GENERALINIO ADVOKATO

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,

pateikta 2020 m. spalio 29 d. ( 1 )

Byla C‑804/19

BU

prieš

Markt24 GmbH

(Landesgericht Salzburg (Zalcburgo apygardos teismas, Austrija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose – Reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 – II skyriaus 5 skirsnis (20–23 straipsniai) – Jurisdikcija bylose, susijusiose su individualiomis darbo sutartimis – Darbo sutartis, kurią A valstybėje narėje sudarė darbuotojas, gyvenantis šioje valstybėje narėje, ir darbdavys, kurio būstinė yra B valstybėje narėje, dėl darbo, atliktino pastarojoje valstybėje narėje – Nevykdyta darbo sutartis – Darbuotojo darbdaviui pareikštas ieškinys dėl sutarto darbo užmokesčio sumokėjimo – Jurisdikcijos taisyklių, nustatytų teismo, į kurį kreiptasi, buvimo vietos valstybės teisėje, netaikymas – 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktis – Sąvoka „vieta, kurioje arba iš kurios darbuotojas paprastai atlieka savo darbą“ – Sutartyje sutarta vieta, kurioje darbuotojas turėjo atlikti savo darbą“

I. Įvadas

1. BU, fizinis asmuo, gyvenantis Austrijoje, sudarė darbo sutartį su Markt24 GmbH, pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrove. Pagal šią sutartį BU šios bendrovės naudai ir jai vadovaujant turėjo teikti valymo paslaugas Vokietijoje. Tačiau ši sutartis kelis mėnesius faktiškai taip ir liko nevykdyta, kol Markt24 ją nutraukė, atleisdama BU iš darbo. Tuo laikotarpiu ši bendrovė neskyrė darbuotojai jokių užduočių, nors ši savo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje laukė pasirengusi dirbti. Minėta bendrovė taip pat nemokėjo BU sutarto darbo užmokesčio.

2. Šiomis aplinkybėmis BU Landesgericht Salzburg (Zalcburgo apygardos teismas, Austrija), turinčiame jurisdikciją teritorijoje, kurioje yra jos nuolatinė gyvenamoji vieta, pareiškė ieškinį Markt24 dėl šio darbo užmokesčio sumokėjimo. Tas teismas savo ruožtu kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl Reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo ( 2 ) (toliau – reglamentas „Briuselis Ia“) išaiškinimo.

3. Savo įvairiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar jis turi jurisdikciją nagrinėti BU pareikštą ieškinį, ar šis ieškinys turėjo būti pateiktas Vokietijos teismui. Tai priklauso nuo to, pirmiausia, ar tokiam ieškiniui taikytinos jurisdikcijos taisyklės, nustatytos reglamente „Briuselis Ia“, būtent jo 21 straipsnyje, susijusiame su darbdaviams pareikštais darbuotojų ieškiniais, be to, ar pagal šį straipsnį darbuotojas tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklosčiusios šioje byloje, gali kreiptis į savo nuolatinės gyvenamosios vietos teismą, ir galiausiai, jei į pirmesnius klausimus būtų atsakyta neigiamai, ar pagal šį reglamentą tokiam teismui draudžiama prisiimti jurisdikciją pagal nacionalines taisykles, pagal kurias pasirinkimo teisė suteikiama darbuotojui.

4. Šioje išvadoje paaiškinsiu, kad toks ieškinys, kaip BU pareikštas ieškinys, patenka į reglamento „Briuselis Ia“ taikymo sritį, todėl teismai, turintys jurisdikciją nagrinėti šį ieškinį, turi būti nustatyti remiantis šio reglamento nuostatomis, netaikant nacionalinių jurisdikcijos taisyklių. Taip pat paaiškinsiu, kad tuo atveju, kai dėl kokių nors priežasčių darbo sutartis nebuvo vykdoma, darbuotojas, remdamasis minėtu 21 straipsniu, gali pareikšti ieškinį darbdaviui arba valstybės narės, kurioje yra pastarojo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta, teismuose, arba sutartyje sutartos vietos, kurioje jis turėjo atlikti savo darbą, teismuose.

II. Teisinis pagrindas

A. Reglamentas „Briuselis Ia“

5. Reglamento „Briuselis Ia“ 18 konstatuojamojoje dalyje pažymima, kad, „kalbant apie draudimo, vartotojų ir darbo sutartis, silpnesnioji šalis turėtų būti ginama pagal jurisdikcijos taisykles, kurios yra palankesnės tokios šalies interesams negu bendrosios taisyklės“.

6. Šio reglamento II skyriaus 5 skirsnis „Jurisdikcija dėl bylų, susijusių su individualiomis darbo sutartimis“, apima 20–23 straipsnius. Šio reglamento 20 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Jurisdikcija dėl bylų, susijusių su individualiomis darbo sutartimis, nustatoma pagal šį skirsnį, nedarant poveikio 6 straipsniui, 7 straipsnio 5 punktui ir, kai ieškinys pareiškiamas darbdaviui, 8 straipsnio 1 punktui.“

7. Reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalyje nurodyta: „Darbdaviui, kurio nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškinys gali būti pareikštas: a) valstybės narės, kurioje yra jo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta, teismuose; arba b) kitoje valstybėje narėje: i) vietos, kurioje arba iš kurios darbuotojas paprastai atlieka savo darbą, teismuose arba paskutinės tokios darbo vietos teismuose; arba ii) jei darbuotojas paprastai savo darbą atlieka arba atliko ne toje pačioje šalyje – vietos, kurioje yra arba buvo darbuotoją įdarbinusi įmonė, teismuose.“

B. Austrijos teisė

8. 1985 m. kovo 7 d.Bundesgesetz über die Arbeits- und Sozialgerichtsbarkeit (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz) (Federalinis įstatymas dėl jurisdikcijos darbo ir socialinėse bylose (Darbo ir socialinių teismų įstatymas; toliau – ASGG) 4 straipsnio 1 dalies a ir d punktuose nustatyta: „Teritorinę jurisdikciją nagrinėti 50 straipsnio 1 dalyje nurodytas bylas ieškovo pasirinkimu turi: 1) 1–3 punktuose nurodytais atvejais – ir teismas, turintis jurisdikciją teritorijoje, kurioje: a) yra darbuotojo nuolatinė ar įprastinė gyvenamoji vieta darbo santykių laikotarpiu arba buvo darbo santykių nutraukimo momentu; <…> d) turi būti sumokėtas arba, jei darbo santykiai nutrūko, paskutinį kartą turėjo būti sumokėtas darbo užmokestis <…>“

III. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

9. BU yra fizinis asmuo, gyvenantis Zalcburge (Austrija). Markt24 yra pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė, kurios buveinė – Unteršleisheime (Vokietija).

10. Vieną dieną BU užkalbino vyras, teigęs, kad Markt24 ieško darbuotojų; po pokalbio su šiuo vyru BU Zalcburge esančioje kepyklėlėje pasirašė darbo sutartį; joje buvo uždėtas šios bendrovės spaudas, nurodytas telefono numeris Austrijoje ir adresas Vokietijoje. Pagal šią sutartį BU buvo įdarbinta valytoja darbui ne visą darbo laiką valymo darbams Miunchene (Vokietija) atlikti už mėnesinį darbo užmokestį.

11. Buvo numatyta, kad BU pradės dirbti 2017 m. rugsėjo 6 d. Tačiau ji niekada nepradėjo dirbti. Iš tikrųjų Markt24 nenurodė jai atlikti jokio darbo. Nors BU buvo pasiekiama telefonu ir savo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje laukė, būdama pasirengusi dirbti, ji neatliko jokių valymo ar kitų darbų šios bendrovės naudai. BU neturėjo vyro, su kuriuo sudarė darbo sutartį, telefono numerio. Kol darbo santykiai tęsėsi, BU negavo jokio darbo užmokesčio. Vis dėlto, kaip ir dar trys minėtos bendrovės darbuotojai, ji buvo deklaruota Austrijos socialinio draudimo įstaigoje kaip pagal darbo sutartį dirbantis asmuo.

12. 2017 m. gruodžio 15 d.Markt24 nutraukė darbo sutartį su BU.

13. 2018 m. balandžio 27 d. BU pareiškė Markt24 ieškinį Landesgericht Salzburg (Zalcburgo apygardos teismas), reikalaudama, kad būtų sumokėtas nesumokėtas darbo užmokestis, specialiosios išmokos, proporcingos išdirbtam laikotarpiui ir piniginė kompensacija už nepanaudotas metines mokamas atostogas už laikotarpį nuo 2017 m. rugsėjo 6 d. iki gruodžio 15 d. Ieškovė pagrindinėje byloje teigė, kad nurodytas teismas turi jurisdikciją, nes minėta įmonė jų darbo santykių pradžioje turėjo biurą Zalcburge.

14. Atsižvelgdamas į tai, kad ieškinio Markt24 nepavyko įteikti, o šios bendrovės atstovų buvimo vieta nebuvo žinoma, Landesgericht Salzburg (Zalcburgo apygardos teismas) jai paskyrė atstovaujantį asmenį. Šis 2019 m. sausio 7 d. raštu pateikė prieštaravimą dėl minėto teismo tarptautinės ir teritorinės jurisdikcijos.

15. Šiomis aplinkybėmis Landesgericht Salzburg (Zalcburgo apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar [reglamento „Briuselis Ia“] 21 straipsnis turi būti taikomas darbo santykiams tuo atveju, kai Austrijoje sudarius darbo sutartį dėl darbo Vokietijoje darbuotoja kelis mėnesius laukė darbo, būdama Austrijoje, bet jokio darbo faktiškai neatliko? Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: 2. Ar [reglamento „Briuselis Ia“] 21 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad gali būti taikoma tokia nacionalinė teisės nuostata, kaip [ASGG] 4 straipsnio 1 dalies a punktas, pagal kurį darbuotoja galėtų (lengviau) pareikšti ieškinį pagal savo gyvenamąją vietą darbo santykių metu arba jų nutraukimo momentu? 3. Ar [reglamento „Briuselis Ia“] 21 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad gali būti taikoma tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip ASGG 4 straipsnio 1 dalies d punktas, pagal kurį darbuotoja galėtų (lengviau) pareikšti ieškinį vietos, kurioje turi būti mokamas arba turėjo būti sumokėtas darbo užmokestis nutraukus darbo santykius, teisme? Jei antrąjį ir trečiąjį klausimus būtų atsakyta neigiamai: 4. a) Ar [reglamento „Briuselis Ia“] 21 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad ieškinys dėl darbo santykių tuo atveju, kai darbuotoja jokio darbo neatliko, reiškiamas valstybėje narėje, kurioje darbuotoja buvo pasirengusi darbui? b) Ar [reglamento „Briuselis Ia“] 21 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad ieškinys dėl darbo santykių tuo atveju, kai darbuotoja jokio darbo neatliko, reiškiamas valstybėje narėje, kurioje buvo užmegztas kontaktas ir sudaryta darbo sutartis, nepaisant to, kad sutartyje nustatyta arba planuojama darbų atlikimo vieta buvo kitoje valstybėje narėje? Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas: 5. Ar [reglamento „Briuselis Ia“] 7 straipsnio 1 punktas taikomas darbo santykiams tuo atveju, kai darbo sutartis dėl darbo Vokietijoje buvo sudaryta Austrijoje, bet darbuotoja, kuri kelis mėnesius laukė darbo, būdama Austrijoje, faktiškai jokio darbo neatliko, jei gali būti taikoma tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip ASGG 4 straipsnio 1 dalies a punktas, pagal kurį darbuotoja galėtų (lengviau) pareikšti ieškinį pagal savo gyvenamąją vietą darbo santykių metu arba jų nutraukimo momentu, arba tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip ASGG 4 straipsnio 1 dalies d punktas, pagal kurį darbuotoja galėtų (lengviau) pareikšti ieškinį vietos, kurioje turi būti mokamas arba turėjo būti sumokėtas darbo užmokestis nutraukus darbo santykius, teisme?“

16. 2019 m. spalio 23 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gavo 2019 m. spalio 31 d.Markt24, Čekijos vyriausybė ir Europos Komisija pateikė Teisingumo Teismui rašytines pastabas. Šioje byloje posėdžio nebuvo surengta.

IV. Analizė

17. Ši byla susijusi su Sąjungos valstybių narių teismų tarptautine jurisdikcija nagrinėti ieškinį, darbuotojo pareikštą darbdaviui dėl jų darbo sutartyje nurodyto darbo užmokesčio sumokėjimo tokiomis bent jau neįprastomis aplinkybėmis, kai darbuotojas faktiškai neatliko jokio darbo pagal šią sutartį, nes darbdavys jam nenurodė atlikti jokių sutartų užduočių. Taigi, kaip minėta šios išvados įvade, ši sutartis taip ir liko nevykdyta nuo jos pasirašymo dienos iki tos dienos, kai darbdavys ją nutraukė, atleisdamas darbuotoją iš darbo.

18. Šis ieškinys susijęs su tarpvalstybiniu ginču. BU nuolatinė gyvenamoji vieta yra Zalcburge, o ją įdarbinusios bendrovės Markt24 buveinė – Vokietijoje; jų sutartinių santykių pradžioje ši bendrovė galbūt turėjo biurą ir Zalcburge ( 3 ). Be to, darbo sutartis, dėl kurios kilo ginčas, buvo sudaryta šiame mieste, o sutarti darbai, t. y. valymo darbai, turėjo būti atliekami Miunchene.

19. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmuoju klausimu iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar jurisdikcijos taisyklės, nustatytos reglamente „Briuselis Ia“, būtent – jo II skyriaus 5 skirsnyje, taikomos tokiam ieškiniui, kaip ieškinys, kurį BU pareiškė Markt24.

20. Šiame etape primintina, kad minėtame 5 skirsnyje nustatytos specialiosios taisyklės, taikomos ieškiniams, „susijus[iems] su individualiomis darbo sutartimis“. Šiomis taisyklėmis, kurios jau nagrinėtos Teisingumo Teismo jurisprudencijoje ( 4 ), siekiama, be kita ko ( 5 ), apsaugoti darbuotoją, laikomą silpnesniąja darbo sutarties šalimi ( 6 ). Taigi pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnį darbuotojas, norintis pareikšti ieškinį savo darbdaviui, turi kelias galimybes pasirinkti teismą. Viena vertus, pagal šio straipsnio 1 dalies a punktą darbuotojas gali pareikšti ieškinį savo darbdaviui valstybės narės, kurioje yra pastarojo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta, teismuose, tačiau – tai svarbu patikslinti – ne savo paties nuolatinės gyvenamosios vietos teismuose. Kita vertus, pagal minėto straipsnio 1 dalies b punktą darbuotojas gali pareikšti ieškinį arba: i) „vietos, kurioje arba iš kurios [jis] paprastai atlieka savo darbą“, teisme ar „paskutinės tokios darbo vietos“ teisme; arba ii) jei darbuotojas paprastai savo darbą atlieka arba atliko ne toje pačioje šalyje – „vietos, kurioje yra arba buvo [jį] įdarbinusi įmonė“, teisme“.

21. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar šios taisyklės taikytinos ieškiniui, kuris pareikštas jo nagrinėjamoje byloje, nes, nors sudarė darbo sutartį su Markt24, BU faktiškai neatliko jokio darbo pagal šią sutartį. Šios išvados A skirsnyje paaiškinsiu, kodėl minėtos taisyklės vis dėlto taikytinos tokiam ieškiniui, neatsižvelgiant į tai, kad darbo sutartis, dėl kurios kilo ginčas, nebuvo vykdoma.

22. Antruoju ir trečiuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar jis gali pripažinti jurisdikciją nagrinėti BU pareikštą ieškinį, remdamasis savo nacionalinėje teisėje nustatytomis taisyklėmis – būtent ASGG 4 straipsnio 1 dalies a ir d punktais, – nes pagal šias taisykles Austrijos darbuotojams tiesiogiai arba netiesiogiai ( 7 ) suteikiama galimybė Austrijoje kreiptis į jų pačių nuolatinės gyvenamosios vietos teismą, taigi jos yra palankesnės šiems darbuotojams, nei nustatytosios reglamente „Briuselis Ia“. Šios išvados B skirsnyje paaiškinsiu, kodėl tokiam ieškiniui vis dėlto taikytinos tik šiame reglamente nustatytos jurisdikcijos taisyklės, netaikant panašių nacionalinių taisyklių, net jei pastarosios yra palankesnės darbuotojams, nei nustatytosios minėtame reglamente.

23. Ketvirtasis klausimas iš esmės susijęs su taisykle, nustatyta reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktyje. Šiuo klausimu siekiama išsiaiškinti, ar galima nustatyti „vietą, kurioje arba iš kurios darbuotojas paprastai atlieka savo darbą“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, aplinkybėmis, kai darbuotojas neatliko jokio darbo. Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iki šiol Teisingumo Teismas nėra sprendęs, kaip, esant tokioms aplinkybėms, reikia aiškinti šią nuostatą. Šios išvados C skirsnyje paaiškinsiu, kodėl netgi tokiomis aplinkybėmis šią „vietą“ galima nustatyti ir tai yra ne vieta, kurioje sudaryta darbo sutartis, arba vieta, kurioje darbuotojas laukė, būdamas pasirengęs dirbti, kaip siūlo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, o sutartyje sutarta vieta, kurioje darbuotojas turėjo atlikti savo darbą.

A. Dėl reglamento „Briuselis Ia“, būtent – šio reglamento II skyriaus 5 skirsnio, taikymo (pirmasis klausimas)

24. Pirma, mano manymu, nėra jokių abejonių, kad tokiam ieškiniui, kaip pateiktasis BU, taikytinas visas reglamentas „Briuselis Ia“. Iš tikrųjų šis ieškinys akivaizdžiai patenka į materialinę šio reglamento taikymo sritį ( 8 ). Jis patenka ir į šio reglamento taikymo asmenims sritį, nes jame nustatytos jurisdikcijos taisyklės iš esmės taikomos tada, kai atsakovo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybės narės teritorijoje ( 9 ), o Markt24 buveinė yra Vokietijoje ( 10 ). Galiausiai, kadangi paprastai šioms taisyklėms taikyti reikia, kad būtų užsienio elementas ( 11 ), primenu, kad šis ieškinys susijęs su tarpvalstybiniu ginču ( 12 ).

25. Antra, mano nuomone, taip pat aišku, kad šis ieškinys patenka būtent į reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 5 skirsnio taikymo sritį.

26. Šiuo klausimu primintina, kad pagal šio reglamento 20 straipsnio 1 dalį šis skirsnis taikomas ieškiniams, „susijus[iems] su individualiomis darbo sutartimis“. Iš šios formuluotės kyla dvi sąlygos: pirma, bylos šalys turi būti sudariusios „individualią darbo sutartį“, antra, ieškinys turi būti susijęs su šia „sutartimi“.

27. Kalbant apie pirmąją sąlygą, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad sąvoka „individuali darbo sutartis“ nesietina su teismo, į kurį kreiptasi, buvimo vietos valstybės teisėje (vadinamojoje „lex fori“) nurodytomis kategorijomis; ji turi būti apibrėžta autonomiškai, siekiant užtikrinti vienodą reglamente „Briuselis Ia“ nustatytų jurisdikcijos taisyklių taikymą visose valstybėse narėse ( 13 ).

28. Taigi Teisingumo Teismas pateikė autonomišką tokios „sutarties“ apibrėžtį, remdamasis sąvoka „darbo santykiai“. Pagal suformuotą jurisprudenciją esminis tokių santykių požymis yra tas, kad asmuo tam tikrą laiką kito asmens naudai ir jo vadovaujamas teikia paslaugas, už kurias gauna atlygį ( 14 ).

29. Tai reiškia, kad sutartis turi būti laikoma „individualia darbo sutartimi“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis Ia“ 20 straipsnio 1 dalį, kai iš jos kyla pareigos, atitinkančios tokius sutarties šalių darbo santykius. Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad BU ir Markt24 sudarytoje sutartyje, atsižvelgiant į jos sąlygas, buvo nustatytos tokios pareigos, taigi ji turi būti laikoma individualia darbo sutartimi ( 15 ).

30. Dėl antrosios sąlygos pažymėtina, kad nagrinėjamu atveju ji akivaizdžiai yra įvykdyta, nes BU remiasi pagal darbo sutartį, dėl kurios kilo ginčas, tenkančių pareigų neįvykdymu ( 16 ).

31. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tam, kad ieškiniui būtų taikomas reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 5 skirsnis, darbo santykiai, dėl kurių kilo ginčas, turi pasižymėti tam tikra trukme ir stabilumu, todėl šis skirsnis neturėtų būti taikomas, pavyzdžiui, esant situacijai, kaip aptariama pagrindinėje byloje, kai darbuotojas nepradėjo dirbti.

32. Kaip ir Markt24, Čekijos vyriausybė ir Komisija, nesu tokios nuomonės. Iš tikrųjų pagal reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 5 skirsnį, kaip minėta, reikalaujama, kad atitinkamas ieškinys turėtų ryšį su bylos šalis saistančia „individualia darbo sutartimi“. O tai, kada sudaryta ši sutartis ( 17 ), arba tai, ar ji faktiškai buvo vykdoma, neturi reikšmės.

33. Kaip teigia Čekijos vyriausybė, ši išvada išplaukia iš paties minėto skirsnio tikslo – nustatyti jurisdikcijos dėl bylų, „susijusių su individualiomis darbo sutartimis“, taisykles. Visiškai akivaizdu, kad ginčų gali kilti netrukus po tokios sutarties sudarymo ( 18 ) ir net prieš pradedant ją vykdyti ( 19 ). Dėl pastarojo aspekto pažymėtina, kad labai dažnai būtent dalies arba visų pareigų, kylančių iš darbo sutarties, nevykdymas ir lemia ieškinius, patenkančius į minėto skirsnio taikymo sritį.

34. Be to, priešingas aiškinimas prieštarautų tikslui, kad jurisdikcijos taisyklės turi būti paprastai nuspėjamos, kurio siekiama reglamentu „Briuselis Ia“. Kaip pabrėžia Komisija, atsižvelgiant į šį tikslą kiekviena sutarties šalis nuo pat sutarties sudarymo turi galėti pagrįstai numatyti, kokiame teisme (ar teismuose) ji gali pareikšti ieškinį kitai šaliai arba jai gali būti pareikštas kitos šalies ieškinys.

35. Toks aiškinimas taip pat prieštarautų tikslui apsaugoti darbuotoją, kurio siekiama pagal šio reglamento II skyriaus 5 skirsnį. Šiuo klausimu primintina, kad jei šis skirsnis būtų netaikomas tokiam ginčui, kaip BU su Markt24, jam būtų taikomos šiame reglamente nustatytos bendrosios taisyklės, kurios paprastai ( 20 ) yra mažiau palankios darbuotojui. Pirmiausia darbuotojas prarastų privilegiją, reiškiančią tai, kad darbdavys gali pareikšti jam ieškinį tik jo paties nuolatinės gyvenamosios vietos teismuose ( 21 ) ir negali remtis jo interesams prieštaraujančiu susitarimu dėl jurisdikcijos ( 22 ).

36. Vien aplinkybe, kad darbo sutartis sudaryta neseniai ar faktiškai nebuvo vykdoma, būtų sunku pagrįsti minėtame skirsnyje nustatytų taisyklių netaikymą ginčams, galintiems kilti dėl šios sutarties. Net jei darbuotojas nutraukia darbo sutartį iškart po jos sudarymo arba pačioje jos vykdymo pradžioje, jis turi būti apsaugotas juo labiau dėl to, kad dėl tokio nutraukimo galėtų būti kaltas darbdavys. Taip pat, jei darbuotojas, kaip nagrinėjamu atveju, pareiškia ieškinį darbdaviui, remdamasis tuo, kad sutartis nebuvo įvykdyta dėl pastarojo kaltės, darbdavys neturi pagrindo darbuotojo atžvilgiu remtis pastarojo interesams prieštaraujančiu susitarimu dėl jurisdikcijos ( 23 ).

37. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį klausimą atsakyti, kad ieškinys dėl darbo užmokesčio, sutarto darbo sutartyje, sumokėjimo, vienoje valstybėje narėje nuolat gyvenančio darbuotojo pareikštas darbdaviui, kurio buveinė yra kitoje valstybėje narėje, patenka į reglamento „Briuselis Ia“, būtent į jo II skyriaus 5 skirsnio, taikymo sritį, net jei šis darbuotojas faktiškai neatliko jokio darbo pagal sutartį, dėl kurios kilo ginčas.

B. Dėl nacionalinių jurisprudencijos taisyklių netaikymo (antrasis ir trečiasis klausimai)

38. Jeigu Teisingumo Teismas į pirmąjį klausimą atsakytų, kaip siūlau, kad toks ieškinys, kaip BU pareikštas ieškinys, patenka į reglamento „Briuselis Ia“, būtent į jo II skyriaus 5 skirsnio, taikymo sritį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antruoju ir trečiuoju klausimais iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal šį reglamentą draudžiama taikyti jurisdikcijos taisykles, nustatytas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo buvimo vietos valstybės teisėje, leidžiančias darbuotojui kreiptis į teismą, turintį jurisdikciją teritorijoje, kurioje yra jo nuolatinė ar įprastinė gyvenamoji vieta darbo santykių laikotarpiu, arba į teismą, turintį jurisdikciją teritorijoje, kurioje turi būti sumokėtas darbo užmokestis.

39. Šiuo klausimu neginčijama, kad nagrinėjamu atveju pagal ASGG 4 straipsnio 1 dalies a ir d punktuose įtvirtintas taisykles – ar bent pagal pirmąją iš jų – būtų nustatyta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikcija nagrinėti BU pareikštą ieškinį. Tokiomis aplinkybėmis, kaip ir Markt24, Čekijos vyriausybė ir Komisija, visai neabejoju dėl to, kad pagal reglamentą „Briuselis Ia“ tokias nacionalines jurisdikcijos taisykles taikyti draudžiama.

40. Iš tikrųjų iš reglamento „Briuselis Ia“ 4 straipsnio 1 dalies, siejamos su 6 straipsnio 1 dalimi, matyti, kad tarpvalstybiniams ginčams „civilinėse ir komercinėse bylose“ taikomos šiame reglamente nustatytos jurisdikcijos taisyklės, jei atsakovo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, o nacionalinės jurisdikcijos taisyklės iš esmės svarbios tik tuo atveju, jei atsakovo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra trečiojoje valstybėje ( 24 ).

41. Be to, kai taikomos reglamente „Briuselis Ia“ nustatytos jurisdikcijos taisyklės, tai paprasčiausiai lemia teismo, į kurį kreiptasi, buvimo vietos valstybės teisėje nustatytų jurisdikcijos taisyklių netaikymą. Tai išplaukia iš šio reglamento 5 straipsnio 1 dalies, kurioje patikslinama, kad vienintelės šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje nustatytos pagrindinės taisyklės, pagal kurią jurisdikciją turi valstybės narės, kurioje yra atsakovo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta, teismai, išimtys yra nustatytos šio reglamento II skyriaus 2–7 skirsniuose ( 25 ).

42. Taigi, kadangi, kaip paaiškinta šios išvados 24 punkte, BU ieškinys, pareikštas Markt24, patenka į reglamento „Briuselis Ia“, būtent į jo II skyriaus 5 skirsnio, taikymo sritį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali taikyti ASGG 4 straipsnio 1 dalies a arba d punktuose nustatytų taisyklių ( 26 ). Jis turi, priešingai, nustatyti savo jurisdikciją, atsižvelgdamas vien į šio reglamento nuostatas.

43. Tai, kad aptariamos nacionalinės taisyklės yra palankesnės darbuotojui, nepaneigia šio aiškinimo.

44. Šiuo klausimu patikslintina, kad reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 5 skirsnyje nėra nustatyti darbuotojų apsaugai taikomi „minimalūs reikalavimai“, kaip nustatytieji kai kuriose suderinimo direktyvose, susijusiose su socialine sritimi ( 27 ). Iš tikrųjų šiame reglamente tokio minimalaus suderinimo neatliekama; jame nustatyta suvienodinta jurisdikcijos taisyklių sistema, siekiant sudaryti palankesnes sąlygas laisvam sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose judėjimui, taigi ir tinkamam vidaus rinkos veikimui, taip pat užtikrinti jurisdikcijos pasidalijimą tarp valstybių narių teismų, taip sustiprinant teisinį saugumą ( 28 ).

45. Taigi valstybės narės negali reglamente „Briuselis Ia“ nustatytų jurisdikcijos taisyklių pakeisti ar papildyti darbuotojams palankesnėmis nacionalinėmis taisyklėmis. Kaip teigia Markt24, tokia galimybė išderintų suvienodinimą, kurio siekė Sąjungos teisės aktų leidėjas. Ji pakenktų ir teisiniam saugumui, kaip pabrėžia Čekijos vyriausybė, nes darbdaviams būtų sunkiau numatyti, kuriuose teismuose jų darbuotojai galėtų pareikšti jiems ieškinius ( 29 ).

46. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį ir trečiąjį klausimus atsakyti, kad pagal reglamentą „Briuselis Ia“ draudžiama taikyti teismo, į kurį kreiptasi, buvimo vietos valstybės teisėje nustatytas jurisdikcijos taisykles, leidžiančias darbuotojui kreiptis į teismą, turintį jurisdikciją teritorijoje, kurioje yra jo nuolatinė ar įprastinė gyvenamoji vieta darbo santykių laikotarpiu, arba į teismą, turintį jurisdikciją teritorijoje, kurioje turi būti sumokėtas darbo užmokestis.

C. Dėl įprastinės darbo vietos, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį, nustatymo (ketvirtasis klausimas)

47. Darant prielaidą, kad Teisingumo Teismas, atsakydamas į pirmąjį klausimą nuspręs, kaip siūlau, kad toks ieškinys, kaip BU pareikštas ieškinys Markt24, patenka į reglamento „Briuselis Ia“, būtent į jo II skyriaus 5 skirsnio, taikymo sritį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės nustatyti savo jurisdikciją, atsižvelgdamas į šiame skirsnyje nustatytas taisykles.

48. Tokiomis aplinkybėmis primintina, jog reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, kad darbuotojas gali pareikšti ieškinį savo darbdaviui valstybės narės, kurioje yra pastarojo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta, teismuose. Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad Markt24 buveinė yra Vokietijoje. Vadinasi, pagal šią nuostatą jurisdikciją turi Vokietijos teismai.

49. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kaip aiškinti šio reglamento 21 straipsnio 1 dalies b punktą. Primenu, kad pagal šią nuostatą darbuotojas taip pat gali pareikšti ieškinį darbdaviui: – i) „vietos, kurioje arba iš kurios darbuotojas paprastai atlieka savo darbą“, teisme arba „paskutinės tokios darbo vietos“ teisme; arba – ii) jei darbuotojas paprastai savo darbą atlieka arba atliko ne toje pačioje šalyje – „vietos, kurioje yra arba buvo [jį] įdarbinusi įmonė“, teisme.

50. Taigi taikant šią nuostatą įprastinė darbo vieta – tai pagrindinis jurisdikcijos nustatymo kriterijus, o vieta, kurioje yra darbuotoją įdarbinusi įmonė – papildomas kriterijus. Todėl kiekvienoje byloje pirmiausia reikia išnagrinėti pirmąjį kriterijų ( 30 ).

51. Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją įprastinė darbo vieta, siekiant taikyti minėto 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį, turi būti nustatoma ne atsižvelgiant į atitinkamai darbo sutarčiai taikytiną teisę (vadinamąją „lex contractus“), o remiantis autonomiškais kriterijais, Teisingumo Teismo nustatytais atsižvelgiant į reglamento „Briuselis Ia“ sistemą ir tikslą, taip pat siekiant užtikrinti vienodą jame nustatytų jurisdikcijos taisyklių taikymą visose valstybėse narėse ( 31 ).

52. Pagal šią jurisprudenciją ši vieta atitinka vietą, „kur darbuotojas faktiškai atlieka darbą, dėl kurio susitarė su darbdaviu“ ( 32 ). Taigi minėtos vietos nustatymas – tai iš esmės fakto klausimas. Šią vietą turi nustatyti nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į kiekvienos bylos, kurią jie nagrinėja, aplinkybes, taikydami Teisingumo Teismo nustatytus kriterijus.

53. Šiuo klausimu primintina, jog pagrindinės bylos ypatybė kaip tik yra ta, kad, nors darbo sutartyje, dėl kurios kilo ginčas, buvo numatyta, kad BU atliks darbą Miunchene, faktiškai ji neatliko jokio darbo Markt24 naudai.

54. Tokiomis aplinkybėmis iš pradžių galėtų pasirodyti, kad reikia atmesti reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunkčio taikymą ir taikyti šios nuostatos ii papunktį. Iš tikrųjų iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad ir pagal minėtą i papunktį, ir atsižvelgiant į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, nurodytą šios išvados 52 punkte, reikalaujama, kad darbuotojas faktiškai atliktų darbą.

55. Vis dėlto, kaip ir Komisija, manau, kad toks aiškinimas būtų nepagrįstai siauras ir prieštarautų minėta nuostata siekiamam tikslui.

56. Iš tikrųjų, kaip savo jurisprudencijoje paaiškino Teisingumo Teismas, pagal įprastinės darbo vietos kriterijų nustatomas teismas, kuris paprastai yra glaudžiausiai susijęs su darbo sutartimi ir dėl jos kylančiais ginčais ( 33 ). Šis kriterijus taip pat laikomas suteikiančiu tinkamą apsaugą darbuotojui, nes dažniausiai būtent šioje vietoje jis gali mažiausiomis išlaidomis pareikšti ieškinį savo darbdaviui ( 34 ). O pagal darbuotoją įdarbinusio subjekto buvimo vietos kriterijų ne visada nustatomas teismas, turintis tokią glaudžią sąsają su sutartimi, – nes tas subjektas įmonė gali būti laikinas, ir darbuotojui nėra suteikiama tokia pati apsauga – nes darbdavys paprastai gali visiškai laisvai pasirinkti įdarbinimo vietą ( 35 ). Todėl pagal šią jurisprudenciją pirmasis kriterijus turi būti aiškinamas plačiai ir gali būti pakeistas antruoju tik tais (išimtiniais) atvejais, kai teismas, į kurį kreiptasi, tokios darbo vietos negali nustatyti ( 36 ).

57. Taigi, kaip ir Čekijos vyriausybė, manau, kad tokioje byloje, kaip pagrindinė byla, nors darbuotoja faktiškai neatliko jokio darbo, siekiant taikyti reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį, galima nustatyti įprastinę darbo vietą remiantis šalių sudaryta sutartimi. Pirmiausia nematau pagrindo, dėl kurio darbuotojai, esant bet kuriai situacijai, kai dėl kokios nors priežasties jų darbo sutartis nebuvo arba dar nėra įvykdyta, turėtų netekti jų interesams palankios galimybės pasirinkti teismo. Todėl darbuotoją įdarbinusios įmonės buvimo vietos kriterijus, nustatytas šio straipsnio 1 dalies b punkto ii papunktyje, mano manymu, nagrinėjamu atveju netaikytinas ( 37 ).

58. Dėl šios įprastinės darbo vietos nustatymo vienbalsiai pritariu Markt24, Čekijos vyriausybės ir Komisijos nuomonei, pagal kurią visais atvejais, kai kyla darbuotojo ir darbdavio ginčas, o darbo sutartis nebuvo arba dar nėra įvykdyta, minėta vieta atitinka sutartyje iš esmės sutartą vietą, kurioje darbuotojas turi arba turėjo atlikti savo darbą ( 38 ). Taigi manau, kad nagrinėjamu atveju pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį jurisdikciją turi ne prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, o Miuncheno miesto, kur yra pagrindinės bylos šalių pagal jų sutartį sutarta darbo vieta, teismai.

59. Toliau 1 poskirsnyje pagrįsiu šį aiškinimą, o 2 poskirsnyje atmesiu alternatyvius prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimus.

1. Siūlomo aiškinimo pagrįstumas

60. Pirma, nors įprastinės darbo vietos nustatymas iš esmės yra, kaip nurodyta šios išvados 52 punkte, fakto klausimas, tai nereiškia, kad su šia vieta susiję darbo sutarties šalių ketinimai neturi reikšmės. Priešingai, reikia atsižvelgti į tai, kaip jos buvo numačiusios įvykdyti savo sutartį ( 39 ). Beje, Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje jau yra atsižvelgęs į tokius ketinimus ( 40 ).

61. Patikslintina, kad kalbama ne apie leidimą darbdaviui dirbtinai nustatyti jurisdikciją turintį teismą, darbo sutartyje nurodant fiktyvią darbo vietą. Iš tikrųjų, pirma, sutartyje numatyta darbo vieta yra reikšminga tik tiek, kiek atspindi realius šalių ketinimus. Jei darbuotojas, remdamasis objektyviais duomenimis, įrodo, kad faktiškai turėjo atlikti darbus kitoje vietoje, toks argumentas yra svaresnis ( 41 ). Antra, neginčijama, kad bet kokiomis aplinkybėmis, kuriomis buvo vykdoma darbo sutartis, lemiamos reikšmės turi tai, kaip ji buvo vykdoma. Jei sutartyje nurodyta darbo vieta skiriasi nuo tos, kurioje darbuotojas faktiškai atliko darbus, reikšmingesnės yra tikrosios faktinės aplinkybės, siekiant, kad darbdaviui būtų užkirstas kelias manipuliuoti jurisdikcija, atsižvelgiant į tikslą apsaugoti darbuotojus, kurio siekiama reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunkčiu ( 42 ). Vis dėlto, jei darbo sutartis nebuvo įvykdyta, sutartyje išreikšti šalių ketinimai iš esmės yra vieninteliai duomenys, leidžiantys nustatyti tikrąją įprastinę darbo vietą, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą. Taigi sutarties sąlygos turi lemiamos reikšmės, pavyzdžiui, kai dėl to, kad sutartis nebuvo vykdyta arba buvo vykdyta labai trumpai, negalima šios vietos nustatyti atsižvelgiant į tai, kaip santykiai klostėsi iš tikrųjų.

62. Atsižvelgdamas į tai, manau, kad, antra, šis aiškinimas atitinka minėtą tikslą apsaugoti darbuotoją. Iš tikrųjų šios išvados 56 punkte priminta logika, pagal kurią paprastai būtent įprastinėje darbo vietoje darbuotojas gali mažiausiomis išlaidomis pareikšti ieškinį savo darbdaviui, reikia vadovautis ir tuo atveju, jei darbo sutartis, dėl kurios kilo ginčas, faktiškai nebuvo arba dar nėra įvykdyta.

63. Trečia, minėtu aiškinimu, mano nuomone, užtikrinamas didelis jurisdikcijos taisyklių nuspėjamumas, kaip teigia Čekijos vyriausybė. Šalių numatyta darbo vieta iš esmės lengvai nustatoma remiantis darbo sutartimi. Taigi darbuotojas gali nesunkiai nustatyti teismą, kuriame galėtų pareikšti galimą ieškinį, o darbuotojas – teismą, kuriame jam galėtų būti pareikštas ieškinys, nuo pat sutarties sudarymo dienos ( 43 ). Be to, šis aiškinimas gali būti taikomas ir visais atvejais, kai darbo sutartis dėl kokių nors priežasčių nebuvo įvykdyta ( 44 ), o tai taip pat padeda užtikrinti teisinį saugumą ( 45 ).

64. Ketvirta, šis aiškinimas atitinka glaudžiausios sąsajos principą, kuriuo grindžiamas reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktis, minėtą šios išvados 56 punkte. Iš tikrųjų ši sąsaja vertinama atsižvelgiant į teisinį santykį, nustatytą šioje sutartyje, ir klausimus, kuriuos jis gali lemti. Į tai atsižvelgiant įprastinės darbo vietos teismas, šalių numatytas darbo sutartyje, yra susijęs su ginčais, kylančiais dėl šios sutarties, net jeigu ji nebuvo ar dar nėra įvykdyta.

65. Be to, mano siūlomą aiškinimą pagrindžia istorinis argumentas. Šiuo aspektu primintina, kad jurisdikcijos taisyklės, taikomos su darbo sutartimis susijusioms byloms, iš pradžių buvo numatytos Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 dalyje. Konkrečiai kalbant, pagal šią nuostatą, iš dalies pakeistą San Sebastiano konvencija ( 46 ), jurisdikcija buvo suteikiama „atitinkamos prievolės vykdymo vietos“ teismui, patikslinant, kad „dėl individualios darbo sutarties – vietos, kur darbuotojas paprastai atlieka darbą“, teismui. Taigi reikėjo tik susieti šias dvi formuluotes, kad taptų visiškai aišku, jog, kalbant apie darbo sutartis, jurisdikcija suteikiama vietos, kurioje buvo atliekamas arba turi būti atliktas darbas, teismui ( 47 ). Tačiau nėra nieko, kas rodytų, jog perkeldamas jurisdikcijos dėl bylų, susijusių su individualiomis darbo sutartimis, taisykles į atskirą skirsnį Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino pakeisti šį sprendimą ( 48 ).

2. Alternatyvaus aiškinimo atmetimas

66. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atskirose ketvirtojo klausimo dalyse pateikia du šioje išvadoje mano siūlomam aiškinimui alternatyvius aiškinimus. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokiu atveju, kai pagal darbo sutartį, dėl kurios kilo ginčas, faktiškai jokio darbo nebuvo atlikta, nes darbdavys neskyrė darbuotojui sutartų užduočių, būtų galima pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį suteikti jurisdikciją: 1) vietos, kurioje darbuotojas laukė, būdamas pasirengęs dirbti, teismui; arba 2) vietos, kurioje buvo užmegztas kontaktas ir sudaryta darbo sutartis, teismui.

67. Nagrinėjamu atveju ir pagal vieną, ir pagal kitą aiškinimą jurisdikcija būtų suteikta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, nes abi pirmesniame punkte nurodytos vietos yra teritorijoje, kurioje jis turi jurisdikciją: viena, būtent savo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje, Zalcburge, BU laukė, būdama pasirengusi dirbti; kita, ir kontaktas buvo užmegztas, ir sutartis buvo sudaryta šiame mieste.

68. Vis dėlto, kaip ir Markt24, Čekijos vyriausybė ir Komisija, labai abejoju dėl šių alternatyvių aiškinimų. Mano nuomone, pagal juos būtų labai nukrypstama nuo jurisdikcijos suteikimo kriterijaus, nustatyto reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktyje, ir tyrimo, atliktino siekiant nustatyti įprastinę darbo vietą, pobūdžio. Iš tikrųjų dėl šio aspekto reikia atsižvelgti ne į bet kurią bylos aplinkybę, o į su darbo atlikimu susijusias konkrečias aplinkybes.

69. Konkrečiai dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo siūlomo pirmojo aiškinimo manau, kad vieta, kurioje darbuotojas laukė, būdamas pasirengęs dirbti, nėra reikšminga taikant minėto 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį.

70. Iš tikrųjų, viena vertus, tai nėra „vieta, kurioje arba iš kurios darbuotojas paprastai atlieka savo darbą“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Net labai plačiai aiškinant tai, kas yra „darbo“ atlikimas, juo negalima laikyti paprasčiausio laukimo, kol bus skirtos sutartos užduotys ( 49 ). Be to, primintina, kad šioje byloje remiamasi prielaida, kad nebuvo atlikta jokio darbo pagal sutartį.

71. Kita vertus, nagrinėjamu atveju BU nuolatinės gyvenamosios vietos, kurioje ji laukė, būdama pasirengusi dirbti, negalima laikyti „vieta, <…> iš kurios darbuotojas paprastai atlieka savo darbą“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį, pavyzdžiui, dėl to, kad BU turėjo išvykti iš savo nuolatinės gyvenamosios vietos, kad atliktų darbą Miunchene, ir jį atlikusi ten grįžti.

72. Šiuo klausimu patikslintina, kad šia formuluote, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas įterpė į reglamentą „Briuselis Ia“ ( 50 ), siekiama kodifikuoti Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, pagal kurią, kai darbuotojas atlieka darbą keliose vietose – taip yra keliaujančių darbuotojų, orlaivių įgulos narių ar vairuotojų ir pan. atveju, – siekiant nustatyti jo įprastinę darbo vietą ir negalint nustatyti vietos, „kurioje“ iš esmės dirbamas atitinkamas darbas, reikia atsižvelgti į tą vietą, „iš kurios“ šis darbuotojas faktiškai vykdo savo pagrindinius įsipareigojimus darbdaviui ( 51 ). Kitaip tariant, tokiu atveju teismas, į kurį kreiptasi, turi nustatyti „pagrindinę vietą“, iš kurios darbuotojas organizuoja savo veiklą ir kuri tam tikrais atvejais sutampa su jo nuolatine gyvenamąja vieta ( 52 ).

73. Taigi ši jurisprudencija netaikytina tokioje byloje, kaip pagrindinė. Nagrinėjamu atveju nekalbama apie keliose vietose dirbamą darbą. Priešingai, sutartas darbas turėjo būti atliekamas vienintelėje vietoje. Be to, BU nuolatinė gyvenamoji vieta nebuvo „pagrindinė vieta“, iš kurios ji turėjo organizuoti savo veiklą darbdavio naudai.

74. Taip pat pažymėtina, kad pritarimas tokiam „vietos <…>, iš kurios darbuotojas paprastai atlieka savo darbą“, aiškinimui, koks minimas šios išvados 71 punkte, reikštų, kad bet kuris pasienio darbuotojas, kuris gyvena A valstybėje narėje ir kiekvieną rytą išvyksta į B valstybę narę tam, kad įprastinėje vietoje vykdytų savo profesinę veiklą, ir kiekvieną vakarą grįžta į A valstybę narę, turėtų galimybę kreiptis į savo nuolatinės gyvenamosios vietos teismą, nors šis darbuotojas faktiškai vykdo pagrindinius įsipareigojimus darbdaviui B valstybėje narėje. Tokia pasekmė prieštarautų pačiai reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunkčio logikai.

75. Be to, šios nuostatos aiškinimas, pagal kurį tokiomis aplinkybėmis, kaip susiklosčiusios pagrindinėje byloje, jurisdikcija būtų suteikiama vietos, kurioje darbuotojas laukė, būdamas pasirengęs dirbti, teismui, būtų nesuderinamas su tikslu, kad jurisdikcijos taisyklės turi būti labai nuspėjamos. Iš tikrųjų toks aiškinimas reikštų itin kazuistinį atsakymą, grindžiamą mažų mažiausia kūrybišku, taigi netikėtu, įprastinės darbo vietos kriterijaus aiškinimu, be to, neleidžiančiu daryti jokių apibendrinimų dėl kitų atvejų, kai darbo sutartis nebuvo vykdoma.

76. Darbuotojų apsaugos tikslas taip pat neleidžia pritarti tokiam aiškinimui. Šiuo klausimu niekas neginčija, kad toks sprendimas būtų labai palankus darbuotojams, nes sudarytų jiems galimybę naudotis forum actoris principu. Vis dėlto pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punktą darbuotojams nėra suteikiama maksimali apsauga. Sąjungos teisės aktų leidėjas nenumatė darbuotojams galimybės kreiptis tiesiog į jų nuolatinės gyvenamosios vietos teismą ( 53 ), nors taip padarė vartotojų atžvilgiu ( 54 ). Pagal šiuo metu galiojantį reglamentą „Briuselis Ia“ darbuotojo nuolatinės gyvenamosios vietos teismas, remiantis šios nuostatos i papunkčiu, gali turėti jurisdikciją tik tuomet, kai ši gyvenamoji vieta faktiškai sutampa su darbuotojo įprastine darbo vieta ( 55 ). Negalima išspręsti problemos iškraipant antrąjį kriterijų. Iš tikrųjų negalima nepaisyti aiškios minėtos nuostatos formuluotės, net jei tai būtų daroma dėl šio apsaugos tikslo ( 56 ).

77. Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo siūlomo antrojo aiškinimo norėčiau tik pažymėti, kad vieta, kurioje buvo užmegztas kontaktas ir sudaryta darbo sutartis, taip pat nėra jurisdikcijos suteikimo kriterijus, Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytas reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktyje ( 57 ). Be to, siekiant pagal šią nuostatą nustatyti įprastinę darbo vietą, reikia, kaip minėta šios išvados 68 punkte, atsižvelgti į aplinkybes, susijusias su konkretaus darbo atlikimu, o ne su derybomis dėl darbo sutarties ir jos sudarymu ( 58 ).

78. Prieš užbaigiant šį skirsnį reikia išnagrinėti paskutinį prieštaravimą, susijusį su glaudžiausios sąsajos principu. Taigi, kaip ne kartą minėta šioje išvadoje, šiuo principu grindžiamas įprastinės darbo vietos kriterijus. Iš tikrųjų šios vietos teismas laikomas glaudžiausiai susijusiu su ginčais, kylančiais dėl darbo sutarties. Vis dėlto bendrai vertinamos konkrečios pagrindinės bylos aplinkybės tarsi nurodo kitą vietą: BU nuolat gyvena Zalcburge; šiame mieste ją užkalbino vyras, akivaizdžiai veikiantis Markt24 vardu ir šios bendrovės naudai; ši bendrovė galimai turėjo biurą Zalcburge; šiame mieste buvo užmegztas kontaktas ir sudaryta darbo sutartis; BU buvo užregistruota Austrijos socialinio draudimo įstaigoje. Taigi, ar neturėtų būti suteikta jurisdikcija prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, remiantis tuo, kad, atsižvelgiant į visas aplinkybes, jis yra glaudžiausiai susijęs su ginču?

79. Atsakymas aiškiai neigiamas. Įprastinės darbo vietos kriterijus, įtvirtintas reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktyje, atspindi Sąjungos teisės aktų leidėjo abstraktų nuspėjamumo, glaudžios sąsajos ir darbuotojų apsaugos reikalavimų suderinimą. Tokiomis aplinkybėmis jurisdikcija suteikiama įprastinės darbo vietos teismui, nes jis dažniausiai yra glaudžiausiai susijęs su ginčais, kylančiais dėl individualių darbo sutarčių. Tačiau nereikia kiekvienoje byloje tikrinti, ar taip ir yra. Taigi kitas teismas nei įprastinės darbo vietos teismas negali pagal šią nuostatą prisiimti jurisdikcijos, remdamasis tuo, kad, atsižvelgiant į visas jam nurodytas aplinkybes, jis yra glaudžiausiai susijęs su atitinkamu ginču ( 59 ).

80. Šios nuostatos ir reglamento „Roma I“ 8 straipsnio palyginimas patvirtina šį aiškinimą.

81. Iš esmės, nors minėto 8 straipsnio 2 ir 3 dalyse siekiant nustatyti darbo sutarčiai taikytiną teisę yra nurodyti kriterijai, analogiški tiems, kurie įtvirtinti reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkte ( 60 ), jo 4 dalyje nustatyta „išlyga“ neturi atitikmens šiame 21 straipsnyje. Šioje 4 dalyje nustatyta, kad „jei iš aplinkybių visumos paaiškėja, kad sutartis glaudžiau susijusi su kita valstybe, nei nurodyta 2 ar 3 dalyse, taikoma tos kitos valstybės teisė“. Ši „išlyga“ leidžia teismui darbo sutarčiai, dėl kurios į jį kreiptasi, taikyti kitą teisę nei valstybės, kurioje darbuotojas įprastai atlieka savo darbą, teisė, jei, atsižvelgiant į visas aplinkybes, kaip antai šalių pilietybę, įdarbinimo vietą, darbo užmokesčio mokėjimo vietą, socialinio draudimo įstaigos, kurioje užsiregistruota, buvimo vietą, matyti, kad ta kita teisė yra glaudžiau susijusi su sutartimi ( 61 ).

82. Vis dėlto, nors reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnis ir reglamento „Roma I“ 8 straipsnis turi būti aiškinami darniai ( 62 ), tai taikoma tik jų lygiavertėms nuostatoms. Taigi negalima aiškinant į pirmąjį straipsnį įtraukti panašios „išlygos“, remiantis tuo, kad antrajame straipsnyje tokia išlyga yra nustatyta ( 63 ). Tokioje byloje, kaip nagrinėjama, vėlgi negalima apeiti problemos, siekiant nustatyti įprastinę darbo vietą, nurodytą reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktyje, atsižvelgiant į aplinkybes, kaip antai į darbuotojo nuolatinę gyvenimo vietą, sutarties sudarymo vietą ir pan., kurios savaime nėra susijusios su aptariamo darbo atlikimu. Taip aiškinant būtų iškraipytas šis jurisdikcijos suteikimo kriterijus, kaip minėta šios išvados 68 punkte, be to, atsirastų neatitikimų, palyginti su reglamentu „Roma I“, nes būtų iškraipytas pagrindinių kriterijų ir išlygos, nustatytų šio reglamento 8 straipsnio 2–4 dalyse, sistemos veikimas.

83. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į ketvirtąjį klausimą atsakyti taip: kai darbuotojas ir darbdavys sudarė darbo sutartį ir dėl kokių nors priežasčių jokio darbo pagal šią sutartį faktiškai nebuvo atlikta, „vieta, kurioje arba iš kurios šis darbuotojas paprastai atlieka savo darbą“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį, iš esmės reiškia darbo vietą, sutartą minėtoje sutartyje.

84. Tokiomis aplinkybėmis, kadangi vieta, kurioje BU pagal darbo sutartį, dėl kurios kilo ginčas, turėjo atlikti savo darbą, nepriklauso prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismo jurisdikcijai, manau, tikslinga, siekiant pateikti naudingą atsakymą, šios išvados D poskirsnyje atsakyti į klausimą (nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jo nepateikė), kodėl tas teismas gali turėti jurisdikciją pagal reglamento „Briuselis Ia“ 7 straipsnio 5 punktą.

D. Dėl reglamento „Briuselis Ia“ 7 straipsnio 5 punkto galimo taikymo

85. Primintina, kad reglamento „Briuselis Ia“ 20 straipsnio 1 dalyje dėl ieškinių, „susijusių su individualiomis darbo sutartimis“, aiškiai nurodytas šio reglamento 7 straipsnio 5 punkto taikymas.

86. Pagal 7 straipsnio 5 punktą ieškovui suteikiama galimybė pasirinkti teismą. Jis gali pareikšti ieškinį „[jei kalbama apie ieškinį, susijusį] su filialo, atstovybės arba kitokio padalinio veikla, – tokio filialo, atstovybės arba kitokio padalinio buvimo vietos teismuose“.

87. Iš šios formuluotės kyla dvi sąlygos: pirma, teritorijoje, kurioje teismas, į kurį kreiptasi, turi jurisdikciją, turi būti atsakovo „filialas“, „atstovybė“ arba „kitoks padalinys“; antra, ieškinys turi būti „susij[ęs] su [šios įstaigos] veikla“.

88. Dėl pirmosios sąlygos pažymėtina, kad Teisingumo Teismas sąvokas „filialas“, „atstovybė“ ir „kitoks padalinys“ apibrėžė autonomiškai, kaip veiklos centro, kuriam būdingas pastovumas ir kuris tęsia pagrindinės įmonės veiklą. Šis centras turi turėti vadovybę ir materialinių išteklių, kad galėtų derėtis su trečiosiomis šalimis ir joms nereikėtų kreiptis tiesiogiai į pagrindinę įmonę ( 64 ). Taigi šios sąvokos reiškia bet kurią stabilią įmonės struktūrą, įskaitant biurus, net jei ši struktūra neturi teisinio subjektiškumo ( 65 ).

89. Dėl antrosios sąlygos pažymėtina, kad sąvoka filialo, atstovybės ar kitokio padalinio „veikla“ apima, be kita ko, ginčus, susijusius su sutartiniais įsipareigojimais, atitinkamos įstaigos prisiimtais pagrindinės įmonės vardu ( 66 ). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pagal šią sąlygą reikalaujama, kad minėta įstaiga būtų vedusi derybas dėl atitinkamos sutarties ir (arba) sudariusi šią sutartį, o ne to, kad iš šios sutarties kylantys įsipareigojimai turi būti įvykdyti valstybėje narėje, kurioje yra jos buveinė ( 67 ).

90. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad individualių darbo sutarčių srityje darbuotojas pagal reglamento „Briuselis Ia“ 7 straipsnio 5 punktą gali pareikšti ieškinį darbdaviui vietos, kurioje šis turi filialą, atstovybę ar kitokį padalinį, teismui, jei tokia įstaiga vedė derybas dėl darbo sutarties, dėl kurios kilo ginčas, ir (arba) sudarė tokią sutartį – t. y. konkrečiai kalbant, jei darbuotojas buvo įdarbintas šios įstaigos arba jai tarpininkaujant, – nors savo darbą jis atliko ar turėjo atlikti kitoje vietoje ( 68 ). Taigi taikant šią nuostatą reikšmingos tik su derybomis dėl darbo sutarties ir jos sudarymu susijusios aplinkybės.

91. Primintina, kad dėl darbo sutarties, dėl kurios kilo ginčas, buvo derėtasi ir ji buvo sudaryta vietoje, kurioje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi teritorinę jurisdikciją, ir šią sutartį BU sudarė su asmeniu, akivaizdžiai veikusiu Markt24 vardu ir šios bendrovės naudai.

92. Jei šis asmuo buvo Zalcburge tik pravažiuodamas, tam, kad įdarbintų BU, to negali pakakti siekiant pagrįsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikciją pagal reglamento „Briuselis Ia“ 7 straipsnio 5 punktą. Atvirkščiai, jei Markt24 turėjo biurą šiame mieste, būtų galima pripažinti, kad tas biuras dalyvavo derantis dėl šios darbo sutarties ir (arba) ją sudarant, taigi ši nuostata taikytina ( 69 ). BU teigia, kad Markt24 jų darbo santykių pradžioje turėjo biurą Zalcburge ( 70 ), o šiai bendrovei atstovaujantis įgaliotas asmuo tai neigia. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti.

93. Norėčiau patikslinti, kad, mano nuomone, tai, ar šis galimas biuras iki šiol yra, nėra taip svarbu kaip tai, ar jis buvo įdarbinant BU. Taip pat pažymėtina, kad tai, ar BU užkalbinęs vyras buvo minėto biuro darbuotojas, mano manymu, neturi lemiamos reikšmės. Iš tikrųjų darbdavio vidinė organizacija nėra tokia svarbi, kaip jo įmonės įvaizdis, pateikiamas tretiesiems asmenims. Veikiau reikia nustatyti, ar BU galėjo pagrįstai manyti, kad šis vyras dirba tame biure arba veikia pagal susitarimą su juo. Aplinkybė, kad darbo sutartis, dėl kurios kilo ginčas, buvo pasirašyta ne šiame biure, o Zalcburge esančioje kepyklėlėje, mano manymu, taip pat neturi būti lemiamos reikšmės taikant minėto 7 straipsnio 5 punktą. Antraip atsakovui būtų pernelyg lengva apeiti šioje nuostatoje nurodytą jurisdikcijos taikymo pagrindą, nes pakaktų, kad jo darbuotojai sudarytų sutartį ne šio biuro patalpose.

E. Dėl penktojo klausimo

94. Penktasis klausimas, susijęs su reglamento „Briuselis Ia“ 7 straipsnio 1 punkto išaiškinimo, reikšmingas tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas į pirmąjį klausimą atsakytų, kad toks ieškinys, kokį pareiškė BU, nepatenka į šio reglamento II skyriaus 5 skirsnio taikymo sritį ( 71 ). Kadangi, kaip pirma paaiškinta šioje išvadoje, šis skirsnis neginčijamai taikomas tokiam ieškiniui, į šį klausimą atsakyti nereikia.

V. Išvada

95. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Landesgericht Salzburg (Zalcburgo apygardos teismas, Austrija) pateiktus klausimus: 1. Ieškinys dėl darbo užmokesčio, sutarto darbo sutartyje, sumokėjimo, vienoje valstybėje narėje nuolat gyvenančio darbuotojo pareikštas darbdaviui, kurio buveinė yra kitoje valstybėje narėje, patenka į 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo, būtent į jo II skyriaus 5 skirsnio, taikymo sritį, net jei šis darbuotojas faktiškai neatliko jokio darbo pagal sutartį, dėl kurios kilo ginčas. 2. Pagal Reglamentą Nr. 1215/2012 draudžiama taikyti teismo, į kurį kreiptasi, buvimo vietos valstybės teisėje nustatytas jurisdikcijos taisykles, leidžiančias darbuotojui kreiptis į teismą, turintį jurisdikciją teritorijoje, kurioje yra jo nuolatinė ar įprastinė gyvenamoji vieta darbo santykių laikotarpiu, arba į teismą, turintį jurisdikciją teritorijoje, kurioje turi būti sumokėtas darbo užmokestis. 3. Kai darbuotojas ir darbdavys sudarė darbo sutartį, bet dėl kokių nors priežasčių jokio darbo pagal šią sutartį faktiškai nebuvo atlikta, „vieta, kurioje arba iš kurios darbuotojas paprastai atlieka savo darbą“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1215/2012 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį, iš esmės reiškia darbo vietą, sutartą minėtoje sutartyje.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (OL L 351, 2012, p. 1).

( 3 ) Dėl to šalys pagrindinėje byloje nesutaria (žr. šios išvados 85–93 punktus).

( 4 ) Primenu, kad reglamentu „Briuselis Ia“ buvo pakeistas 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42 ir klaidų ištaisymas OL L 290, 2014 10 4, p. 11) (toliau – reglamentas „Briuselis I“), kuriuo buvo pakeista 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselyje pasirašyta Konvencija dėl jurisdikcijos ir sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) (toliau – Briuselio konvencija). Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją jo pateiktas aiškinimas, susijęs su Briuselio konvencijos ir reglamento „Briuselis I“ nuostatomis, taikytinas lygiavertėms reglamento „Briuselis Ia“ nuostatoms. Konkrečiai kalbant, individualių darbo sutarčių srityje Teisingumo Teismo pateiktas Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto aiškinimas taikytinas reglamento „Briuselis I“ 19 straipsnio 2 punktui (žr. 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Nogueira ir kt. (C‑168/16 ir C‑169/16, EU:C:2017:688, 45 ir 46 punktai)), o su šiomis dviem nuostatomis susijusi jurisprudencija taikytina ir reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 daliai. Taigi dėl patogumo šioje išvadoje darysiu nuorodas tik į pastarąjį reglamentą, remdamasis sprendimais ir išvadomis, susijusiais su prieš jį galiojusiais teisės aktais. Šiuos dokumentus skirsiu tik jei tai bus būtina.

( 5 ) Reglamente „Briuselis Ia“ nustatytomis taisyklėmis apskritai siekiama užtikrinti teisinį saugumą, taigi ir sustiprinti valstybių narių teritorijoje nuolat gyvenančių (ar įsisteigusių) asmenų teisinę gynybą. Todėl šios taisyklės turi būti itin nuspėjamos: ieškovas turi galėti lengvai nustatyti teismą, kuriame gali pareikšti ieškinį, o atsakovas – numatyti teismus, kuriuose jam gali būti iškelta byla. Be to, minėtomis taisyklėmis siekiama užtikrinti gerą teisingumo vykdymą. Žr. šio reglamento 15 ir 16 konstatuojamąsias dalis, taip pat, be kita ko, 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 6 ) Žr. reglamento „Briuselis Ia“ 18 konstatuojamąją dalį; taip pat, be kita ko, 2018 m. birželio 21 d. Sprendimą Petronas Lubricants Italy (C‑1/17, EU:C:2018:478, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 7 ) Manau, pagal ASGG 4 straipsnio 1 dalies d punktą jurisdikcija suteikiama darbuotojo nuolatinės gyvenamosios vietos teismui tais atvejais, kai pagal darbo sutarčiai taikytiną teisę darbo užmokestis yra išnešiojamas, taigi darbdavys turi jį pristatyti į šią nuolatinę gyvenamąją vietą.

( 8 ) Primintina, kad net prieš specialiųjų taisyklių, susijusių su individualiomis darbo sutartimis, įtraukimą į Briuselio konvenciją Teisingumo Teismas buvo nusprendęs, jog su tokiomis sutartimis susijusios bylos priskiriamos prie „civilin[i]ų ir komercin[ių] byl[ų]“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis Ia“ 1 straipsnio 1 dalį. Žr. 1979 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, 3 punktas).

( 9 ) Žr. reglamento „Briuselis Ia“ 13 konstatuojamąją dalį ir 4 straipsnio 1 dalį. Vis dėlto kai kurios šio reglamento nuostatos taikomos net ir tada, kai atsakovo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra trečiojoje valstybėje. Žr. šio reglamento 20 straipsnio 2 dalį ir 21 straipsnio 2 dalį.

( 10 ) Pagal reglamento „Briuselis Ia“ 63 straipsnio 1 dalį taikant šį reglamentą bendrovės buveinės vieta yra, be kita ko, ten, kur yra jų oficiali buveinės vieta.

( 11 ) Žr., be kita ko, 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Corman‑Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, 18 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 12 ) Žr. šios išvados 18 punktą.

( 13 ) Žr. 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Holterman Ferho Exploitatie ir kt. (C‑47/14, EU:C:2015:574, 35–37 punktai); taip pat pagal analogiją žr. 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimą Bosworth ir Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, 24 punktas).

( 14 ) Žr. 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Holterman Ferho Exploitatie ir kt. (C‑47/14, EU:C:2015:574, 41 punktas); taip pat pagal analogiją žr. 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimą Bosworth ir Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, 25 punktas).

( 15 ) Neteigiu, kad kvalifikavimas kaip sutarties, kaip ji suprantama pagal reglamento „Briuselis Ia“ 20 straipsnio 1 dalį, priklauso vien nuo jos sąlygų. Iš tikrųjų, jei šios sąlygos neatitinka to, kaip praktiškai klostosi santykiai, pirmenybę turi reali faktinė situacija (žr. šios išvados 61 punktą). Pavyzdžiui, sutartis, dėl kurios teigiama, jog tai yra „individuali darbo sutartis“, negali būti laikoma tokia sutartimi, jeigu jos šalių faktiškai nesieja pavaldumo santykiai, ir atvirkščiai (pagal analogiją žr. 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimą Bosworth ir Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, 34 punktas)). Tačiau nagrinėjamu atveju tokios problemos nekyla. Teismas, į kurį kreiptasi, gali kvalifikuoti sutartį, dėl kurios kilo ginčas – to, beje, niekas neginčija – atsižvelgdamas į jos sąlygas, net jei neįmanoma patvirtinti santykių pobūdžio atsižvelgiant į faktines aplinkybes, nes ši sutartis nebuvo vykdyta.

( 16 ) Be to, primintina, jog tam, kad ši antroji sąlyga būtų įvykdyta, pakanka faktinės sąsajos tarp ieškinio ir aptariamos individualios darbo sutarties. Taip yra tuo atveju, kai ieškinys susijęs su ginču, kilusiu dėl tokios sutarties vykdymo, net jeigu jis nėra grindžiamas iš šios sutarties kylančia pareiga. Žr. mano išvadą, pateiktą byloje Bosworth ir Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, 92–98 punktai).

( 17 ) Vis dėlto patikslintina, kad siekiant taikyti reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 5 skirsnį šalys nebūtinai turi būti sudariusios formalią sutartį, nes šis skirsnis taikomas ir faktiniams darbo santykiams (pagal analogiją žr. 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimą Bosworth ir Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, 27 punktas)). Taip pat patikslintina, kad šalys turi būti saistomos darbo sutarties arba faktinių darbo santykių klostantis faktinėms aplinkybėms, dėl kurių kilo ginčas, o tai, kad ieškinys pareikštas, kaip nagrinėjamu atveju, nutrūkus šiai sutarčiai ar šiems santykiams, nėra svarbu.

( 18 ) Norėčiau patikslinti, kad čia nenagrinėsiu klausimo, ar reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 5 skirsnis taikomas ginčams, kilusiems prieš sudarant darbo sutartį arba susijusiems su jos sudarymu, kaip antai ieškiniams dėl diskriminacijos įdarbinant.

( 19 ) Ginčas gali kilti netgi prieš pradedant vykdyti darbo sutartį dėl daugelio priežasčių. Pavyzdžiui, darbuotojas gali susirgti iškart po to, kai buvo sudaryta sutartis. Jei darbdavys atleistų šį darbuotoją iki grįžimo iš laikinojo nedarbingumo atostogų, galėtų kilti su šiuo atleidimu susijęs ginčas. Taip pat darbuotojas ir darbdavys galėtų sudaryti darbo sutartį, kurioje numatyta tolima darbo pradžios data, siekiant leisti darbuotojui užbaigti darbus ankstesnėje įmonėje. Jei darbuotojas nutrauktų tokią sutartį net nepradėjęs dirbti naujoje įmonėje, darbdavys galėtų nuspręsti pareikšti jam ieškinį.

( 20 ) Dėl išsamios lyginamosios jurisdikcijos taisyklių, nustatytų reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 1, 2 ir 5 skirsniuose, analizės žr. Grušić, U., The European Private International Law of Employment, Cambridge University Press, 2015, p. 106–129.

( 21 ) Žr. reglamento „Briuselis Ia“ 22 straipsnio 1 dalį.

( 22 ) Žr. reglamento „Briuselis Ia“ 23 straipsnį.

( 23 ) Be to, jei reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 5 skirsnio nuostatų taikymas priklausytų nuo sąlygos, susijusios su darbo santykių trukme ir stabilumu, tai galėtų lemti šio skirsnio netaikymą byloms, susijusioms su vadinamosiomis „netipinėmis“ darbo sutartimis, kaip antai sudarytomis su darbuotojais, įdarbinamais terminuotam ar net itin trumpam laikotarpiui (pvz., dėl renginio), nors šiems darbuotojams kaip tik labai reikalinga apsauga. Žr. mano išvadą, pateiktą byloje Bosworth ir Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, 20 išnaša).

( 24 ) Taip pat žr. reglamento „Briuselis Ia“ 13 ir 14 konstatuojamąsias dalis. Kaip minėta šios išvados 9 išnašoje, tam tikros šio reglamento nuostatos taikomos net ir tada, kai atsakovo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra trečiojoje valstybėje.

( 25 ) Žr. 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Corman‑Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, 20–22 punktai).

( 26 ) Priešingai, nei leidžia suprasti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nemanau, kad toks aiškinimas sudaro galimybę darbdaviui apeiti darbo sutartyje ASGG nustatytas taisykles su Austrijoje nuolat gyvenančiu darbuotoju, paprasčiausiai nurodant, kad pastarojo įprastinė darbo vieta yra kitoje valstybėje narėje. Iš tikrųjų reglamento „Briuselis Ia“ taikymas priklauso nuo objektyvių aplinkybių, kaip antai atsakovo nuolatinės gyvenamosios (buveinės) vietos ir faktinės įprastinės darbo vietos (žr. šios išvados 61 punktą). Be to, dėl ginčo pagrindinėje byloje pažymėtina, kad jis yra tarpvalstybinio pobūdžio, taigi patektų į šio reglamento taikymo sritį netgi tuo atveju, jei sutartyje būtų numatyta įprastinė darbo vieta Austrijoje, nes BU ir Markt24 nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra ne toje pačioje valstybėje narėje.

( 27 ) Žr., pavyzdžiui, 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, 2003, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381).

( 28 ) Žr. reglamento „Briuselis Ia“ 4 ir 6 konstatuojamąsias dalis; taip pat, be kita ko, 2005 m. kovo 1 d. Sprendimą Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, 39 ir 43 punktai).

( 29 ) Be to, Teisingumo Teismo teigimu, reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 5 skirsnio nuostatos „yra ne tik specialios, bet ir išsamios“ (žr., be kita ko, 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimą Glaxosmithkline ir Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, 18 punktas)). Šis teiginys, mano manymu, yra perteklinis, nes įvairios šio reglamento nuostatos taikomos individualių darbo sutarčių srityje, nors yra ne šiame skirsnyje ir šiame skirsnyje nėra aiškiai užsimenama apie jų taikymą (žr., be kita ko, šio reglamento 26 straipsnį). Vis dėlto šiuo teiginiu dar kartą pabrėžiama, kad teismas, į kurį kreiptasi, negali, kiek tai susiję būtent su prašymais, kuriems taikomas minėtas skirsnis, taikyti jo buvimo vietos valstybės teisėje nustatytų jurisdikcijos taisyklių.

( 30 ) Šiuo klausimu norėčiau patikslinti, kad, mano manymu, konkretus „paskutinės tokios darbo vietos“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto 1 papunktį, atvejis šioje byloje neturi reikšmės.

( 31 ) Žr., be kita ko, 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Nogueira ir kt. (C‑168/16 ir C‑169/16, EU:C:2017:688, 47–48 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).

( 32 ) Žr., be kita ko, 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimą Pugliese (C‑437/00, EU:C:2003:219, 19 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 33 ) Iš tikrųjų būtent vietos, kurioje turi būti įvykdytas įsipareigojimas atlikti darbą, teismas yra tinkamiausias spręsti su darbo sutartimis susijusius ieškinius. Žr., be kita ko, 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Nogueira ir kt. (C‑168/16 ir C‑169/16, EU:C:2017:688, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 34 ) Žr., be kita ko, 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Nogueira ir kt. (C‑168/16 ir C‑169/16, EU:C:2017:688, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 35 ) Šiuo klausimu žr. 1989 m. vasario 15 d. Sprendimą Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, 13 ir 14 punktai). Pagal analogiją taip pat žr. 2011 m. kovo 15 d. Sprendimą Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, 43 punktas) ir generalinio advokato N. Wahl išvadą, pateiktą byloje Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:241, 27 išnaša).

( 36 ) Žr., be kita ko, 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Nogueira ir kt. (C‑168/16 ir C‑169/16, EU:C:2017:688, 57 punktas). Pagal analogiją taip pat žr. 2011 m. kovo 15 d. Sprendimą Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, 43 punktas).

( 37 ) Vis dėlto darbuotoją įdarbinusios įmonės buvimo vietos teismas, kaip antai nurodytas reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto ii papunktyje, iš esmės sutampa su teismu, nurodytu šio reglamento 7 straipsnio 5 punkte. Taigi praktiškai dėl pastarosios nuostatos darbuotojas paprastai visada gali pasirinkti šios vietos teismą (žr. šios išvados 85–92 punktus).

( 38 ) Kitaip tariant, jei darbo sutartis nebuvo įvykdyta, reikšminga yra vieta, kurioje darbuotojas būtų turėjęs atlikti savo darbą pagal šią sutartį. Tuo atveju, jei darbo sutartyje buvo sutarta dėl kelių darbo vietų, mutatis mutandis taikoma jurisprudencija, pagal kurią reikia nustatyti pagrindinę darbo vietą, ir Teisingumo Teismo tuo tikslu nurodyti kriterijai. Taigi gali reikėti nustatyti vietą, „iš kurios“ darbuotojas turėjo (ar būtų turėjęs) atlikti savo darbą (žr. šios išvados 72 punktą). Tačiau nagrinėjamu atveju taip nėra (žr. šios išvados 73 punktą).

( 39 ) Šiuo klausimu žr. 1989 m. vasario 15 d. Sprendimą Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, 20 punktas) ir pagal analogiją – generalinės advokatės V. Trstenjak išvadą, pateiktą byloje Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2010:789, 91 punktas).

( 40 ) Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad jei darbuotojas per tam tikrą laikotarpį atliko darbą nustatytoje vietoje, paskui pradėjo dirbti kitoje vietoje, pastaroji vieta turi lemiamos reikšmės, jei „aiškia šalių valia ji turi tapti nauja įprastine darbo vieta“ (2002 m. vasario 27 d. Sprendimas Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122, 54 punktas)).

( 41 ) Patikslinu, jog nagrinėjamu atveju BU neginčija, kad turėjo dirbti Miunchene.

( 42 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Nogueira ir kt. (C‑168/16 ir C-169/16, EU:C:2017:688, 62 punktas). Pagal analogiją taip pat žr. 2012 m. spalio 4 d. Sprendimą Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, 41–46 punktai) ir 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, 62 punktas). Žr. ir šios išvados 15 išnašą.

( 43 ) Šiuo klausimu žr. šios išvados 34 punktą. Pagal analogiją įstatymų kolizijos srityje sutarčiai taikytiną teisę turi būti galima, kiek tai įmanoma, nustatyti ab initio, taip pat dėl teisinio saugumo sumetimų. Siūlomas sprendimas, perkeltas į 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (OL L 177, 2008, p. 6, toliau – reglamentas „Roma I“) 8 straipsnio 2 dalį, taip pat leidžia tai pasiekti.

( 44 ) Žr. šios išvados 19 išnašoje nurodytus įvairius pavyzdžius.

( 45 ) Iš tikrųjų, jei įprastinės darbo vietos nustatymas yra iš esmės fakto klausimas, kuris įvairiose bylose gali skirtis, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją galima daryti tam tikrą sprendimų apibendrinimą, nebent būtų laikomasi tik kazuistinio požiūrio, lemiančio tai, kad bylos šalys nieko negalėtų nuspėti. Be to, iki šiol suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija leidžia daryti tokius apibendrinimus. Turiu omenyje, pavyzdžiui, prezumpciją, pagal kurią, jei darbuotojas atlieka darbą keliose valstybėse narėse, bet turi biurą, iš kurio organizuoja savo veiklą, laikoma, kad šio biuro buvimo vieta, jei neįrodyta priešingai, atitinka vietą, kurioje jis paprastai dirba darbdavio naudai (žr. šios išvados 72 punktą).

( 46 ) 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo prie Briuselio konvencijos (OL L 285, 1989, p. 1).

( 47 ) Be to, kai taisyklės, susijusios su individualiomis darbo sutartimis, dar buvo įtrauktos į Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punktą, Teisingumo Teismas aiškiai rėmėsi vieta, kurioje buvo atliekamas arba turėjo būti atliktas darbas. Žr. 1987 m. sausio 15 d. Sprendimą Shenavai (266/85, EU:C:1987:11, 16 punktas), 1989 m. vasario 15 d. Sprendimą Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, 14, 19 ir 22 punktai), 1993 m. liepos 13 d. Sprendimą Mulox IBC (C‑125/92, EU:C:1993:306, 17 punktas), 1997 m. sausio 9 d. Sprendimą Rutten (C‑383/95, EU:C:1997:7, 16 punktas) ir 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimą Pugliese (C‑437/00, EU:C:2003:219, 17 punktas).

( 48 ) Minėtas sprendimas lieka aiškiai numatytas dėl sutarčių apskritai reglamento „Briuselis Ia“ 7 straipsnio 1 punkte.

( 49 ) Šiuo klausimu patikslintina, kad pagrindinėje byloje a priori kalbama ne apie pasyvųjį budėjimą, kaip tai suprantama pagal darbo teisę, t. y. apie laikotarpį, kai darbuotojas, kuris neturi būti nuolat ir nedelsiant pasiekiamas darbdavio, privalo fiziškai būti savo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje arba netoli jos, bet kuriuo metu atsiliepti į galimus darbdavio skambučius ir prireikus atvykti į savo darbo vietą arba greitai atvykti į tam tikrą vietą, kad atliktų užduotį (žr., be kita ko, 2018 m. vasario 21 d. Sprendimą Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, 61 punktas)). Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra nieko, kas leistų manyti, kad BU turėjo tokių įsipareigojimų pagal darbo sutartį, dėl kurios kilo ginčas. Šioje nutartyje minima, kad BU buvo pasiekiama telefonu ir savo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje laukė, būdama pasirengusi dirbti (žr. šios išvados 11 punktą), tačiau, mano manymu, tai paprasčiausiai reiškia, kad ji iš esmės buvo pasiruošusi atlikti sutartą darbą, o ne tai, kad ji privalėjo fiziškai būti savo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje, bet kuriuo metu atsiliepti į darbdavio skambučius ir būti pasiruošusi greitai išvykti į Miuncheną, kad atliktų galimą skubią valymo užduotį. Šiaip ar taip, mano manymu, net pasyvaus budėjimo atveju darbuotojo nuolatinė darbo vieta negali būti laikoma įprastine jo darbo vieta, kaip tai suprantama pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį, vien dėl to, kad darbuotojas joje laukia, kol darbdavys su juo susisieks, kad atvyktų į darbą arba išvyktų vykdyti tam tikrą užduotį.

( 50 ) Reglamento „Briuselis I“ 19 straipsnio 2 dalies a punkte buvo daroma nuoroda tik į „darbuotojo [įprastinę] darbo viet[ą]“.

( 51 ) Žr., be kita ko, 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Nogueira ir kt. (C‑168/16 ir C‑169/16, EU:C:2017:688, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 52 ) Vieta, kurioje yra darbuotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, tam tikromis aplinkybėmis gali būti ir nuoroda į vietą, kurioje yra jo pagrindinė darbo vieta, nes dauguma darbuotojų savo profesinę veiklą vykdo netoli nuo savo nuolatinės gyvenamosios vietos. Valstybė narė, kurioje darbuotojas buvo užregistruotas socialinio draudimo įstaigoje, taip pat gali reikšti tokią nuorodą (žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą, pateiktą byloje Mulox IBC (C‑125/92, nepaskelbta Rink., EU:C:1993:217, 35 punktas)). Tačiau, nors nagrinėjamu atveju BU buvo užregistruota Austrijos socialinio draudimo įstaigoje (žr. šios išvados 11 punktą), ši aplinkybė negali būti reikšmingesnė už tą, kad darbas turėjo būti atliekamas ne Austrijoje ir kad faktiškai nebuvo atliktas.

( 53 ) Net jei darbuotojo ieškinys, kaip nagrinėjamu atveju, yra susijęs su pareigomis mokėti darbo užmokestį, nes tokios pareigos pagal lex contractus galimai turi būti vykdomos jo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje. Pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktį jurisdikcija suteikiama įprastinės darbo vietos teismui, kad ir kokios būtų pareigos, kylančios iš atitinkamos darbo sutarties.

( 54 ) Žr. reglamento „Briuselis Ia“ 18 straipsnio 1 dalį.

( 55 ) Be to, pažymėtina, kad įprastinės darbo vietos kriterijus dažnai ir taip leidžia darbuotojams kreiptis į jų nuolatinės gyvenamosios vietos teismą, nes dauguma darbuotojų vykdo savo profesinę veiklą netoli šios gyvenamosios vietos ar netgi namuose. Tokiomis aplinkybėmis, kaip susiklosčiusios pagrindinėje byloje, nepatogumą BU pagal reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punktą kreiptis į Vokietijos teismą paprasčiausiai lemia aplinkybė, kad sudarydama darbo sutartį, dėl kurios kilo ginčas, ji įsipareigojo dirbti kitoje valstybėje narėje. Taigi ši nuostata bet kuriuo atveju nesuteikia jai galimybės pareikšti ieškinio dėl šios sutarties Austrijoje, o vien tai, kad ši sutartis nebuvo vykdoma, nesuteikia pagrindo iškraipyti šioje nuostatoje įtvirtinto jurisdikcijos suteikimo kriterijaus.

( 56 ) Žr. mano išvadą, pateiktą byloje Bosworth ir Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, 100 punktas).

( 57 ) Pagal analogiją žr. 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, 55 punktas).

( 58 ) Atvirkščiai, šios aplinkybės reikšmingos taikant reglamento „Briuselis Ia“ 7 straipsnio 5 punktą ir 21 straipsnio 1 dalies b punkto ii papunktį, kaip bus patikslinta šios išvados 90 punkte.

( 59 ) Taip pat teismas, kuriam pagal šią nuostatą suteikiama jurisdikcija, negali jos atsisakyti, remdamasis tuo, kad kitas teismas, atsižvelgiant į visas bylos aplinkybes, yra tinkamesnis priimti joje sprendimą (pagal analogiją žr. 1994 m. birželio 29 d. Sprendimą Custom Made Commercial (C‑288/92, EU:C:1994:268, 21 punktas)).

( 60 ) Konkrečiai kalbant, reglamento „Roma I“ 8 straipsnio 1–3 dalyse nustatyta: „1. Individualiai darbo sutarčiai taikoma pagal 3 straipsnį šalių pasirinkta teisė. Tačiau toks teisės pasirinkimas negali atimti iš darbuotojo apsaugos, kurią jam teikia nuostatos, nuo kurių negalima nukrypti susitarimu pagal teisę, kuri nepasirinkus teisės būtų taikoma šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalių pagrindu. 2. Tiek, kiek šalys nepasirinko individualiai darbo sutarčiai taikytinos teisės, sutarčiai taikoma teisė valstybės [taikoma valstybės], kurioje, o jei ši sąlyga netenkinama – iš kurios, darbuotojas vykdydamas sutartį įprastai atlieka darbą, teisė. Laikoma, kad valstybė, kurioje įprastai atliekamas darbas, nepasikeitė, jei darbuotas laikinai dirba kitoje valstybėje. 3. Jei taikytinos teisės neįmanoma nustatyti pagal 2 dalį, sutarčiai taikoma valstybės, kurioje yra darbuotoją įdarbinusio verslo vieta, teisė“.

( 61 ) Kitaip tariant, reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktyje nustatyta griežta jurisdikcijos taisyklė, o reglamento „Roma I“ 8 straipsnio 2 dalyje – nuginčijama taikytinos teisės prezumpcija.

( 62 ) Žr. 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Nogueira ir kt. (C‑168/16 ir C‑169/16, EU:C:2017:688, 55 ir 56 punktai).

( 63 ) Šiuo aspektu kyla klausimas dėl Teisingumo Teismo 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Nogueira ir kt. (C‑168/16 ir C‑169/16, EU:C:2017:688) 73 punkte pateiktų motyvų. Pagrįstai priminęs, kad oro transporto srityje „vieta, iš kurios“ orlaivių įgulos nariai paprastai atlieka savo darbą, iš esmės sutampa su jų „pagrindine buvimo vieta“, t. y. oro uostu, iš kurio jie pradeda darbą ir kuriame jį baigia, Teisingumo Teismas minėtame punkte nurodė, kad šios vietos teismai jurisdikcijos neturi „[tik tada, kai], atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, prašymai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, turi glaudesnį ryšį su kita vieta“, „pagal analogiją“ remdamasis, be kita ko, 2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimu Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:551, 38 punktas). Sprendimas Schlecker buvo susijęs su darbo sutarčiai taikytinos teisės klausimu ir teismo galimybe pasinaudoti minėta „išlyga“ (nustatyta Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktos pasirašyti 1980 m. birželio 19 d. Romoje (OL L 266, 1980, p. 1), 6 straipsnio 2 dalies ankstesnė redakcija). Mano manymu, minėtą 73 punktą galima suprasti tik kaip reiškiantį, jog gali būti, kad pats darbo atlikimas yra glaudžiau susijęs su kita vieta nei „pagrindinė buvimo vieta“ (pavyzdžiui, dėl to, kad darbuotojas turi svarbesnę pagrindinę buvimo vietą kitoje valstybėje narėje ir pan.), todėl ten yra pagrindinė darbo atlikimo vieta. Siekiant nustatyti glaudžiausiai su ginču susijusį teismą, nereikia atsižvelgti į visas faktines bylos aplinkybes, t. y. ir tas, kurios nesusijusios su darbo atlikimu.

( 64 ) Žr., be kita ko, 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimą Ryanair (C‑464/18, EU:C:2019:311, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 65 ) Mano nuomone, sąvokos „filialas“, „atstovybė“ ir „kitoks padalinys“, vartojamos reglamento „Briuselis Ia“ 7 straipsnio 5 punkte, turi tokią pačią reikšmę kaip ir sąvoka darbuotoją įdarbinusi „įmonė“, vartojama šio reglamento 21 straipsnio 1 dalies b punkto ii papunktyje. Pagal analogiją žr. 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, 54 ir 58 punktai).

( 66 ) Žr. 1978 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Somafer (33/78, EU:C:1978:205, 13 punktas).

( 67 ) Žr. 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimą Lloyd’s Register of Shipping (C‑439/93, EU:C:1995:104, 22 punktas).

( 68 ) Pagal analogiją žr. 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, 43–52 punktai). Taigi, kaip minėta šios išvados 37 išnašoje, reglamento „Briuselis Ia“ 7 straipsnio 5 punkte nurodytas teismas iš esmės sutampa su vietos, kurioje yra „darbuotoją įdarbinusi įmonė“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 21 straipsnio 1 dalies b punkto ii papunktį, teismu. Šios taisyklės skiriasi tuo, kad pirmoji taikoma visada, o antroji – tik nesant įprastinės darbo vietos. Žr. Grušić, U., op. cit., p. 125.

( 69 ) Pagal analogiją žr. 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, 55 ir 56 punktai).

( 70 ) Žr. šios išvados 13 punktą.

( 71 ) Jei taikomas reglamento „Briuselis Ia“ II skyriaus 5 skirsnis, šio reglamento 7 straipsnio 1 punktas netaikomas. Žr., be kita ko, 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Holterman Ferho Exploitatie ir kt. (C-47/14, EU:C:2015:574, 51 punktas).