Pagal Reglamento Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių 13 straipsnio 3 dalį pareiga įrodyti vengimą tenka Sąjungos institucijoms. Be to, iš minėto 13 straipsnio teksto ir sistemos matyti, jog tam, kad nustatytų vengimą, šios institucijos turi atlikti bendrą trečiosios valstybės, dėl kurios apskritai pradėtas vengimo tyrimas, vertinimą. Tačiau, kad įrodytų tokį vengimą, jos neprivalo atlikti kiekvieno atskiro eksportuojančio gamintojo padėties analizės; tokią analizę turi atlikti patys minėti atskiri eksportuojantys gamintojai, pateikdami prašymus pagal šio reglamento 13 straipsnio 4 dalį. Taigi pagal minėto reglamento 13 straipsnio 1 dalį Sąjungos institucijos nustato, kad vengiama antidempingo priemonių, visos minėtos trečiosios valstybės atžvilgiu, todėl kiekvienas atskiras eksportuojantis gamintojas turi įrodyti, kad dėl jo konkrečios padėties jam pagrįstai galima taikyti išimtį pagal šio reglamento 13 straipsnio 4 dalį.

Kiek tai susiję su reikalaujamu vengimo įrodymo lygiu tuo atveju, kai eksportuojantys gamintojai nebendradarbiauja arba bendradarbiauja nepakankamai, reikia pažymėti, kad jokia minėto reglamento nuostata nesuteikia Komisijai galios atliekant tyrimą dėl vengimo nustatymo skunde nurodytus gamintojus arba eksportuotojus priversti dalyvauti tyrime arba teikti informaciją. Taigi Komisija yra priklausoma nuo savanoriško suinteresuotųjų šalių bendradarbiavimo teikiant jai reikalingą informaciją. Būtent dėl šios priežasties Sąjungos teisės aktų leidėjas minėto reglamento 18 straipsnio 1 dalyje numatė, kad tais atvejais, kai kuri nors suinteresuotoji šalis atsisako leisti susipažinti su būtina informacija ar jos nesuteikia arba smarkiai kliudo atlikti tyrimą, preliminarios ar galutinės, teigiamos ar neigiamos išvados gali būti daromos remiantis turimais faktais. Be to, to paties reglamento 18 straipsnio 6 dalyje patikslinama, kad jeigu suinteresuotoji šalis nebendradarbiauja arba bendradarbiauja tik iš dalies ir dėl to nuslepiama svarbi informacija, tyrimo išvados tai šaliai gali būti ne tokios palankios kaip tuo atveju, jei ji būtų bendradarbiavusi.

Tokiomis aplinkybėmis, kai eksportuojantys gamintojai visiškai nebendradarbiavo, Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš minėto reglamento 18 straipsnio matyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas neketino nustatyti teisinės prezumpcijos, leidžiančios tiesiogiai iš suinteresuotųjų ar susijusių šalių nebendradarbiavimo spręsti apie vengimą, taigi atleidžiančios Sąjungos institucijas nuo bet kokių įrodinėjimo reikalavimų. Vis dėlto, atsižvelgiant į galimybę daryti išvadas, netgi galutines, iš turimų duomenų ir vertinti nebendradarbiaujančią ar tik iš dalies bendradarbiaujančią šalį nepalankiau nei tuo atveju, jeigu ji būtų bendradarbiavusi, yra lygiai taip pat akivaizdu, kad Sąjungos institucijoms leidžiama remtis nuosekliais įrodymais, pagrindžiančiais išvadą apie vengimą, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1225/2009 13 straipsnio 1 dalį. Bet koks kitas sprendimas keltų grėsmę Sąjungos prekybos apsaugos priemonių veiksmingumui visais atvejais, kai Sąjungos institucijos susidurtų su atsisakymu bendradarbiauti vykstant tyrimui dėl vengimo nustatymo.

Kai nebendradarbiauja ne visi, o tik dalis eksportuojančių gamintojų, minėto reglamento 13 straipsnio 1 dalies tekste nėra nieko, kas kliudytų Sąjungos institucijoms nustatyti, kad vengiama antidempingo priemonių, remiantis nuosekliais įrodymais tuo atveju, kai atliekant tyrimą nebendradarbiavo arba nepakankamai bendradarbiavo eksportuojantys gamintojai, kuriems priskiriama didelė dalis nagrinėjamo produkto importo į Sąjungą. Be to, būtinybė garantuoti prekybos apsaugos priemones taip pat pateisina minėtų institucijų galimybę remtis tokiais nuosekliais įrodymais, nustatant vengimo egzistavimą, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

Sąjungos institucijos turi teisę remtis tokiais įrodymais, tačiau tai nekeičia fakto, kad pagal minėto reglamento 13 straipsnio 1 ir 3 dalis šie įrodymai turi patvirtinti, jog tenkinamos visos keturios šioje nuostatoje nurodytos sąlygos. Kiek tai susiję su antrąja iš šių sąlygų, t. y. kad prekybos tarp trečiųjų valstybių ir Sąjungos arba individualių bendrovių valstybėje, kuriai nustatytos priemonės, ir Sąjungos pobūdžio pokytis atsirado dėl veiksmų, proceso ar veiklos, kurių negalima paaiškinti jokiomis kitomis pagrįstomis priežastimis ar ekonominiu pagrindimu, kaip tik muito nustatymu, šios institucijos turi turėti duomenų, kurie patvirtintų, jog prekybos pobūdžio pokytis atsirado būtent dėl tokių veiksmų, proceso ar veiklos.

(žr. 56, 57, 59–62, 64–67 punktus)