Iš šios nuostatos aišku, kad sąvoka „viza“, kaip ji suprantama pagal Reglamentą „Dublinas III“, apima ne tik trumpalaikes ir oro uosto tranzitines vizas, kurių išdavimo tvarka ir sąlygos suderintos Vizų kodeksu, bet ir ilgalaikes vizas, kurios nepatenka į šio kodekso taikymo sritį ir kurios dėl to, kad šiuo metu nėra pagal SESV 79 straipsnio 2 dalies a punktą Sąjungos teisės aktų leidėjo priimtų bendro pobūdžio priemonių, gali būti išduotos atsižvelgiant į nacionalinės teisės aktus (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 7 d. Sprendimo X ir X, C‑638/16 PPU , EU:C:2017:173 , 41 ir 44 punktus). Nors esant tokioms aplinkybėms vizų srityje priimti Sąjungos aktai laikytini kontekstu, į kurį reikia atsižvelgti aiškinant Reglamento „Dublinas III“ 2 straipsnio m punktą ir 12 straipsnį, vis dėlto sąvoka „viza“, kaip ji suprantama pagal šį reglamentą, neturėtų būti tiesiogiai kildinama iš šių aktų, o ją reikėtų suprasti taip, kaip konkrečiai apibrėžta šio reglamento 2 straipsnio m punkte, ir remiantis bendra šio reglamento sistema.

To paties reglamento 2 straipsnio m punkte pateikiama bendroji termino „viza“ apibrėžtis ir patikslinama, kad vizos rūšis nustatoma pagal konkretesnes jos apibrėžtis, t. y. ilgalaikės vizos, trumpalaikės vizos ir oro uosto tranzitinės vizos apibrėžtis.

2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai, 12 straipsnį, siejamą su šio reglamento 2 straipsnio m punktu, reikia aiškinti taip, kad tai, jog pirmosios valstybės narės valdžios institucijos, susidūrusios su nepaprastai dideliu skaičiumi trečiosios šalies piliečių, siekiančių tranzitu keliauti per šios valstybės narės teritoriją tam, kad kitoje valstybėje narėje pateiktų tarptautinės apsaugos prašymą, faktiškai toleruoja tokių piliečių, kurie netenkina šioje pirmoje valstybėje narėje nustatytų atvykimo sąlygų, atvykimą į savo teritoriją, neturi būti laikoma „viza“, kaip tai suprantama pagal 12 straipsnį.

Reglamento Nr. 604/2013 13 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad jei pirmosios valstybės narės valdžios institucijos, susidūrusios su nepaprastai dideliu skaičiumi trečiosios šalies piliečių, siekiančių tranzitu keliauti per jos teritoriją tam, kad kitoje valstybėje narėje pateiktų tarptautinės apsaugos prašymą, faktiškai toleravo trečiosios šalies piliečio, kuris netenkina šioje pirmoje valstybėje narėje nustatytų atvykimo sąlygų, atvykimą į jos teritoriją, turi būti laikoma, kad toks asmuo „neteisėtai kirto“ pirmosios valstybės narės sieną, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

Atsižvelgiant į sąvokos „neteisėtas sienos kirtimas“ įprastą reikšmę bendrinėje kalboje, darytina išvada, kad sienos kirtimas nesilaikant atitinkamoje valstybėje narėje galiojančiuose teisės aktuose nustatytų sąlygų būtinai turi būti laikomas „neteisėtu“, kaip tai suprantama pagal Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalį.

Vadinasi, tuo atveju, jei kertama valstybės narės, kuriai yra privalomas Šengeno sienų kodeksas, siena, sienos kirtimo teisėtumas turi būti vertinamas visų pirma atsižvelgiant į šiame kodekse nustatytas taisykles.

Vis dėlto šio sprendimo 74 punkte padarytos išvados nepakanka, siekiant visiškai apibrėžti sąvoką „neteisėtas sienos kirtimas“, kaip ji suprantama pagal Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalį. Taigi, reikia atsižvelgti į tai, kad išorės sienų kirtimą reglamentuojančiais nacionalinės teisės aktais nacionalinės valdžios institucijoms gali būti suteikta galimybė remiantis humanitarinėmis priežastimis nukrypti nuo iš esmės trečiųjų šalių piliečiams nustatytų atvykimo sąlygų, siekiant užtikrinti jų būsimo buvimo valstybėse narėse teisėtumą. Tokia galimybė taip pat numatyta Šengeno sienų kodekso 5 straipsnio 4 dalies c punkte, pagal kurį šiame kodekse dalyvaujančios valstybės narės gali išimties tvarka leisti trečiųjų šalių piliečiams, neatitinkantiems vienos ar kelių atvykimo sąlygų, nustatytų tokiems trečiųjų šalių piliečiams, atvykti į jų teritoriją dėl humanitarinių motyvų, nacionalinių interesų arba tarptautinių įsipareigojimų. Vis dėlto reikia pažymėti, kad, pirma, šio kodekso 5 straipsnio 4 dalies c punkte, skirtingai nei Šengeno sienų kodekso 5 straipsnio 4 dalies b punkte, patikslinama, jog toks leidimas galioja tik atitinkamoje valstybėje narėje, o ne visų „valstybių narių“ teritorijose. Taigi, remiantis pirmąja nuostata negalima laikyti, kad trečiosios šalies piliečio sienos kirtimas, kai valstybės narės valdžios institucijos jį įsileido tik dėl to, kad šis galėtų tranzitu vykti į kitą valstybę narę ir ten pateikti tarptautinės apsaugos prašymą, yra teisėtas.

Tokiomis aplinkybėmis iš Reglamento „Dublinas III“ 12 straipsnio santykio su 14 straipsniu matyti, kad šie straipsniai iš esmės taikomi visais teisėto atvykimo į valstybių narių teritoriją atvejais, nes trečiosios šalies piliečio teisėtas atvykimas į šią teritoriją yra paprastai grindžiamas vizos ar leidimo gyventi turėjimu arba beviziu režimu. Taikant šiuose straipsniuose bei šio reglamento 13 straipsnyje nustatytus skirtingus kriterijus, atsakomybė už trečiosios šalies piliečio galimai pateiktą tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą paprastai turėtų būti priskirta valstybei narei, kuri laikoma tokio trečiosios šalies piliečio atvykimo arba buvimo valstybių narių teritorijoje vieta. „Dublinas III“ 12–14 straipsniuose nurodyti kriterijai negali būti aiškinami neprieštaraujant šio reglamento bendrajai sistemai taip, kad nuo atsakomybės turėtų būti atleista ta valstybė narė, kuri, remdamasi humanitarinėmis priežastimis, nusprendė į savo teritoriją leisti atvykti vizos neturinčiam ir beviziu režimu negalinčiam pasinaudoti trečiosios šalies piliečiui.

Be to, tai, kad, kaip ir nagrinėjamu atveju, atitinkamas trečiosios šalies pilietis į valstybių narių teritoriją atvyko prižiūrint kompetentingoms valdžios institucijoms ir nevengdamas jokios sienų kontrolės, negali turėti lemiamos reikšmės minėto reglamento 13 straipsnio 1 dalies taikymui.

Aplinkybė, kad siena buvo kirsta susidarius tokiai situacijai, kuriai būdingas nepaprastai didelio skaičiaus trečiųjų šalių piliečių, siekiančių gauti tarptautinę apsaugą, atvykimas, negali turėti reikšmės aiškinant arba taikant Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalį. Bet kuriuo atveju primintina, kad pagal to paties reglamento 3 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 4 straipsnį tarptautinės apsaugos prašytojas negali būti perduodamas atsakingai valstybei narei, jeigu suinteresuotajam asmeniui dėl šio perdavimo kyla reali grėsmė patirti nežmonišką ar žeminantį elgesį, kaip tai suprantama pagal šį 4 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2017 m. vasario 16 d. Sprendimo C. K. ir kt., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 65 punktą). Taigi, perdavimas negalėtų būti atliktas, jeigu dėl nepaprastai didelio skaičiaus trečiųjų šalių piliečių, siekiančių gauti tarptautinę apsaugą, atvykimo tokia grėsmė kiltų atsakingoje valstybėje narėje.

(žr. 74, 75, 77–80, 86, 87, 89, 90, 93, 101, 102 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)