GENERALINĖS ADVOKATĖS

ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,

pateikta 2016 m. gruodžio 21 d. ( 1 )

Nuomonės pateikimo procedūra 2/15,

pradėta Europos Komisijos prašymu

„Prašymas pateikti nuomonę pagal SESV 218 straipsnio 11 dalį — Europos Sąjungos ir Singapūro Respublikos laisvosios prekybos susitarimo sudarymas — Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos pasiskirstymas“

Turinys

1. Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pateikti nuomonę pagal SESV 218 straipsnio 11 dalį dėl Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos pasiskirstymo sudarant numatytą Europos Sąjungos ir Singapūro Respublikos laisvosios prekybos susitarimą (toliau – ESSLPS) ( 2 ). ESSLPS tekste, dėl kurio derėjosi Komisija, numatyta, kad jis sudaromas tik kaip Europos Sąjungos ir Singapūro Respublikos (toliau – Singapūras) susitarimas, nedalyvaujant valstybėms narėms. Komisija Teisingumo Teismo prašo patarti, ar šis požiūris tinkamas.

2. Komisija tvirtina, kad Europos Sąjungai priklauso išimtinė kompetencija sudaryti ESSLPS. Jos teigimu, didelė to susitarimo dalis priskirtina Europos Sąjungos kompetencijai pagal SESV 207 straipsnį dėl bendros prekybos politikos ir ji yra išimtinė kompetencija (SESV 3 straipsnio 1 dalies e punktas), o Europos Sąjungos išimtinė kompetencija sudaryti kitas susitarimo dalis grindžiama teisėkūros procedūra priimtu aktu, kuriuo jai suteikiami tokie įgaliojimai (pirmasis pagrindas pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį), arba tuo, kad ESSLPS sudarymas gali daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį (trečiasis pagrindas pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį). Europos Parlamentas iš esmės pritaria Komisijai. Visos kitos pastabas pateikusios šalys tvirtina, kad Europos Sąjunga negali pati sudaryti to susitarimo, nes tam tikros ESSLPS dalys priskirtinos Europos Sąjungos ir valstybių narių pasidalijamosios kompetencijos sričiai ir net išimtinei valstybių narių kompetencijai. Vadinasi, valstybės narės taip pat turi būti ESSLPS šalys.

3. ESSLPS yra vienas iš naujosios kartos prekybos ir investicijų susitarimų, dėl kurių Europos Sąjunga derėjosi arba derasi su prekybos partnerėmis iš kitų pasaulio regionų. Susitarimas nėra homogeninis: juo neaprėpiama kuri nors viena sritis ar dalykas ir nesiekiama vienintelio tikslo. Juo pirmiausia siekiama liberalizuoti prekybą ir investicijas ir užtikrinami tam tikri apsaugos standartai, kad būtų suderinti ekonominiai ir neekonominiai tikslai. ESSLPS, pagrįstu galiojančiomis Pasaulio prekybos organizacijos (toliau – PPO) susitarimuose ( 3 ) įtvirtintomis taisyklėmis, tos taisyklės taip pat išplečiamos ir apimami dalykai, kurie (dar) nėra įtraukti į tuos susitarimus.

4. Siekiant nustatyti, ar Europos Sąjunga gali sudaryti ESSLPS nedalyvaujant valstybėms narėms, pirma būtina aiškiai suprasti, kokius dalykus susitarimas apima ir kokių tikslų juo siekiama ( 4 ). Tai bus pagrindas taikyti įvairias Sutarties taisykles dėl kompetencijos priskyrimo Europos Sąjungai ir tos kompetencijos pobūdžio. Tam reikėtų taikyti taisykles, išdėstytas SESV 3 straipsnio 1 dalyje (dėl aiškios išimtinės kompetencijos), prieš taikant taisykles, nustatytas SESV 3 straipsnio 2 dalyje (dėl numanomos išimtinės kompetencijos ( 5 )) ir, jei reikėtų, SESV 4 straipsnyje (dėl pasidalijamosios kompetencijos).

ESSLPS

5. 2006 m. gruodžio mėn. Komisija rekomendavo Europos Sąjungos Tarybai suteikti jai įgaliojimus Europos bendrijos ir valstybių narių vardu derėtis dėl laisvosios prekybos susitarimo su Pietryčių Azijos valstybių asociacijos (toliau – ASEAN) šalimis. 2007 m. balandžio mėn. Taryba įgaliojo Komisiją pradėti derybas. Derybos dėl regioninio lygmens susitarimo vyko sunkiai ir buvo sustabdytos. Komisija pasiūlė siekti dvišalių laisvosios prekybos susitarimų su atitinkamomis ASEAN šalimis ir pradėti nuo Singapūro. 2009 m. gruodžio mėn., remdamasi derybų nurodymais, kuriuos parengė deryboms su ASEAN, Taryba įgaliojo Komisiją derėtis dėl prekybos susitarimo su Singapūru. Derybos prasidėjo 2010 m. kovo mėn. 2011 m. rugsėjo mėn. Taryba iš dalies pakeitė derybų nurodymus, kad į aprėptinų temų sąrašą būtų įtrauktos investicijos. Kartu Taryba konstatavo, jog tai daroma siekiant, kad į investicijoms skirtą susitarimo skyrių įeitų pasidalijamosios kompetencijos sritys, kaip antai portfelinės investicijos ( 6 ), ginčų sprendimas ir nuosavybė ir ekspropriacija.

6. 2013 m. rugsėjo 20 d. Europos Sąjunga (atstovaujama Komisijos) ir Singapūras parafavo ESSLPS tekstą (t. y. patvirtino jį kaip galutinį), išskyrus investicijoms skirtą skyrių. Tą pačią dieną tekstas buvo viešai paskelbtas.

7. Kai paaiškėjo, kad tame tekste buvo numatyta, jog Europos Sąjunga pasirašys ir sudarys ESSLPS nedalyvaujant valstybėms narėms, 2014 m. vasario mėn. Prekybos politikos komitetas (komitetas, kurį Taryba paskyrė pagal SESV 207 straipsnio 3 dalį) perdavė klausimą svarstyti Nuolatinių atstovų komitetui (toliau – COREPER). Prekybos politikos komitetas pasiūlė COREPER patvirtinti ESSLPS pasirašymo ir sudarymo procedūrą ir paprašė, kad jis paragintų Komisiją, kaip derybininkę Europos Sąjungos ir valstybių narių vardu, pritaikyti tekstą prie mišraus tokio susitarimo pobūdžio. COREPER pažymėjo, jog delegacijos aiškiai sutaria, kad ESSLPS turėtų būti pasirašytas ir sudarytas kaip mišrus susitarimas, t. y. kad jo šalys turėtų būti ir Europos Sąjunga, ir valstybės narės.

8. Derybos dėl investicijų skyriaus buvo užbaigtos 2014 m. spalio mėn. 2015 m. birželio mėn. Komisija išsiuntė Prekybos politikos komitetui konsoliduotą investicijų skyriaus tekstą ir pažymėjo, kad dabar parafuotas visas susitarimas.

9. ESSLPS sudaro preambulė, 17 skyrių, protokolas ir penki memorandumai.

10. Pirmame skyriuje („Tikslai ir bendrosios terminų apibrėžtys“) nustatyta, kad ESSLPS siekiama sukurti laisvosios prekybos erdvę, suderinamą su 1994 m. GATT XXIV straipsniu ( 7 ) ir GATS V straipsniu ( 8 ), ir liberalizuoti ir lengvinti šalių tarpusavio prekybą ir investicijas pagal ESSLPS.

11. Antrame skyriuje („Nacionalinis režimas ir patekimas į prekių rinką“) pirmiausia dar kartą patvirtinama šalių pareiga taikyti nacionalinį režimą ( 9 ) pagal 1994 m. GATT III straipsnį (kuris pagal tą skyrių įtraukiamas į ESSLPS). Jame taip pat nustatytos pareigos, susijusios su netarifinėmis priemonėmis. Yra nuostatų dėl informacijos teikimo ir dalijimosi ja, pranešimų, užklausų ir aprėpiamų priemonių administravimo.

12. Trečiame skyriuje („Prekybos teisių gynimo priemonės“) nustatytos pareigos, susijusios su antidempingo ir kompensacinėmis priemonėmis ir dviejų rūšių apsaugos priemonėmis (globaliomis apsaugos priemonėmis ir dvišalėmis apsaugos priemonėmis).

13. Ketvirto skyriaus („Techninės prekybos kliūtys“) tikslas yra lengvinti šalių tarpusavio prekybą prekėmis ir didinti jos apimtį sukuriant sistemą į TPK susitarimo (kuris yra ESSLPS dalis) taikymo sritį patenkančioms nereikalingoms prekybos kliūtims išvengti, nustatyti ir šalinti.

14. Penktu skyriumi („Sanitarinės ir fitosanitarinės priemonės“) siekiama a) atitinkamose šalių teritorijose saugoti žmonių, gyvūnų ir augalų gyvybę ir sveikatą, kartu lengvinant šalių tarpusavio prekybą sanitarinių ir fitosanitarinių priemonių (toliau – SFP priemonės) srityje; b) bendradarbiauti dėl tolesnio Sanitarinių ir fitosanitarinių priemonių sutarties (toliau – SFP sutartis) įgyvendinimo; c) numatyti priemones ryšiams, bendradarbiavimui ir klausimų, susijusių su šalių tarpusavio prekybai įtakos turinčių SFP priemonių įgyvendinimu, sprendimui gerinti.

15. Šeštame skyriuje („Muitinė ir prekybos lengvinimas“) pripažįstama muitinės ir prekybos lengvinimo klausimų svarba kintančioje pasaulinės prekybos aplinkoje ir susitariama stiprinti bendradarbiavimą šioje srityje. Nustatyti principai, kuriais turi būti grindžiamos šalių muitų nuostatos ir procedūros.

16. Septintu skyriumi („Netarifinės prekybos kliūtys ir investicijos į atsinaujinančiosios energijos gamybą“) siekiama skatinti, plėtoti ir didinti energijos gamybą iš atsinaujinančiųjų ir tvarių neiškastinių išteklių (toliau – ekologiška energija), visų pirma lengvinant prekybą ir investicijas. Tas skyrius taikomas priemonėms, galinčioms daryti poveikį šalių tarpusavio prekybai ir investicijoms, susijusioms su ekologiškos energijos gamyba, bet ne produktams, iš kurių energija gaunama.

17. Aštuntame skyriuje („Paslaugos, įsisteigimas ir elektroninė prekyba“) šalys dar kartą patvirtina savo įsipareigojimus pagal PPO steigimo sutartį ( 10 ). Tame skyriuje nustatytos būtinosios sąlygos dėl laipsniško tarpusavio prekybos paslaugomis, t. y. tarpvalstybinio paslaugų teikimo iš vienos šalies teritorijos į kitos šalies teritoriją ir vienos šalies teritorijoje kitos šalies paslaugos vartotojui, liberalizavimo, įsisteigimo ir laikino fizinių asmenų atvykimo verslo tikslais. Elektroninei prekybai skirtos atskiros nuostatos. Taip pat yra nuostatų dėl nacionalinio reglamentavimo, kompiuterių paslaugų, pašto paslaugų, telekomunikacijų paslaugų, finansinių paslaugų ir tarptautinio jūrų transporto paslaugų.

18. Devintą skyrių („Investicijos“) sudaro dvi dalys.

19. A skirsnyje išdėstytos esminės nuostatos dėl investicijų apsaugos. Tame skyriuje „investicija“ – tai „bet koks turtas, kuriam būdingi investicijos bruožai, įskaitant tokius bruožus kaip įsipareigojimas skirti kapitalo ar kitų išteklių, tikėjimasis gauti naudos ar pelno, rizikos prisiėmimas ar tam tikra trukmė“. Pagrindiniai reikalavimai susiję su nacionaliniu režimu, nešališku ir teisingu režimu, visiška apsauga ir saugumu ir kompensacijomis patyrus nuostolių kitos šalies teritorijoje dėl karo ar kito ginkluoto konflikto, revoliucijos, nepaprastosios padėties, sukilimo, maišto ar riaušių. A skirsnyje taip pat numatyta, kad nė viena iš šalių tiesiogiai ar netiesiogiai nenacionalizuoja ir neeksproprijuoja kitos šalies investuotojų, kuriems taikomas šis skirsnis, investicijų ir tokioms investicijoms netaiko priemonių, kurių poveikis lygiavertis nacionalizacijai ar ekspropriacijai, išskyrus atvejus, kai tenkinamos tam tikros sąlygos. Be to, kiekviena šalis turi leisti daryti bet kokius pervedimus, susijusius su investicija, kuriai taikomas devintas skyrius, laisvai konvertuojama valiuta be apribojimų ar delsimo. ESSLPS įsigaliojus, 9-D priede išvardyti dvišaliai Sąjungos valstybių narių ir Singapūro susitarimai nustoja galioti ir pakeičiami ESSLPS, kuris laikomas viršesniu.

20. B skirsniu įsteigiamas investuotojų ir valstybės ginčų sprendimo (ISDS) mechanizmas. Tas mechanizmas, kuris gali būti susijęs su arbitražu, taikomas vienos šalies ieškovo ir kitos šalies ginčams dėl režimo (įskaitant neveikimą), kuriuo, kaip įtariama, pažeidžiamos A skirsnio nuostatos ir dėl to ieškovas arba vietoje įsteigta jo bendrovė patiria nuostolių ar žalos. Atskira nuostata nustatyta, kad iš principo nė viena iš šalių nesuteikia diplomatinės apsaugos ir nepateikia tarptautinio reikalavimo dėl ginčo, kurį vienas iš jos investuotojų ir kita šalis sutiko pateikti arba pateikė arbitražui pagal devinto skyriaus B skirsnį.

21. Dešimtas skyrius („Viešieji pirkimai“) taikomas bet kokioms priemonėms, susijusioms su susitarime numatytais pirkimais, t. y. kai pirkimą vykdo į sąrašą įtraukta organizacija, o jo vertė viršija nustatytą ribą. skyriuje nustatyti patekimo į rinką ir kiti reikalavimai.

22. Vienuoliktame skyriuje („Intelektinė nuosavybė“) nustatytos teisės ir pareigos, susijusios su septyniomis intelektinės nuosavybės teisių kategorijomis, kurioms taikoma ir TRIPS sutartis, ir viena kategorija, kuriai ta sutartis netaikoma, t. y. augalų veislių nuosavybės teisėmis. To skyriaus struktūra atitinka TRIPS sutarties struktūrą: kiekvienas poskirsnis skirtas intelektinės nuosavybės teisei, įtrauktai į ESSLPS, ir kartu aprėpia teises ir pareigas, nustatytas kituose daugiašaliuose susitarimuose (kai kurie iš jų yra TRIPS sutarties dalis, kai kurie – ne).

23. Dvyliktame skyriuje („Konkurencija ir susiję klausimai“) pabrėžiama laisvos ir neiškreiptos konkurencijos svarba šalių prekybos santykiuose. Jame nustatyti principai, susiję su antimonopoline ir susijungimų politika, valstybinėmis įmonėmis, įmonėmis, kurioms suteiktos specialiosios arba išimtinės teisės, ir valstybės monopolijomis ir subsidijomis.

24. Tryliktas skyrius („Prekyba ir tvarus vystymasis“) susijęs su šalių įsipareigojimu plėtoti ir skatinti tarptautinę prekybą ir dvišalius prekybos ir ekonomikos santykius taip, kad būtų prisidedama prie tvaraus vystymosi. Pagrindinės šalių pareigos – nustatyti savo aplinkos ir darbo apsaugos lygį ir atitinkamai priimti arba keisti susijusius teisės aktus ir politikos kryptis, remiantis tarptautiniu mastu pripažintuose aplinkosaugos ir darbo standartuose ar susitarimuose, kurių šalys jos yra, įtvirtintais principais. skyriuje taip pat nustatytos atskiros pareigos dėl prekybos mediena ir medienos produktais ir žuvies produktais, jame yra konkrečių nuostatų dėl ginčų sprendimo.

25. Keturioliktame skyriuje („Skaidrumas“) nustatytos pareigos, pagal kurias siekiama sukurti skaidrią ir numatomą reglamentavimo aplinką ekonominės veiklos vykdytojams, taip pat pateikti išaiškinimus ir nustatyti patobulintas skaidrumo, konsultacijų ir geresnio visuotinai taikomų priemonių administravimo sąlygas. Tos pareigos iš esmės taikomos kartu su konkretesnėmis taisyklėmis, įtvirtintomis kituose ESSLPS skyriuose.

26. Penkioliktame skyriuje („Ginčų sprendimas“) nustatytos bendrai taikytinos taisyklės, kuriomis siekiama vengti ginčytinų klausimų dėl ESSLPS aiškinimo ir taikymo ir spręsti tokius šalių klausimus siekiant, jei įmanoma, abipusiškai priimtino sprendimo. Tokioje ginčų sprendimo procedūroje numatyti keli etapai: prašymas surengti konsultacijas, arbitražo kolegijos sudarymas (prašymas ją sudaryti), tarpinės ataskaitos rengimas ir galutinio sprendimo priėmimas. Yra nuostatų, skirtų įgyvendinimo ir teisių gynimo priemonėms, kuriomis siekiama paskatinti reikalavimų laikymąsi.

27. Šešioliktame skyriuje („Tarpininkavimas“) nustatytas tarpininkavimo mechanizmas, kurio tikslas – padedant tarpininkui rasti abipusiškai priimtiną sprendimą laikantis išsamios ir greitos procedūros. Jei nenurodyta kitaip, jis taikomas bet kokiai į ESSLPS taikymo sritį patenkančiai priemonei, kuri daro neigiamą poveikį šalių tarpusavio prekybai ar investicijoms.

28. Septynioliktame skyriuje („Institucinės, bendrosios ir baigiamosios nuostatos“) pateikiamos trijų kategorijų nuostatos. Pirmosios kategorijos nuostatomis nustatyta institucinė struktūra, kurią sudaro įvairūs komitetai, kuriuose šalys posėdžiauja siekdamos prižiūrėti ir palengvinti ESSLPS įgyvendinimą ir taikymą. Antrosios kategorijos nuostatos susijusios su sprendimų priėmimu, ESSLPS pakeitimais, įsigaliojimu, tiesioginiu poveikiu, prisijungimu, teritoriniu taikymu, įvairiais priedais ir kitais dokumentais, kurie yra neatsiejama ESSLPS dalis, ir autentiškomis ESSLPS teksto redakcijomis. Trečioji kategorija skirta materialiniams klausimams, įskaitant apmokestinimą, einamąją sąskaitą ir kapitalo judėjimą, valstybinius fondus, apribojimus siekiant apsaugoti mokėjimų balansą ir su saugumu susijusias išimtis.

29. Be skyrių teksto, į ESSLPS įtrauktas protokolas dėl kilmės taisyklių, memorandumai, atitinkamai susiję su 17.6 straipsniu (mokesčiai), arbitrų atlygiu, papildomomis su muitais susijusiomis nuostatomis, įgaliotųjų ekonominių operacijų vykdytojų programų savitarpio pripažinimu ir Singapūrui būdingais ploto ar prieigos prie gamtos išteklių apribojimais.

30. Išsamesnė ESSLPS santrauka pateikta mano išvados priede. Priedo tikslas – ne apibendrinti kiekvieną ESSLPS aspektą, o pateikti pagrindinių šiai išvadai svarbių dalykų santrauką. Tiek prašymo aprašymą ir šalių pastabas, tiek mano parengtą to prašymo analizę reikėtų vertinti atsižvelgiant į tą priedą.

Sąjungos teisė

Europos Sąjungos sutartis

31. ESS 5 straipsnyje numatytas suteikimo principas, pagal kurį Sutartimis Europos Sąjungai nepriskirta kompetencija priklauso valstybėms narėms ( 11 ). ESS 5 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „<…> Sąjunga veikia tik neperžengdama ribų kompetencijos, kurią, siekiant Sutartyse nustatytų tikslų, jai šiose Sutartyse suteikė valstybės narės“, ir kad „Sutartimis Sąjungai nepriskirta kompetencija priklauso valstybėms narėms“.

32. ESS 21 straipsnio 2 dalyje nurodyti bendros politikos ir veiksmų nustatymo ir įgyvendinimo principai, kurių laikosi Europos Sąjunga, ir tikslai, kurių ji siekia. Tie patys principai ir tikslai taikomi plėtojant ir įgyvendinant Europos Sąjungos išorės veiksmus ir kitų jos politikos krypčių išorės aspektus (ESS 21 straipsnio 3 dalis). Tie tikslai, be kita ko, yra „skatint[i] visų šalių integraciją į pasaulio ekonomiką, įskaitant laipsnišką tarptautinės prekybos apribojimų panaikinimą“ (ESS 21 straipsnio 2 dalies e punktas), ir „prisidėt[i] prie tarptautinių priemonių, skirtų aplinkos kokybės išsaugojimui ir gerinimui bei pasaulio gamtos išteklių tausojančiam valdymui, siekiant užtikrinti tvarų vystymąsi, kūrimo“ (ESS 21 straipsnio 2 dalies f punktas).

Sutartis dėl Europos Sąjungos veikimo

33. SESV 2 straipsnyje pirmiausia numatyta: „1. Kai Sutartys konkrečioje srityje suteikia Sąjungai išimtinę kompetenciją, tik Sąjunga gali priimti teisiškai privalomus aktus, o valstybės narės pačios tai daryti gali tik Sąjungai įgaliojus arba jei to reikia Sąjungos aktams įgyvendinti. 2. Kai Sutartys konkrečioje srityje suteikia Sąjungai kompetenciją, kurią ji dalijasi su valstybėmis narėmis, Sąjunga ir valstybės narės gali toje srityje priimti teisiškai privalomus aktus. Valstybės narės naudojasi savo kompetencija tiek, kiek Sąjunga nepasinaudojo savo kompetencija[ ( 12 ) ]. Valstybės narės vėl naudojasi savo kompetencija tiek, kiek Sąjunga nusprendė nesinaudoti savo kompetencija. <…>“

34. Protokolo Nr. 25 ( 13 ) dėl kompetencijos pasidalijimo vieninteliame straipsnyje numatyta: „Remiantis [SESV] 2 straipsnio 2 dalimi dėl kompetencijos pasidalijimo, kai Sąjunga imasi veiksmų tam tikroje srityje, jos kompetencija apima tik tuos aspektus, kurie reglamentuojami atitinkamu Sąjungos teisės aktu, bet neapima visos srities.“

35. SESV 3 straipsnio 1 dalyje išvardytos sritys, kuriose Europos Sąjunga turi išimtinę kompetenciją: „a) muitų sąjung[a]; <…> d) pinigų politik[a] valstybėms narėms, kurių valiuta yra euro; e) bendr[a] prekybos politik[a].“

36. Pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį Sąjunga taip pat naudojasi išimtine kompetencija sudaryti tarptautinius susitarimus, „kai jų sudarymas yra numatytas Sąjungos teisėkūros procedūra priimtame akte [pirmasis pagrindas] arba yra būtinas, kad Sąjunga galėtų naudotis savo vidaus kompetencija [antrasis pagrindas], arba jei jų sudarymas gali daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį [trečiasis pagrindas]“.

37. SESV 4 straipsnis susijęs su pasidalijamąja kompetencija, jame numatyta: „1. Sąjunga dalijasi kompetencija su valstybėmis narėmis, kai Sutartys jai suteikia kompetenciją, nesusijusią su 3 ir 6 straipsniuose nurodytomis sritimis[ ( 14 ) ]. 2. Pasidalijamajai Sąjungos ir valstybių narių kompetencijai priskiriamos šios pagrindinės sritys: a) vidaus rinka; b) šioje Sutartyje apibrėžti socialinės politikos aspektai; <…> d) žemės ūkis ir žuvininkystė, išskyrus biologinių jūrų išteklių apsaugą; e) aplinkosauga; <…> g) transportas; <…> i) energetika; <…>“

38. Pagal SESV 9 straipsnį, kuriame išdėstytos bendrojo taikymo nuostatos, nustatydama ir įgyvendindama savo politikos kryptis ir veiksmus, Europos Sąjunga „atsižvelgia į reikalavimus, susijusius su didelio užimtumo skatinimu [ir] tinkamos socialinės apsaugos užtikrinimu <…>“.

39. Pagal SESV 11 straipsnį (kuriame taip pat išdėstytos bendrojo taikymo nuostatos) „nustatant ir įgyvendinant Sąjungos politikos ir veiklos kryptis, ypač siekiant skatinti tvarią plėtrą, turi būti atsižvelgiama į aplinkos apsaugos reikalavimus“.

40. SESV penktosios dalies I antraštinėje dalyje, kurią sudaro 205–207 straipsniai, išdėstytos bendrosios nuostatos dėl Europos Sąjungos išorės veiksmų.

41. SESV 206 straipsnyje nustatyta: „Pagal 28–32 straipsnius sukurdama muitų sąjungą, Sąjunga bendram labui prisideda prie darnaus pasaulio prekybos plėtojimo, laipsniško tarptautinės prekybos ir tiesioginių užsienio investicijų apribojimų panaikinimo bei muitų ir kitų kliūčių mažinimo.“

42. SESV 207 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Bendra prekybos politika grindžiama vienodais principais, ypač keičiant muitų normas, sudarant susitarimus dėl muitų tarifų ir prekybos, susijusius su prekyba prekėmis ir paslaugomis bei intelektinės nuosavybės komerciniais aspektais, tiesioginėmis užsienio investicijomis, liberalizavimo priemonių suvienodinimu, eksporto politika ir prekybos apsaugos priemonėmis, pavyzdžiui, taikytinomis dempingo ar subsidijų atveju. Bendra prekybos politika vykdoma vadovaujantis Sąjungos išorės veiksmų principais ir tikslais.“

43. SESV 207 straipsnio 5 dalis suformuluota taip: „Deryboms ir tarptautinių susitarimų sudarymui transporto srityje taikomos Trečiosios dalies VI antraštinės dalies [į kurią įeina nuostatos dėl bendros transporto politikos] ir 218 straipsnio nuostatos.“

44. SESV 207 straipsnio 6 dalyje nustatyta: „Naudojimasis šiuo straipsniu suteiktais įgaliojimais bendros prekybos politikos srityje neturi poveikio Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos atskyrimui ir nesudaro prielaidų valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatų suderinimui, kai tokio suderinimo nereikalaujama Sutartyse.“

45. SESV 216 straipsnyje nustatyta, kada Europos Sąjunga gali sudaryti tarptautinį susitarimą su viena ar keliomis trečiosiomis šalimis. Pagal SESV 216 straipsnio 1 dalį Sąjunga gali tai daryti, „kai tai yra numatyta Sutartyse [pirmasis pagrindas] arba kai susitarimo sudarymas yra būtinas norint Sąjungos politikos sričių ribose pasiekti vieną iš Sutartyse nurodytų tikslų [antrasis pagrindas], arba kai jį numato Sąjungos teisiškai privalomas aktas [trečiasis pagrindas], arba kai jis gali turėti poveikį bendroms taisyklėms ar keisti jų apimtį [ketvirtasis pagrindas]“. SESV 216 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad tokie susitarimai yra privalomi ES institucijoms ir valstybėms narėms.

46. SESV 218 straipsnyje numatytos procedūrinės taisyklės, pagal kurias, be kita ko, reglamentuojamos derybos dėl tarptautinių susitarimų, jų pasirašymas ir sudarymas: „1. Nepažeidžiant 207 straipsnyje nustatytų konkrečių nuostatų, derybos dėl susitarimų tarp Sąjungos ir trečiųjų šalių arba tarptautinių organizacijų vedamos ir jie sudaromi toliau išdėstyta tvarka. 2. Taryba leidžia pradėti derybas, priima derybinius nurodymus, leidžia pasirašyti ir sudaryti susitarimus. 3. <…> Komisija <…> teikia rekomendacijas Tarybai, o ši priima sprendimą, kuriuo įgalioja pradėti derybas <…> 4. Taryba gali duoti nurodymus derybininkui ir paskirti specialų komitetą, su kuriuo privaloma konsultuotis vedant derybas. 5. Taryba, remdamasi derybininko pasiūlymu, priima sprendimą, kuriuo įgaliojama pasirašyti susitarimą ir prireikus laikinai jį taikyti jam dar neįsigaliojus. 6. Taryba, remdamasi derybininko pasiūlymu, priima sprendimą dėl susitarimo sudarymo. <…> 11. Valstybė narė, Europos Parlamentas, Taryba ar Komisija gali gauti Teisingumo Teismo nuomonę dėl to, ar numatytas sudaryti susitarimas yra suderinamas su Sutarčių nuostatomis. Jei Teismo nuomonė yra neigiama, numatytas sudaryti susitarimas negali įsigalioti, jei jis nėra iš dalies keistas arba Sutartys nėra peržiūrėtos.“

Prašymas Teisingumo Teismui pateikti nuomonę

47. 2015 m. liepos 10 d. prašymu Komisija Teisingumo Teismo paprašė pateikti nuomonę pagal SESV 218 straipsnio 11 dalį šiuo klausimu: „Ar Europos Sąjunga turi reikiamą kompetenciją viena pasirašyti ir sudaryti [ESSLPS]? Būtent: — kurios susitarimo nuostatos priskiriamos Sąjungos išimtinei kompetencijai, — kurios susitarimo nuostatos priskiriamos Sąjungos pasidalijamajai kompetencijai ir — ar kuri nors susitarimo nuostata priskiriama valstybių narių išimtinei kompetencijai?“

48. Rašytines pastabas dėl Komisijos prašymo pateikė Taryba, Parlamentas ir visų valstybių narių, išskyrus Belgiją, Kroatiją, Estiją ir Švediją, vyriausybės. 2016 m. rugsėjo 12 ir 13 d. buvo surengtas teismo posėdis, kuriame dalyvavo Komisija, Taryba, Parlamentas ir Austrijos, Belgijos, Čekijos, Danijos, Suomijos, Prancūzijos, Vokietijos, Graikijos, Airijos, Italijos, Lietuvos, Nyderlandų, Lenkijos, Rumunijos, Slovėnijos ir Ispanijos vyriausybės.

Klausimai, kuriuos Komisija kelia prašyme pateikti nuomonę

49. Komisijos prašymas pateikti nuomonę akivaizdžiai priimtinas, nes ESSLPS dar nesudarytas, tad yra „numatytas“ sudaryti susitarimas, kaip tai suprantama pagal SESV 218 straipsnio 11 dalį. Iš esmės prašymas sudarytas iš dviejų dalių.

50. Pirmoji dalis susijusi su klausimu, ar Europos Sąjunga gali pasirašyti ir sudaryti ESSLPS viena, t. y. nedalyvaujant valstybėms narėms.

51. Antrojoje dalyje keliamas klausimas, kurios ESSLPS nuostatos priskiriamos išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai, pasidalijamajai Europos Sąjungos kompetencijai ir išimtinei valstybių narių kompetencijai.

52. Jeigu Teisingumo Teismo atsakymas į pirmąją prašymo dalį būtų teigiamas, nes visas ESSLPS priklauso išimtinei Europos Sąjungos išorės kompetencijai (pagal SESV 3 straipsnio 1 dalį arba pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį), antrosios dalies galima nenagrinėti. Tokiu atveju ESSLPS turi sudaryti pati Europos Sąjunga.

53. Jeigu Europos Sąjunga neturi išimtinės kompetencijos dėl viso ESSLPS, padėtis tampa sudėtingesnė. Jeigu su ESSLPS susijusi kompetencija yra iš dalies išimtinė Europos Sąjungos kompetencija (pagal SESV 3 straipsnį) ir iš dalies pasidalijamoji (pagal SESV 4 straipsnį), kas gali (arba turėtų) pasirašyti tą susitarimą ( 15 )?

54. Šiame etape būtinai turiu paaiškinti, kaip, mano nuomone, tarpusavyje susijusios vidaus ir išorės kompetencijos sistemos.

55. SESV 2–4 straipsniai turi būti vertinami atsižvelgiant į ESS 4 ir 5 straipsnius. Juos vertinant taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad jie yra pačioje SESV pradžioje (pirmoji dalis „Principai“; I antraštinė dalis „Sąjungos kompetencijos kategorijos ir sritys“), ir į tai, kas buvo išdėstyta ankstesnėse Sutarčių redakcijose.

56. Šiuo atveju svarbu prisiminti redakcijas po Mastrichto (1992 m.), Amsterdamo (1997 m.) ir Nicos (2001 m.) sutarčių, kurios virto SESV. Pirmiausia EB sutarties su pakeitimais, padarytais Mastrichte sudaryta Europos Sąjungos sutartimi, 3b straipsnyje (vėliau – EB 5 straipsnis (Amsterdamo ir vėliau Nicos sutartyje)), sudarytame iš trijų dalių, buvo pateikta kompetencijos analizė, kurioje buvo vienas po kito išdėstyti suteikimo, subsidiarumo ir proporcingumo principai ( 16 ). Tačiau per tą laikotarpį nebuvo išsamaus kompetencijos sričių sąrašo. Toks sąrašas būtų buvęs įtvirtintas nepavykusioje Sutartyje dėl Konstitucijos Europai, o dabartinių SESV 2, 3 ir 4 straipsnių turinys ir svarbiausios sudedamosios dalys buvo daugiau ar mažiau tiesiogiai perimtos iš konstitucijos projekto ir įtrauktos į Lisabonos sutartį ( 17 ).

57. Iš tų ankstesnių redakcijų matyti, kad įžanginis dabartinės SESV skirsnis nesusijęs su pačiais išorės santykiais. Jis susijęs su esminiu konstituciniu klausimu dėl galių pasiskirstymo tarp Europos Sąjungos ir jos valstybių narių, t. y. su galių suteikimo principu. Kompetencijos sritys Europos Sąjungai priskiriamos iš esmės tam, kad ji galėtų priimti teisės aktus įvairiose politikos ir ekonominės veiklos srityse Europos Sąjungos teritorijoje. Tai požiūris į pasaulį, sutelktas į ES (o ne Weltanschauung). Taip siekiama užtikrinti pageidaujamą pusiausvyrą tarp bendros (viršvalstybinės) centrinės institucijos, įsteigtos pagal Sutartis, ir Europos Sąjungą sudarančių, vis dar suverenių valstybių narių (Herren der Verträge). Iš kompetencijos pasiskirstymo, kuriuo grindžiamas visas Europos Sąjungos projektas, turi būti aišku, kam priklauso kompetencija imtis veiksmų tam tikrose srityse. Svarbiausias klausimas – kas kompetentingas imtis veiksmų Europos Sąjungos teritorijoje: Europos Sąjunga ar valstybės narės? Vis dėlto kompetencijos pasiskirstymas tarp Europos Sąjungos ir valstybių narių neišvengiamai turės pasekmių įgyvendinant išorės kompetenciją.

58. Koks buvo Lisabonos sutartimi padarytų pakeitimų poveikis?

59. Į trumpą baigtinį sąrašą įtrauktos kompetencijos sritys negrįžtamai (draudžiant keisti Sutartį) priskirtos Europos Sąjungai (SESV 3 straipsnio 1 dalis). Tačiau dauguma kompetencijos sričių įtraukta į „pagrindinių sričių“ sąrašą, kuris nėra baigtinis ir kuriame išvardytos pasidalijamosios kompetencijos sritys (SESV 4 straipsnio 2 dalis). Kompetencija, laikoma „pasidalijamąja“, niekada nevirsta a priori išimtinės ES kompetencijos sritimi, kaip tai suprantama pagal SESV 3 straipsnio 1 dalį. Tiesa, jeigu naudodamasi savo pirmumo teise pagal SESV 2 straipsnio 2 dalį (kurią aptarsiu netrukus) Europos Sąjunga veiksmingai veikia tam tikroje srityje, ta sritis faktiškai tampa sritimi, kurioje Europos Sąjunga turi išimtinę kompetenciją. Tačiau skirtumas tarp a priori išimtinės ES kompetencijos sričių pagal SESV 3 straipsnio 1 dalį ir kompetencijos sričių, kurios faktiškai tampa išimtinės ES kompetencijos sritimis pagal SESV 2 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą mechanizmą ( 18 ), yra toks: a priori išimtinė ES kompetencija niekada (draudžiant keisti Sutartį) nevirsta neišimtine ES kompetencija. Kita vertus, teoriškai įmanoma, kad šiuo metu ES teisės aktais, priimtais naudojantis pirmumo teise pagal SESV 2 straipsnio 2 dalį, reglamentuojama sritis galėtų būti grąžinta valstybėms narėms. ES teisės aktų leidėjui reikėtų tiesiog priimti sprendimą nebepriimti teisės aktų ir panaikinti galiojančius ES teisės aktus toje srityje.

60. Be to, pasidalijamoji kompetencija pagal SESV 4 straipsnį neatskiriamai susijusi su tuo, ar yra (atskira) Sutarties nuostata, kuria Europos Sąjungai suteikiama kompetencija, kuri nėra nei išimtinė kompetencija (SESV 3 straipsnis), nei papildomoji kompetencija (SESV 6 straipsnis: kompetencija „remti, koordinuoti ar papildyti valstybių narių veiksmus“). Mat SESV 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Sąjunga dalijasi kompetencija su valstybėmis narėmis, kai Sutartys jai suteikia kompetenciją, nesusijusią su 3 ir 6 straipsniuose nurodytomis sritimis.“ ( 19 ) Taigi SESV 4 straipsnyje apibrėžtas įvairių kompetencijos sričių, kurias dalijasi Europos Sąjunga ir valstybės narės, buvimas.

61. Be to, SESV 2 straipsnis susijęs su įvairiais naudojimosi kompetencija aspektais. Pirmiausia 2 straipsnio 2 dalies antrame sakinyje įtvirtinta Europos Sąjungos „pirmumo teisė“. Pagal tą nuostatą Europos Sąjunga turi teisę priimti sprendimą pradėti naudotis pasidalijamąja kompetencija vienoje iš išvardytų sričių. Tiek, kiek ji ja naudojasi (bet tik tiek), valstybės narės nebegali naudotis savo pasidalijamąja kompetencija toje konkrečioje srityje. Protokole Nr. 25 aiškiai nustatyta, kad „kai [Europos Sąjunga] imasi veiksmų tam tikroje srityje, jos kompetencija apima tik tuos aspektus, kurie reglamentuojami atitinkamu [ES] teisės aktu, bet neapima visos srities“. Aiškiai nustatyta, kad pirmumo teisė pagal SESV 2 straipsnio 2 dalį grąžinama. Jeigu Europos Sąjunga nutraukia veiksmus dėl tam tikros konkrečios pasidalijamosios kompetencijos srities dalies, ta kompetencija grąžinama valstybėms narėms. Mat dalys visada turi sudaryti visumą: kiekviena pasidalijamosios kompetencijos sritis priskirta arba Europos Sąjungai, arba valstybėms narėms. Tarpinių neapibrėžtų situacijų negali būti.

62. Didelė Europos Sąjungos kompetencijos dalis ir toliau susijusi su tuo, kas vyksta viduje, t. y. Europos Sąjungos teritorijoje. Tam tikri kompetencijos pasiskirstymo aspektai ir toliau neišvengiamai daro poveikį išorės veiksmams. Tai pasakytina ir apie sritis, kuriose išimtinė kompetencija priklauso Europos Sąjungai, ir apie pasidalijamosios kompetencijos sritis. Kai imamasi tokių išorės veiksmų, turi būti paisoma sutarto Europos Sąjungos ir jos valstybių narių kompetencijos sričių pasiskirstymo. Šių principų būtina laikytis visais atvejais, kai Europos Sąjunga imasi vidaus arba išorės veiksmų ( 20 ).

63. Kompetencija muitų sąjungos klausimais ir kompetencija bendros prekybos politikos srityje (kurios yra nurodytos kaip išimtinės Europos Sąjungos kompetencijos sritys SESV 3 straipsnio 1 dalyje) išsamiai pripažintos ir apibūdintos SESV 206 straipsnyje (muitų sąjunga) ir SESV 207 straipsnyje (bendra prekybos politika); šie straipsniai yra SESV penktojoje dalyje „Sąjungos išorės veiksmai“. Bendra prekybos politika yra vienas iš nedaugelio grynai ES išorės kompetencijos pavyzdžių. Nors pagal SESV 207 straipsnio 2 dalį Europos Parlamentas ir Taryba, priimdami reglamentus pagal įprastą teisėkūros procedūrą, gali patvirtinti priemones, apibrėžiančias bendros prekybos politikos įgyvendinimo sistemą, tokie reglamentai yra išorės veiksmų priemonės (kuriomis siekiama ES teisės aktais reglamentuoti prekybą su trečiosiomis valstybėmis). Lygiavertė vidaus kompetencija susijusi su įstatymų derinimu pagal SESV 114 ir 115 straipsnius siekiant reglamentuoti vidaus rinką, kuri SESV 4 straipsnio 2 dalies a punkte nurodyta kaip pasidalijamosios kompetencijos sritis.

64. Priešingai nei SESV 3 straipsnio 1 dalyje, kurioje aiškiai neminima išorės kompetencija, SESV 3 straipsnio 2 dalyje išvardytos aplinkybės, kuriomis Europos Sąjunga „naudojasi išimtine kompetencija tarptautiniams susitarimams sudaryti“. Keturi pagrindai ( 21 ), kuriuos numatė Sutarties autoriai („kai jų sudarymas yra numatytas [Europos Sąjungos] teisėkūros procedūra priimtame akte“, „[kai jų sudarymas] yra būtinas, kad [Europos Sąjunga] galėtų naudotis savo vidaus kompetencija“, „jei jų sudarymas gali daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį“), atspindi ir dažniausiai susistemina ankstesnę Teisingumo Teismo jurisprudenciją ( 22 ). SESV 216 straipsniu (kuriame išdėstytos išsamios nuostatos, kokiomis sąlygomis Europos Sąjunga „gali sudaryti susitarimą su viena arba keliomis trečiosiomis šalimis arba tarptautinėmis organizacijomis“) taip pat išdėstoma ir susisteminama Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl ES išorės kompetencijos buvimo ir jis tiesiogiai susijęs su kompetencijos sričių pasiskirstymu pagal SESV 2–4 straipsnius. SESV 216 straipsnio 1 dalyje apibrėžtas ES išorės kompetencijos buvimas, bet ne jos išimtinis pobūdis, nustatytas SESV 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse.

65. Atsižvelgdama į šias aplinkybes, išorės kompetenciją apsvarstysiu išsamiau.

66. Kalbant apie bendrą prekybos politiką, SESV 3 straipsnio 1 dalies e punkte nustatyta, kad Europos Sąjunga šioje srityje naudojasi išimtine kompetencija. SESV 207 straipsnyje aiškiai nustatyta, kad bendra prekybos politika „grindžiama <…> susitarim[ais] dėl muitų tarifų ir prekybos [įvairiose srityse]“. Pirmasis pagrindas pagal 216 straipsnio 1 dalį reiškia, kad Europos Sąjunga gali sudaryti tarptautinį susitarimą, „kai tai yra numatyta Sutartyse“. Taigi su sąlyga, kad tam tikras dalykas patenka į bendrą prekybos politiką (keblus klausimas, kuriam skirta didelė šioje išvadoje pateiktos analizės dalis), Europos Sąjunga naudojasi išimtine išorės kompetencija su tuo dalyku susijusiems tarptautiniams susitarimams sudaryti. Kitos išimtinės kompetencijos sritys, išvardytos SESV 3 straipsnio 1 dalyje, gali būti susijusios su kitais SESV 216 straipsnio 1 dalyje numatytais pagrindais, pirmiausia antruoju pagrindu („kai susitarimo sudarymas yra būtinas norint [Europos Sąjungos] politikos sričių ribose pasiekti vieną iš Sutartyse nurodytų tikslų“).

67. Jeigu tenkinamas vienas iš SESV 3 straipsnio 2 dalyje išvardytų pagrindų ir Europos Sąjunga naudojasi išorės kompetencija pagal išsamias kompetencijos sudaryti tarptautinius susitarimus suteikimo taisykles, išdėstytas SESV 216 straipsnio 1 dalyje, tokia išorės kompetencija yra išimtinė. Trumpai aptarkime kiekvieną pagrindą iš eilės.

68. Pirma, ar galime nustatyti „[ES] teisiškai privalomą aktą“, kuriame numatyta, kad Europos Sąjunga gali sudaryti tokį tarptautinį susitarimą (trečiasis pagrindas pagal SESV 216 straipsnio 1 dalį)? Jeigu taip ir jeigu tas aktas yra „[Europos Sąjungos] teisėkūros procedūra priimtas aktas“ (pirmasis pagrindas pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį) ( 23 ), atitinkama ES išorės kompetencija bus išimtinė ( 24 ).

69. Antra, ar tarptautinio susitarimo sudarymas yra „būtinas norint [Europos Sąjungos] politikos sričių ribose pasiekti vieną iš Sutartyse nurodytų tikslų“ (antrasis pagrindas pagal SESV 216 straipsnio 1 dalį)? Jeigu taip ir jeigu Europos Sąjungos vidaus kompetencija praktiškai negali būti panaudota nesant išorės sudedamosios dalies (antrasis pagrindas pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį), atitinkama ES išorės kompetencija taip pat bus išimtinė. Kaip matyti iš jurisprudencijos iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo, tokios situacijos retos, bet jų pasitaiko ( 25 ).

70. Galiausiai ar ES teisėkūros veikla buvo pakankamai aktyvi, kad Europos Sąjunga dabar jau naudojasi išimtine ES išorės kompetencija dėl kodifikuoto „Sprendimo ERTA poveikio“? ( 26 ) Įrodymas, kad tarptautinio susitarimo sudarymas „gali daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį“ ( 27 ), automatiškai tenkina ketvirtojo pagrindo sąlygas pagal SESV 216 straipsnio 1 dalį ir trečiojo pagrindo sąlygas pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį, tad Europos Sąjunga atitinkamai naudosis išimtine išorės kompetencija.

71. Jeigu Europos Sąjungai nepriklauso išimtinė išorės kompetencija pagal SESV 3 straipsnį, ar ji naudojasi pasidalijamąja išorės kompetencija pagal SESV 2 ir 4 straipsnius (kuriais reglamentuojama pasidalijamoji kompetencija) ir SESV 216 straipsnį (kuriuo suteikiama išorės kompetencija), ar visiškai neturi jokios išorės kompetencijos, išskyrus galbūt papildomą išorės kompetenciją ( 28 )? Šiuo atveju padėtis sudėtingesnė.

72. Pirma, būtina patikrinti, ar pasidalijamoji kompetencija apskritai numatyta SESV 4 straipsnyje. Darant prielaidą, kad atsakymas į šį klausimą teigiamas, reikia apsvarstyti, ar tenkinamas vienas iš SESV 216 straipsnio 1 dalyje išvardytų pagrindų, kuriais Europos Sąjungai priskiriama kompetencija sudaryti tarptautinį susitarimą. Kadangi, remiantis šia hipoteze, pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį išimtinės išorės kompetencijos nėra, tikėtina, kad bus svarbūs pirmasis, antrasis ir trečiasis pagrindai pagal tą nuostatą. Pagal SESV 4 straipsnį ir 216 straipsnio 1 dalį kartu sudaromos sąlygos, būtinos pasidalijamosios ES išorės kompetencijos buvimui. Kaip tuomet dėl naudojimosi ja?

73. Dabar būtina grįžti prie SESV 2 straipsnio 2 dalies ir Europos Sąjungos pirmumo teisės. Jeigu Europos Sąjunga nuspręstų nesinaudoti ta teise, išorės kompetencija, kaip ir vidaus kompetencija, tenka valstybėms narėms; vadinasi, jos (o ne Europos Sąjunga) bus kompetentingos derėtis dėl tarptautinio susitarimo, kurio dalykas patenka į tą pasidalijamosios kompetencijos sritį, jį pasirašyti ir sudaryti. Tačiau SESV 2 straipsnio 2 dalies tekstą galima suprasti taip, kad pagal jį Europos Sąjunga gali pasinaudoti savo pirmumo teise ir dėl išorės, ir dėl vidaus kompetencijos.

74. Jei daroma tokia prielaida, tai dar nereiškia, kad Europos Sąjunga turi neginčijamą teisę naudotis išorės kompetencija bet kokioje 4 straipsnyje nurodytoje pasidalijamosios kompetencijos srityje, neatsižvelgiant į tai, ar ji nusprendė naudotis ta teise vidaus lygmeniu. Posėdyje Taryba pabrėžė, kad sprendimas, ar išorės kompetencija tam tikram tarptautiniam susitarimui sudaryti pasidalijamosios kompetencijos srityje naudojasi Europos Sąjunga, ar valstybės narės, yra politinis. Mano manymu, teisinės apsaugos priemonės, kuriomis grindžiamas toks politinis sprendimas, numatytos išsamiose procedūrose pagal SESV 218 straipsnį. 218 straipsnio 2 dalyje nustatyta: „Taryba leidžia pradėti derybas, priima derybinius nurodymus, leidžia pasirašyti ir sudaryti susitarimus.“ Paskesnėse dalyse numatyta, kad dėl derybų pradžios (SESV 218 straipsnio 3 dalis), susitarimo pasirašymo (SESV 218 straipsnio 5 dalis) ir dėl jo sudarymo (SESV 218 straipsnio 6 dalis) turi būti priimami atskiri Tarybos sprendimai, t. y. sprendimus priima valstybės narės veikdamos kaip Tarybos narės, tam tikrai ES institucijai suteikiančios leidimą imtis veiksmų. Taikydama šią procedūrą Taryba priima sprendimus kvalifikuota balsų dauguma, išskyrus tam tikras sritis, kuriose reikalaujama vienbalsiškumo (SESV 218 straipsnio 8 dalis), o jei ketinama sudaryti susitarimą, kuris priskirtinas ES išorės kompetencijai, taip pat paprastai reikalaujama, kad Europos Parlamentas pritartų arba kad su juo bent jau būtų konsultuojamasi (atitinkamai SESV 218 straipsnio 6 dalies a ir b punktai).

75. Vadinasi, vienos Europos Sąjungos pasirašomas ir sudaromas tarptautinis susitarimas srityse, kurioms taikoma pasidalijamoji išorės kompetencija, konceptualiai labai skiriasi nuo tarptautinio susitarimo, apimančio tik tas sritis, kuriose Europos Sąjunga naudojasi išimtine išorės kompetencija. Pirmuoju atveju valstybės narės kartu (veikdamos kaip Tarybos narės) įgaliotos susitarti, kad Europos Sąjunga imtųsi veiksmų, arba reikalauti, kad išorės kompetencija ir toliau individualiai priklausytų joms. Pastaruoju atveju tokio pasirinkimo jos neturi, nes išimtinė išorės kompetencija jau priklauso Europos Sąjungai.

76. Jeigu tarptautinį susitarimą pasirašo ir Europos Sąjunga, ir jos valstybės narės, pagal tarptautinę teisę susitarimo šalys yra ir Europos Sąjunga, ir valstybės narės. Tai turės pasekmių, pirmiausia susijusių su atsakomybe pažeidus susitarimą ir teise imtis veiksmų dėl tokio pažeidimo. Tad dėl skaidrumo Europos Sąjungoje ir siekiant apsaugoti trečiosios šalies (ar trečiųjų šalių), su kuria (kuriomis) sudaromas susitarimas, interesus būtų pageidautina, kad tokiuose sprendimuose būtų labai aiškiai išdėstyti konkretūs pasidalijamosios kompetencijos aspektai, dėl kurių valstybės narės (veikdamos kaip Tarybos narės) nusprendė, kad jie bus priskirti Europos Sąjungai, ir už kuriuos (vis dar) atsako valstybės narės. Mano nuomone, būtų naudinga ir susitarimo priede pateikti kompetencijos sričių deklaraciją.

77. Galiausiai, jeigu tarptautinį susitarimą pasirašo ir Europos Sąjunga, ir valstybės narės, kiekviena valstybė narė pagal tarptautinę teisę gali laisvai nutraukti tą susitarimą pagal bet kokią tinkamą susitarime numatytą nutraukimo procedūrą. Juk ji dalyvauja susitarime kaip suvereni susitariančioji šalis, o ne tik kaip Europos Sąjungos dalis (ir tai, kad Europos Sąjunga galėjo atlikti vadovaujamąjį vaidmenį derantis dėl susitarimo, šiuo požiūriu nėra svarbu). Tačiau jeigu valstybė narė taip pasielgtų, SESV 216 straipsnio 2 dalies poveikis būtų toks, kad pagal ES teisę jai ir toliau būtų privalomos susitarimo dalys, sudarytos pagal ES kompetenciją (nes ji yra ES valstybė narė), nebent Europos Sąjunga nutrauktų susitarimą ir kol ji jo nenutrauks ( 29 ). Gebėjimas imtis savarankiškų veiksmų pagal tarptautinę teisę atspindi nuolatinę tarptautinę valstybės narės kompetenciją; faktas, kad valstybė narė ir toliau iš dalies privalo laikytis susitarimo, net jeigu veikdama pagal tarptautinę teisę jį nutraukia, sietinas ne su tarptautine, o su ES teise.

78. Padėtis yra kitokia, jeigu valstybės narės naudojasi išimtine kompetencija dėl vienos ar kelių tarptautinio susitarimo dalių (o likusi susitarimo dalis priklauso išimtinei ar pasidalijamajai Europos Sąjungos kompetencijai): tokiu atveju susitarimą turi sudaryti ir valstybės narės, ir Europos Sąjunga ( 30 ).

79. Tačiau, vis dar darant prielaidą, kad Teisingumo Teismas turi atsakyti į antrąją prašymo dalį, ar būtina nustatyti, kam priklauso kompetencija, susijusi su kiekviena ESSLPS nuostata?

80. Mano nuomone – ne.

81. Nuomonėje 2/00 Teisingumo Teismas aiškiai pažymėjo, jog darant prielaidą, kad Europos Sąjunga ir valstybės narės dalijasi kompetencija sudaryti tarptautinį susitarimą, tiksli ir išimtinės Europos Sąjungos kompetencijos, ir pasidalijamosios (arba išimtinės) valstybių narių kompetencijos, susijusios su konkrečiu susitarimu, aprėptis savaime neturi jokio poveikio Europos Sąjungos kompetencijai sudaryti tą susitarimą ir apskritai materialiniam ar procedūriniam Europos Sąjungos sprendimo jį sudaryti galiojimui ( 31 ). Konkretus SESV 218 straipsnio 11 dalyje numatytos procedūros tikslas – išvengti komplikacijų, kurių ir tarptautiniu, ir ES lygmeniu galėtų kilti, jeigu būtų nustatyta, kad sprendimas sudaryti susitarimą negalioja ( 32 ). Vykstant tai procedūrai Teisingumo Teismas negali teikti konkrečių patarimų dėl to, kam priklauso kompetencija, susijusi su kiekviena atskira susitarimo nuostata, ir kas turėtų būti atsakingas už atitinkamo tarptautinio įsipareigojimo įgyvendinimą ( 33 ).

82. Atsakydama į antrąją Komisijos prašymo dalį išnagrinėsiu, dėl kurių ESSLPS dalių Europos Sąjunga naudojasi išimtine kompetencija (pagal SESV 3 straipsnio 1 dalį arba SESV 3 straipsnio 2 dalį), ar yra dalių, dėl kurių kompetencija dalijamasi su valstybėmis narėmis (pagal SESV 4 straipsnį), ir ar yra ir kitų dalių, dėl kurių Europos Sąjunga kompetencijos neturi. ESSLPS yra labai mišrus susitarimas. Tai reiškia, jog atliekant analizę, kad būtų nustatyta kompetencija ir jos (išimtinis ar pasidalijamasis) pobūdis, reikės (atsižvelgiant į aplinkybes) sutelkti dėmesį į tam tikrą ESSLPS skyrių ar skyrių grupę, į susitarimo dalį ar dalis arba kartais į konkrečią nuostatą.

83. Nepaisant to, kad prašymas susijęs tik su Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos sričių pasiskirstymu, iš kai kurių rašytinių pastabų (ypač Tarybos) matyti, jog gali kilti klausimų ir dėl Komisijos vykdytos ESSLPS derybų procedūros ir siūlomos susitarimo pasirašymo tvarkos. Nors derybiniuose nurodymuose numatytos derybos dėl mišraus susitarimo, Komisija derėjosi dėl ESSLPS kaip dėl Europos Sąjungos ir Singapūro susitarimo. Ar Komisija nepaisė SESV 218 straipsnio 4 dalies ir lojalaus tarpusavio bendradarbiavimo principo, išdėstyto ESS 13 straipsnio 2 dalyje?

84. Mano nuomone, šioje byloje nėra būtina ar tinkama pateikti kokią nors poziciją šiuo klausimu. ESSLPS derybų procedūra savaime nedaro jokio poveikio Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos sudaryti tą susitarimą pasiskirstymui. Taigi šis klausimas nepatenka į Komisijos prašymo aprėptį. Su ES teisės procedūra susijusių taisyklių nesilaikymas (iš principo) irgi nedaro poveikio susitarimo galiojimui pagal tarptautinę teisę ( 34 ). Todėl šioje išvadoje šio klausimo nebenagrinėsiu.

85. Taip pat svarbu turėti omenyje, kad Komisijos prašymas nėra susijęs su esminiu ESSLPS (bet kurios jo dalies) suderinamumu su Sutartimis. Taigi Teisingumo Teismo, pavyzdžiui, neprašoma nagrinėti, ar su Sutartimis suderinamas ISDS mechanizmas. Toks ginčų sprendimo mechanizmas numatytas ne tik ESSLPS, bet ir kituose prekybos ir investicijų susitarimuose, dėl kurių derėjosi ar šiuo metu derasi Europos Sąjunga. Šioje byloje, kalbant apie ISDS mechanizmą (ir kitus ESSLPS numatytus ginčų sprendimo būdus), kyla tik vienas klausimas – „kas gali priimti sprendimus“. Tad mano analizė šioje išvadoje nesusijusi su tokiais klausimais (jei jų kyla) dėl esminio ESSLPS, įskaitant jo nuostatas dėl ISDS mechanizmo, suderinamumo su Sutartimis ( 35 ).

86. Galiausiai (galbūt tai savaime suprantama) mano išvada šioje byloje susijusi tik su ESSLPS. Tad joje nenagrinėjamas Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos pasiskirstymas kituose prekybos ir investicijų susitarimuose.

87. Likusioje savo išvados dalyje pirma išdėstysiu pagrindinius išorės Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos sričių paskirstymo principus ir ES veiksmų teisinį pagrindą. Taip pat aptarsiu pagrindinius akivaizdžiai išimtinės Europos Sąjungos kompetencijos bruožus bendros prekybos politikos srityje (SESV 207 straipsnio 1 dalis), numanomos išimtinės jos kompetencijos (SESV 3 straipsnio 2 dalis) ir pasidalijamosios jos kompetencijos savybes (SESV 4 straipsnis) išorės veiksmų srityje. Atsižvelgdama į šią bendrąją informaciją analizuosiu, kaip pasiskirsto kompetencijos sritys, susijusios su ESSLPS aprėpiamais klausimais.

Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos sričių pasiskirstymas ir ESSLPS sudarymo teisinis pagrindas

88. Posėdyje paaiškėjo, kad Taryba ir kai kurios valstybės narės mano, jog prieš nustatant teisinį pagrindą, kuriuo turėtų būti grindžiamas Europos Sąjungos sprendimas pasirašyti ir sudaryti ESSLPS, pirma reikia nustatyti, kaip pasiskirsto Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos sritys, susijusios su ESSLPS. Tai suponuoja, kad, jų nuomone, šioje byloje nebūtina nagrinėti, koks turėtų būti ES sprendimo pasirašyti ir sudaryti ESSLPS teisinis pagrindas.

89. Aišku, Teisingumo Teismo neprašoma atsakyti į šį klausimą. Tačiau, mano manymu, Taryba ir kai kurios valstybės narės klaidingai supranta ryšį tarp (išorės) kompetencijos sričių pasiskirstymo principų ir ES veiksmų teisinio pagrindo pasirinkimo principų.

90. Europos Sąjunga naudojasi tik jai suteiktais įgaliojimais ( 36 ). Todėl ji privalo susieti priimamą priemonę su Sutarties nuostata, pagal kurią ji įgaliota patvirtinti tą priemonę ( 37 ). Teisinis pagrindas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė ir kuriems, be kita ko, priskirtinas teisės akto tikslas ir turinys ( 38 ).

91. Nuomonėje 1/08 Teisingumo Teismas paaiškino, kad Europos Sąjungos išimtinis ar neišimtinis kompetencijos sudaryti susitarimus pobūdis ir tuo tikslu taikytinas teisinis pagrindas yra glaudžiai susiję klausimai ( 39 ). Iš tiesų, klausimas, ar kompetenciją sudaryti susitarimą turi tik Europos Sąjunga, ar tokia kompetencija dalijamasi su valstybėmis narėmis, be kita ko, priklauso nuo ES teisės nuostatų, pagal kurias ES institucijos gali būti įgaliojamos prisijungti prie susitarimo, taikymo srities ( 40 ).

92. Taigi, norint nustatyti Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos pasiskirstymą pagal SESV 3 ir 4 straipsnius konkrečių išorės veiksmų srityje, būtina nustatyti, kad Europos Sąjunga apskritai turi kompetenciją tam tikroje srityje (t. y. nustatyti tokių veiksmų teisinį pagrindą) ( 41 ).

93. Kai nustatomas teisinis pagrindas, iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad jeigu Europos Sąjungos susitarimu siekiama ne vieno tikslo arba jį sudaro dvi ar kelios sudedamosios dalys, viena iš kurių laikytina pagrindiniu arba viršesniu tikslu ar sudedamąja dalimi, o kita (kitos) – tiesiog papildomos arba labai ribotos taikymo srities, Europos Sąjunga turi sudaryti tą susitarimą remdamasi vienu teisiniu pagrindu, t. y. susijusiu su pagrindiniu ar viršesniu tikslu arba sudedamąja dalimi ( 42 ). Taigi, jeigu viršesnis ESSLPS tikslas yra vykdyti bendrą prekybos politiką, o kitus jo aspektus reikėtų vertinti kaip būtiną pagrindinės sudedamosios dalies priedą arba kaip labai ribotos taikymo srities klausimus, materialinis teisinis pagrindas sudaryti tą susitarimą būtų SESV 207 straipsnio 1 dalis ( 43 ). Tad pagal SESV 3 straipsnio 1 dalies e punktą Europos Sąjungai tektų išimtinė kompetencija sudaryti ESSLPS ( 44 ).

94. Kita vertus, jeigu Teisingumo Teismas nustatytų, kad ESSLPS kartu siekiama kelių tikslų arba kad jį sudaro kelios sudedamosios dalys, kurios yra neatskiriamai susijusios ir viena kitos nepapildo, tad turėtų būti taikomos įvairios Sutarčių nuostatos, Europos Sąjungos veiksmai sudarant susitarimą turėtų būti grindžiami įvairiais teisiniais pagrindais, susijusiais su tomis sudedamosiomis dalimis ( 45 ).

95. Atsižvelgdama į tai, dabar pereisiu prie bendros prekybos politikos taikymo srities, kaip tai suprantama pagal SESV 207 straipsnį.

SESV 207 straipsnio 1, 5 ir 6 dalys

96. Teisingumo Teismas išaiškino išimtinę Europos Sąjungos kompetenciją bendros prekybos politikos srityje dar prieš įsigaliojant SESV 3 straipsnio 1 dalies e punktui, kuriuo dabar aiškiai patvirtinama išimtinė Europos Sąjungos kompetencija šioje politikos srityje. Taigi pirmojoje nuomonėje, parengtoje remiantis (dabartinio) SESV 218 straipsnio 11 dalimi, Teisingumo Teismas konstatavo, jog išimtinė kompetencija bendros prekybos politikos srityje buvo pagrįsta, nes leisti valstybėms narėms lygiagrečiai naudotis savo įgaliojimais šioje srityje „reikštų pripažinti, kad santykiuose su trečiosiomis šalimis valstybės narės gali laikytis kitokios nuomonės, kuri skiriasi nuo pozicijos, kurią žada užimti [Europos Sąjunga], ir taip būtų iškreipta institucinė struktūra, kiltų abejonių dėl savitarpio pasitikėjimo [Europos Sąjungos] viduje ir ji negalėtų vykdyti savo užduoties gindama viešuosius interesus“ ( 46 ). Tokie argumentai atitinka Romos sutartimi įsteigtos muitų sąjungos struktūrą. Vidaus lygmeniu ta sąjunga grindžiama visiško importo ir eksporto muitų ir lygiaverčio poveikio mokėjimų draudimu tarp valstybių narių ( 47 ). Kita vertus, Sutartimis Europos Sąjungai ir jos institucijoms pavedama ginti Europos Sąjungos prekybinius interesus išorės lygmeniu. Leidus valstybėms narėms vykdyti savo prekybos politiką su kitais pasaulio regionais (ir atitinkamai siekti savo interesų) lygiagrečiai imantis veiksmų Europos Sąjungos lygmeniu, kiltų aiški grėsmė šiai esminei funkcijai.

97. Šioje byloje Komisija Teisingumo Teismui siūlo dar kartą grįžti prie savo ankstesnės jurisprudencijos dėl bendros prekybos politikos taikymo srities. Kiek tos politikos taikymo sritis išsiplėtė dėl Lisabonos sutartimi padarytų pakeitimų (pirmiausia kalbant apie komercinius intelektinės nuosavybės, tiesioginių užsienio investicijų, prekybos paslaugomis aspektus, išimtį, susijusią su transporto sritimi pagal SESV 207 straipsnio 5 dalį, ir su SESV 207 straipsnio 6 dalimi susijusius apribojimus)?

98. Tam tikros valstybės narės pažymėjo, kad Teisingumo Teismui priėmus Nuomonę 1/94 bendros prekybos politikos nebegalima laikyti „dinamiška“.

99. Nesu tikra, kad būtų labai naudinga diskutuoti, ar bendra prekybos politika yra „dinamiška“. Svarbu tai, jog SESV 207 straipsnio 1 dalį reikėtų aiškinti taip, kad būtų atsižvelgiama į tos nuostatos formuluotę ir užtikrinama, kad Europos Sąjunga galėtų vykdyti veiksmingą bendrą prekybos politiką tarptautinės prekybos sąlygomis, kurios nuolat kinta.

100. Pritariu generalinio advokato N. Wahl požiūriui, išdėstytam per Nuomonės 3/15 pateikimo procedūrą, kad kadangi prekybos praktika, modeliai ir tendencijos ilgainiui keičiasi, tarptautinės prekybos dalyko negalima nei nustatyti abstrakčiai, nei apibrėžti statiškai ir griežtai ( 48 ). Tačiau tai, kas tarptautiniuose santykiuose laikoma „prekybos arba investicijų politika“, nebūtinai yra tas pats, kas bendra prekybos politika pagal ES teisę.

101. Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė poreikį užtikrinti Europos Sąjungos bendros prekybos politikos veiksmingumą. Nuomonėje 1/78 Teisingumo Teismas paaiškino, kad nebegalima vykdyti tinkamos bendros prekybos politikos, jeigu Europos Sąjunga kartu negali imtis veiksmų ne pagal priemones, kurios, kaip numatoma, turi turėti poveikį tik tradiciniams išorės prekybos aspektams. Taip suprantama prekybos politika ilgainiui netektų prasmės ( 49 ) ir laipsniškai taptų kliūtimi Europos Sąjungai atlikti pasaulinės prekybos partnerės vaidmenį ir dvišaliuose santykiuose su trečiosiomis šalimis, ir imantis daugiašalių veiksmų ( 50 ). Tad bendra prekybos politika neapsiriboja tik priemonėmis, kuriomis siekiama komercinių tikslų. Ji gali apimti priemones, kuriomis siekiama ne tik komercinių tikslų, bet ir tikslų tokiose srityse kaip vystymasis ( 51 ), užsienio ir saugumo politika ( 52 ) arba aplinkos ar žmonių sveikatos apsauga ( 53 ), su sąlyga, kad tos priemonės būtinai turėtų tiesioginį ir neatidėliotiną poveikį prekybai. Bendros prekybos politikos ryšys su (kitais) Europos Sąjungos išorės veiksmų principais ir tikslais aiškiai pripažįstamas SESV 207 straipsnio 1 dalies paskutiniame sakinyje.

102. Tačiau tai nereiškia, kad bendros prekybos politikos taikymo sritis neribota. Faktas, kad dalykas įtrauktas į prekybos (ir investicijų) susitarimą, taip pat nereiškia, jog tas dalykas patenka į bendros prekybos politikos sritį. Susitarimai arba nuostatos, kuriuos kiti tarptautinės teisės subjektai gali įforminti kaip prekybos politikos dalį, nebūtinai patenka į sąvokos „bendra prekybos politika“ apibrėžtį Sutartyse. Apibrėždamas tą politiką Teisingumo Teismas vadovaujasi tik SESV 206 ir 207 straipsnių formuluote.

103. SESV 207 straipsnyje svarbu tai, jog Europos Sąjungos (vidaus ar išorės) veiksmai turėtų būti konkrečiai susiję su tarptautine prekyba, t. y. prekyba su trečiosiomis šalimis (ne prekyba vidaus rinkoje) ( 54 ), vadinasi, jais iš esmės turi būti siekiama skatinti, lengvinti ar valdyti prekybą ir jie turi tiesioginį ir neatidėliotiną poveikį prekybai ( 55 ). Taigi pats faktas, jog Europos Sąjungos veiksmas gali turėti poveikį tarptautinei prekybai, nėra pakankamas, kad jis patektų į bendros prekybos politikos sritį.

104. Norint atskirti (tarptautinius) įsipareigojimus pagal bendrą prekybos politiką nuo įsipareigojimų, kurių pagrindinis tikslas – pagerinti vidaus rinkos veikimą, svarbu nustatyti, ar susitarimu iš esmės siekiama ir už Europos Sąjungos teritorijos ribų suderinti valstybių narių teisės aktus, kurie jau „išsamiai suderinti“ antrinės ES teisės aktais prekybos vidaus rinkoje srityje ( 56 ). Jeigu taip, gali būti daroma prielaida, kad susitarimu siekiama skatinti tarptautinę prekybą, tad jo sudarymas patenka į bendros prekybos politikos sritį. Tačiau jeigu susitarimo dalykas yra būtent toks „vidaus“ derinimas, pagrindinis susitarimo tikslas – pagerinti vidaus rinkos veikimą, tad jis nepatenka į bendros prekybos politikos sritį, net jeigu turi poveikį tarptautinei prekybai ( 57 ).

105. Kelios šalys nerimauja (apskritai arba dėl konkretaus ESSLPS skyriaus), kad dėl Komisijos siūlomo plataus bendros prekybos politikos taikymo srities aiškinimo po Lisabonos sutarties įsigaliojimo nukenčia SESV 207 straipsnio 6 dalis.

106. Mano nuomone, SESV 207 straipsnio 6 dalis susijusi tik su naudojimusi kompetencija, kurią Europos Sąjunga turi pagal SESV 207 straipsnio 1 dalį. Daroma prielaida, kad kompetencija nustatyta. Taigi tai negali pakeisti išimtinės Europos Sąjungos išorės kompetencijos pagal SESV 207 straipsnio 1 dalį. SESV 207 straipsnio 6 dalimi nustatyti du apribojimai, nors antrasis, atrodo, tėra pirmojo variantas.

107. Pirma, naudojimasis kompetencija bendros prekybos politikos srityje negali daryti poveikio Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos sričių pasiskirstymui. Mano nuomone, tas pirmasis apribojimas pagrįstas suteikimo principu, įtvirtintu SESV 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse ir patikslintu Deklaracijoje Nr. 18 dėl kompetencijos sričių pasiskirstymo ( 58 ). Kitaip tariant, naudojantis išimtine Europos Sąjungos kompetencija bendros prekybos politikos srityje negali būti keičiamos arba kitaip veikiamos Sutarties nuostatos dėl kompetencijos pasiskirstymo kitose srityse, kurių ta kompetencija neapima (pvz., prekybos vidaus rinkoje srityje). Toks mano aiškinimas patvirtinamas SESV 207 straipsnio 2 dalimi, kurioje numatytas teisinis pagrindas patvirtinti „priemones, apibrėžiančias bendros prekybos politikos įgyvendinimo sistemą“, o ne nustatyta, kad Europos Sąjunga naudojasi išimtine kompetencija dėl visų priemonių, kurias ji galbūt turės priimti, kad įgyvendintų susitarime, Europos Sąjungos sudarytame naudojantis savo išimtine kompetencija bendros prekybos politikos srityje, nustatytas pareigas.

108. Tad, pavyzdžiui, naudojimasis išimtine Europos Sąjungos kompetencija pagal SESV 207 straipsnio 1 dalį dėl visos TRIPS sutarties ( 59 ) nereiškia, kad ji kompetentinga reglamentuoti visus ta sutartimi aprėpiamus klausimus vidaus rinkoje. Dėl tokio naudojimosi kompetencija taip pat negali keistis išorės kompetencijos sričių pasiskirstymas tarp valstybių narių ir Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės teisių srityje apskritai.

109. Mat, mano nuomone, pirmasis apribojimas nereiškia, kad naudojimasis Europos Sąjungos kompetencija bendros prekybos politikos srityje priklauso nuo to, ar Europos Sąjunga naudojasi arba jau pasinaudojo vidaus kompetencija kokiu nors kitu pagrindu ( 60 ). Pirmiausia primygtinai primetamas bendros prekybos politikos išorės aspekto ir kitų ES politikos sričių vidaus aspekto lygiagretumas nepatvirtinamas kitose SESV 207 straipsnio dalyse. SESV 207 straipsnio 4 dalimi aiškiai patvirtinama, kad bendra prekybos politika gali apimti prekybą kultūros ir audiovizualinėmis paslaugomis ir prekybą socialinėmis, švietimo ir sveikatos priežiūros paslaugomis. Tačiau Europos Sąjungos vidaus kompetencija visuomenės sveikatos srityje yra ribota, nes ja tiesiog papildomi valstybių narių veiksmai ( 61 ). Be to, įgyvendinant ES veiksmus turi būti atsižvelgiama į valstybių narių atsakomybę kuriant sveikatos priežiūros politiką ir organizuojant ir teikiant sveikatos priežiūros paslaugas ir medicininę pagalbą ( 62 ).

110. Antrasis SESV 207 straipsnio 6 dalimi nustatytas apribojimas susijęs su tuo, kad naudojantis kompetencija pagal bendrą prekybos politiką negali būti suderinamos valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatos, jeigu toks suderinimas nenumatytas Sutartyse. Kaip aiškiai patvirtinta SESV 207 straipsnio 4 dalyje, tas apribojimas nereiškia, kad bendra prekybos politika negali apimti prekybos srityse, kuriose kitomis Sutarties nuostatomis draudžiama atlikti suderinimą (pavyzdžiui, socialinės politikos, švietimo, visuomenės sveikatos ar kultūros srityse) ( 63 ). Tai, ko gero, reiškia, jog naudodamasi savo kompetencija pagal SESV 207 straipsnį Europos Sąjunga negali veikti taip, kad apeitų Sutartyse įtvirtintą draudimą atlikti suderinimą. Taigi šiuo apribojimu konkrečiai pritaikomas pirmasis apribojimas.

111. Šioje nuomonės pateikimo procedūroje Teisingumo Teismo taip pat prašoma išaiškinti SESV 207 straipsnio 5 dalį, ypač dėl su transportu susijusių įsipareigojimų pagal ESSLPS aštuntą skyrių „Paslaugos, įsisteigimas ir elektroninė prekyba“ ( 64 ). Pagal tą nuostatą deryboms dėl tarptautinių susitarimų transporto srityje ir jų sudarymui taikoma SESV trečiosios dalies VI antraštinė dalis, t. y. Sutarties nuostatos dėl Europos Sąjungos transporto politikos. Tad tokie susitarimai nepatenka į bendros prekybos politikos sritį.

112. Ši išimtis nėra nauja. Pagal Sutartis transporto politika niekada nebuvo bendros prekybos politikos sritis. Faktiškai būtent dėl šios išimties Sprendime ERTA Teisingumo Teismas įtvirtino numanomos išimtinės išorės kompetencijos principą, palyginti su aiškia išimtine kompetencija bendros prekybos politikos srityje ( 65 ).

113. Nors Sprendimas ERTA buvo susijęs su susitarimu, kuriuo buvo nustatytos saugos taisyklės, Teisingumo Teismas nematė pagrindo Nuomonėje 1/94 daryti kitokią išvadą dėl prekybos susitarimų, kurie apima ir transportą, pavyzdžiui, GATS ( 66 ). Jis patvirtino „idėją, kuria grindžiamas [Sprendimas ERTA?, kad tarptautiniai susitarimai transporto srityje nepatenka į [bendrą prekybos politiką]“ ( 67 ). Padėtis nepasikeitė nei po Nicos sutarties ( 68 ), nei po Lisabonos sutarties ( 69 ). Taigi, kalbant apie tarptautinę prekybą transporto paslaugomis, Sutartimis siekiama „išlaikyti principinį vidaus kompetencijos, kuri įgyvendinama vienašališkai priimant [ES] normas, ir išorės kompetencijos, kuri vykdoma sudarant tarptautinius susitarimus, paralelizmą, o abiejų rūšių kompetencija <…> lieka įtvirtinta Sutarties antraštinėje dalyje, skirtoje būtent bendrai transporto politikai“ ( 70 ).

114. Dėl šios priežasties SESV 207 straipsnio 5 dalis taikoma ne tik tarptautiniams susitarimams, išimtinai arba daugiausia susijusiems su prekyba transporto paslaugomis. Kaip Nuomonėje 1/08 konstatavo Teisingumo Teismas, dėl priešingo aiškinimo visiškai tapatų dalyką reglamentuojančios tarptautinio susitarimo nuostatos vienais atvejais būtų priskiriamos transporto politikai, o kitais – prekybos politikai, atsižvelgiant į vienintelę aplinkybę – ar susitariančiosios šalys nusprendė reglamentuoti prekybą tik transporto paslaugomis, ar ne tik jomis, bet ir kokios nors kitos rūšies paslaugomis arba apskritai visomis paslaugomis ( 71 ).

115. Neatsižvelgiant į plačią SESV 207 straipsnio 5 dalies taikymo sritį, man atrodo, kad sąvoka „tarptautiniai susitarimai transporto srityje“ neturėtų reikšti, jog visi transportui taikomi susitarimai (t. y. iš esmės prekių arba asmenų vežimo vienos arba kelių rūšių transportu iš vienos vietos į kitą paslaugos) turi nepatekti į bendros prekybos politikos sritį. Tai, kad visuotinai taikomos priemonės praktiškai gali būti taikomos ir transportui, nebūtinai reiškia, jog turi būti taikoma SESV 207 straipsnio 5 dalyje nustatyta išimtis. Ko gero, tarptautinis susitarimas transporto srityje – tai susitarimas, kuriame yra būtent transportui skirtų nuostatų. Tuo paaiškinama, kodėl Nuomonėje 1/08 Teisingumo Teismas sutelkė dėmesį į konkrečiam sektoriui skirtus įsipareigojimus (ir horizontaliuosius įsipareigojimus, taikytinus kartu su jais), kad padarytų išvadą, jog SESV 207 straipsnio 5 dalyje nustatytos išimties taikymo sąlygos tenkinamos.

116. Iš šios bylos matyti, kad SESV 207 straipsnio 5 dalies taikymo sritis nėra visiškai aiški. Tarp su prekyba transporto paslaugomis susijusių įsipareigojimų klausimų yra ir šie: ar SESV 207 straipsnio 5 dalyje nustatyta išimtis taikoma įsisteigimui (kaip apibrėžta ESSLPS), net jeigu SESV trečiosios dalies VI antraštinė dalis jam netaikoma, ir ar išimtis apima pagalbines su transporto paslaugomis susijusias paslaugas. Šiuos klausimus apsvarstysiu ESSLPS aštunto skyriaus analizėje ( 72 ).

SESV 3 straipsnio 2 dalis

117. Jeigu Europos Sąjunga neturi aiškios išimtinės kompetencijos sudaryti tarptautinį susitarimą pagal SESV 3 straipsnio 1 dalį, ji vis dėlto gali naudotis numanoma išimtine išorės kompetencija pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį. Abi SESV 3 straipsnio dalys susijusios būtent su Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos sričių pasiskirstymu. Tačiau, priešingai nei SESV 3 straipsnio 1 dalis, SESV 3 straipsnio 2 dalis susijusi tik su išorės kompetencija. Vis dėlto įvairūs joje nustatyti pagrindai neišvengiamai bent iš dalies sietini su naudojimusi vidaus kompetencija.

118. Kad nustatytų išimtinę Europos Sąjungos išorės kompetenciją, Komisija vadovaujasi dviem pagrindais pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį.

119. Dėl vienos aštunto skyriaus dalies, susijusios su paslaugomis, įsisteigimu ir elektronine prekyba ( 73 ), Komisija remiasi pirmuoju pagrindu pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį, pagal kurį Europos Sąjunga naudojasi išimtine kompetencija, kai susitarimo „sudarymas yra numatytas Sąjungos teisėkūros procedūra priimtame akte“. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją ta nuostata iš esmės grindžiama tuo, kad gali būti atvejų, kai, nepaisant to, kad pačiose Sutartyse Europos Sąjungos išorės kompetencija nenustatyta, tokia kompetencija dėl tarptautinių susitarimų sudarymo nustatyta institucijų parengtose bendrose taisyklėse ( 74 ). Tokiais atvejais Europos Sąjunga įgyja išimtinę kompetenciją pagal bendras taisykles ( 75 ), nes suteikus valstybėms narėms galimybę sudaryti savo tarptautinius susitarimus galėtų kilti grėsmė suderintiems išorės veiksmams srityse, kuriose taikomos tos ES taisyklės ( 76 ).

120. Dėl tam tikrų kitų ESSLPS dalių ( 77 ) Komisija remiasi trečiuoju pagrindu pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį. Atsižvelgiant į tą pagrindą, Europos Sąjunga naudojasi išimtine kompetencija sudaryti tarptautinį susitarimą, jei jo „sudarymas gali daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį“. Tas pagrindas atitinka Teisingumo Teismo sprendime ERTA pasiūlytą kriterijų apibrėžiant „tarptautinių įsipareigojimų, kuriuos valstybėms narėms draudžiama prisiimti veikiant ne per Sąjungos institucijas, kai Sutarties tikslams įgyvendinti buvo priimtos Sąjungos bendrosios taisyklės, pobūdį“ ( 78 ).

121. Vadinamasis „Sprendimo ERTA principas“ yra pagrindas, kuriuo remdamasi Europos Sąjunga gali naudotis numanoma išimtine kompetencija sudaryti tarptautinį susitarimą. Jis buvo sukurtas atsižvelgiant į pirminės teisės reikalavimą, kad valstybės narės imtųsi visų būtinų priemonių įgyvendinti savo įsipareigojimams, kylantiems pagal Sutartis arba susijusiems su institucijų veiksmais, ir kartu į valstybių narių pareigą nesiimti jokių priemonių, dėl kurių gali kilti pavojus, jog nebus pasiekti Sutartyse įtvirtinti tikslai ( 79 ). Taigi Europos Sąjunga naudojasi išimtine išorės kompetencija, jeigu kyla pavojus, kad veikdamos ne ES institucijų sistemoje valstybės narės gali prisiimti tarptautinių įsipareigojimų, kurie darytų poveikį bendroms taisyklėms arba dėl kurių keistųsi jų taikymo sritis. Taip būtų nesilaikoma Sutartyse nustatytų ES politikos įgyvendinimo taisyklių, tad būtų kvestionuojama pati ES integracijos proceso esmė.

122. Teisingumo Teismo jurisprudencijoje esama tam tikrų gairių, kaip patikrinti, ar tenkinamos trečiojo pagrindo taikymo sąlygos. Turi būti atlikta konkreti siūlomo tarptautinio susitarimo ir per nagrinėjamą laikotarpį galiojančių ES teisės aktų santykio analizė. Atliekant tokią analizę ir atsižvelgiant į suteikimo principą, išimtinę išorės kompetenciją turi įrodyti šalis, kuri ja remiasi ( 80 ).

123. Analizę reikėtų pradėti nuo tarptautinio susitarimo srities nustatymo, kad būtų aišku, kurios bendros taisyklės turėtų būti taikomos. Susitarimo dalyką galima nustatyti atsižvelgiant į jo turinį ir tikslą. Šiuo požiūriu, analizuojant vadinamuosius homogeninius susitarimus, gali būti įmanoma apibūdinti visą susitarimą kaip apimantį tam tikrą sritį ir tada patikrinti, ar bendros taisyklės suderina visą tą sritį arba aprėpia didelę jos dalį ( 81 ), bet tokio požiūrio negalima lengvai pritaikyti tokiam susitarimui kaip ESSLPS, kurio skyriais ar jų dalimis reguliuojamos įvairios sritys.

124. Komisijos argumentais šioje byloje keliamas naujas klausimas. Ar trečiasis pagrindas pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį taikomas tik jeigu vykdydamos Europos Sąjungos teisėkūros įgaliojimus ES institucijos jau patvirtino „bendras taisykles“, ar tam tikromis sąlygomis pačios Sutarties nuostatos gali būti laikomos „bendromis taisyklėmis“? Komisija mano, kad išimtinė Europos Sąjungos kompetencija dėl ESSLPS nuostatų, susijusių su kitomis investicijų rūšimis, ne tiesioginėmis užsienio investicijomis, grindžiama pačiame SESV 63 straipsnyje įtvirtintomis bendromis taisyklėmis. Į tą klausimą atsakysiu, kai nagrinėsiu ESSLPS devinto skyriaus A skirsnį ( 82 ).

125. Antrasis etapas – nustatymas, kokių bendrų taisyklių esama tam tikroje srityje. Tačiau tarptautinio susitarimo ir bendrų taisyklių taikymo sritys neturi visiškai sutapti ( 83 ). Gali pakakti, kad tos bendros taisyklės būtų taikomos didelei srities, kurioje sudaromas tarptautinis susitarimas, daliai ( 84 ). Svarbios bendros taisyklės gali aprėpti ne tik konkrečiai susitarimo sričiai taikytinus teisės aktus, bet ir teisės aktus, kurių taikymo sritis yra bendresnė ( 85 ). Taip pat nėra svarbu, ar tokios bendros taisyklės nustatytos pagal vieną ES teisės priemonę ( 86 ).

126. Bendros taisyklės – tai ne tik taisyklės, kuriomis reguliuojamos situacijos, susijusios su ne ES dalyku ir todėl turinčios išorės aspektą ( 87 ). Nustatant bendras taisykles būtina svarstyti ir galiojančius ES teisės aktus, ir būsimus tų taisyklių pakeitimus, jeigu analizuojant tokius pakeitimus jau galima numatyti ( 88 ).

127. Iš šalių argumentų, susijusių su tuo, kurios bendros taisyklės yra svarbios taikant Sprendimo ERTA principą transporto paslaugų ir investicijų, išskyrus tiesiogines užsienio investicijas, srityse, matyti, kad dėl „bendrų taisyklių“ kyla įvairių nesusipratimų. Šioje byloje Teisingumo Teismas turi galimybę pateikti būtinus paaiškinimus ( 89 ).

128. Trečiasis etapas apima (galimo) tarptautinio susitarimo sudarymo poveikio svarbioms bendroms taisyklėms vertinimą. Nebūtina įrodyti, jog toks poveikis yra: pakanka rizikos, kad bendroms taisyklėms gali būti padarytas poveikis arba gali būti pakeista jų taikymo sritis ( 90 ). Tokia rizika kyla, kai į bendrų taisyklių taikymo sritį patenka įsipareigojimai pagal tarptautinį susitarimą ( 91 ). Nebūtina įrodyti, kad kyla galimas prieštaravimas, t. y. tarptautinio susitarimo ir bendrų taisyklių kolizija ( 92 ).

129. Jeigu sritis, kurioje sudaromas tarptautinis susitarimas, visa suderinta bendromis taisyklėmis ( 93 ), išimtinę kompetenciją sudaryti tokį susitarimą nustatyti nesunku. Daroma prielaida, kad tarptautiniai įsipareigojimai sudarius susitarimą darys poveikį suderintoms taisyklėms.

130. Jeigu suderinimas tik dalinis, faktas, jog tarptautinis susitarimas (ar jo dalis (-ys)) susijęs su sritimi, kurios „didelę dalį“ reglamentuoja ES taisyklės, savaime nereiškia, kad Europos Sąjunga turi išimtinę kompetenciją derėtis dėl viso tarptautinio susitarimo (ar tam tikros jo dalies), neapsvarsčius, ar taikytinas Sprendimo ERTA principas. Viskas priklauso nuo prisiimtų įsipareigojimų turinio ir galimo jų ryšio su ES taisyklėmis ( 94 ).

131. Protokolu Nr. 25 dėl kompetencijos pasidalijimo mano išdėstyti principai nepaneigiami. Tas protokolas susijęs tik su SESV 2 straipsnio 2 dalimi. Vienintelis jo tikslas – apibrėžti Europos Sąjungos naudojimosi kompetencija, kuria ji dalijasi su valstybėmis narėmis, taikymo sritį. Akivaizdu, kad ta kompetencija „apima tik tuos aspektus, kurie reglamentuojami atitinkamu [Europos] Sąjungos teisės aktu, bet neapima visos srities“. Tad Protokolo Nr. 25 negalima aiškinti taip, kad SESV 3 straipsnio 2 dalyje nurodytais atvejais juo ribojama išimtinės Europos Sąjungos išorės kompetencijos taikymo sritis, kaip išaiškinta jurisprudencijoje ( 95 ).

132. Atsižvelgdama į šias aplinkybes pereisiu prie Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos sričių pasiskirstymo ESSLPS atžvilgiu analizės.

Su ESSLPS susiję tikslai ir bendrosios apibrėžtys (ESSLPS pirmas skyrius ( 96 ) )

Argumentai

133. Komisija tvirtina, jog visas pirmas skyrius priklauso bendros prekybos politikos sričiai. Komisijos teigimu, ESSLPS 1.1 ir 1.2 straipsniuose nustatyti bendrieji tikslai iš esmės patenka į bendros prekybos politikos tikslų taikymo sritį, apibrėžtą SESV 206 straipsnyje. ESSLPS tikslai yra tik šiek tiek bendresnio pobūdžio nei bendros prekybos politikos tikslai. Tokiu atveju tie tikslai vis dėlto patenka į SESV tikslų (pirmiausia SESV 63 straipsnio 1 dalies, 91 ir 100 straipsnių) taikymo sritį.

134. Kitos šalys konkrečiai su pirmu skyriumi susijusių pastabų nepateikė.

Analizė

135. Mano nuomone, Europos Sąjunga naudojasi išimtine kompetencija pagal SESV 207 straipsnio 1 dalį priimdama sprendimą sukurti laisvosios prekybos erdvę pagal 1994 m. GATT XXIV straipsnį ir GATS V straipsnį ( 97 ) ir sutikdama, kad ESSLPS tikslai – liberalizuoti ir palengvinti prekybą ir investicijas. Tokie klausimai akivaizdžiai susiję su bendra prekybos politika.

136. Be to, nuostatos, kuriose išdėstytos bendrai taikytinos apibrėžtys, yra grynai papildomo pobūdžio. Tomis nuostatomis niekaip nekeičiamas Europos Sąjungos ir valstybių narių kompetencijos sričių pasiskirstymas kitų ESSLPS nuostatų atžvilgiu.

137. Tad darytina išvada, kad visas pirmas skyrius priklauso išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai pagal SESV 207 straipsnį.

Prekyba prekėmis (ESSLPS antras–šeštas skyriai ( 98 )ir ESSLPS protokolas Nr. 1 ( 99 ) )

Argumentai

138. Komisija tvirtina, jog visos antro–šešto skyrių nuostatos priklauso bendrai prekybos politikai.

139. Komisijos teigimu, visos ESSLPS antro skyriaus nuostatos yra konkrečiai susijusios su tarptautine prekyba prekėmis, nes jomis siekiama liberalizuoti šalių tarpusavio prekybą prekėmis ir jos turi tiesioginį ir neatidėliotiną poveikį šiai prekybai. Tai pasakytina ir apie to skyriaus nuostatas dėl tarifų, nurodytų SESV 207 straipsnio 1 dalyje, ir dėl netarifinių nuostatų, kuriomis pakartojamos, nurodomos arba papildomos galiojančios 1994 m. GATT ir kitų daugiašalių susitarimų dėl prekybos prekėmis nuostatos (ir kurios dėl šios priežasties, kaip Nuomonėje 1/94 konstatavo Teisingumo Teismas, savaime patenka į bendros prekybos politikos sritį).

140. Komisija pateikia panašių argumentų ir dėl trečio skyriaus (SESV 207 straipsnio 1 dalyje nurodytos „prekybos apsaugos priemonės, pavyzdžiui, taikytinos dempingo ar subsidijų atveju“), ketvirto skyriaus (nes juo sukuriamos palankesnės sąlygos prekiauti prekėmis sukuriant nereikalingų prekybos kliūčių prevencijos, nustatymo ir panaikinimo sistemą, kaip numatyta TPK susitarime) ir penkto skyriaus (nes juo siekiama kuo labiau sumažinti neigiamą SFP poveikį prekybai). 1994 m. Susitarimas dėl Bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos VI straipsnio įgyvendinimo (toliau – Antidempingo susitarimas), Susitarimas dėl subsidijų ir kompensacinių priemonių (toliau – SKP susitarimas), Susitarimas dėl apsaugos priemonių, TPK susitarimas ir SFP susitarimas įeina į daugiašalius susitarimus dėl prekybos prekėmis, kuriems, remiantis Nuomone 1/94, taikoma bendra prekybos politika.

141. Galiausiai šeštas skyrius taip pat konkrečiai susijęs su tarptautine prekyba, nes juo siekiama sukurti palankesnes sąlygas prekiauti prekėmis ir užtikrinti veiksmingą muitinės kontrolę. Komisija priduria, kad dauguma to skyriaus nuostatų atitinka išsamesnes nuostatas dėl to paties dalyko PPO susitarime dėl geresnių sąlygų prekybai sudarymo, įtrauktame į PPO steigimo sutarties 1A priedą ( 100 ). Komisijos teigimu, nei valstybės narės, nei kitos institucijos neginčija išimtinės Europos Sąjungos kompetencijos šio naujojo PPO susitarimo srityje.

142. Parlamentas iš esmės pritaria Komisijos pozicijai.

143. Taryba ir beveik visos valstybės narės konkrečių argumentų dėl antro–šešto skyrių nepateikė, bet viena valstybė narė pažymi, jog išimtinė Europos Sąjungos kompetencija neapima muitinių bendradarbiavimo, numatyto ESSLPS 6.1 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje. SESV 206 straipsnyje nurodomas tik muitų sąjungos sukūrimas pagal SESV 28–32 straipsnius. Tad jis neapima SESV 33 straipsnio, kuris yra „priemonių valstybių narių tarpusavio bei jų ir Komisijos bendradarbiavimui muitinių darbo srityje gerinti“ teisinis pagrindas. Be to, iš SESV 6 straipsnio g punkto matyti (ir tai patvirtinama SESV 197 straipsnio, kuris yra vienintelė XXIV antraštinės dalies „Administracinis bendradarbiavimas“ nuostata, 2 dalyje), kad administracinio bendradarbiavimo srityje Europos Sąjungos kompetencijai priklauso tik remti, koordinuoti ar papildyti valstybių narių veiksmus.

Analizė

144. Antru–šeštu skyriais reguliuojami įvairūs prekybos prekėmis reglamentavimo aspektai. Tų skyrių dalykai ir juose numatyti įsipareigojimai iš dalies atitinka tam tikrus PPO susitarimus, susijusius su prekyba prekėmis.

145. Prieš Lisabonos sutarties įsigaliojimą bendra prekybos politika jau apėmė prekybą prekėmis. Nuomonėje 1/94 Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad (tuometinė) Europos bendrija pagal EB sutarties 113 straipsnį turėjo išimtinę kompetenciją sudaryti „daugiašalius susitarimus dėl prekybos prekėmis“, t. y. PPO steigimo sutarties 1A priede išvardytus susitarimus (toliau – 1A priedo susitarimai) ( 101 ). Tai 1994 m. GATT ir kartu 12 kitų susitarimų. Teisingumo Teismas padarė išvadą, jog visi 1A priede nurodyti susitarimai patenka į bendros prekybos politikos sritį, ir nenagrinėjo kiekvieno iš jų atskirai ( 102 ). Taigi buvo nuspręsta, kad jie visi buvo konkrečiai susiję su tarptautine prekyba, nes jais iš esmės siekta remti, koordinuoti ar papildyti prekybą ir buvo daromas tiesioginis ir neatidėliotinas poveikis prekybai. Dauguma PPO steigimo sutarties 1A priede išvardytų susitarimų apima įsipareigojimus, be kita ko, susijusius su patekimu į rinką, nacionaliniu režimu ir kitomis nacionalinėmis reguliavimo priemonėmis, skaidrumu, teismine ir administracine priežiūra ir prekybos tikslų derinimu su ne prekybos tikslais. Kai kurių iš tų susitarimų taikymo sritis susijusi su konkrečia prekių rūšimi (pavyzdžiui, Susitarimas dėl žemės ūkio ir Susitarimas dėl tekstilės gaminių ir drabužių), kiti taikomi konkrečioms prekybos priemonėms (pavyzdžiui, TPK susitarimas, Susitarimas dėl su prekyba susijusių investavimo priemonių, Antidempingo susitarimas, SKP susitarimas ir Susitarimas dėl apsaugos priemonių), prekybos priemonėms, kuriomis siekiama konkretaus tikslo (pavyzdžiui, SFP susitarimas), arba tam tikrais importo arba eksporto etapais (pavyzdžiui, Susitarimas dėl 1994 m. Bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos VII straipsnio įgyvendinimo (toliau – Susitarimas dėl muitinio įvertinimo), Susitarimas dėl patikrinimų prieš gabenimą, Susitarimas dėl kilmės taisyklių ir Susitarimas dėl importo licencijavimo procedūrų).

146. Todėl iš Nuomonės 1/94 akivaizdu, kad Europos Sąjunga naudojasi išimtine kompetencija dėl tais susitarimais reglamentuojamų dalykų ir pagal juos prisiimtų įsipareigojimų ( 103 ). Ši padėtis nepasikeitė ir įsigaliojus Lisabonos sutarčiai; dėl tos sutarties bendros prekybos politikos apibrėžtis, kiek ji susijusi su prekyba prekėmis, nepasikeitė.

147. Atsižvelgiant į šias aplinkybes man atrodo aišku, kad antras–penktas skyriai konkrečiai susiję su prekyba prekėmis. Jų dalykas iš esmės atitinka dalykus, kuriuos apima tam tikri PPO steigimo sutarties 1A priede išvardyti susitarimai ir kurie priklauso išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai bendros prekybos politikos srityje. Antras skyrius susijęs su 1994 m. GATT I, II ir XI straipsnių, kuriuose įtvirtinti pagrindiniai patekimo į rinką įsipareigojimai prekybos prekėmis srityje, dalykais. Trečiame skyriuje nurodyti dalykai susiję su 1994 m. GATT nuostatomis dėl antidempingo, subsidijų ir apsaugos priemonių ir su tam tikrais konkretesniais PPO steigimo sutarties 1A priedo susitarimais (Antidempingo susitarimu, Susitarimu dėl subsidijų ir kompensacinių priemonių ir Susitarimu dėl apsaugos priemonių). Ketvirtas ir penktas skyriai susiję su netarifinėmis kliūtimis, kurioms taikomos 1994 m. GATT III straipsnyje numatytos priemonės (toliau – nacionalinis režimas), ir kai kuriomis konkretesnėmis priemonėmis, numatytomis TPK susitarime ir SKP susitarime, kurie taip pat įtraukti į PPO steigimo sutarties 1A priedą.

148. Tie klausimai susiję su prekių judėjimo per sienas, išleidimo ir įforminimo procesu ir jų tvarkymu rinkoje. Taigi jie konkrečiai susiję su tarptautine prekyba.

149. Be to, šiam procesui palengvinti sukurtomis taisyklėmis (būtinos importuojant ir eksportuojant prekes), dėl kurių procesas ir taisyklės dėl prekių tvarkymo rinkoje tampa skaidresnės, labiau nuspėjamos, veiksmingos ir rentabilios, palengvinama ar valdoma prekyba ir jai daromas tiesioginis ir neatidėliotinas poveikis ( 104 ).

150. Tokia išvada taip pat taikytina muitinių bendradarbiavimui pagal šeštą skyrių ir papildomoms su muitinėmis susijusioms Memorandumo Nr. 3 nuostatoms ir Memorandumo Nr. 4 taisyklėms dėl įgaliotųjų ekonominės veiklos vykdytojų programų tarpusavio pripažinimo (abu memorandumai susiję su šeštu skyriumi).

151. Šeštas skyrius susijęs su muitinės procedūromis, įvertinimu ir geresnių prekybos sąlygų sudarymu (kuriems iš dalies taikomas 1994 m. GATT), Susitarimu dėl muitinio įvertinimo ir neseniai sudarytu PPO susitarimu dėl geresnių prekybos sąlygų sudarymo. Šeštame skyriuje numatytos bendradarbiavimo formos iš dalies atitinka normas, taikomas muitinės reikalams pagal 1994 m. GATT ir Susitarimą dėl muitinio įvertinimo. Be bendro pobūdžio nuostatų dėl paskelbimo ( 105 ), minėtais susitarimais taip pat numatomos konsultacijos su muitinio įvertinimo sistemos administravimu susijusiais klausimais ( 106 ). Be to, bendresniu lygmeniu 1994 m. GATT ir 1A priedo susitarimais numatoma daug panašių bendradarbiavimo formų įvairiais klausimais prekybos prekėmis srityje ( 107 ). Tokios nuostatos Teisingumo Teismui Nuomonėje 1/94 nekliudė padaryti išvados, kad šie susitarimai visiškai priklauso bendrai prekybos politikai ( 108 ).

152. Negaliu pritarti tokiam formaliam argumentui, pagrįstam su prekyba prekėmis vidaus rinkoje susijusiu skirtumu tarp Sutarties nuostatų dėl muitų sąjungos (SESV 30–32 straipsniai) ir dėl muitinių bendradarbiavimo (SESV 33 straipsnis). Tiesa, SESV 206 straipsnyje, kuriame nustatyti muitų sąjungos tikslai, daroma nuoroda tik į SESV 28–32 straipsnius. Tačiau taip yra todėl, kad tai nuostatos, kuriomis remiantis muitų sąjunga sukuriama. Tokia nuostata kaip SESV 33 straipsnis tokio tikslo nesiekiama, ja nustatomas muitinių bendradarbiavimo stiprinimo Europos Sąjungoje teisės aktų teisinis pagrindas. Taigi neįmanoma pagrįstai nustatyti bendros prekybos politikos taikymo srities remiantis tuo, kad SESV 206 straipsnyje nėra aiškios nuorodos į SESV 33 straipsnį. Tos politikos taikymo sričiai jokio poveikio neturi ir SESV 6 straipsnio g punktas ir 197 straipsnis. Tos nuostatos apskritai susijusios su administraciniu bendradarbiavimu tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių ir Europos Sąjungos. Tad jomis nepažeidžiama išimtinė Europos Sąjungos kompetencija į bendrą prekybos politiką įtraukti priemones, kuriomis siekiama pagerinti administracinį bendradarbiavimą su trečiosiomis šalimis tos politikos srityse.

153. Galiausiai mano pateikta antro–šešto skyrių analizė taip pat taikytina Protokolui Nr. 1 dėl sąvokos „produktų kilmė“ apibrėžties ir administracinio bendradarbiavimo metodų. Protokolas susijęs su kilmės taisyklėmis. Jis akivaizdžiai konkrečiai susijęs su tarptautine prekyba prekėmis.

154. Tad darytina išvada, kad visos antro–šešto skyrių nuostatos priklauso išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai bendros prekybos politikos srityje pagal SESV 207 straipsnį.

155. Dabar pereisiu prie aštunto skyriaus. Kadangi septintame skyriuje „Netarifinės prekybos kliūtys ir investicijos į atsinaujinančiosios energijos gamybą“ ir tryliktame skyriuje „Prekyba ir tvarus vystymasis“ keliama panašių klausimų dėl bendros prekybos politikos taikymo srities ir ryšio tarp su prekyba susijusių ir nesusijusių tikslų ( 109 ), septintą skyrių aptarsiu vėliau kartu su tryliktu skyriumi.

Paslaugos, įsisteigimas ir elektroninė prekyba (ESSLPS aštuntas skyrius ( 110 ) )

Argumentai

Bendrieji argumentai

156. Komisija tvirtina, jog A skirsnyje nustatytas ESSLPS aštunto skyriaus tikslas ir taikymo sritis. To skyriaus B–D skirsniai priklauso išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai, nes jų taikymo sritis atitinka 1, 2, 3 ir 4 tipo paslaugų teikimo įsipareigojimų pagal GATS taikymo sritį pagal SESV 207 straipsnio 1 dalį. Pagal GATS I straipsnio 2 dalies a–d punktus tie keturi tipai apima paslaugų teikimą: a) iš vienos (PPO) valstybės narės teritorijos į kitos (PPO) valstybės narės teritoriją (toliau – 1 tipas arba tarpvalstybinis teikimas); b) vienos (PPO) valstybės narės teritorijoje paslaugų vartotojui iš kitos (PPO) valstybės narės (toliau – 2 tipas arba vartojimas užsienyje); c) paslaugų teikėjo iš vienos (PPO) valstybės narės per savo padalinį kitos (PPO) valstybės narės teritorijoje (toliau – 3 tipas arba įsisteigimas prekybos tikslais); d) paslaugų teikėjo iš vienos (PPO) valstybės narės per kitos (PPO) valstybės narės teritorijoje veikiančius (PPO) valstybės narės fizinius asmenis (4 tipas arba fizinių asmenų buvimas).

157. Dėl kiekvieno aštunto skyriaus E skirsnio („Reglamentavimo sistema“) poskirsnio Komisija teigia, jog yra pakankamai glaudus ryšys su tarptautine prekyba.

158. Dėl visuotinai taikomų nuostatų (1 poskirsnis) Komisija remiasi palyginimu su GATS nuostatomis ir keliomis neprivalomo pobūdžio priemonėmis, kurias patvirtino įvairios PPO įstaigos. Be to, Komisijos teigimu, bendrai prekybos politikai priskirtinas ESSLPS 8.16 straipsnis dėl abipusio kvalifikacijų pripažinimo, nes juo sukuriamos geresnės sąlygos užsienio paslaugų teikėjams patekti į rinką, ir Teisingumo Teismas yra patvirtinęs, kad tokie įsipareigojimai pagal GATS įtraukti į bendrą prekybos politiką. ESSLPS 8.17 straipsnyje dėl skaidrumo nustatyti įsipareigojimai, būdingi visiems tarptautinės prekybos susitarimams ir panašūs į nustatytuosius GATS III straipsnio 1 ir 4 dalyse. Dėl neaiškumo, susijusio su taikytinomis priemonėmis, kuriomis reguliuojama komercinė veikla, paslaugų teikėjai gali nuspręsti nebandyti patekti į užsienio rinkas.

159. Kalbėdama apie nacionalinį reglamentavimą (2 poskirsnis), Komisija iš esmės tvirtina, jog poskirsnyje nustatytos sąlygos, kuriomis užtikrinama, kad licencijavimo ir kvalifikaciniai reikalavimai ir procedūros nebūtų kliūtis tarptautinei prekybai. Jų tikslas panašus į GATS VI straipsnio 4 dalies tikslą, t. y. užtikrinti, kad tokie standartai ir procedūros, net jei jie nėra diskriminacinio pobūdžio, nebūtų nereikalinga kliūtis prekybai paslaugomis. Be to, ESSLPS 8.19 straipsnio 3 dalyje nustatyta pareiga turėti arba įkurti teismines, arbitražo ar administracines institucijas ar nustatyti procedūras, skirtas sprendimams peržiūrėti, panaši į GATS VI straipsnio 2 dalies a punkte nustatytą pareigą.

160. Be to, konkrečios nuostatos dėl kompiuterių paslaugų, pašto paslaugų, telekomunikacijų paslaugų ir finansinių paslaugų (3, 4, 5 ir 6 poskirsniai), kuriose kartais dar kartą patvirtinami pagal GATS prisiimti įsipareigojimai arba jais remiamasi, taip pat priklauso išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai pagal SESV 207 straipsnio 1 dalį.

161. F skirsnyje daugiausia pateikiamos ketinimų deklaracijos. Vienintele esmine pareiga (ESSLPS 8.58 straipsnyje) draudžiama nustatyti muitus, ir tai dalykas, akivaizdžiai patenkantis į bendros prekybos politikos sritį.

162. Parlamentas ir Taryba nepateikė konkrečių argumentų dėl aštunto skyriaus nuostatų, kurios nėra susijusios su transportu ( 111 ).

163. Valstybės narės pirmiausia sutelkia dėmesį į konkrečias nuostatas, pavyzdžiui, susijusias su finansinėmis paslaugomis ir profesinių kvalifikacijų tarpusavio pripažinimu.

164. Kelios valstybės narės teigia, kad 6 poskirsnis dėl finansinių paslaugų nevisiškai priklauso Europos Sąjungos bendrai prekybos politikai. Direktyva 2014/65/ES dėl finansinių priemonių rinkų (toliau – FPRD II direktyva) ( 112 ), kuri turi įsigalioti 2017 m. sausio mėn., derinami tik tam tikri trečiųjų šalių piliečių teikiamų finansinių ir investicinių paslaugų teikimo aspektai.

165. Taisyklės dėl profesinių kvalifikacijų tarpusavio pripažinimo taip pat nėra bendros prekybos politikos dalis. Pirma, priešingai, nei teigia Komisija, pats faktas, jog dalykas turi poveikį išorės prekybos santykiams arba jam taikytina tarptautinė ekonominė teisė, nėra pakankamas, kad tas dalykas patektų į bendros prekybos politikos sritį. Antra, Direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo ( 113 ) nepažeidžiama išimtinė valstybių narių kompetencija profesinių kvalifikacijų, įgytų ne Europos Sąjungoje, pripažinimo srityje. Be to, jūrų transporto srityje bendromis taisyklėmis, įtvirtintomis pirmiausia Tarybos direktyvoje 96/50/EB (dėl nacionalinių laivų kapitonų pažymėjimų įgijimo sąlygų) ir Direktyvoje 2008/106/EB (dėl minimalaus jūrininkų rengimo) ( 114 ), nustatytos tik būtiniausios taisyklės, kurioms ESSLPS 8.16 straipsnis negali turėti poveikio. Trečia, Komisija neatsižvelgia į tai, jog GATS (pirmiausia jo VII straipsnio 1 dalimi) nereikalaujama, kad PPO valstybės narės pripažintų trečiųjų šalių profesines kvalifikacijas arba sudarytų šioje srityje tarptautinius susitarimus.

166. Be to, priemonės, kuriomis pagal ESSLPS siekiama užtikrinti liberalizaciją, pirmiausia įsisteigimo srityje, padarys arba galės padaryti poveikį sveikatos priežiūros ir socialinėms paslaugoms, dėl kurių kompetencija ir toliau priklauso valstybėms narėms. Tai nesuderinama su SESV 207 straipsnio 6 dalimi. Komisija taip pat klaidingai tvirtina, jog nuostatos dėl elektroninės prekybos – tai tik ketinimų deklaracijos.

167. Galiausiai Komisija negali remtis SESV 216 straipsniu, kad pateisintų pasidalijamąją kompetenciją srityse, kuriose Europos Sąjunga neturi išimtinės kompetencijos. Komisijai nepavyko įrodyti būtinybės sudaryti ESSLPS siekiant įgyvendinti vieną iš Sutartyse nurodytų tikslų.

Su transportu susiję argumentai

168. Komisija atskirai vertina aštuntame skyriuje numatytus įsipareigojimus, konkrečiai susijusius su transportu (Europos Sąjungos konkrečių įsipareigojimų sąraše 8-A priede ir E skirsnio 7 poskirsnyje dėl tarptautinio jūrų transporto paslaugų).

169. Komisijos teigimu, nors labai didelė Singapūro ir Europos Sąjungos prekybos dalis penkiuose transporto sektoriuose, kuriems taikomas ESSLPS (oro, geležinkelių, kelių, vidaus vandenų ir jūrų), vykdoma pagal 3 tipą (įsisteigimas), SESV 207 straipsnio 5 dalies išimtis nuostatoms dėl transporto paslaugų teikėjų įsisteigimo netaikoma. Mat įsisteigimas transporto paslaugų srityje nepatenka į SESV trečiosios dalies VI antraštinės dalies taikymo sritį (vertinamą kartu su SESV 58 straipsnio 1 dalimi), nurodytą 207 straipsnio 5 dalyje, ir Sutarties nuostatomis nedraudžiama taikyti nuostatų dėl įsisteigimo laisvės transportui. Šiuo klausimu Komisija daro analogiją su skirtumu tarp laisvės teikti transporto paslaugas pagal antrinės teisės aktus, priimtus pagal SESV trečiosios dalies VI antraštinę dalį, taikant tik 1, 2 ir 4 tipus, ir įsisteigimo laisvės pagal SESV 49 ir paskesnius straipsnius.

170. Kalbėdama apie ESSLPS įtvirtintus įsipareigojimus, kuriems taikoma SESV 207 straipsnio 5 dalies išimtis, Komisija teigia, jog Europos Sąjunga naudojasi išimtine kompetencija pagal SESV 3 straipsnio 2 dalyje nustatytą trečiąjį pagrindą. Dėl valstybių narių išorės veiksmų kiltų pavojus, kad būtų padarytas poveikis bendroms taisyklėms transporto paslaugų srityje, kurioje bendros taisyklės taikomos didelei daliai paslaugų. Jeigu Teisingumo Teismas nepritartų ir nuspręstų, kad reikia išnagrinėti kiekvieno transporto sektoriaus įsipareigojimus atskirai, išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai priklauso bent jau ESSLPS įsipareigojimai dėl tarptautinio jūrų transporto, geležinkelių transporto ir kelių transporto ir kai kurios pagalbinės paslaugos.

171. Dėl oro transporto paslaugų Komisija teigia, jog išimtinė Europos Sąjungos kompetencija orlaivių remonto ir techninės priežiūros paslaugų srityje nutraukiant orlaivio eksploatavimą, oro transporto paslaugų pardavimo ir rinkodaros srityje ir kompiuterinių rezervavimo sistemų srityje (kurioms taikomi B ir C skirsniai) iš dalies grindžiama SESV 207 straipsnio 1 dalimi ir iš dalies – SESV 3 straipsnio 2 dalyje nurodytais pirmuoju ir trečiuoju pagrindais. Kalbant apie orlaivių remonto ir techninės priežiūros paslaugas, Reglamento (EB) Nr. 216/2008 ( 115 ) 12 straipsnyje numatytas Europos Sąjungos susitarimo sudarymas (pirmasis pagrindas pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį). Kalbėdama apie oro transporto paslaugų pardavimą ir rinkodarą, Komisija tvirtina, jog jie nesusiję su prekių ar keleivių vežimu, tad patenka į bendros prekybos politikos sritį. Kompiuterinio rezervavimo sistemos paslaugos išsamiai reglamentuojamos bendromis taisyklėmis, pirmiausia Reglamentu (EB) Nr. 80/2009 ( 116 ), tad priklauso išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai pagal SESV 3 straipsnio 2 dalyje nurodytą trečiąjį pagrindą.

172. Dėl Europos Sąjungos ir Singapūro geografinės padėties praktinė 1, 2 ir 4 tipų svarba ribota.

173. Taigi, kalbant konkrečiai apie vidaus vandenų transportą, visame ESSLPS išorės kompetencija praktiškai nesinaudojama.

174. Kalbant apie geležinkelių transportą, pažymėtina, kad Europos Sąjunga neprisiėmė 1 ar 4 tipo įsipareigojimų, bet prisiėmė tik 2 tipo įsipareigojimus. Jie bet kuriuo atveju pagalbiniai, susiję su ESSLPS įsipareigojimais transporto srityje arba su bendra prekybos politika. Kalbant apie geležinkelių transporto paslaugas, kurias vienoje valstybėje narėje įsteigta Singapūro bendrovės patronuojamoji įmonė teikia kitai valstybei narei (3 tipas), pagal Direktyvą 2012/34/ES valstybėje narėje įsisteigusiems veiklos vykdytojams leidžiama laisvai teikti paslaugas Sąjungos viduje netaikant pilietybės reikalavimo patronuojamosios įmonės savininkams ( 117 ). Taigi šis klausimas reglamentuojamas bendromis taisyklėmis.

175. Kalbant apie kelių transportą, Europos Sąjunga prisiėmė ribotus įsipareigojimus keleivių ir krovinių vežimo srityje. 1 tipo įsipareigojimų neprisiimta. Kita vertus, Europos Sąjunga visiškai įsipareigoja (be jokių išlygų) dėl 2 tipo ir su išlygomis prisiima 4 tipo įsipareigojimus. Kaip ir geležinkelių transporto atveju, prisiimti įsipareigojimai turi ribotą praktinę reikšmę. Bet kuriuo atveju konkretus 2 tipo įsipareigojimas yra pagalbinis, palyginti su kitais pagal ESSLPS prisiimamais įsipareigojimais. Jeigu tokias paslaugas valstybėje narėje įsisteigusi Singapūro bendrovės patronuojamoji įmonė teikia kitai valstybei narei (3 tipas), taikytinos reglamentais (EB) Nr. 1072/2009 ( 118 ) ir Nr. 1073/2009 ( 119 ), taikomais kartu su Reglamentu (EB) Nr. 1071/2009 ( 120 ), nustatytos bendros taisyklės dėl kelių transporto operatorių įsisteigimo Europos Sąjungoje sąlygų. Kadangi šie reglamentai taikomi neatsižvelgiant į patronuojamosios įmonės savininkų pilietybę, tarpvalstybinio Europos Sąjungoje įsisteigusių bendrovių teikiamų kelių transporto paslaugų teikimo sritis išsamiai reguliuojama bendromis taisyklėmis. Tad Europos Sąjunga naudojasi atitinkama išimtine išorės kompetencija pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį. Galiausiai Komisija pateikia tuos pačius argumentus dėl 4 tipo, kiek tai susiję su kelių transporto sritimi, kuriuos ji pateikė dėl jūrų transporto ( 121 ). Praktiškai kelių transporto bendrovė iš Singapūro gali siųsti pagrindinius darbuotojus (paprastai tai bendrovės viduje perkeliami asmenys ( 122 )) į valstybėje narėje įsteigtą padalinį. Tokiu atveju tokių trečiųjų šalių piliečių atvykimui ir apsigyvenimui pagal bendrovės viduje perkeliamų asmenų sistemą taikoma Direktyva 2014/66/ES ( 123 ). Bet kuriuo atveju tie įsipareigojimai yra pagalbiniai, palyginti su Europos Sąjungos įsipareigojimu dėl 3 tipo kelių transporto paslaugų teikimo (kuris priklauso išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai ( 124 )).

176. Kalbėdama apie jūrų transportą, Komisija tvirtina, jog bendros taisyklės nustatytos Tarybos reglamentu Nr. 4055/86 ( 125 ), apimančiu bent jau didelę dalį jūrų transporto paslaugų teikimo tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių. Jame taip pat aprašytas požiūris į trečiųjų šalių piliečius (t. y. tam tikras trečiosiose šalyse įsisteigusias laivybos bendroves). Priešingai nei reglamentai dėl oro transporto, Reglamentas Nr. 4055/86 taikomas tam tikroms trečiųjų šalių laivybos bendrovėms ( 126 ). Be to, tas reglamentas taikomas ne tik Sąjungos vidaus laivybos maršrutams. Jis taip pat taikomas (tarpvalstybinėms) jūrų transporto paslaugoms, kurias vienoje valstybėje narėje įsteigtos Singapūro bendrovės patronuojamosios įmonės teikia iš tos valstybės narės kitai valstybei narei.

177. Kalbėdama apie 4 tipą, Komisija tvirtina, jog praktiškai jūrų transporto bendrovė iš Singapūro siųs savo pagrindinius darbuotojus (paprastai tai bendrovės viduje perkeliami asmenys) į valstybėje narėje įsteigtą padalinį. Tokiu atveju trečiųjų šalių piliečių atvykimui ir apsigyvenimui pagal bendrovės viduje perkeliamų asmenų sistemą taikoma Direktyva 2014/66. Bet kuriuo atveju 4 tipo įsipareigojimas yra būtinas 3 tipo įsipareigojimo, kuris priklauso išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai, papildymas ( 127 ).

178. Komisija priduria, kad uosto paslaugos, kurios yra ESSLPS 8.56 straipsnio 6 dalies (7 poskirsnyje) dalykas, nėra liberalizuotos tų paslaugų užsienio teikėjams. Mat Europos Sąjunga į savo sąrašą įsipareigojimų neįtraukė. ESSLPS 8.56 straipsnio 6 dalyje tiesiog išsamiau apibūdinamas nacionalinio režimo įsipareigojimas, susijęs su tarptautiniu jūrų transportu, kiek jis liberalizuotas.

179. Kalbėdama apie pagalbines su jūrų, vidaus vandenų, geležinkelių ir kelių transportu susijusias paslaugas, Komisija tvirtina, jog kai kurios iš tų paslaugų nėra transporto paslaugos. Tad jos patenka į Europos Sąjungos bendros prekybos politikos sritį. Tai pasakytina, pavyzdžiui, apie muitinės įforminimo paslaugas. Dėl jūrų, vidaus vandenų, geležinkelių ir kelių transporto įrangos techninės priežiūros ir remonto Komisija tvirtina, jog tas paslaugas apima Europos Sąjungos įsipareigojimai verslo paslaugų srityje. Todėl jos taip pat sietinos su bendra prekybos politika.

180. Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad tam tikros ESSLPS nuostatos, susijusios su transporto paslaugomis, nepriklauso išimtinei Europos Sąjungos kompetencijai, Komisijos nuomone, tos nuostatos priklauso pasidalijamajai Europos Sąjungos kompe