Iš to matyti, kad, viena vertus, kai bylas nagrinėjantis pareigūnas priima sprendimą pagal Sprendimo 2001/462 9 straipsnio trečiąją pastraipą, jis neturi apsiriboti vien tik nustatymu, ar pagal Reglamentą Nr. 17 priimto Komisijos sprendimo paviešinti skirtoje versijoje yra komercinių paslapčių ar kitos konfidencialios informacijos, kuriai taikoma panaši apsauga, bet taip pat patikrinti, ar šioje versijoje nėra kitos informacijos, kuri negali būti paviešinta dėl specialiai ją saugančių Bendrijos teisės taisyklių ar dėl to, kad ji yra susijusi su informacija, kurios atžvilgiu dėl jos pobūdžio yra įpareigojimas saugoti profesinę paslaptį. Kita vertus, vykdydamas teisėtumo kontrolę Pirmosios instancijos teismas turi prižiūrėti, kad bylas nagrinėjantis pareigūnas neviršytų taip nustatytų įgaliojimų, ir dėl to patikrinti, ar šis pareigūnas tinkamai saugojo profesinę paslaptį nagrinėjamu atveju. Tačiau Pirmosios instancijos teismas negali priekaištauti bylas nagrinėjančiam pareigūnui neištaisius galimų Komisijos priimant sprendimą, kuris turi būti paskelbtas, padarytų klaidų, nes tokių klaidų taisymas nepriklauso jo kompetencijai. Taigi Pirmosios instancijos teismas negali kvestionuoti nei sprendimo, skirto paskelbti, formalaus teisėtumo, nei jo pagrįstumo, net jei tokiame sprendime yra didelių klaidų.

Nors nei EB 287 straipsnis, nei Reglamentas Nr. 17 tiesiogiai nenurodo, kokia informacija, kuri nėra komercinė paslaptis, yra saugoma kaip profesinė paslaptis, iš atviros EB 287 straipsnio formuluotės, Reglamento Nr. 2842/98 dėl šalių išklausymo nagrinėjant tam tikras bylas pagal (EB 81) ir (EB 82) straipsnius 13 straipsnio 1 dalies ir teismų praktikos matyti, kad sąvoka „informacija, saugoma kaip profesinė paslaptis“ apima ir konfidencialią informaciją, kurios neapima verslo paslaptis. Iš šios plačios sąvokos „informacija, saugoma kaip profesinė paslaptis“ reikšmės matyti, kad Reglamento Nr. 17 21 straipsnis ir Sprendimo 2001/462 dėl bylas nagrinėjančių pareigūnų įgaliojimų tam tikrose konkurencijos bylose 9 straipsnis turi būti aiškinami taip, jog jie yra taikomi, kaip ir Reglamento Nr. 2842/98 13 straipsnio 1 dalis, tiek komercinėms paslaptims, tiek kitai konfidencialiai informacijai. Be to, informacijos, kurios apsaugos pagal EB 287 straipsnį reikalauja profesinė paslaptis, konfidencialumas gali kilti ir iš kitų Bendrijos pirminės bei antrinės teisės nuostatų, pavyzdžiui, Reglamento Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais 4 straipsnio ar EB 286 straipsnio ir Reglamento Nr. 45/2001 dėl asmenų apsaugos Bendrijos institucijoms ir įstaigoms tvarkant asmens duomenis ir laisvo tokių duomenų judėjimo.

Komisijos teisės priimti ir skelbti sprendimus pagal Reglamentą Nr. 17 apimtis ir profesinės paslapties apimtis turi būti aiškinamos atsižvelgiant į bendruosius principus ir pagrindines teises, kurie yra Bendrijos teisinės sistemos sudedamoji dalis, ir ypač į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnyje patvirtintą nekaltumo prezumpcijos principą, kuris taikomas įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimo nagrinėjimo procedūroms, kuriose gali būti paskiriamos vienkartinės ar periodinės baudos.

Be to, remiantis nekaltumo prezumpcija kiekvienas kaltinamas asmuo yra laikomas nekaltu tol, kol jo kaltė neįrodyta pagal įstatymą. Taigi ši prezumpcija draudžia bet kokį formalų konstatavimą ir net bet kokią aliuziją dėl kaltinamojo asmens atsakomybės už konkretų pažeidimą sprendime, kuriuo baigiama procedūra, jei šis asmuo negalėjo pasinaudoti esant normaliai procedūros, kuri baigiasi sprendimu dėl prieštaravimo pagrįstumo, eigai suteikiamomis garantijomis savo teisėms į gynybą įgyvendinti. Be to, pažeidimu kaltinamo asmens kaltė yra galutinai įrodyta tik tuomet, kai šį pažeidimą konstatuojantis sprendimas įgyja res judicata galią, o tai reiškia arba susijusio asmens ieškinio dėl šio sprendimo nepareiškimą per EB 230 straipsnyje penktojoje pastraipoje numatytą terminą, arba, pareiškus tokį ieškinį, galutinį ginčo proceso nutraukimą, ypač teismo sprendimu, patvirtinančiu minėto sprendimo teisėtumą.

Todėl negali būti laikomi teisiškai įrodytais teiginiai, kurių kaltinamas asmuo negalėjo ginčyti Bendrijos teisme, nors jis ginčija jų pagrįstumą. Iš tikrųjų tai, kad tokie teiginiai visiškai išvengia teismo kontrolės, ir tai, kad jų prireikus neištaiso Bendrijos teismas, kai jie yra neteisėti, akivaizdžiai prieštarauja nekaltumo prezumpcijos principui. Bet koks kitoks aiškinimas pažeistų valdžios pasidalijimo ir institucinės pusiausvyros tarp administracinės ir teisminės valdžios sistemą, nes ginčo atveju tik teisminė valdžia priima galutinį sprendimą dėl įrodymų pakankamumo konstatuoti įmonės atsakomybę už konkurencijos normų pažeidimą.

(žr. 75–77 punktus)