirtintos taisyklės pažeidimu.

Iš tiesų, pagal Reglamento Nr. 604/2013 27 straipsnio 1 dalį, siejamą su jo 19 konstatuojamąja dalimi, prieglobsčio prašytojui suteikiama veiksminga teisių gynimo priemonė dėl sprendimo perduoti jį, kuri gali apimti, be kita ko, šio reglamento taikymo nagrinėjimą, todėl lemti valstybės narės atsakomybės nuginčijimą, net jei prieglobsčio procedūra ir prašytojų priėmimo sąlygos šioje valstybėje narėje neturi sisteminių trūkumų, dėl kurių kyla nežmoniško ar žeminančio elgesio, kaip apibrėžta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 4 straipsnyje, pavojus. Be to, Reglamento Nr. 604/2013 19 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje esančia taisykle nustatomos šios procedūros vykdymo sąlygos tuo atveju, kai suinteresuotasis trečiosios šalies pilietis, pateikęs pirmąjį prieglobsčio prašymą vienoje valstybėje narėje, išvyko iš valstybių narių teritorijos ne trumpiau kaip trims mėnesiams, paskui pateikė naują prieglobsčio prašymą kitoje valstybėje narėje. Iš tiesų, iš šios nuostatos matyti, kad tokiu atveju valstybė narė, kurioje pateiktas naujas prieglobsčio prašymas, privalo užbaigti už šio naujo prašymo nagrinėjimą atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą. Ši nauja nustatymo procedūra skiriasi nuo tos, kurią iš pradžių vykdė valstybė narė, kurioje buvo pateiktas pirmasis prieglobsčio prašymas, ir gali lemti naujos atsakingos valstybės narės nustatymą remiantis Reglamento Nr. 604/2013 III skyriuje įtvirtintais kriterijais.

Taigi siekiant užtikrinti, kad ginčijamas sprendimas dėl perdavimo buvo priimtas teisingai pritaikius šiame reglamente numatytą atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą, skundą dėl sprendimo perduoti gavęs teismas turi galėti išnagrinėti prieglobsčio prašytojo teiginius dėl šio reglamento 19 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje įtvirtintos taisyklės pažeidimo.

(žr. 22–27 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
EB 56 straipsnis, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, nustatantys metinį kolektyvinio investavimo subjektų mokestį, kuriuo apmokestinami užsienio teisės reglamentuojami kolektyvinio investavimo subjektai, savo investicinius vienetus parduodantys šioje valstybėje narėje.

Iš tiesų priemonės, draudžiamos pagal EB 56 straipsnio 1 dalį kaip laisvo kapitalo judėjimo apribojimai, yra tos, kurios gali atgrasinti ne rezidentus investuoti valstybėje narėje arba minėtos valstybės narės piliečius investuoti kitose valstybėse. Tačiau taip nėra metinio kolektyvinio investavimo subjektų mokesčio, kuris vienodai taikomas visiems subjektams, tiek reglamentuojamiems nacionalinės, tiek užsienio teisės, o vienintelis objektyvus šių dviejų kategorijų kolektyvinio investavimo subjektų situacijų skirtumas, kiek tai susiję su apmokestinimu šiuo mokesčiu, yra tas, kad šiems užsienio teisės reglamentuojamiems kolektyvinio investavimo subjektams šis metinis mokestis taikomas papildomai prie apmokestinimo, kuris gali būti jiems taikomas įsisteigimo valstybėje narėje, atveju.

Šiuo klausimu, nesant suderinimo Sąjungos lygmeniu, nepalanki padėtis, galinti atsirasti dėl to, jog įvairios valstybės narės tuo pat metu įgyvendina savo kompetenciją mokesčių srityje, nėra laisvo judėjimo ribojimas, jeigu dėl to nėra diskriminuojama. Be to, valstybės narės neprivalo priderinti savo mokesčių sistemos prie kitų valstybių narių, kad, be kita ko, išvengtų dvigubo apmokestinimo.

(žr. 44, 46, 47, 49 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
Direktyvos 2006/115 dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje 1 straipsnio 1 dalis, 2 straipsnio 1 dalies b punktas ir 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal šias nuostatas sąvoka „panauda“ apima knygos skaitmeninės kopijos panaudą, kai ši kopija įkeliama į viešosios bibliotekos serverį ir atitinkamam naudotojui suteikiama galimybė tą kopiją parsisiųsti į savo kompiuterį, per panaudos laikotarpį galima parsisiųsti tik vieną kopiją, o šiam laikotarpiui pasibaigus naudotojas nebegali naudotis parsisiųsta kopija.

Direktyvos 2006/115 2 straipsnio 1 dalies a punkte esančią sąvoką objektų „nuoma“ reikia suprasti kaip apimančią tik materialius objektus, o šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje esančią sąvoką „kopijos“, kiek tai susiję su nuoma, – kaip apimančią tik fizinėje laikmenoje esančias kopijas. Nors nematerialiems objektams ir neužfiksuotoms kopijoms, kaip antai skaitmeninėms kopijoms, netaikoma Direktyvoje 2006/115 reglamentuojama nuomos teisė, kad nebūtų pažeisti prie Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos autorių teisių sutarties pridėti suderinti paaiškinimai, vis dėlto nei pagal šią sutartį, nei pagal suderintus paaiškinimus nedraudžiama sąvokos objektų „panauda“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, prireikus aiškinti taip, kad ji apima ir tam tikrus skaitmeninės panaudos atvejus. Šiuo klausimu pasakytina, kad nėra svarių priežasčių, leidžiančių bet kuriuo atveju neįtraukti nematerialių objektų ir skaitmeninių kopijų panaudos į Direktyvos 2006/115 taikymo sritį.

Be to, tokią išvadą taip pat patvirtina pagal Direktyvą 2006/115 siekiamas tikslas. Šios direktyvos 4 konstatuojamojoje dalyje, be kita ko, nustatyta, kad autorių teisės turi prisitaikyti prie tokių naujų ekonominių pokyčių kaip naujos panaudojimo formos. Skaitmeninė panauda neginčijamai priskiriama prie šių naujų panaudojimo formų, todėl dėl jos autorių teisės turi prisitaikyti prie naujų ekonominių pokyčių. Be to, visiškas skaitmeninės panaudos pašalinimas iš Direktyvos 2006/115 taikymo srities prieštarautų bendrajam principui, pagal kurį reikalaujama aukšto lygio autorių apsaugos.

(žr. 35, 39, 44–46, 54 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Direktyvos 2011/92 dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo I priedo 7 punkto b papunktyje vartojama sąvoka „tiesimas“ turi būti aiškinama taip, kad ji susijusi su anksčiau neegzistavusių statinių pastatymu ar jau anksčiau egzistavusių statinių fiziniu pakeitimu. Siekdamas įvertinti, ar toks pakeitimas dėl savo apimties ir pobūdžio gali būti laikomas lygiaverčiu tokiam tiesimui, nacionalinis teismas privalo atsižvelgti į visas atitinkamo statinio charakteristikas, o ne tik į jo ilgį arba iš pradžių numatyto maršruto išlaikymą.

Priešingai nei Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto a ir c papunkčiuose, šio 7 punkto b papunkčio nuostatoje neužsimenama apie tai, kokio minimalaus ilgio turi būti atitinkami keliai. Be to, negalima atmesti to, kad kelių pertvarkymas – net ir trumpame kelio ruože – vien dėl savo pobūdžio gali būti tokio masto, kad turėtų reikšmingą poveikį aplinkai. Todėl Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktyje vartojama sąvoka „tiesimas“ nereiškia, kad atitinkamas kelio ruožas turi būti tam tikro ilgio.

(žr. 41–43 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
Šiuo aspektu, nors į aplinkybę, jog atitinkamas asmuo sudarė sandorį vykdydamas veiklą, kuriai turi leidimą, kartu su kitais elementais, gali būti atsižvelgta tikrinant, ar šis asmuo veikė kaip įmonė, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punktą, ši aplinkybė nėra lemiama. Tarp kitų aplinkybių, į kurias galima atsižvelgti, be kita ko, yra faktas, kad nagrinėjamas asmuo veikia savo komerciniu ar profesiniu vardu, o sudarant sandorį išrašoma sąskaita.

Direktyvą 2000/35 dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose reikia aiškinti taip, kad ji nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kuriuose numatyta, kad susikaupę, bet nesumokėti delspinigiai nustojami skaičiuoti, kai jų suma pasiekia pagrindinę sumą (ne ultra alteram tantum taisyklė).

Iš tiesų, kadangi Direktyvoje 2000/35 neapibrėžtos taisyklės, susijusios su laikotarpiu, per kurį skaičiuojami delspinigiai, ar su maksimalia šių delspinigių suma, valstybės narės laisvai gali reglamentuoti šį klausimą, tačiau negali pažeisti šios direktyvos tikslų ir panaikinti jos veiksmingumą. Šiuo klausimu tokia taisyklė, pagal kurią delspinigių suma negali būti didesnė nei pagrindinė suma, gali riboti šių delspinigių mokėjimo atgrasomąsias pasekmes. Vis dėlto, viena vertus, toks delspinigių ribojimas nepažeidžia Direktyvos 2000/35 tikslo apsaugoti kreditorius ir nepanaikina jos veiksmingumo. Iš tiesų ne ultra alterum tantum taisyklė delspinigių sumos neriboja taip, kad šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a–c punktuose numatyta kreditoriaus teisė reikalauti tokių delspinigių pavėluoto mokėjimo atveju netenka prasmės arba šie delspinigiai praranda atgrasomąjį poveikį skolininkui. Be to, ši taisyklė neturi pasekmių taikytinai delspinigių normai, kuri turi atitikti nustatytąją šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies d punkte. Kita vertus, nacionalinis įstatymų leidėjas, neperžengdamas savo diskrecijos ribų, gali nuspręsti, kad reikia nustatyti pusiausvyrą tarp kreditorių apsaugos tikslo ir būtinybės išvengti, kad skolininkas nepatirtų nepagrįstos skolos naštos. Laikydamasis šios diskrecijos ribų šis įstatymų leidėjas gali nuspręsti, kad tokia taisyklė, kokia yra ne ultra alteram tantum, šiuo tikslu yra tinkama priemonė.

(žr. 48, 49, 52–55, 59 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
Siekiant įvertinti prekių ar paslaugų panašumą, reikia atsižvelgti į visus svarbius ryšį tarp šių prekių ar paslaugų apibūdinančius veiksnius. Šie veiksniai visų pirma apima jų rūšį, paskirtį, naudojimą ir tai, ar jos yra konkuruojančios tarpusavyje, ar papildančios vienos kitas.

Nors tai, kad atitinkamos prekės vienos kitas papildo, yra tik vienas iš tokių veiksnių, į kuriuos atsižvelgiant galima vertinti prekių panašumą, vis dėlto tai yra nepriklausomas kriterijus, kuris vienas gali pagrįsti tokio panašumo egzistavimą. Be to, iš Bendrojo Teismo negali būti reikalaujama atskirai motyvuoti savo vertinimų, susijusių su visų jam pateiktų įrodymų verte, visų pirma, kai jis mano, jog jie nėra svarbūs ar reikšmingi bylos sprendimui, jei tai nepažeidžia pareigos laikytis bendrųjų principų ir procedūros taisyklių įrodymų administravimo srityje ir neiškraipyti įrodymų. Vadinasi, Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai patvirtino Apeliacinės tarybos vertinimą, kad nagrinėjamos prekės panašios dėl to, kad papildo vienos kitas, ir šiuo tikslu neanalizavo šių prekių kilmės, pardavimo būdų, platinimo kanalų ar pardavimo vietų.

(žr. 21, 23–25 punktus)
19

Šiuo tikslu kiekvienas ūkio subjektas turėjo pateikti, be kita ko, per pastaruosius trejus metus iki pasiūlymų pateikimo termino, o jeigu veikla vykdoma trumpiau – per šį veiklos vykdymo laikotarpį patiektų svarbiausių prekių sąrašą, taip pat nurodyti jų paskirtį, vertę, įvykdymo datas ir subjektus, kuriems buvo patiektos tos prekės, ir pateikti įrodymų, kad šios prekės patiektos tinkamai.
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant European Federation for Cosmetic Ingredients (toliau – EFfCI) ginčą su Secretary of State for Business, Innovation and Skills (valstybės sekretorius, atsakingas už prekybą, inovacijas ir profesinę kompetenciją, toliau – valstybės sekretorius, atsakingas už prekybą) ir Attorney General, dalyvaujant Cruelty Free International (anksčiau British Union for the Abolition of Vivisection ir European Coalition to End Animal Experiments), dėl minėtoje nuostatoje numatyto prekybos draudimo apimties.
35

Dėl H. Rothwangl šis teismas mano, kad, atsižvelgiant į šio asmens profesinę veiklą septintuoju dešimtmečiu, šiandien jis turi būti laikomas darbuotoju ne tik pagal ESV sutartį, bet ir pagal Reglamentą Nr. 1408/71. Be to, jis mano, kad tai, jog suinteresuotasis asmuo neturėjo valstybės narės pilietybės nuo 1962 m. lapkričio 6 d. iki 1963 m. balandžio 23 d., kai buvo įdarbintas HAL, nekliudo taikyti šio reglamento per tą laikotarpį vykdytai profesinei veiklai, nes H. Rothwangl atitinka šiame reglamente nustatytą pilietybės sąlygą, siejamą su Austrijos Respublikos įstojimu į Europos Sąjungą 1995 m. sausio 1 d.
39

Be to, minėtos direktyvos 39 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad sąvoka „leidimų išdavimo tvarka“, be kita ko, apima ir administracines koncesijų teikimo procedūras.
35

Antra, Vokietijos Federacinė Respublika remiasi SESV 43 straipsnio 3 dalimi, kurioje, jos manymu, nedaroma jokio skirtumo tarp kainų griežtąja ar plačiąja prasme, nes ji susijusi su visomis „priemonėmis dėl kainų nustatymo“. Taigi, Taryba turi išimtinę kompetenciją dėl visų kainų nustatymo priemonių esminių elementų. Be to, iš 2015 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Parlamentas ir Komisija / Taryba (C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:790) 54 ir 59 punktų matyti, kad SESV 43 straipsnio 3 dalis suteikia Tarybai įgaliojimus, be įgyvendinimo aktų, priimti ir kitus aktus ir kad šios nuostatos taikymo sritis neapsiriboja priemonėmis dėl kainų nustatymo. Darytina išvada a fortiori, kad Bendrojo bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamento 7 straipsniui taikoma ši nuostata. Iš tiesų, atsižvelgiant į tai, kad Bendrojo bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamento 7 straipsnyje kai kuriems žemės ūkio produktams nustatoma konkreti piniginė vertė, o Nustatymo reglamento 2 straipsnyje intervencinė kaina apibrėžiama kaip tam tikra „referencinės ribinės kainos“ procentinė dalis, Bendrojo bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamento 7 straipsnis yra esminis kainų nustatymo elementas.
18

Apeliantės Bendrąjį Teismą taip pat kaltina tuo, kad šis, remdamasis vertinimu, susijusiu su padėtimi iki pažeidimo laikotarpio, padarė išvadą dėl šio laikotarpio, nors jos teigė niekada nedariusios lemiamos įtakos. Be to, jos priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad šis tik vertino jų ir SKW tarpusavio ryšius atsižvelgdamas į turimų akcijų ir vadovų pasiskirstymą, tačiau konkrečiai nenagrinėjo, ar jos darė faktinę lemiamą įtaką savo dukterinei bendrovei.
90

Antra, kalbant apie to draudimo būtinumą, reikia priminti, viena vertus, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 44 punkte, Dalinėse TKPK 9 ir 10 straipsnių įgyvendinimo gairėse TKPK šalims, be kita ko, rekomenduojama uždrausti sudedamųjų dalių, kaip antai mentolio, dėl kurių gali būti pagerintos tabako gaminių maloniosios savybės, naudojimą. Be to, remiantis šių gairių 1.1 punktų šios pagrindų konvencijos šalys raginamos įgyvendinti ir kitas priemones nei rekomenduojamosios minėtose gairėse.
16

Be to, tas teismas išsako abejones dėl to, ar pareiga parengti ir pateikti tokią suvestinę yra proporcinga siekiamam tikslui užkirsti kelią mokesčių slėpimui ir mokestiniam sukčiavimui. Jis mano, kad ši pareiga yra formali ir šalutinė, leidžianti tik preliminariai nustatyti atitinkamų produktų paskirtį. Šiuo klausimu jis remiasi Teisingumo Teismo praktika pridėtinės vertės mokesčio srityje, pagal kurią, viena vertus, teisė į pirkimo PVM atskaitą turi būti suteikta, jeigu esminiai reikalavimai įvykdyti, net jei apmokestinamieji asmenys neįvykdė kai kurių formalių reikalavimų (žr. 2012 m. liepos 12 d. Sprendimo EMS‑Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, 61 ir 62 punktus), ir, kita vertus, nacionalinėje teisėje eksporto neapmokestinimui nustačius prekių išgabenimo terminą ir dėl jo praleidimo neleidžiant susigrąžinti sumokėto pridėtinės vertės mokesčio, nors apmokestinamasis asmuo pateikė įrodymų, jog prekė buvo išgabenta iš Sąjungos muitų teritorijos, viršijama tai, kas būtina norint pasiekti tikslą užkirsti kelią mokesčių slėpimui ir mokestiniam sukčiavimui (žr. 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo BDV Hungary Trading, C‑563/12, EU:C:2013:854, 39 punktą).
39

Taigi tokia nacionalinės teisės norma yra neišsami ir nepakankama, be to, nėra tinkama ir veiksminga priemonė, galinti užkirsti kelią nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, priešingai, nei to reikalaujama Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje.
99

Be to, Komisija ginčija, kad tos pačios direktyvos 16 straipsnis šiuo atveju neturėtų būti taikomas. Minėtos institucijos teigimu, praktiškai ir, priešingai, nei šiuo klausimu tvirtina Vengrijos vyriausybė, visiškai galima numatyti, kad kitoje valstybėje narėje įsisteigusi įmonė išduos SZÉP korteles tarptautiniu pagrindu, be kita ko, iš zonų, esančių santykinai arti valstybės sienos, ir jose, pati nebūdama įsisteigus Vengrijoje. Be to, tokia įmonė taip pat turi teisę Vengrijos teritorijoje naudoti infrastruktūrą, būtiną siekiant teikti paslaugas, neįpareigojant jos ten įsisteigti.
13

Be to, Komisija nusprendė, kad per reikšmingą laikotarpį, t. y. nuo 1999 m. birželio 9 d. iki 2003 m. gegužės 15 d., įmonės susitikdavo kartą ar du per metus. Šie susitikimai vyko nuo 1999 m. birželio 9 d. iki birželio 11 d. Malagoje (Ispanija), 2000 m. gegužės 29 d. – Singapūre, nuo 2000 m. spalio 29 d. iki lapkričio 1 d. – Barselonoje (Ispanija), 2001 m. gegužės 29 d. ir 30 d. – Lisabonoje (Portugalija), 2002 m. vasario 18 d. ir 19 d. – Tokijuje, 2002 m. rugsėjo 26 d. ir 27 d. – Vienoje (Austrija; toliau – Vienos susitikimas) ir 2003 m. gegužės 15 d. ir 16 d. – Ciuriche (Šveicarija; toliau – Ciuricho susitikimas). Anot Komisijos, šie susitikimai buvo reikalingi būtent gentlemen’s agreement patvirtinti.
32

Šiuo atžvilgiu neginčijama, kad pagrindinėje byloje ginčijamą paramos paraišką pareiškėjas pagrindinėje byloje pateikė dėl agrarinės aplinkosaugos išmokų, nurodytų Reglamento Nr. 1698/2005 36 straipsnio a punkto iv papunktyje, kurio įgyvendinimo tvarka nustatyta Reglamentu Nr. 1975/2006, visų prima kiek tai susiję su kontrolės ir kompleksinio paramos susiejimo procedūromis. Be to, iš Reglamento Nr. 1975/2006 7 straipsnio matyti, kad kai kurios Reglamento Nr. 796/2004, kurį pakeitė Reglamentas Nr. 1122/2009, nuostatos ir ypač pastarojo reglamento 23 straipsnis mutatis mutandis taikomi paramos paraiškoms, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje. Be to, neginčijama, kad Reglamento Nr. 1122/2009 58 straipsnio trečia pastraipa buvo taikoma pagrindinės bylos aplinkybėmis.
32

Tačiau taip pat reikia priminti, kad Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalis yra nuostata, leidžianti nukrypti tiek nuo bendrosios jurisdikcijos taisyklės, nustatytos šio reglamento 44 straipsnio 2 dalyje, pagal kurią jurisdikcija priskiriama valstybės narės, kurios teritorijoje yra atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta, teismams, tiek nuo to paties reglamento 1 straipsnio 5 punkte numatytos specialiosios jurisdikcijos sutarčių srityje taisyklės, pagal kurią kompetentingas teismas yra tas teritorinis teismas, kur įsipareigojimas, kuriuo grindžiamas skundas, buvo įvykdytas arba turi būti įvykdytas. Taigi, tokią išimtį reikia aiškinti siaurai (Sprendimo Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, 28 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nors Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktu siekiama apsaugoti vartotojus, tai nereiškia, jog ši apsauga absoliuti (žr. Sprendimo Mühlleitner, C‑190/11, EU:C:2012:542, 33 punktą).
13

Be to, tose pačiose Bendrosiose sąlygose numatyta, kad „dėl sutarto indekso pakeisti tarifai nesuteikia išimtinės teisės be įspėjimo nutraukti sutartį pirma laiko“.
37

Tačiau, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 25–28 punktuose, per šį trejų metų laikotarpį valstybės narės teisės aktuose turi būti leidžiama muitinei iš naujo imtis priemonių susidariusiai situacijai sureguliuoti po pakartotinio patikrinimo arba tikrinimo išleidus prekes pagal Muitinės kodekso 78 straipsnio 3 dalį, be kita ko, keičiant skolą muitinei. Be to, turi būti leidžiama imtis tokios priemonės net pasibaigus minėtam periodui susiklosčius tokiai situacijai, kai skola muitinei atsiranda, kaip tai suprantama pagal šio kodekso 221 straipsnio 4 dalį, dėl veiksmo, dėl kurio jo atlikimo momentu buvo galima iškelti baudžiamąją bylą, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
42

Be to, nutarimo 50 straipsnyje numatyta, kad pensijos gali būti išmokamos ir per bankus. Remiantis duomenimis, kuriuos institutas pateikė Bulgarijos vyriausybei ir kuriuos ši nurodė per 2015 m. gegužės 1 d. posėdį, apie 53 % visų pensijų išmokama banko pavedimu. Taigi Balgarski poshti vykdomos pašto perlaidos nėra vienintelė priemonė pensijoms išmokėti.