Kalbant apie Sąjungos pareigūno ieškinį, pareikštą dėl Reglamento Nr. 1023/2013, kuriuo iš dalies keičiami Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatai ir kitų Europos Sąjungos tarnautojų įdarbinimo sąlygos, priimto remiantis SESV 336 straipsniu pagal įprastą teisėkūros procedūrą, konstatuotina, kad ginčijamos nuostatos priskirtinos prie kategorijos visuotinio taikymo aktų, kurie yra reglamentuojamojo pobūdžio ir dėl kurių panaikinimo fizinio ar juridinio asmens pareikštas ieškinys pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą yra priimtinas, jei jie yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję.

Šiuo atžvilgiu konkrečios sąsajos sąlyga negali būti grindžiama Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 27 ir 28 straipsniais. Iš tikrųjų tai, kad asmuo vienaip ar kitaip dalyvauja Europos Sąjungos teisės akto priėmimo procese, šį asmenį individualizuoja nagrinėjamo akto atžvilgiu, tik jeigu taikomi Sąjungos teisės aktai jam suteikia tam tikrų procedūrinių garantijų. Taigi, nebent aiški nuostata numatytų kitaip, nei visuotinio taikymo aktų rengimo procesas, nei pačių šių aktų pobūdis nereikalauja pagal bendruosius Sąjungos teisės principus, kaip antai teisę būti išklausytam, susijusių asmenų dalyvavimo, nes laikoma, kad jų interesams atstovauja politinės institucijos, kurios priima šiuos teisės aktus. Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad nei SESV 336 straipsnyje, nei Pareigūnų tarnybos nuostatų 10 straipsnyje ir netgi Pagrindinių teisių chartijos 27 straipsnyje nenumatyta jokia individuali Sąjungos institucijų darbuotojų procedūrinė teisė.

Be to, nors aktą galima laikyti konkrečiai susijusiu su asmeniu, nes asmuo patenka į apibrėžtą ūkio subjektų grupę, jei juo pakeičiamos prieš priimant šį aktą to asmens įgytos teisės, reikia konstatuoti, kad, net jeigu ieškovė iš tikrųjų priklauso apibrėžtai pareigūnų, kuriems dėl ginčijamų Reglamento Nr. 1023/2013 nuostatų nebekompensuojamos kelionės išlaidos ir nebeskiriama papildomų atostogų dienų dėl kelionės laiko, grupei, šios aplinkybės nelemia tai, kad įgyta teisė buvo panaikinta tik šiems pareigūnams. Taigi nebuvo tokios įgytos teisės, nes, kaip matyti iš iki 2013 m. gruodžio 31 d. taikytų Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 7 straipsnio ir nuostatų VII priedo 8 straipsnio, teisę į kelionės išlaidų kompensaciją ir papildomas atostogų dienas dėl kelionės laiko iš tikrųjų turi visi Sąjungos pareigūnai, neatsižvelgiant į tai, ar gauna ekspatriacijos išmoką ar išmoką už darbą užsienyje. Nors Parlamento ir Tarybos pasirinkimas, pagal kurį Reglamento Nr. 1023/2013 nuostatose galimybė pasinaudoti šiomis teisėmis susiejama su ekspatriacijos išmokos arba išmokos už darbą užsienyje gavimu, lemia tai, kad ieškovė netenka minėtų teisių dėl teisinės ir faktinės situacijos, kurioje ji, kaip ir kiti pareigūnai, šiuo metu yra, negalima atmesti, kad kitų pareigūnų situacija ateityje bus analogiška jos situacijai.

Be to, ginčijamos priemonės priėmimo momentu galimybė daugiau ar mažiau tiksliai nustatyti teisės subjektų, kuriems taikoma priemonė, skaičių ar net tapatybę nereiškia, kad ši priemonė turi būti laikoma konkrečiai susijusia su šiais subjektais, nes akivaizdu, jog nagrinėjama priemonė taikoma atsižvelgiant į joje apibrėžtas objektyvias teisines ar faktines aplinkybes.

(žr. 25, 31, 32, 37, 41, 45–48 punktus)