GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2006 m. rugsėjo 12 d.( )

Byla C-385/05

Confédération générale du travail (CGT),

Confédération française démocratique du travail (CFDT),

Confédération française de l’encadrement (CGC),

Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC),

Confédération générale du travail − Force ouvrière (CGT-FO)

prieš

Premier ministre,

Ministre de l’Emploi, de la Cohésion sociale et du Logement

(Conseil d’État (Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Socialinė politika –Direktyvos 98/59/EB ir 2002/14/EB – Kolektyvinis atleidimas iš darbo – Darbuotojų informavimas ir konsultavimasis su jais– Įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribų apskaičiavimo metodas – Neatsižvelgimas į tam tikrai amžiaus kategorijai priklausančius darbuotojus“

I – Įvadas

1. Ar, nepaisant 2002 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/14/EB dėl bendros darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistemos sukūrimo Europos bendrijoje( ) ir 1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyvos 98/59/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo( ) nuostatų, tam, kad būtų įgyvendintos tam tikros darbo teisės nuostatos, pagal nacionalinės teisės aktus apskaičiuojant darbuotojų skaičių galima neatsižvelgti į tam tikrų darbuotojų kategorijas?

2. Toks iš esmės yra Prancūzijos Conseil d’État (Valstybės tarybos)nagrinėjant penkių Prancūzijos profesinių sąjungų pareikštą ieškinį dėl 2005 m. rugpjūčio 2 d. Nutarties Nr. 2005‑892 dėl įmonių darbuotojų apskaičiavimo taisyklių pakeitimo (toliau − Nutartis Nr. 2005‑892)( ) panaikinimo Teisingumo Teismui pateiktų dviejų klausimų dalykas. Pažymėtina, kad ši byla Teisingumo Teismui pirmą kartą suteikia progą aiškinti minėtą Direktyvą 2002/14, kartais vadinamą „Vilvoorde“ direktyva( ).

II – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos teisės aktai

1. Direktyva 98/59

3. Direktyvos 98/59 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„a) „kolektyvinis atleidimas iš darbo“ yra atleidimas iš darbo, kai darbdavys taip elgiasi dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių su darbuotojų asmeninėmis savybėmis, jeigu pagal valstybių narių pasirinkimą atleidimų iš darbo skaičius yra:

i) per 30 dienų laikotarpį:

– ne mažiau kaip 10 įmonėse, kuriose paprastai dirba daugiau kaip 20 ir mažiau kaip 100 darbuotojų,

– ne mažiau kaip 10 % visų darbuotojų įmonėse, kuriose paprastai dirba ne mažiau kaip 100, bet mažiau kaip 300 darbuotojų,

– ne mažiau kaip 30 įmonėse, kuriose paprastai dirba 300 darbuotojų arba daugiau;

ii) arba per 90 dienų laikotarpį – ne mažiau kaip 20, neatsižvelgiant į nuo atitinkamose įmonėse paprastai dirbančių darbuotojų skaičių;

b) „darbuotojų atstovai“ yra darbuotojų atstovai pagal valstybių narių įstatymus arba praktiką.

Apskaičiuojant pirmosios pastraipos a punkte nurodytų atleidimų iš darbo skaičių, darbo sutarties nutraukimas darbdavio iniciatyva dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių su darbuotojų asmeninėmis savybėmis, prilyginamas kolektyviniam atleidimui iš darbo, jeigu iš darbo atleidžiami ne mažiau kaip 5 darbuotojai.“ (Pataisytas vertimas)

4. Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „jeigu darbdavys numato kolektyvinį atleidimą, jis turi tinkamu laiku pradėti konsultuotis su darbuotojų atstovais, kad būtų pasiektas susitarimas“. (Pataisytas vertimas)

5. Be to, pagal Direktyvos 98/59 3 straipsnį darbdavys privalo raštu informuoti kompetentingą valstybinę instituciją apie visus planuojamus kolektyvinius atleidimus iš darbo. Šio pranešimo kopija nusiunčiama darbuotojų atstovams, kurie gali nusiųsti kompetentingai valstybinei institucijai savo pastabas.

2. Direktyva 2002/14

6. Direktyvos 2002/14 1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad šios direktyvos „tikslas – sukurti bendrą sistemą, nustatančią minimalius darbuotojų teisės į informavimą ir konsultavimąsi reikalavimus Bendrijos įmonėse ir padaliniuose“.

7. Direktyvos 2 straipsnio d punkte nurodoma, kad „darbuotojas“ – bet kuris asmuo, kurį atitinkamoje valstybėje narėje gina darbuotojams taikomi nacionaliniai darbo įstatymai ir nusistovėjusi praktika“. (Pataisytas vertimas)

8. Direktyvos 2002/14 3 straipsnyje nustatoma, kad:

„1. Valstybių narių pasirinkimu ši direktyva taikoma:

a) įmonėms, kuriose dirba mažiausiai 50 darbuotojų bet kurioje iš valstybių narių; arba

b) padaliniams, kuriuose dirba mažiausiai 20 darbuotojų bet kurioje valstybių narių.

Valstybės narės nustato metodą, kaip apskaičiuoti įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribas.

<...>“

9. Šiuo klausimu minėtos direktyvos 19 konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad jos įkurtos bendros sistemos „tikslas taip pat yra išvengti visų administracinių, finansinių ar teisinių apribojimų, galinčių varžyti mažųjų ir vidutinių įmonių kūrimą ir plėtojimą“, ir kad dėl to „atrodo tinkama pagal valstybių narių pasirinkimą šią direktyvą taikyti tik įmonėms, turinčioms mažiausiai 50 darbuotojų, arba padaliniams, kuriuose dirba mažiausiai 20 darbuotojų“.

10. Direktyvos 2002/14 4 straipsnyje nustatyta, kad, remiantis 1 straipsnyje išdėstytais principais ir nepažeidžiant jokių darbuotojams galiojančių palankesnių nuostatų ir (arba) nusistovėjusios praktikos, valstybės narės nustato detalias teisės į informavimą ir konsultavimąsi suteikimo atitinkamu lygiu taisykles.

11. Tos pačios direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad ši direktyva nepažeidžia specialios informavimo ir konsultavimosi tvarkos, nustatytos Direktyvos 98/59 2 straipsnyje.

12. Galiausiai Direktyvos 2002/14 11 straipsnyje nurodyta:

„1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję ne vėliau kaip 2005 m. kovo 23 d., įgyvendina šią direktyvą, arba ne vėliau kaip iki šios datos užtikrina, kad administracija ir darbuotojai susitarimų būdu priimtų reikalingas nuostatas, o valstybės narės privalo imtis visų būtinų veiksmų, leidžiančių joms visuomet garantuoti, kad bus pasiekti šioje direktyvoje nustatyti rezultatai. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.

<...>“

B – Nacionalinės teisės aktai

13. Pagal Prancūzijos darbo kodekso (Code du travail) L. 421‑1 straipsnį kiekvienas padalinys, kuriame dirba ne mažiau kaip 11 darbuotojų, privalo paskirti darbuotojų atstovą.

14. Be to, pagal šio kodekso L. 321‑2 ir L. 321‑3 straipsnius konsultavimasis su darbuotojais numatytas atleidžiant iš darbo dėl ekonominių priežasčių, jeigu įmonėje įdarbinta daugiau kaip 10 darbuotojų.

15. Iki Nutarties Nr. 2005‑892 priėmimo Darbo kodekso L. 620‑10 straipsnyje buvo nustatyta:

„Siekiant įgyvendinti šio kodekso nuostatas, įmonės darbuotojų skaičius apskaičiuojamas remiantis toliau išdėstytomis nuostatomis:

Į įmonės darbuotojų skaičių įskaičiuojami pagal neterminuotas darbo sutartis visą darbo dieną dirbantys ir namuose dirbantys darbuotojai.

Pagal terminuotas darbo sutartis dirbantys darbuotojai, pagal tam tikriems darbams atlikti sudarytas sutartis dirbantys darbuotojai, šioje įmonėje dirbantys kitos įmonės darbuotojai, įskaitant laikinuosius darbuotojus, įskaičiuojami į įmonės darbuotojų skaičių atitinkamai pagal jų darbo laiką per pastaruosius dvylika mėnesių. Tačiau pagal terminuotas darbo sutartis dirbantys darbuotojai, laikinieji darbuotojai arba šioje įmonėje dirbantys kitos įmonės darbuotojai neįskaičiuojami į įmonės darbuotojų skaičių, jeigu jie pakeičia darbuotoją, kurio nėra, arba darbuotoją, kurio darbo sutarties galiojimas yra sustabdytas.

Ne visą darbo laiką dirbantys darbuotojai, neatsižvelgiant į jų darbo sutarčių rūšį, įskaičiuojami, bendrą jų darbo sutartyse nurodytų darbo valandų skaičių padalijant iš įstatymuose arba kolektyviniuose susitarimuose nustatyto valandų skaičiaus.“

16. Nutarties Nr. 2005‑892 1 straipsniu Prancūzijos darbo kodekso L. 620‑10 straipsnis buvo papildytas nauja pastraipa. Šioje pastraipoje nustatyta:

„Nuo 2005 m. birželio 22 d. įdarbintas jaunesnis kaip 26 metų darbuotojas, nesvarbu, kokia būtų jo su įmone sudarytos sutarties rūšis, neįskaičiuojamas į šios įmonės darbuotojų skaičių, kol jam sukanka 26 metai. Dėl šios nuostatos personalo atstovaujamoji institucija arba personalo atstovui suteiktas įgaliojimas neturi būti panaikinti. Šios pastraipos nuostatos taikomos iki 2007 m. gruodžio 31 dienos.“

III – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

17. Ministras Pirmininkas, siekdamas pagerinti situaciją Prancūzijos užimtumo rinkoje, 2005 m. birželio 8 d. Deklaracijoje dėl bendrosios politikos pateikė parlamentui skubių veiksmų užimtumo srityje planą. Siekdama, kad numatytos priemonės įsigaliotų nuo 2005 m. rugsėjo 1 d., vyriausybė paprašė jai suteikti teisę šiuo klausimu priimti nutartį.

18. Taigi 2005 m. liepos 26 d. Įstatymo Nr. 2005‑846 1 straipsniu vyriausybei buvo leista nutartimi imtis visų priemonių, skirtų, be kita ko, „pakeisti darbuotojų apskaičiavimo taisykles, taikomas įgyvendinat kitais teisės aktais, skirtais nuo 2005 m. birželio 22 d. skatinti įmones įdarbinti jaunesnius kaip 26 metų darbuotojus, nustatytas darbo teisės nuostatas ir finansinius įsipareigojimus“.

19. 2005 m. rugpjūčio 2 d. vyriausybė priėmė Nutartį Nr. 2005‑892, kurios 1 straipsnis papildė Prancūzijos darbo kodekso L.620-10 straipsnį nauja pastraipa, cituota šios išvados 16 punkte.

20. Confédération générale du travail (CGT), Confédération française démocratique du travail (CFDT), Confédération française de l’encadrement (CGC), Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC) ir Confédération générale du travail – Force ouvrière (CGT-FO) pareiškė ieškinius dėl Nutarties Nr. 2005‑892 1 straipsnio panaikinimo.

21. Pagrįsdamos savo ieškinius Prancūzijos Conseil d’État, ieškovės, be kita ko, nurodė pagrindą, kad Nutartyje 2005‑892 numatytas darbuotojų apskaičiavimo taisyklių pakeitimas pažeidžia minėtų Direktyvų 98/59 ir 2002/14 tikslus.

22. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad nors Nutarties Nr. 2005‑892 1 straipsniu tiesiogiai nesiekiama netaikyti nacionalinės teisės nuostatų, kuriomis į Prancūzijos teisės sistemą perkeliamos Direktyvos 98/59 ir 2002/14, ginčijamos nuostatos taikymas padaliniams, kuriuose dirba daugiau kaip 20 darbuotojų, iš kurių mažiau kaip 11 yra 26 metų arba vyresni, atleistų darbdavį nuo tam tikrų šiose abiejose direktyvose numatytų pareigų.

23. Tačiau manydama, kad vis dėlto yra tam tikrų abejonių dėl dviejų minėtų direktyvų išaiškinimo, Conseil d'État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„1. Ar, atsižvelgiant į Direktyvos 2002/14 <...> tikslą, kuris pagal 1 straipsnio (1 dalį) yra sukurti bendrą sistemą, nustatančią minimalius darbuotojų teisės į informavimą ir konsultavimąsi su jais reikalavimus Bendrijoje esančiuose įmonėse ir padaliniuose, pareigos nustatyti metodą, kaip apskaičiuoti šioje direktyvoje numatytas įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribas, perdavimas valstybėms narėms turi būti suprantamas taip, kad šios valstybės, taikydamos šias ribas, gali laikinai neatsižvelgti į tam tikras darbuotojų kategorijas?

2. Kiek Direktyva 98/59/EB <...> gali būti aiškinama kaip leidžianti nuostatą, pagal kurią kai kurie padaliniai, kur paprastai dirba daugiau kaip 20 darbuotojų, atleidžiami, net jei ir laikinai, nuo pareigos sukurti darbuotojų atstovavimo struktūrą dėl darbuotojų skaičiaus apskaičiavimo taisyklių, leidžiančių neatsižvelgti į tam tikras darbuotojų kategorijas, taikant tokį atstovavimą reguliuojančias nuostatas?“

IV – Procesas Teisingumo Teisme

24. Savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas paprašė Teisingumo Teismo priimant prejudicinį sprendimą taikyti pagreitintą procedūrą pagal Procedūros reglamento 104a straipsnio pirmąją pastraipą.

25. 2005 m. lapkričio 21 d. Nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas šį prašymą atmetė.

26. Ieškovės pagrindinėje byloje, Prancūzijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija pateikė Teisingumo Teismui savo rašytines pastabas pagal Statuto 23 straipsnį. Šios šalys taip pat buvo išklausytos 2006 m. birželio 7 d. posėdyje.

V – Prejudicinių klausimų nagrinėjimas

A – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo

1. Pirminės pastabos

27. Visų pirma, siekiant apibrėžti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltą problemą, reikia pažymėti, viena vertus, kad Nutartis Nr. 2005‑892, kaip teisingai pastebėjo Komisija, nediskriminuoja darbuotojų, neatsižvelgiant į tai, ar jie yra jaunesni, ar vyresni kaip 26 metų. Iš tikrųjų nustatyta, kad darbuotojai iki 26 metų išsaugo savo asmenines teises, kurias jiems suteikia jų, kaip darbuotojų, statusas pagal nacionalinę darbo teisę.

28. Tačiau, nors Nutartis Nr. 2005‑892 nurodo, kad personalo atstovaujamoji institucija arba personalo atstovui jau suteiktas įgaliojimas negali būti panaikinti, ginčijama nuostata gali turėti įtakos toms teisėms, kurias įmonės arba padalinio darbuotojų kolektyvas turi pagal Direktyvą 2002/14, t. y. susijusias su darbdavių pareiga juos informuoti ir konsultuotis su jais. Iš tikrųjų, kaip bus išdėstyta vėliau, būtent visų įmonės ar padalinio darbuotojų, − o ne tik darbuotojų iki 26 metų, − teisės, išplaukiančios iš Direktyvos 2002/14, tam tikromis aplinkybėmis gali būti panaikintos taikant Nutartį Nr. 2005‑892.

29. Paskui, man atrodo, reikia semantiškai patikslinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą. Šis teismas klausia Teisingumo Teismo dėl teisės akto, nagrinėjamo pagrindinėje byloje, pagal kurį taikant Direktyvoje 2002/14 numatytas ribas „galima laikinai neatsižvelgti į tam tikras darbuotojų kategorijas“. Tačiau man atrodo, kad toks požiūris yra nevisiškai teisingas. Mano nuomone, Nutartis Nr. 2005‑892 negali būti nagrinėjama kaip numatanti galimybę laikinai neatsižvelgti į tą pačią darbuotojų kategoriją, būtent į darbuotojus iki 26 metų. Iš tikrųjų, kai Nutartyje Nr. 2005‑892 numatyti darbuotojai pasiekia 26 metų amžių ir įskaičiuojami į įmonių darbuotojų skaičių, tikrinant, ar neviršytos ribos, jie pagal apibrėžtį nebepriskiriami asmenų iki 26 metų kategorijai. Taigi siekiama ne „laikinai“ neatsižvelgti į darbuotojų iki 26 metų kategoriją, o veikiau per Nutarties Nr. 2005‑892 taikymo laikotarpį neatsižvelgti į šią kategoriją apskaičiuojant visus įmonės darbuotojus, kai siekiama patikrinti, ar taikant Direktyvą 2002/14 neviršytos nacionalinės teisės akte nustatytos ribos.

30. Be to, reikia pastebėti, kad rašytinėse pastabose ir per posėdį Prancūzijos vyriausybė kelis kartus pažymėjo išskirtinį Nutarties Nr. 2005‑892 pobūdį ir kad antrajame prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausime šis aktas apibūdinamas kaip teisės aktas, nustatantis „darbuotojų skaičiaus apskaičiavimo taisykles, leidžiančias neatsižvelgti“ į darbuotojų iki 26 metų kategoriją.

31. Todėl aš siūlau Teisingumo Teismui performuluoti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą taip: „Ar atsižvelgiant į Direktyvos 2002/14 tikslą jos 3 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad valstybių narių kompetencija „nustatyti įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribų apskaičiavimo metodą“ taip pat apima galimybę neatsižvelgti, net jei ir laikinai, į ištisą darbuotojų kategoriją (šiuo atveju darbuotojus iki 26 metų).

32. Šiuo klausimu pažymėtina, kad ieškovės pagrindinėje byloje, pateikusios Teisingumo Teismui bendras pastabas, ir Komisija siūlo atsakyti į šį klausimą neigiamai.

33. Prancūzijos vyriausybė, atvirkščiai, mano, kad pagal Direktyvos 2004/14 3 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą gali būti laikinai neatsižvelgiama į ištisą darbuotojų kategoriją, jeigu šis neatsižvelgimas pateisinamas bendrojo intereso tikslais ir yra būtinas bei proporcingas šių siekiamų tikslų atžvilgiu. Prancūzijos vyriausybė mano, kad šios sąlygos yra aiškiai įvykdytos šioje byloje, nes:

– Nutartimi Nr. 2005‑892 siekiamas tikslas, būtent kova su jaunimo nedarbu, yra suderinamas su Direktyvos 2002/14 19 konstatuojamojoje dalyje įtvirtintu tikslu bei su siekiu užtikrinti aukštą užimtumo lygį Bendrijoje,

– priemonė, kurios taikymas ribojamas laiko atžvilgiu, yra proporcinga siekiamam tikslui,

– ginčijamos nuostatos poveikis apsiriboja tik įmonėmis, kuriose dirba daugiau kaip 20 darbuotojų, iš kurių ne mažiau kaip 11 yra 26 metų arba vyresni,

– taikant ginčijamą nuostatą negali būti panaikinti jau egzistuojantys personalui atstovaujanti institucija arba personalo atstovui jau suteiktas įgaliojimas.

34. Pateikęs šias pirmines pastabas, aš savo ruožtu manau, kad atsakymą į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą galima pateikti nustačius Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies, kurios antrojoje pastraipoje valstybėms narėms numatyta pareiga nustatyti „įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribų apskaičiavimo metodą“, taikymo sritį. Ši analizė pateikiama toliau.

2. Dėl Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies taikymo srities

35. Reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą direktyvoje numatyti subjektai, kurių atžvilgiu valstybės narės turi nustatyti joje numatytas darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sąlygas, pasirinktinai yra arba įmonės, kuriose dirba mažiausiai 50 darbuotojų bet kurioje iš valstybių narių, arba padaliniai, kuriuose dirba mažiausiai 20 darbuotojų. Pasirinkus direktyva leidžia valstybėms narėms išsaugoti arba priimti palankesnes darbuotojų atžvilgiu nacionalinės teisės nuostatas.

36. Šiuo klausimu taip pat primintina, ir tai išplaukia iš cituotų Prancūzijos darbo kodekso nuostatų, kad Prancūzijos Respublika pasirinko antrą Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatytą alternatyvą, sumažindama ribas, nuo kurių atsiranda pareiga informuoti darbuotojus ir konsultuotis su jais padaliniuose, kur dirba ne mažiau kaip 11 darbuotojų.

37. Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa tiek, kiek joje daroma nuoroda į „darbuotojų“ ribas, mano nuomone, turi būti skaitoma kartu su šios direktyvos 2 straipsnio d punktu, kuriame nurodoma, kas yra „darbuotojas“ šios direktyvos prasme. Pagal šią nuostatą tai „bet kuris asmuo, kurį atitinkamoje valstybėje narėje gina darbuotojams taikomi nacionaliniai darbo įstatymai ir nusistovėjusi praktika“.

38. Pagal Direktyvą 2002/14, kai asmuo atitinka jos 2 straipsnio d punkte pateiktą apibrėžtį, t. y. kai jį, kaip darbuotoją, apsaugo nacionaliniai darbo įstatymai, šis asmuo būtinai turi įskaičiuotas į darbuotojų skaičių taikant Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje nustatytas ribas. Todėl šis asmuo, kaip darbuotojas, šios direktyvos prasme turi būti įskaičiuotas į atitinkamų padalinio arba įmonės darbuotojų skaičių, taikant šiame akte numatytas ribas.

39. Pagrindinėje byloje nustatyta, kad Nutarties Nr. 2005‑892 1 straipsnyje numatytus darbuotojus apsaugo Prancūzijos darbo teisė. Taigi, remiantis bendru Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos ir 2 straipsnio d punkto išaiškinimu, į minėtos nutarties 1 straipsnyje numatytus darbuotojus turėtų būti atsižvelgiama kaip į Prancūzijoje esančiame padalinyje įdarbintus darbuotojus, taikant Direktyvoje 2002/14 numatytą atitinkamą darbuotojų ribą.

40. Pastebėtina, kad Direktyva 2002/14 nenumato valstybėms narėms galimybės nukrypti nuo šių nuostatų, išskyrus nurodytąją jos 3 straipsnio 3 dalyje dėl atviroje jūroje kursuojančių laivų įgulų, kuri nėra svarbi nagrinėjant pagrindinę bylą.

41. Vis dėlto tokiomis aplinkybėmis reikia nustatyti, ar Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa, kaip teigia Prancūzijos vyriausybė, suteikia valstybėms narėms tokią galimybę, kuri numatyta pagrindinėje byloje nagrinėjamame teisės akte, neatsižvelgti į ištisą padalinio darbuotojų kategoriją taikant Direktyvoje 2002/14 numatytą atitinkamą darbuotojų ribą.

42. Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje įtvirtinta valstybių narių pareiga nustatyti „įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribų apskaičiavimo metodą“.

43. Šiuo klausimu pažymėtina, kad šioje nuostatoje numatyta nuoroda į valstybių narių pareigą yra susijusi tik su „įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribų apskaičiavimo metodo“ nustatymu, o ne šios frazės apibrėžimu.

44. Iš tikrųjų neabejoju, kad Direktyva 2002/14 nebuvo siekiama įpareigoti valstybių narių apibrėžti šią frazę. Reikia priminti, kad pirmesniame punkte cituotos frazės žodžių sutinkama straipsnyje, apibrėžiančiame šios direktyvos „taikymo sritį“, kurios nustatymas nepatenka į valstybių narių diskrecijos teisę. Taigi, remiantis Bendrijos teisės vienodo taikymo reikalavimais, šios Bendrijos teisės nuostatos sąvokos turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai visoje Bendrijoje, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą( ).

45. Apskritai reikia pripažinti, kad Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje esančios frazės turinys yra nelabai aiškus. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmasis klausimas yra susijęs būtent su nelabai aiškiu šioje nuostatoje esančios frazės pobūdžiu.

46. Iš tikrųjų, nors šioje nuostatoje kalbama apie „ribų apskaičiavimo metodą“, ji, atrodo, apima tik vadinamąsias „ribos taisykles“, būtent referencinį laikotarpį, į kurį atsižvelgiama nustatant, ar nėra viršijamos ribos (pavyzdžiui, konkretus momentas, kelių darbo mėnesių ar metų laikotarpis arba kelių darbo mėnesių ar metų vidurkis). Taip pat galima teigti, kaip tai daro ieškovės pagrindinėje byloje ir Komisija, kad ši frazė apima ir padalinio darbuotojų skaičiaus apskaičiavimo metodą (t. y. darbuotojų, dirbančių padalinyje pagal įvairių rūšių darbo sutartis, būtent dirbančių ne visą darbo dieną arba pagal terminuotą darbo sutartį, apskaitos tvarką), nes riba atsispindi nuorodą į konkretų darbuotojų skaičių. Toliau šios taisyklės dėl patogumo vadinamos „moduliacijos taisyklėmis“.

47. Visų Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos kalbinių versijų nagrinėjimas nepaaiškino šioje nuostatoje esančios frazės tikslaus turinio, nes daugelyje kalbinių versijų kalbama apie įdarbintų darbuotojų „ribas“( ), tačiau kai kuriose minimas įdarbintų darbuotojų „skaičius“( ). Be to, kadangi iš minėtos direktyvos parengiamųjų dokumentų nematyti jos rengėjų aiškių ketinimų dėl nagrinėjamos frazės turinio( ), jie taip pat negali pateikti naudingos informacijos dėl šios frazės aiškinimo( ).

48. Vis dėlto atrodo, kad Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos turinys gali logiškai išplaukti iš tikslo, kurio buvo siekiama ją priimant.

49. Šiuo klausimu reikia remtis tuo, kad Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatytos alternatyvios ribos taikytinos tik tuo atveju, kai yra numatytos „ribos taisyklės“ ir „moduliacijos taisyklės“. Iš tikrųjų nepriėmus šių taisyklių, minėtoje direktyvoje numatyti padaliniai ar įmonės negali nustatyti, ar jie viršija toje pačioje direktyvoje numatytas darbuotojų ribas ir kada šios ribos yra viršijamos.

50. Remiantis šia išvada, Bendrijos teisės aktų leidėjas turi tris alternatyvas.

51. Pirmoji alternatyva − nustatyti „ribos taisykles“ ir „moduliacijos taisykles“ pačioje Direktyvoje 2002/14. Be to, Bendrijos socialinė teisė pateikia, nors ir iš dalies, tokios direktyvos pavyzdį( ).

52. Antroji alternatyva − nenumatyti jokios nuostatos Direktyvoje 2002/14, o toks nutylėjimas reikštų, kad valstybės narės, remdamosi savo išsaugota kompetencija, implicitiškai išsaugotų teisę priimti šias nuostatas tam, kad galėtų užtikrinti faktišką direktyvos nuostatų taikymą. Kaip bus nurodyta atsakyme, kurį siūlau pateikti dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrojo klausimo, taip yra Direktyvos 98/59 atveju.

53. Direktyvoje 2002/14 rastas sprendimas atitinka trečiąją alternatyvą, kurią pasiūlė Bendrijos teisės aktų leidėjas: nemanydamas, kad galima ar naudinga nustatyti „ribos taisykles“ arba „moduliacijos taisykles“ pačioje direktyvoje, jis aiškiai įpareigojo valstybes nares nustatyti šias priemones( ).

54. Neatsižvelgiant į Direktyvoje 2002/14 pasirinktą alternatyvą, aišku, kad logiškas tikslas, dėl kurio būtina priimti „ribos taisykles“ ir „moduliacijos taisykles“, yra paprastai, bet iš esmės užtikrinti faktišką minėtoje direktyvoje numatytų ribų taikymą ir taip įgyvendinti šią direktyvą.

55. Tačiau pripažinti valstybių narių kompetenciją nustatyti darbuotojų skaičiaus ribų taikymo metodus nereiškia leisti joms, kaip nurodo Prancūzijos vyriausybė, nustatyti darbuotojus, galinčius patekti į darbuotojų skaičiaus ribų apskaičiavimo „bazę“, neįskaičiuojant į ją ištisos šių darbuotojų kategorijos.

56. Mano nuomone, iš to išplaukia, kad Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa neturi būti aiškinama kaip leidžianti valstybei narei netaikyti direktyvos nuostatų, neįskaičiuojant ištisos darbuotojų kategorijos, kai atliekamas į padalinių, kuriems taikoma Direktyva 2002/14, įdarbintų darbuotojų apskaičiavimas, taikant šioje direktyvoje numatytą 20 darbuotojų ribą.

57. Toks aiškinimas taikytinas a fortiori, kai, pavyzdžiui, pagal pagrindinėje byloje ginčijamą teisės aktą kriterijus, kuriuo remiantis minėti darbuotojai neįskaičiuojami, grindžiamas veiksniu, visiškai nesusijusiu su realiu atitinkamo padalinio dydžiu.

58. Aišku, tai nereiškia, kad valstybė narė gali leisti neįskaičiuoti darbuotojų Direktyvos 2002/14 prasme − t. y. darbuotojų, kuriuos gina nacionalinė teisė – apskaičiuodama padalinio darbuotojus pagal kriterijų, susijusį su padalinyje išdirbtu laikotarpiu. Iš tikrųjų, taip pat ir šiuo atveju, taikytinas principas, pagal kurį taikant Direktyvą 2002/14 ir apskaičiuojant įdarbintus darbuotojus reikia atsižvelgti į visus darbuotojus Direktyvos 2002/14 prasme.

59. Tačiau nuoroda į realų padalinio dydį paaiškina, kodėl darbuotojų „moduliacijos taisyklė“, ypač atsižvelgiant į nagrinėjamame padalinyje išdirbtą laiką, gali būti laikoma patenkančia į Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos taikymo sritį. Iš tikrųjų nesant tokios moduliacijos taisyklės kiekvienas darbuotojas, neatsižvelgiant į padalinyje išdirbtą laiką, turėtų būti skaičiuojamas kaip vienas subjektas, nustatant, ar neviršyta minėtoje direktyvoje nustatyta 20 darbuotojų riba. Tačiau tokios situacijos pasekmė galėtų būti tokia, kad padalinys, kuris yra realiai didesnis negu toje pačioje direktyvoje numatyta riba, turėtų nustatyti direktyvoje numatytas darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sąlygas. Nepažeisdama valstybėms narėms paliktos galimybės nustatyti palankesnes priemones darbuotojams, valstybių narių teisė nustatyti „moduliacijos taisykles“ atitinka Direktyvos 2002/14 19 konstatuojamojoje dalyje nurodytą tikslą, pagal kurį šiame akte numatytomis ribomis siekiama išvengti visų apribojimų, galinčių varžyti mažųjų ir vidutinių įmonių plėtojimą. Taigi taip aiškinant Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą, reikia aiškiai pripažinti, kad valstybės narės turi kompetenciją nustatyti darbuotojų „moduliacijos taisykles“ atsižvelgiant į realų padalinio (arba įmonės) dydį. Taip pat pastebėtina, kad toks nagrinėjamos nuostatos aiškinimas leidžia nustatyti tariamai neproporcingą valstybės narės nustatytos darbuotojų „moduliacijos taisyklės“ pobūdį( ).

60. Trumpai nukrypus vis dėlto reikia pripažinti, kad toks teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuris nepriklauso nei „ribos taisyklių“ kategorijai, nei „moduliacijos taisyklių“ kategorijai ir nėra skirtas konkrečiai taikyti atitinkamą darbuotojų ribą, numatytą Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje, nepatenka į šio direktyvos straipsnio antrosios pastraipos taikymo sritį ir yra su ja nesuderinamas.

61. Šios išvados nepaneigia du pagrindiniai Prancūzijos vyriausybės argumentai, pagal kuriuos, viena vertus, Prancūzijos teisės aktų leidėjo siekiamas tikslas skatinti mažas ir vidutines įmones, sumažinant jų pareigas įdarbinti asmenis iki 26 metų, yra suderinamas su Direktyvos 2002/14 tikslu, o kita vertus, konkrečios situacijos, kai taikant Nutarties Nr. 2005‑892 1 straipsnį iš darbuotojų gali būti atimtos minėtos direktyvos suteikiamos teisės, yra retos.

62. Kalbant apie pirmąjį argumentą bei turint omenyje, kad Prancūzijos vyriausybės nurodytas tikslas iš esmės yra kova su asmenų iki 26 metų nedarbu, reikia nurodyti, kad nors Direktyva 2002/14 neprieštarauja šiam kilniam tikslui, valstybė narė privalo laikytis visų šio akto nuostatų.

63. Kadangi Prancūzijos vyriausybės nurodytas tikslas − mažinti mažoms ir vidutinėms įmonėms tenkančias pareigas, reikia pažymėti, kad šio nurodyto tikslo taip pat siekiama nustatant Direktyvoje 2002/14 numatytą ribą: tai aiškiai nurodoma Direktyvos 2002/14 19 konstatuojamojoje dalyje, kur pažymima, kad Direktyvos 2002/14 sukurtos bendros sistemos „tikslas yra išvengti visų administracinių, finansinių ar teisinių apribojimų, galinčių varžyti mažųjų ir vidutinių įmonių kūrimą ir plėtojimą“, ir kad siekiant šio tikslo „pagal valstybių narių pasirinkimą ši direktyva turėtų būti taikoma tik įmonėms, turinčioms mažiausiai 50 darbuotojų, arba padaliniams, kuriuose dirba mažiausiai dvidešimt darbuotojų“. Be to, reikia pastebėti, kad Nutartis Nr. 2005‑892 taikoma ne tik mažoms ir vidutinėms įmonėms, bet visiems Prancūzijoje esantiems padaliniams. Dar daugiau, tai, kad Prancūzijoje, kaip per posėdį nurodė Prancūzijos vyriausybė, įmonėms nustatyta daug pareigų, pvz., mokėti didesnes įmokas arba priimti vidaus darbo taisykles, susijusių su tuo, ar viršijamos darbuotojų skaičiaus ribos, yra tik nacionalinės teisės nuostatų taikymo pasekmė ir bet kuriuo atveju neatleidžia valstybės narės nuo pareigos laikytis visų Direktyvos 2002/14 nuostatų.

64. Dėl kito argumento aš pirmiausia manau, kad objektyvus teisės normos aiškinimas yra nesuderinamas su Prancūzijos vyriausybės siūlomais hipotetiniais argumentais.

65. Toliau reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2002/14 11 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo imtis „visų būtinų veiksmų, leidžiančių joms visuomet garantuoti, kad bus pasiekti šioje direktyvoje nustatyti rezultatai“. Tačiau net darant prielaidą, kaip teigia Prancūzijos vyriausybė, kad taikant Nutartį Nr. 2005‑892 minėtoje direktyvoje numatytų minimalių reikalavimų informuoti darbuotojus ir konsultuotis su jais gali būti nesilaikoma tik konkrečiai numatytais atvejais( ), tai nepaneigia išvados, kad Prancūzija, neįskaičiuodama į padalinio darbuotojų skaičių darbuotojų iki 26 metų kategorijos, negali visiškai, nebent tik laikinai, garantuoti, kad visi Prancūzijos teritorijoje esantys padaliniai, patenkantys į Direktyvos 2002/14 taikymo sritį, gali užtikrinti įdarbintų darbuotojų informavimą ir konsultavimąsi su jais.

66. Galiausiai, jei Prancūzijos vyriausybės aiškinimui būtų pritarta, valstybės narės galėtų panorėti, pavyzdžiui, rytoj neįskaičiuoti į įmonės darbuotojų skaičių įvairių darbuotojų kategorijų: ne visą darbo dieną dirbančių, vyresnių kaip 50 metų arba neįgalių darbuotojų. Akivaizdu, kad galimybė valstybėms narėms kumuliatyviai neįskaičiuoti ištisų darbuotojų kategorijų galutinai drastiškai sumažintų situacijas, kuriose į Direktyvos 2002/14 taikymo sritį patenkantys įmonės ir padaliniai turėtų įgyvendinti šioje direktyvoje numatytą darbuotojų teisę į informaciją ir konsultavimąsi su jais, ir sudarytų grėsmę vienodam šio dokumento nuostatų taikymui Bendrijoje.

67. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau neigiamai atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą, t. y. kad, atsižvelgiant į Direktyvos 2002/14 tikslą, nuoroda į valstybių narių pareigą nustatyti įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribų apskaičiavimo metodą pagal Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą neturi būti aiškinama kaip leidžianti šioms valstybėms laikinai neįskaičiuoti tam tikrų darbuotojų kategorijų taikant šias ribas.

B – Dėl antrojo prejudicinio klausimo

68. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo nurodyti, ar Direktyva 98/59 leidžia nacionalines priemones, pagal kurias kai kurie padaliniai, kur paprastai dirba daugiau kaip 20 darbuotojų, atleidžiami, net jei ir laikinai, nuo pareigos sukurti darbuotojų atstovavimo instituciją dėl darbuotojų skaičiaus apskaičiavimo taisyklių, leidžiančių neatsižvelgti į tam tikras darbuotojų kategorijas taikant tokį atstovavimą reguliuojančias nuostatas, ir kuria dalimi.

69. Direktyva 98/59 pakartoja 1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyvą 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo( ) su pakeitimais.

70. Pagrindinis Direktyvos 98/59 tikslas yra visiems Bendrijoje dirbantiems darbuotojams bendromis normomis, nustatančiomis konsultavimosi su darbuotojais ir kolektyvinio atleidimo iš darbo procedūras, užtikrinti, kad darbdavys, numatęs kolektyvinį atleidimą iš darbo, tinkamu laiku informuotų darbuotojų atstovus( ) ir konsultuotųsi su jais. Tačiau šios darbdavio pareigos taikymo sritis asmenų atžvilgiu yra apribojama padaliniais, kurie atitinka Direktyvoje 98/59 nustatytas ribas( ). Šios ribos apibrėžia, viena vertus, padalinių darbuotojų skaičių, t. y. padalinių, kuriuose dirba ne mažiau kaip 20 darbuotojų, o kita vertus, šiuose padaliniuose ketinamų kolektyviai atleisti atitinkamų darbuotojų skaičių pagal Direktyvos 98/59 1 straipsnį. Jeigu, priešingai negu tvirtina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ši nereikalauja bent tiesiogiai ir formaliai sukurti darbuotojams atstovaujančios institucijos, ji vis dėlto nustato kaip išankstinę darbuotojų atstovų informavimo ir konsultavimosi su jais sąlygą kolektyvinio atleidimo atveju, jog valstybės narės imtųsi reikalingų priemonių tam, kad užtikrintų šių atstovų paskyrimą.

71. Iš šalių pastabų šioje byloje išplaukia, kad Nutartis Nr. 2005‑892 neturi įtakos darbuotojų, kuriuos numatyta atleisti, apskaičiavimui. Kaip jau pažymėjau, šioje nutartyje taip pat nurodoma, kad personalui atstovaujanti institucija arba personalo atstovui jau suteiktas įgaliojimas negali būti panaikinti.

72. Tačiau, kaip jau nurodžiau savo pastabose dėl pirmojo Conseil d’État pateikto klausimo, Nutartis Nr.º 2005‑892 vis dėlto turi įtakos padalinių darbuotojų apskaičiavimui tuo, kad pagal ją apskaičiuojant laikinai neatsižvelgiama į darbuotojus iki 26 metų.

73. Nors Prancūzijos darbo kodekso L.321‑1 ir paskesniuose straipsniuose numatyta, kad planuojant atleisti iš darbo dėl ekonominių priežasčių reikia konsultuotis su darbuotojais, jeigu įmonėje dirba daugiau kaip 10 darbuotojų( ), vis dėlto tai nepaneigia išvados, kad dėl Nutarties Nr.º 2005‑892 iš darbuotojų gali būti atimtos Direktyvoje 98/59 numatytos teisės, jeigu atitinkamame padalinyje dirba daugiau kaip 20 darbuotojų – ir viršijama minėtoje direktyvoje numatyta 20 darbuotojų riba, neatsižvelgiant į šių darbuotojų amžių, – tačiau mažiau kaip 11 darbuotojų iki 26 metų, taikant Prancūzijos darbo kodekse ir Nutartyje Nr. 2005‑892 numatytas normas.

74. Iš tikrųjų šiuo atveju, jei atitinkamas padalinys būtų atleidžiamas nuo pareigos paskirti personalo atstovus, nebūtų jokio darbuotojo atstovo, kurį reikėtų informuoti arba su kuriuo reikėtų konsultuotis iki numatyto kolektyvinio darbuotojų atleidimo, o tai prieštarautų Direktyva 98/59 suteikiamai darbuotojų apsaugai.

75. Pažymėtina, kad, priešingai nei Direktyvoje 2002/14, Direktyvoje 98/59 nėra jokios darbuotojų sąvokos apibrėžties ir nėra nuostatos, panašios į Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos nuostatą.

76. Savo rašytinėse pastabose ir per posėdį šalys diskutavo klausimu, ar Direktyvos 2002/14, nustatančios, primenu, bendrą darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistemą, nuostatomis buvo siekiama patikslinti Direktyvos 98/59 nuostatas ir net užpildyti galimas jos spragas, pavyzdžiui, apibrėžti darbuotojo sąvoką ir pagal analogiją taikyti Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą.

77. Ieškovės pagrindinėje byloje ir Prancūzijos vyriausybė mano, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai.

78. Per posėdį Komisija aiškiai prieštaravo dėl kitų šalių šioje byloje siūlomo (direktyvos taikymo srities) išplėtimo. Be kita ko, ji nurodė, kad abi nagrinėjamos direktyvos turi skirtingus teisinius pagrindus, t. y. Direktyva 98/59 grindžiama buvusiu EB sutarties 100 straipsniu (dabar − EB 94 straipsnis), paliekančiu valstybėms narėms gerokai mažesnę diskreciją negu Direktyvos 2002/14, kurios teisinis pagrindas yra EB 137 straipsnio 2 dalis, nuostatos. Komisija taip pat pažymėjo, kad chronologinės tvarkos motyvai, susiję su kiekvienos iš šių direktyvų savarankiška taikymo sritimi, nurodyta Direktyvos 2002/14 9 straipsniyje, taip pat prieštarauja kitų šalių šioje byloje siūlomam požiūriui.

79. Nors Direktyvos 2002/14 9 straipsniu grindžiamas argumentas nėra įtikinantis, nes ši nuostata nustato tik Direktyvos 2002/14 ryšį su Direktyvos 98/59 2 straipsniu, o ne su kitomis pastarosios direktyvos nuostatomis, atvirkščiai, negaliu nekreipti dėmesio į kitus Komisijos prieštaravimus vien dėlto to, kad yra tam tikras pavojus ketinime automatiškai aiškinti vieno akto nuostatas atsižvelgiant į kitą aktą, priimtą beveik po ketverių metų.

80. Ieškovų pagrindinėje byloje ir Prancūzijos vyriausybės siūlomo sprendimo keblumas ir sudėtingumas pasireiškia lyginant „padalinio“ sąvokas, vartojamas Direktyvoje 98/59 ir Direktyvoje 2002/14. Kadangi šios sąvokos apibrėžties nėra Direktyvos 98/59 tekste, Teisingumo Teismas minėtame sprendime Rockfon nurodė, kad „padalinys“ pagal šią direktyvą negali būti apibrėžtas darant nuorodą į valstybių narių teisės aktus ir, atsižvelgiant į aplinkybes, turi būti aiškinamas kaip subjektas, kur dirba atleidžiami asmenys, neatsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamas subjektas turi administraciją, kuri gali savarankiškai įvykdyti kolektyvinį atleidimą iš darbo( ). Atvirkščiai, pastebėtina, kad Direktyvos 2002/14 2 straipsnio b punkte nustatant, jog „padalinys“ tai <...> nacionalinės teisės aktais ir nusistovėjusia tvarka apibrėžtas verslo padalinys, kur vykdoma nuolatinė ekonominė veikla, naudojant žmogiškuosius ir materialinius išteklius“, pasirinkta kita šios sąvokos apibrėžtis, daranti aiškią nuorodą į valstybių narių įstatymus ir tvarką.

81. Aišku, šis pavyzdys nereiškia, kad pagal Direktyvą 98/59 neįmanoma apibrėžti „darbuotojo“ sąvokos analogiškai sąvokai, apibrėžtai Direktyvoje 2002/14. Be to, kalbant apie Direktyvoje 98/59 numatytą 20 darbuotojų ribą, nepaisant to, kad šiame dokumente nėra atitinkamos nuostatos, valstybės narės, siekdamos faktiškai įgyvendinti Direktyvą 98/59, privalėjo nustatyti tokias „ribos taisykles“ ir „moduliacijos taisykles“, kurios numatytos Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje.

82. Vis dėlto Direktyvoje 2002/14 numatytos sąvokos neturi būti taikomos Direktyvai 98/59, ypač kai nėra aiškių įrodymų, kad toks buvo Direktyvos 2002/14 autorių ketinimas.

83. Be to, dar pragmatiškiau manau, kad Teisingumo Teismas gali puikiai atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateiktą klausimą neišreikšdamas nuomonės dėl šalių ginčo, susijusio su Direktyvos 2002/14 ir Direktyvos 98/59 ryšiu.

84. Iš tikrųjų, net manant, kad Direktyvos 2002/14 numatyta „darbuotojo“ sąvoka ir 3 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos sakinys taikytini ir Direktyvai 98/59, taip, kaip aš čia siūlau jas aiškinti, toks taikymas visiškai nepakeistų atsakymo, kurį reikia pateikti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą.

85. Šiuo atveju ir tada, kai atsisakoma aiškinti Direktyvą 98/59 atsižvelgiant į Direktyvą 2002/14, toks teisės aktas, koks nurodytas pagrindinėje byloje, mano nuomone, prieštarauja Direktyvai 98/59. Iš tikrųjų neatsižvelgdamas į ištisą darbuotojų kategoriją apskaičiuojant 20 darbuotojų ribą toks teisės aktas leidžia tam tikriems padaliniams neįgyvendinti Direktyvoje 98/59 numatytos pareigos laikytis darbuotojus apsaugančių procedūrų. Taigi toks teisės aktas gali atimti iš darbuotojų grupių teisę būti informuotiems ir išklausytiems, kurią jie paprastai turi pagal šį aktą( ), net jei Direktyva 98/59 nenumato jokios išimties, kuria remdamosi valstybės narės galėtų pažeisti joje garantuojamą pareigą informuoti darbuotojų atstovus ir konsultuotis su jais( ).

VI – Išvada

86. Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Conseil d’État šioje byloje pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:

„1. Atsižvelgiant į 2002 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/14/EB dėl bendros darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistemos sukūrimo Europos bendrijoje tikslą, nuoroda į valstybių narių pareigą nustatyti įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribų apskaičiavimo metodą pagal Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą neturi būti aiškinama kaip leidžianti šioms valstybėms taikant šias ribas laikinai neatsižvelgti į tam tikras darbuotojų kategorijas.

2. 1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyva 98/59/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo turi būti aiškinama kaip draudžianti nacionalinę priemonę, pagal kurią kai kurie padaliniai, kur paprastai dirba daugiau kaip 20 darbuotojų, atleidžiami, net jei ir laikinai, nuo pareigos sukurti darbuotojų atstovavimo instituciją dėl to, kad darbuotojų skaičiaus apskaičiavimo taisyklės leidžia neatsižvelgti į tam tikras darbuotojų kategorijas, taikant tokį atstovavimą reguliuojančias nuostatas“.