Šiuo atveju neginčijama, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami potvarkiai dėl išieškojimo, kompetentingos administravimo institucijos priimti siekiant susigrąžinti iš Glencore nepagrįstai gautą paramą ir sumas dėl jos padarytų pažeidimų, buvo priimti remiantis Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 3 dalimi, kiek tai susiję su nesupakuotais salykliniais miežiais, ir Reglamento Nr. 3002/92 5a straipsniu, kiek tai susiję su intervenciniais paprastaisiais kviečiais. Be to, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad potvarkis dėl palūkanų nuo šios paramos ir šių sumų išieškojimo taip pat buvo priimtas remiantis šiomis nuostatomis. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad minėtose nuostatose aiškiai numatyta, kad atitinkamo ūkio subjekto nepagrįstai gauta parama ir sumos susigrąžinamos kartu su palūkanomis, kurios apskaičiuojamos atsižvelgiant į šią paramą ir šias sumas, taip pat į laiką, praėjusį nuo jų gavimo momento iki jų grąžinimo momento. Šiuo aspektu Reglamento Nr. 3002/92 5a straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje patikslinama, kad atsakingai institucijai gavus tokią apskaičiuotą sumą laikoma, kad nepagrįstai suteikta ekonominė nauda yra susigrąžinta. Taigi, pagrindinėje byloje nagrinėjamus potvarkius dėl išieškojimo reikia kvalifikuoti kaip „administracines priemones“, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 2988/95 4 straipsnio 1 ir 2 dalis, kiek jie susiję su pagrindine skola ir palūkanomis, atsižvelgiant į tai, kad šiais abiem potvarkiais siekiama panaikinti atitinkamo ūkio subjekto nepagrįstai gautą naudą. Remiantis tuo darytina išvada, kad šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje numatytas senaties terminas taikytinas esant tokioms aplinkybėms, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje.

Taigi, išskyrus administracinės procedūros sustabdymo atvejį remiantis Reglamento Nr. 2988/95 6 straipsnio 1 dalimi, minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalies ketvirtoje pastraipoje numatytas terminas nenutrūksta dėl kompetentingos institucijos su tyrimu ar patraukimu atsakomybėn susijusių veiksmų, apie kuriuos pranešta atitinkamam asmeniui pagal šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Pfeifer & Langen, C‑52/14 , EU:C:2015:381 , 72 punktą). Remiantis tuo darytina išvada, kad, kalbant apie pažeidimus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėje byloje, kompetentinga valdžios institucija administracines priemones, skirtas susigrąžinti nepagrįstai suteiktai ekonominei naudai bet kuriuo atveju privalo priimti per Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies ketvirtoje pastraipoje nustatytą terminą. Taigi, esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kai kompetentinga valdžios institucija visų pirma paprašė grąžinti pagrindinę skolą, prieš paprašydama vėliau sumokėti palūkanas, net darant prielaidą, kad dėl šių palūkanų buvo priimti senaties terminą nutraukiantys aktai, ši valdžios institucija privalėjo priimti savo sprendimą dėl minėtų palūkanų per Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies ketvirtoje pastraipoje nustatytą terminą.

Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad nacionalinėje teisėje numatytas ilgesnis nei šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje senaties terminas gali būti taikomas esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kiek tai susiję su palūkanų, atsiradusių iki įsigaliojant šiam terminui ir dar nesuėjusiam taikant pastarąją nuostatą, išieškojimu.

Be to, nors, kaip matyti iš šio sprendimo 64 punkto, valstybės narės išsaugo plačią diskreciją nustatyti ilgesnius senaties terminus, vis dėlto jos turi laikytis bendrųjų Sąjungos teisės principų, ypač teisinio saugumo ir proporcingumo principo. Dėl teisinio saugumo principo reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos baudžiamųjų bylų srityje, valstybės narės iš principo gali pailginti senaties terminus, jei dar nėra suėjusi veikų, kuriomis kaltinama, senatis (šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Taricco ir kt., C‑105/14, EU:C:2015:555, 57 punktą). Dėl proporcingumo principo reikia pažymėti, kad, taikant ilgesnį senaties terminą, kaip antai minimą Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalyje, siekiant patraukti atsakomybėn už pažeidimus, kaip tai suprantama pagal šį reglamentą, toks terminas privalo akivaizdžiai neviršyti to, kas yra būtina Sąjungos finansinių interesų apsaugos tikslui pasiekti (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, 59 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Dėl penkerių metų senaties termino, kaip antai numatyto Civilinio kodekso 2224 straipsnyje, redakcijos pagal Įstatymą Nr. 2008-561 reikia pažymėti, kad jis yra tik vienais metais ilgesnis nei terminas, numatytas Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalyje. Todėl tokiu terminu neviršijama to, kas būtina nacionalinėms valdžios institucijoms patraukiant atsakomybėn už pažeidimus, kuriais Sąjungos biudžetui padaroma žala, ir laikomasi proporcingumo reikalavimo.

(žr. 72–74, 76 punktus, rezoliucinės dalies 5 punktą)