ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Be to, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 1 straipsnyje nurodyta sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“ turi būti laikoma savarankiška sąvoka, kurią reikia aiškinti atsižvelgiant į šio reglamento tikslus, sistemą ir į bendruosius principus, išplaukiančius iš nacionalinių teisės sistemų. Todėl ir to reglamento taikymo sritis iš esmės turi būti nustatoma atsižvelgiant į elementus, apibūdinančius teisinių santykių tarp ginčo šalių pobūdį arba ginčo objektą (žr., be kita ko, 2006 m. gegužės 18d. Sprendimo ČEZ, C-343/04, Rink. p. I-4557, 22 punktą ir 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo Apostolides, C-420/07, Rink. p. I-3571, 41 ir 42 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
53

Be to, srutų gamintojas, jei nori srutas saugoti ilgiau, nei to reikia joms surinkti siekiant pašalinti, privalo turėti tvirtus ūkio subjektų įsipareigojimus priimti šias tiekiamas srutas tam, kad jas panaudotų tinkamai identifikuotiems laukams tręšti.
13

2008 m. gegužės 20 d. raštu Prancūzijos Respublika pirmiausia ginčijo tai, kad nagrinėjama mokesčių lengvata gali būti laikoma tiesiogine subsidija, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/37 2 straipsnio 1 dalį. Be to, ji teigė, kad poilsio klubo „Les Boucaniers“ renovacijos ir plėtros darbai nėra darbai, susiję su sporto, laisvalaikio ir poilsio objektais, kaip jie suprantami pagal to straipsnio 2 dalį. Todėl jie nepatenka į minėto straipsnio taikymo sritį.
35

Visų pirma kalbant apie minėto 2 straipsnio 2 dalies f punkto formuluotę, reikia pabrėžti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinkta „sveikatos priežiūros paslaugų“ sąvoka yra gana plati, nes apima su visuomenės sveikata susijusias paslaugas, nesvarbu, ar jas teikia priežiūros įstaigos ir nepaisant to, kaip jų teikimas organizuojamas ir finansuojamas nacionaliniu lygmeniu; be to, nesvarbu, ar šios įstaigos yra valstybinės, ar privačios.
7

2006 m. liepos 4 d. Įstatyminio dekreto Nr. 223 dėl neatidėliotinų nuostatų dėl ekonominio ir socialinio pakilimo, viešųjų išlaidų ribojimo ir racionalizavimo bei priemonių, susijusių su pajamomis ir kova su mokesčių slėpimu (Decreto-legge n. 223 – Disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonchè interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale, GURI, Nr. 153, 2006 m. liepos 4 d.), iš dalies pakeisto 2006 m. rugpjūčio 4 d. Įstatymu Nr. 248 (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 223/2006), 2 straipsnyje numatyta: „1. Vadovaujantis Bendrijos laisvos konkurencijos ir laisvo asmenų bei paslaugų judėjimo principais ir siekiant užtikrinti vartotojams galimybę turėti realų pasirinkimą naudojantis savo teisėmis bei palyginti rinkoje siūlomas paslaugas, nuo šio dekreto įsigaliojimo dienos panaikinamos įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatos, kuriose dėl laisvųjų profesijų ir intelektualinės veiklos nustatomi: a) privalomi fiksuoti arba minimalūs įkainiai ar draudimas nustatyti honorarus, kurių dydis priklausytų nuo siekiamo tikslo pasiekimo; <...> 3. Etikos ir įprastas nuostatas bei elgesio kodeksus, kuriais įgyvendinamos 1 dalyje nurodytos nuostatos, būtina pritaikyti iki 2007 m. sausio 1 d., įskaitant priemonių, kuriomis siekiama užtikrinti profesinių paslaugų kokybę, priėmimą. Neatlikus suderinimo iki minėtos datos, 1 dalies nuostatoms prieštaraujančios taisyklės bet kuriuo atveju bus niekinės.“
20

Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas svarsto, ar apmokestinamasis asmuo gali grįsti savo teisę į klaidingai sąskaitoje faktūroje nurodyto PVM susigrąžinimą Sąjungos teisės principais, reglamentuojančiais bendrą PVM sistemą. Manydamas, kad sprendimas pagrindinėje byloje priklauso nuo Sąjungos teisės išaiškinimo, Administrativen sad Varna nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar pagal mokesčių neutralumo principą apmokestinamasis asmuo per nustatytą senaties terminą turi teisę reikalauti grąžinti sąskaitoje faktūroje neteisingai nurodytą ir nemokėtiną PVM, kai pagal nacionalinę teisę tiekimas, už kurį mokestis nurodytas sąskaitoje faktūroje, yra neapmokestinamas, pašalinta mokestinių pajamų praradimo rizika ir netaikoma nacionaliniame įstatyme numatyta nuostata dėl sąskaitų faktūrų pataisymo? 2. Ar bendra PVM sistema ir neutralumo, veiksmingumo ir vienodo vertinimo principais draudžiama pajamų tarnybai atsisakyti grąžinti apmokestinamajam asmeniui jo sąskaitoje faktūroje nurodytą PVM pagal nacionalinę Direktyvos 2006/112 203 straipsnio įgyvendinimo nuostatą, jeigu šis mokestis nemokėtinas dėl to, kad sandoris yra neapmokestinamas, tačiau mokestis neteisingai nurodytas sąskaitoje faktūroje, apskaičiuotas ir sumokėtas, jeigu tiekimo gavėjui įsigaliojusiu pranešimu apie mokesčio patikslinimą jau atsisakyta suteikti teisę į mokesčio atskaitą dėl to paties tiekimo, motyvuojant tuo, kad tiekėjas neteisingai mokestį nurodė sąskaitoje faktūroje? 3. Ar apmokestinamasis asmuo gali tiesiogiai remtis principais, kuriais pagrįsta bendra PVM sistema, konkrečiai kalbant, mokesčių neutralumo ir veiksmingumo, ginčydamas nacionalinę nuostatą arba jos taikymą mokesčių institucijose ar teismuose pažeidžiant šiuos principus, pavyzdžiui, šį principą pažeidžiantį nacionalinės nuostatos nebuvimą?“
39

Be to, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tiek, kiek jam leidžia pagal nacionalinę teisę suteikta diskrecija, turi aiškinti ir taikyti vidaus teisės nuostatą pagal Sąjungos teisės reikalavimus, o jeigu toks aiškinimas neįmanomas, netaikyti jokios šiems reikalavimams prieštaraujančios vidaus teisės nuostatos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Balkan and Sea Properties ir Provadinvest 54 punktą bei jame nurodytą teismo praktiką).
28

Šį Tribunal do comércio de Lisboa sprendimą skųsdama teismui, kuris vėliau pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, OTOC nurodė, kad jai pavesta teikti įstatyme tiesiogiai numatytą viešojo intereso paslaugą, t. y. skatinti ir padėti organizuoti mokymus jos nariams. Taigi, jos vykdoma mokymų organizavimo veikla nėra ekonominių mainų objektas, todėl jai netaikomas SESV 101 straipsnis. Bet kuriuo atveju šis straipsnis negali būti taikomas nagrinėjamu atveju, kaip tai matyti iš 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo Wouters ir kt. (C-309/99, Rink. p. I-1577) 97 ir paskesnių punktų, nes dėl šių OTOC veiksmų galinčius atsirasti apribojimus pateisina poreikis užtikrinti, kad apskaitos specialistai gerai vykdytų savo profesines pareigas. Be to, skundžiamos taisyklės padeda pagerinti mokymų pasiūlą, paskirstymą ir skatinti techninę bei ekonominę pažangą, kartu sudarydamos sąlygas vartotojams sąžiningai dalytis gaunama nauda, kaip tai nurodyta SESV 101 straipsnio 3 dalyje. Be to, apskaitos specialistų privalomųjų mokymų sistemos nustatymas yra bendros ekonominės svarbos paslauga, kaip ji suprantama pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį.
Remiantis Reglamento Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 76 straipsnio formuluote savo iniciatyva tirti galima tik tuos faktus, kurie pateikti ekspertizei pagal šio reglamento 54 ir 55 straipsnius. Vadovaujantis Reglamento Nr. 874/2009, nustatančio Reglamento Nr. 2100/94 nuostatų, susijusių su Bendrijos augalų veislių tarnybos atliekamomis procedūromis, įgyvendinimo taisykles, 51 straipsniu, su Bendrijos augalų veislių tarnybos (BAVT) atliekamomis procedūromis susijusios nuostatos mutatis mutandis taikomos apeliaciniam nagrinėjimui. Taigi faktų tyrimo savo iniciatyva principas taip pat taikytinas per tokią procedūrą Apeliacinėje taryboje.

Vadovaudamasi Reglamento Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 20 straipsnio 1 dalimi, BAVT pripažįsta teisinę apsaugą Bendrijoje negaliojančia nuo jos suteikimo momento, jei nustato, kad šio reglamento 7 ar 10 straipsnyje nustatytos sąlygos nebuvo įvykdytos šios apsaugos suteikimo dieną.

Šiuo atžvilgiu pagal Reglamento Nr. 2100/94 6 straipsnį sąlygos dėl išskirtinumo ir naujumo yra teisinės apsaugos Bendrijoje suteikimo sąlygos sine qua non. Todėl neįvykdžius šių sąlygų suteikta apsauga yra neteisėta, tad, siekiant bendrojo intereso, ją reikia pripažinti negaliojančia nuo suteikimo momento.

Be to, vykstant augalų veislės kandidatės teisinės apsaugos suteikimo procedūrai, remiantis to reglamento 54 ir 55 straipsniais atliekama pagrindinė paraiškos ekspertizė ir išsami, kompleksinė techninė ekspertizė. Taigi BAVT turi didelę diskreciją dėl augalų veislės teisinės apsaugos panaikinimo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2100/94 20 straipsnį, nes dėl saugomos veislės buvo atlikta minėta ekspertizė.

Todėl tik kilus rimtų abejonių, ar Reglamento Nr. 2100/94 7 ar 10 straipsniuose nustatytos sąlygos buvo tenkinamos šio reglamento 54 ir 55 straipsniuose numatytos ekspertizės momentu, gali būti pateisinta pakartotinė saugomos veislės ekspertizė pradėjus pripažinimo negaliojančia procedūrą pagal to paties reglamento 20 straipsnį.

(žr. 51, 52, 55, 56 punktus)
1.

Per nustatytą terminą nesiėmusi visų reikalingų priemonių susigrąžinti iš gavėjo valstybės pagalbos, kuri 2009 m. lapkričio 19 d. Komisijos sprendimo 2010/460/EB dėl valstybės pagalbos priemonių C 38/A/04 (ex NN 58/04) ir C 36/B/06 (ex NN 38/06), kurias Italija įgyvendino Alcoa Trasformazioni atžvilgiu, 1 straipsniu buvo pripažinta neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2 ir 3 straipsnius
Pagal Direktyvą 2006/112 dėl bendros pridėtinės vertės sistemos ir mokesčių neutralumo principą nedraudžiama vykdant sandorį, kuriam taikoma atvirkštinio apmokestinimo sistema, iš paslaugų gavėjo atimti teisę į pridėtinės vertės mokesčio, kurį jis nepagrįstai sumokėjo paslaugų teikėjui pagal klaidingai išrašytą sąskaitą faktūrą, atskaitą net ir tada, kai neįmanoma ištaisyti šios klaidos dėl šio teikėjo bankroto.

Iš tiesų, taikant atvirkštinio apmokestinimo sistemą neatliekamas pridėtinės vertės mokesčio mokėjimas tarp paslaugų teikėjo ir gavėjo, pastarasis turi pareigą sumokėti pirkimo pridėtinės vertės mokestį už įvykdytus sandorius ir iš esmės gali atskaityti šį mokestį taip, kad jokia suma nebūtų mokėtina mokesčių administratoriui. Šiuo klausimu pabrėžtina, kad nors pagal mokesčių neutralumo principą reikalaujama, kad būtų suteikta teisė į pirkimo pridėtinės vertės mokesčio atskaitą, jeigu esminiai reikalavimai yra įvykdyti, net jei apmokestinamieji asmenys neįvykdė kai kurių formalių reikalavimų, paslaugų gavėjas turėjo sumokėti pridėtinės vertės mokestį mokesčių institucijoms pagal Direktyvos 2006/112 199 straipsnį. Taigi, be to, kad ginčijama sąskaita faktūra neatitiko nacionalinės teisės aktuose numatytų formalių reikalavimų, nebuvo įvykdyta esminė atvirkštinio apmokestinimo sistemos sąlyga. Tokia situacija mokesčių administratoriui trukdo kontroliuoti, kaip taikoma atvirkštinio apmokestinimo sistema, ir sukelia atitinkamai valstybei narei grėsmę, kad bus prarastos mokestinės pajamos.

Taigi pridėtinės vertės mokestis, kurį gavėjas sumokėjo teikėjui, nebuvo mokėtinas, todėl, kadangi jį mokant nebuvo laikomasi esminio atvirkštinio apmokestinimo sistemos reikalavimo, paslaugų gavėjas negalėjo pasinaudoti teise į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą.

Be to, paslaugų teikėjo bankrotas negali leisti suabejoti atsisakymu suteikti teisę į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą dėl to, kad paslaugų gavėjas nesilaikė pagrindinių pareigų, kad būtų taikoma atvirkštinio apmokestinimo sistema. Tačiau paslaugų gavėjas, neteisingai sumokėjęs pridėtinės vertės mokestį šių paslaugų teikėjui, gali jį prašyti grąžinti mokestį pagal nacionalinę teisę.

(žr. 29, 35, 37, 38, 40–42, 44 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Reglamento Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 3 straipsnio 1 dalies taikymas iš principo negali priklausyti nuo to, ar yra užsienio elementas, susijęs su kita valstybe nare.

Reglamento Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės, kurios teritorijoje buvo iškelta bankroto byla, teismai yra kompetentingi priimti sprendimą dėl bankrotu pagrįsto ieškinio dėl sandorio nuginčijimo, pareikšto atsakovui, turinčiam gyvenamąją vietą ne valstybės narės teritorijoje.

Teismų jurisdikcijos nagrinėti bankrotu grindžiamus ieškinius dėl sandorių nuginčijimo taisyklių suderinimas Sąjungoje padeda įgyvendinti šia nuostata siekiamus tikslus – skatinti teismų jurisdikcijos bankroto bylose nuspėjamumą, taigi ir teisinį tikrumą, nesvarbu, ar atsakovas turi gyvenamąją vietą valstybėje narėje, ar trečiojoje valstybėje.

Aplinkybė, kad reglamento nuostatos dėl teismo, kuriame iškelta bankroto byla, sprendimų pripažinimo ir vykdymo negali būti taikomos trečiosioms valstybėms, netrukdo taikyti šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje numatytos jurisdikcijos taisyklės. Be to, net jeigu konkrečiu atveju negalima remtis pačiu reglamentu siekiant teismo sprendimo pripažinimo ir vykdymo, kompetentingo teismo priimtas sprendimas tam tikrais atvejais gali būti pripažintas ir vykdomas pagal dvišales sutartis. Maža to, net nesant galimybės pagal dvišales sutartis tokį sprendimą pripažinti ir vykdyti valstybėje, kurioje yra atsakovo gyvenamoji vieta, šis sprendimas gali būti pripažįstamas ir vykdomas kitose valstybėse narėse pagal Reglamento Nr. 1346/2000 25 straipsnį, ypač tuo atveju, jei dalis atsakovo turto yra vienoje iš šių valstybių.

(žr. 33, 37–39 punktus ir rezoliucinę dalį)
Direktyvos 2001/24 dėl kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo 3 ir 9 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad įstatymų leidėjo priimtos finansų įstaigos reorganizavimo ar likvidavimo priemonės, kuriomis finansų įstaigoms, kurioms taikomas moratoriumas, nustatomas režimas, sukuriantis tam tikrus su likvidavimo procedūra siejamus padarinius, vertintinos kaip administracinės ar teisminės institucijos priimtos priemonės, kaip tai suprantama pagal šiuos Direktyvos 2001/24 straipsnius, jeigu šios priemonės, priimtos kaip pereinamojo laikotarpio nuostatos, turi padarinių tik teismams priėmus sprendimus, kuriais kredito įstaigai suteikiamas moratoriumas.

Iš tiesų pagal Direktyvą 2001/24 pripažįstamos tokios reorganizavimo ir likvidavimo priemonės, dėl kurių nusprendė buveinės valstybės narės administracinės ir teisminės institucijos, ir jos sukuria tokius padarinius, kokie numatyti pagal šios valstybės narės teisę. Taigi, pagal Direktyvos 2001/24 3 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą ir 9 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą buveinės valstybės narės administracinių ar teisminių institucijų priimtų reorganizavimo ir likvidavimo priemonių padariniai kitose Sąjungos valstybėse narėse apibrėžiami pagal buveinės valstybės narės teisę. Vadinasi, šia direktyva nedraudžiama šiai valstybei narei pakeisti, net ir atgaline data, tokioms priemonėms taikomo teisinio reglamentavimo.

Be to, kaip matyti iš tų pačių nuostatų, pagal Direktyva 2001/24 nustatytą sistemą buveinės valstybės narės reorganizavimo ir likvidavimo priemonės pripažįstamos netaikant kitų formalumų. Konkrečiai tariant, pagal šią direktyvą reorganizavimo ir likvidavimo priemonėms pripažinti netaikoma galimybės jas apskųsti sąlyga. Be to, pagal šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą priimančioji valstybė narė taip pat negali šiam pripažinimui taikyti tokios sąlygos, kuri galbūt numatyta jos nacionalinės teisės aktuose.

(žr. 28, 30, 38, 40, 42 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
Reglamentas Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo, ypač jo 22 straipsnio 1 punktas, turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas ypatingąja teisena nagrinėjamai bylai, iškeltai valstybės narės piliečio, kuris pagal šios valstybės nacionalinę teisę pripažintas ribotai veiksniu ir kuriam nustatyta rūpyba, iniciatyva kitos valstybės narės teisme siekiant leidimo parduoti jam nuosavybės teise priklausančią nekilnojamojo turto, esančio tos kitos valstybės narės teritorijoje, dalį, nes tokia byla susijusi su „fizinio asmens teisnumu ir veiksnumu“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 1 straipsnio 2 dalies a punktą, ir todėl nepatenka į jo materialinę taikymo sritį.

Asmens, kuriam nustatyta rūpyba, prašymas leisti disponuoti savo nekilnojamuoju turtu yra tiesiogiai susijęs su atitinkamo fizinio asmens teisnumu ir veiksnumu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 1 straipsnio 2 dalies a punktą. Būtinybė gauti teismo leidimą disponuoti nekilnojamuoju turtu, priklausančiu rūpintiniui, yra tiesioginė tokių asmenų neveiksnumo pasekmė, kylanti dėl jiems taikomos priemonės, kuria užtikrinama jų apsauga atliekant tokius veiksmus.

Be to, speciali aplinkybė, kad asmens, kuriam nustatyta rūpyba, prašomas išduoti teismo leidimas parduoti susijęs su jam priklausančiu nekilnojamuoju turtu, negali būti laikoma lemiamu veiksniu nustatant, ar byla susijusi su „daiktinėmis teisėmis į nekilnojamąjį turtą“, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 44/2001 22 straipsnio 1 punktą. Tokiame procese nesiekiama nei nustatyti nekilnojamojo turto dydžio, sudėties, nuosavybės, valdymo teisių, nei, beje, užtikrinti rūpintiniui, kuris yra minėto nekilnojamojo turto savininkas, su jo nuosavybės teise susijusių pirmumo teisių apsaugos. Tokio proceso paskirtis – tik nustatyti, ar ribotai veiksniu pripažinto asmens nekilnojamojo turto pardavimas atitinka jo interesus, nekvestionuojant pačios to asmens turimos daiktinės teisės į šį turtą.

(žr. 26, 28, 30, 31 punktus ir rezoliucinę dalį)
Dėl per antidempingo muito peržiūros procedūrą taikytino skaičiavimo metodo pažymėtina, kad Pagrindinio antidempingo reglamento Nr. 384/96, pakeisto Reglamentu Nr. 1225/2009, 11 straipsnio 9 dalyje numatytą išimtį, kuria dėl pasikeitusių aplinkybių institucijoms leidžiama per peržiūros procedūrą taikyti kitokį nei per pradinį tyrimą naudotasis metodą, neišvengiamai reikia aiškinti griežtai, nes nuo bendrosios taisyklės nukrypstanti nuostata ar išimtis aiškintina siaurai. Tokio aplinkybių pasikeitimo įrodinėjimo našta tenka institucijoms, kurios turi įrodyti, jog aplinkybės pasikeitė, kad per peržiūros procedūrą galėtų taikyti kitokį nei per pradinį tyrimą naudotasis metodą. Tačiau dėl tokio aplinkybių pasikeitimo išimtinumo, kaip jis suprantamas pagal pagrindinio antidempingo reglamento 11 straipsnio 9 dalį, reikia konstatuoti, kad reikalavimas aiškinti siaurai neturėtų leisti institucijoms aiškinti ir taikyti šią nuostatą su jos tekstu ir tikslu nesuderinamu būdu. Visų pirma, taikomas metodas turi atitikti pagrindinio reglamento 2 straipsnio nuostatas.

Dėl per antidempingo muito peržiūros procedūrą taikytino skaičiavimo metodo pažymėtina, jog kadangi Pagrindinio antidempingo reglamento Nr. 384/96, pakeisto Reglamentu Nr. 1225/2009, 11 straipsnio 9 dalimi aiškiai reikalaujama, kad per peržiūrą taikomas metodas atitiktų šio reglamento 2 straipsnio reikalavimus, per peržiūrą negalima atlikti korekcijos, kuri negalima, be kita ko, pagal šio reglamento 2 straipsnio 10 dalies b punktą.

Taigi, išnykus per pradinį tyrimą atliktą korekciją, t. y. „įskaitytu pridėtinės vertės mokesčiu“ pagrįstą korekciją, skirtą atsižvelgti į dalinį eksporto pridėtinės vertės mokesčio grąžinimą, pateisinusiai asimetrijai, nebebūtina atkurti normaliosios vertės ir eksporto kainos simetriją, ko siekiama bet kuria korekcija pagal pagrindinio antidempingo reglamento 2 straipsnio 10 dalį, per peržiūros procedūrą. Nuo to momento, kai elementas, lemiantis asimetriją per pradinį tyrimą, t. y. dalinis eksporto pridėtinės vertės mokesčio grąžinimas, nustojo egzistuoti, nebeliko poreikio kaip nors kompensuoti šią asimetriją, taigi ir daryti korekciją, neatsižvelgiant į faktiškai taikytą korekcijos metodą. Kadangi pasikeitė korekciją pateisinančios aplinkybės, Bendrasis Teismas padarė pagrįstą išvadą, kad situacija laikytina ne metodo pakeitimu, bet veikiau sąlygų tokiai korekcijai atlikti nesusidarymu, ir siekdamas išsamumo nurodė pagrįstą papildomą išvadą, kad net darant prielaidą, jog metodas buvo pakeistas, šį pakeitimą pateisintų aplinkybių pasikeitimas.

(žr. 27, 29, 36–38 punktus)
67

Be to, Komisija neturi pareigos savo sprendimo pagrįsti minėta bendrąja prezumpcija. Ji visuomet gali konkrečiai išnagrinėti dokumentus, apie kuriuos kalbama prašyme sudaryti galimybę susipažinti, ir nurodyti tokius motyvus. Be to, konstatavusi, kad procedūra dėl įsipareigojimų nevykdymo, su kuria susijęs konkretus prašymas leisti susipažinti, pasižymi tokiomis savybėmis, kurios leidžia visiškai ar iš dalies atskleisti bylos dokumentus, Komisija privalo tai padaryti.
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Ottica New Line di Accardi Vincenzo (toliau – Ottica New Line) ir Kampobelo di Macaros (Italija) komunos dėl šios sprendimo leisti Fotottica Media Visione di Luppino Natale Fabrizio e C. s.n.c. (toliau – Fotottica) šios komunos teritorijoje nuolat vykdyti optiko veiklą.
27

Pirmiausia reikia priminti, kad Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 2 straipsnio d punkte sąvoka „komercinė veikla“, pateikiant ypač plačią formuluotę, apibrėžiama kaip „bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams“ (žr., be kita ko, 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo VTB‑VAB ir Galatea, C-261/07 ir C-299/07, Rink. p. I-2949, 49 punktą; 2010 m. sausio 14 d. Sprendimo Plus Warenhandelsgesellschaft, C-304/08, Rink. p. I-217, 36 punktą ir 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C-540/08, Rink. p. I-10909, 17 punktą). Be to, sąvoka „produktas“, kaip tai suprantama pagal tos pačios direktyvos 2 straipsnio c punktą, apima ir paslaugas.
15

Būtent tokiomis aplinkybėmis Oberster Gerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar tai yra „teisinga kompensacija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, jei: a) teisių turėtojai, kaip jie suprantami pagal šios direktyvos 2 straipsnį, turi teisę į teisingą atlyginimą, dėl kurio reikalavimas pareikštinas tik per autorių teisių kolektyvinio administravimo asociaciją tam, kuris pirmasis nacionalinėje teritorijoje komerciniais pagrindais ir už atlygį išleidžia į apyvartą jų kūriniams atgaminti tinkamas įrašymo laikmenas; b) šis reikalavimas nepriklauso nuo to, ar į apyvartą išleidžiama tarpininkams [arba] fiziniams ar juridiniams asmenims naudoti ne asmeniniais tikslais, ar fiziniams asmenims naudoti asmeniniais tikslais; c) tas, kuris naudoja tokias įrašymo laikmenas atgaminimo tikslais remdamasis teisių turėtojo sutikimu arba prieš perleisdamas laikmenas galutiniam naudotojui jas vėl eksportuoja, turi teisę reikalauti iš autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacijos grąžinti atlyginimą? 2. Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas: a) ar tai būtų „teisinga kompensacija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, jei pirmojo klausimo a punkte nurodytas reikalavimas egzistuoja tik išleidimo į apyvartą fiziniams asmenims, kurie įrašymo laikmenas naudoja atgaminant asmeniniais tikslais, atveju? b) Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas: ar išleidimo į apyvartą fiziniams asmenims atveju, kol neįrodyta priešingai, reikia manyti, kad jie įrašymo laikmenas naudos atgaminti asmeniniais tikslais? 3. Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą arba antrojo klausimo a punktą būtų teigiamas: ar iš Direktyvos 2001/29 5 straipsnio arba kitų Sąjungos teisės nuostatų išplaukia, kad nėra teisės į teisingą kompensaciją, dėl kurios reikalavimas pareikštinas per autorių teisių kolektyvinio administravimo asociaciją, jeigu autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacija yra pagal įstatymus įpareigota pusę surinktų lėšų ne išmokėti teisių turėtojams, o skirti socialinėms ir kultūros įstaigoms? 4. Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą arba antrojo klausimo a punktą būtų teigiamas: ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktu arba kita Sąjungos teisės nuostata draudžiama teisė į teisingą kompensaciją, dėl kurios reikalavimas pareikštinas per autorių teisių kolektyvinio administravimo asociaciją, jeigu kitoje valstybėje narėje, nors ir remiantis Sąjungos teisei galbūt prieštaraujančiu teisiniu pagrindu, jau buvo sumokėta teisinga kompensacija už įrašymo laikmenų išleidimą į apyvartą?“