PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO SPRENDIMAS

2004 m. balandžio 29 d.?( )

„Konkurencija – Kartelis – Grafito elektrodų rinka – Kainų nustatymas ir rinkų pasidalijimas – Baudų dydžio nustatymas – Sankcijų sumavimas – Baudų nustatymo metodo gairės – Taikytinumas – Pažeidimo sunkumas ir trukmė – Sunkinančios aplinkybės – Lengvinančios aplinkybės – Pajėgumas sumokėti baudą – Bendradarbiavimas per administracinę procedūrą – Mokėjimo sąlygos“

Sujungtose bylose T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01

Tokai Carbon Co. Ltd, įsteigta Tokijuje (Japonija), iš pradžių atstovauta advokatų G. Van Gerven, T. Franchoo ir M. De Grave, vėliau – G. Van Gerven ir T. Franchoo, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

SGL Carbon AG, įsteigta Vysbadene (Vokietija), atstovaujama advokatų M. Klusmann, F. Wiemer ir C. Canenbley,

Nippon Carbon Co. Ltd, įsteigta Tokijuje (Japonija), atstovaujama advokato H. Gilliams,

Showa Denko KK, įsteigta Tokijuje (Japonija), atstovaujama advokatų M. Dolmans, P. Werdmuller ir solisitoriaus J. Temple-Lang,

GrafTech International Ltd, buvusi UCAR International Inc, įsteigta Vilmingtone, Delavere (Jungtinės Amerikos Valstijos), atstovaujama QC K. Lasok ir baristerio B. Hartnett, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

SEC Corp., įsteigta Amagasakyje, Hyogo (Japonija), atstovaujama advokato K. Platteau,

The Carbide/Graphite Group Inc., įsteigta Pitsburge (Jungtinės Amerikos Valstijos), iš pradžių atstovauta advokatų M. Seimetz ir J. Brücher, vėliau – P. Grund, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

ieškovės,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą W. Mölls ir P. Hellström ir byloje T‑246/01 – W. Wils, padedamų byloje T‑239/01 advokato H.‑J. Freund, o bylose T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01 baristerių J. Flynn ir C. Kilroy, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

atsakovę,

dėl prašymų visiškai arba iš dalies panaikinti 2001 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimą 2002/271/EB, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (Byla COMP/E-1/36.490 – Grafito elektrodai) (OL L 100, 2002, p. 1),

EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),

kurį sudaro pirmininkas N. J. Forwood, teisėjai J. Pirrung ir A. W. H. Meij,

posėdžio sekretorius J. Plingers, administratorius,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2003 m. liepos 3 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Bylų faktinės aplinkybės ir procesas

1 2001 m. liepos 18 d. Sprendimu 2002/271/EB, susijusiu su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (Byla COMP/E-1/36.490 – Grafito elektrodai) (OL L 100, 2002, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas), Komisija grafito elektrodų sektoriuje konstatavo įvairių įmonių susitarimus ir suderintus veiksmus, kaip jie suprantami pagal EB 81 straipsnio 1 dalį ir Europos ekonominės erdvės (toliau – EEE) susitarimo 53 straipsnio 1 dalį.

2 Grafito elektrodai daugiausia yra naudojami elektros lanko krosnyse plienui gaminti. Plieno gamybą, naudojant šias krosnis, iš esmės sudaro perdirbimo procesas, kai plieno laužas perdirbamas į naują plieną, skirtingai nei klasikinė plieno gamyba iš geležies rūdos, naudojant deguonies aukštakrosnes. Metalo laužui lydyti skirtoje elektrinėje krosnyje devyni elektrodai yra sugrupuoti į iš trijų elektrodų sudarytas kolonas. Dėl intensyvaus lydymosi proceso vienas elektrodas sunaudojamas maždaug per aštuonias valandas. Vienam elektrodui pagaminti reikia maždaug dviejų mėnesių. Jokia kita prekė negali pakeisti grafito elektrodų šiame gamybos procese.

3 Grafito elektrodų paklausa yra tiesiogiai susijusi su plieno gamyba elektros lanko krosnyse. Pagrindiniai klientai yra plieno gamintojai, kurių užsakymai sudaro 85 % visų užsakymų. 1998 m. bendra pasaulinė plieno gamyba pasiekė 800 mln. tonų, iš kurių 280 mln. tonų pagaminta elektros lanko krosnyse. Per pastaruosius 20 metų gamyba elektros lanko krosnyse išaugo (1998 m. gamyba sudarė 35 %, palyginti su 18 % prieš 20 metų).

4 Grafito elektronų kaina nustatoma už toną nacionaline valiuta. 1998 m. kaina buvo 5 600 Vokietijos markių (DEM) (apie 2 863 eurų) už toną. Didesnių matmenų elektrodų kaina yra 15–30 % didesnė.

5 Devintajame dešimtmetyje technologiniai pasiekimai leido labai sumažinti elektrodų sunaudojimą pagamintai plieno tonai. Šiuo laikotarpiu visa plieno gamybos pramonė patyrė didelių pertvarkų. Elektrodų paklausos sumažėjimas lėmė pasaulinės elektrodų pramonės persitvarkymą. Buvo uždaryta daug gamyklų.

6 2001 m. devyni Vakarų gamintojai aprūpino Europos rinką grafito elektrodais: SGL Carbon AG (toliau – SGL), įsteigta Vokietijoje, ir UCAR International Inc. (toliau – UCAR), įsteigta Jungtinėse Amerikos Valstijose (JAV), kartu patenkinusios daugiau nei <...>( ) paklausos, ir dvi smulkios Europos gamintojos VAW Aluminium AG (toliau – VAW) ir Conradty, įsteigtos Vokietijoje, kartu turinčios maždaug <...> % rinkos. Carbide/Graphite Group Inc. (toliau – C/G), turinti maždaug 7 % rinkos, prekes Europos rinkai teikė iš JAV. Japonijos gamintojos Showa Denko KK (toliau – SDK), Tokai Carbon Co. Ltd. (toliau – Tokai), Nippon Carbon Co. Ltd. (toliau – Nippon) ir SEC Corp. (toliau – SEC) kartu priklausė 3–4 % Europos rinkos.

7 1997 m. birželio 5 d. Komisijos pareigūnai be įspėjimo, taikydami 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties [81] ir [82] straipsnius (OL 13 p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t. p. 3), 14 straipsnio 3 dalį, vienu metu pradėjo patikrinimą SGL, Conradty ir VAW Vokietijoje bei UCAR Prancūzijoje.

8 Tą pačią dieną Federal Bureau of Investigation (FTB) pareigūnai JAV pradėjo kratas kai kurių gamintojų patalpose. Po šių kratų dėl SGL, SDK, Tokai ir UCAR buvo pradėtas baudžiamasis persekiojimas dėl nusikalstamo kartelio. Visi kaltinamieji prisipažino kalti dėl visų jiems inkriminuojamų kaltinimų ir sutiko mokėti tokias nustatytas baudas: SGL – 135 mln. JAV dolerių (USD), UCAR – 110 mln. USD, SDK – 32,5 mln. USD ir Tokai – 6 mln. USD, o C/G buvo atleista nuo atsakomybės. Vėliau SEC ir Nippon taip pat prisipažino kaltos ir sutiko sumokėti atitinkamai 4,8 mln. ir 2,5 mln. USD baudas.

9 2000 m. sausio mėn. Japonijos bendrovė Mitsubishi Corp., kuriai 1991–1995 m. priklausė 50 % UCAR kapitalo, taip pat buvo apkaltinta padariusi nusikaltimą JAV. 2001 m. vasario mėn. Mitsubishi buvo pripažinta kalta dėl neteisėto grafito elektrodų gamintojų kartelio skatinimo ir palaikymo. Jai buvo skirta 134 mln. USD bauda.

10 Pirkėjų grupės vardu JAV prieš SGL, UCAR, C/G ir SDK buvo pradėti procesai dėl trigubos žalos atlyginimo ir palūkanų (triple damages).

11 Kanadoje 1999 m. kovo mėn. UCAR buvo skirta 11 mln. Kanados dolerių (CAD) bauda pagal Kanados konkurencijos įstatymą. 2000 m. liepos mėn. SGL prisipažino kalta ir sutiko mokėti 12,5 mln. CAD baudą už tą patį pažeidimą. 1998 m. birželio mėn. Kanados plieno gamintojai SGL pareiškė civilinius ieškinius SGL, UCAR, C/G ir SDK dėl neteisėto kartelio.

12 2000 m. sausio 24 d. Komisija apkaltintoms įmonėms išsiuntė pranešimą apie kaltinimus. Administracinė procedūra buvo užbaigta 2001 m. liepos 18 d. priėmus ginčijamą sprendimą, kuriuo įmonės ieškovės ir VAW buvo apkaltintos pasauliniu lygiu nustačiusios kainas bei pasidalijusios nacionalines ir regionines nagrinėjamos prekės rinkas pagal „vietos gamintojo“ principą: UCAR buvo atsakinga už JAV ir tam tikras Europos dalis, SGL – už likusią Europos dalį, SDK, Tokai, Nippon ir SEC buvo atsakingos už Japoniją ir tam tikras Tolimųjų Rytų dalis, o Amerikos ir Europos rinkose aktyviai veikianti C/G iš esmės tik laikėsi UCAR ir SGL nustatytų kainų.

13 Pagal tą patį ginčijamą sprendimą pagrindiniai kartelio principai buvo šie:

– grafito elektrodų kainos turėjo būti nustatomos pasauliniu lygiu,

– sprendimus dėl kiekvienos bendrovės kainų turėjo priimti tik prezidentas ar generaliniai direktoriai,

– „vietos gamintojas“ turėjo nustatyti rinkos kainą savo „teritorijoje“, o kiti gamintojai privalėjo jos „laikytis“,

– „ne vietos“ rinkose, tai yra rinkose, kuriose nebuvo nė vieno „vietos“ gamintojo, kainos nustatomos bendru susitarimu,

– „ne vietos“ gamintojai negalėjo agresyviai konkuruoti ir turėjo pasitraukti iš kitiems priklausančių „vietos“ rinkų,

– gamybos apimtys neturėjo didėti (Japonijos gamintojai turėjo mažinti savo apimtis),

– nebuvo galima perduoti jokių technologijų karteliui nepriklausantiems gamintojams.

14 Ginčijamame sprendime toliau nurodoma, kad minėti pagrindiniai principai buvo įgyvendinami kartelio susirinkimuose, vykusiuose įvairiais lygiais: „vadovų“ susirinkimai, „darbo“ susirinkimai, Europos gamintojų grupės susirinkimai (be Japonijos įmonių), specialioms rinkoms skirti nacionaliniai ar regioniniai susirinkimai ir dvišaliai kontaktai tarp įmonių.

15 Dėl kartelio trukmės ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 straipsnyje nustatyta, kad visų apkaltintų įmonių pažeidimo pradžia laikoma 1992 m. gegužės mėn., išskyrus C/G, kurios pažeidimo pradžia pripažintas 1993 m. sausio mėnuo. Buvo nustatytos tokios pažeidimo pabaigos datos: SGL ir UCAR – 1998 m. kovo mėn., Tokai, Nippon ir SEC – 1998 m. vasario mėn., SDK – 1997 m. balandžio mėn., VAW – 1996 m. pabaiga ir C/G – 1996 m. lapkričio mėnuo.

16 Remdamasi ginčijamame sprendime pateiktomis faktinėmis aplinkybėmis ir teisiniais vertinimais, Komisija karteliu apkaltintoms įmonėms nustatė baudas, kurios buvo apskaičiuotos pagal metodą, nurodytą Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB Sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 11 t. p. 71, toliau – gairės) bei Pranešime dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo).

17 Ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 3 straipsniu skiriamos tokios baudos:

SGL: 80,2 mln. eurų,

UCAR: 50,4 mln. eurų,

VAW: 11,6 mln. eurų,

SDK: 17,4 mln. eurų,

Tokai: 24,5 mln. eurų,

Nippon: 12,2 mln. eurų,

SEC: 12,2 mln. eurų,

C/G: 10,3 mln. eurų.

18 Rezoliucinės dalies 4 straipsnyje atitinkamos įmonės įpareigojamos sumokėti baudas per tris mėnesius nuo pranešimo apie sprendimą gavimo dienos, o to nepadarius skaičiuojamos 8,04 % palūkanos.

19 Ieškovėms apie ginčijamą sprendimą buvo pranešta 2001 m. liepos 24–30 dienomis.

20 Ginčijamas sprendimas ieškovėms buvo išsiųstas kartu su 2001 m. liepos 23 d. lydraščiu, kuriame nurodytas skirtos baudos dydis ir mokėjimo sąlygos (toliau – liepos mėn. laiškas). Lydraštyje nurodyta, kad praleidus sprendime nustatytą terminą baudai sumokėti Komisija imsis veiksmų išieškoti atitinkamas sumas; tačiau sprendimą apskundus Pirmosios instancijos teisme Komisija nesiims veiksmų sprendimui įgyvendinti, jeigu bus sumokėtos 6,04 % palūkanos ir pateikta banko garantija.

21 Apie liepos mėn. laišką SGL buvo pranešta 2001 m. liepos 24 d., o UCAR – 2001 m. liepos 26 dieną. Atsakydama į UCAR pastabas dėl mokėjimo sąlygų, 2001 m. rugpjūčio 9 d. Komisija jai nusiuntė laišką (toliau – rugpjūčio mėn. laiškas), kuriame nurodė nepriimanti, pirma, pasiūlymo sumokėti sumą, kuri neapima viso baudos dydžio ir mokėtinų palūkanų ir, antra, UCAR turto įkeitimo, užtikrinančio baudos sumokėjimą. Apie rugpjūčio mėn. laišką UCAR buvo pranešta 2001 m. rugpjūčio 10 dieną.

22 Tokiomis aplinkybėmis 2001 m. spalio 1–9 d. įmonės, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas, išskyrus VAW, pateikė atskirus ieškinius Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje.

23 Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir pateikti šalims tam tikrus klausimus. Šalys į juos atsakė per nustatytą terminą. Vėliau, išklausęs šalis šiuo klausimu, antrosios kolegijos pirmininkas, remdamasis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 50 straipsniu, 2003 m. birželio 5 d. priėmė nutartį sujungti septynias bylas, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimamas galutinis sprendimas. Be to, jis nusprendė pripažinti konfidencialiais tam tikrus bylos medžiagoje esančius dokumentus. Per 2003 m. liepos 3 d. posėdį buvo išklausytos šalių, išskyrus posėdyje nedalyvavusios C/G, žodinės pastabos ir jų atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.

24 2003 m. rugsėjo 26 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu GrafTech International Ltd (buvusi UCAR) paprašė sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą ir taikyti laikinąsias priemones dėl liepos ir rugpjūčio mėn. laiškuose numatytų jai skirtos baudos mokėjimo sąlygų (Byla T‑246/01 R). GrafTech atsiėmus prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones, 2004 m. kovo 24 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismo pirmininkas nutarė išbraukti Bylą T‑246/01 R iš Pirmosios instancijos teismo registro ir priteisė iš GrafTech bylinėjimosi išlaidas.

Šalių reikalavimai

25 Tokai (T‑236/01) Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį (ir prireikus 4 straipsnį), kiek juo jai skiriama 24,5 mln. eurų bauda, arba, nepatenkinus pirmojo reikalavimo, gerokai sumažinti baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

26 SGL (T‑239/01) Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis su ja susijęs,

– nepatenkinus pirmojo reikalavimo, atitinkamai sumažinti baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

27 Nippon (T‑244/01) Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, kiek jame konstatuojama, kad ji dalyvavo pažeidžiant EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn.,

– panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį, kiek juo jai skiriama 12,2 mln. eurų bauda,

– nepatenkinus ankstesnių reikalavimų, gerokai sumažinti baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

28 SDK (T‑245/01) Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnio d punktą,

– nepatenkinus ankstesnio reikalavimo, sumažinti baudos dydį iki 2,95 mln. eurų ar bet kokios sumos, kurią Pirmosios instancijos teismas pripažintų pagrįsta,

– vadovaujantis Procedūros reglamento 65 straipsnio b punktu, paprašyti Komisijos pateikti visus dokumentus, parodančius, kaip buvo apskaičiuota skirta bauda,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

29 UCAR (T‑246/01) Pirmosios instancijos teismo prašo:

– nustatyti tyrimo priemones, kurias Teismas manys esant reikalingas,

– panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį, kiek juo jai skiriama bauda arba, nepatenkinus šio reikalavimo, sumažinti jos dydį,

– panaikinti ginčijamo sprendimo 4 straipsnį, kiek jis su ja susijęs, arba, nepatenkinus šio reikalavimo, pakeisti baudai taikomas mokėjimo sąlygas pagal ieškinio 50 priede įtvirtintas nuostatas,

– panaikinti liepos mėn. laišką arba, nepatenkinus šio reikalavimo, pakeisti jame nurodytas sąlygas pagal ieškinio 50 priede įtvirtintas nuostatas,

– panaikinti rugpjūčio mėn. laišką arba, nepatenkinus šio reikalavimo, pakeisti jame nurodytas sąlygas pagal ieškinio 50 priede įtvirtintas nuostatas,

– nurodyti imtis bet kokių kitų priemonių, kurios gali pasirodyti teisingos,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

30 SEC (T‑251/01) Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį, kiek juo jai skiriama 12,2 mln. eurų bauda,

– nepatenkinus pirmojo reikalavimo, gerokai sumažinti baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

31 C/G (T‑252/01) Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamo sprendimą, kiek juo jai skiriama bauda,

– nepatenkinus pirmojo reikalavimo, sumažinti jai skirtos baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

32 Bylose T‑236/01, T‑239/01, T‑245/01, T‑251/01 ir T‑252/01 Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,

– priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

33 Bylose T‑244/01 ir T‑246/01 ji Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,

– padidinti baudą,

– priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

34 Daugelyje bylų ieškovės iš esmės siekia tik paskirtų baudų panaikinimo arba sumažinimo, nurodydamos, kad Komisija neatsižvelgė į kitose valstybėse jau paskirtas baudas, klaidingai taikė gaires ir pranešimą dėl bendradarbiavimo, tačiau neginčydamos ginčijamame sprendime nustatytų faktinių aplinkybių tikrumo. Vis dėlto tam tikruose ieškiniuose taip pat prašoma panaikinti visą ginčijamą sprendimą ir juose remiamasi pagrindais dėl viso ginčijamo sprendimo neteisėtumo ir (arba) dėl nustatant pažeidimus Komisijos padarytų klaidų. Galiausiai dviejose bylose ginčijamos skirtų baudų mokėjimo sąlygos.

35 Taigi pirmiausia reikia išnagrinėti reikalavimus panaikinti visą ginčijamą sprendimą arba tam tikras jame konstatuotas faktines aplinkybes. Toliau bus nagrinėjami reikalavimai dėl ginčijamo sprendimo 3 straipsnio panaikinimo arba, vadovaujantis gairėmis ir pranešimu dėl bendradarbiavimo, nustatytų baudų sumažinimo. Galiausiai bus nagrinėjami reikalavimai dėl baudų mokėjimo sąlygų.

A - Dėl reikalavimų panaikinti visą ginčijamą sprendimą arba tam tikras faktines išvadas





1. Dėl reikalavimų panaikinti visą ginčijamą sprendimą

a) Byla T‑239/01

36 SGL yra vienintelė ieškovė, kurios aiškus pagrindinis reikalavimas – panaikinti visą ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su šia įmone. Šiam reikalavimui paremti pateikiami pagrindai yra susiję su įvairiais procedūros pažeidimais.

Dėl tariamo atsisakymo leisti susipažinti su visa bylos medžiaga

37 SGL kaltina Komisiją, kad ši atsisakė suteikti galimybę susipažinti su jos vidaus dokumentais ir nepateikė jokio minėtų dokumentų arba dokumentų, kuriuose atskleidžiamos komercinės paslaptys ar konfidenciali informacija, sąrašo arba nekonfidencialios santraukos. Dėl šio ieškovės teisės į gynybą pažeidimo ji negalėjo susidaryti bendro įspūdžio apie Komisijos ir kitų suinteresuotų įmonių kontaktus joms bendradarbiaujant. Todėl ginčijamą sprendimą reikia panaikinti.

38 Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas primena, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, Komisija privalo suinteresuotoms įmonėms ir įmonių asociacijoms sudaryti sąlygas susipažinti su visa tyrimo byla, išskyrus dokumentus, kuriuose užfiksuotos kitų įmonių komercinės paslaptys arba kita konfidenciali informacija, ir Komisijos vidaus užrašus, kad jos galėtų tinkamai pasirengti gynybai dėl pranešime apie kaltinimus nurodytų jiems inkriminuojamų kaltinimų (žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 170 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

39 Kadangi SGL Pirmosios instancijos teisme tvirtina, kad Komisija turėjo jai pateikti bent jau savo dokumentų, kuriuose yra konfidencialios arba slaptos informacijos, nekonfidencialią santrauką, reikia pripažinti, jog per administracinę procedūrą ieškovė nepateikė tokio prašymo. Iš tiesų jos 2000 m. kovo 9 d. laiške ir 2000 m. balandžio 4 d. atsakyme į pranešimą apie kaltinimus nurodoma tik į Komisijos vidaus dokumentus, o kovo 9 d. laiške SGL netgi pripažino, kad Komisija jai pateikė dokumentų, su kuriais galima susipažinti, sąrašą. Tokiomis aplinkybėmis Komisija neturėjo savo iniciatyva sudaryti sąlygų susipažinti su nurodytais sąrašais ir santraukomis (šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95– T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95– T‑65/95, T‑68/95– T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, toliau – Sprendimas Cementas, 383 punktą).

40 Dėl prašymo susipažinti su vidaus dokumentais, su kuriais susipažinti Komisija neprivalo sudaryti sąlygų (38 punkte minėto Sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją 170 punktas), reikia priminti, kad toks galimybės susipažinti ribojimas yra pateisinamas būtinybe užtikrinti gerą Komisijos veikimą baudžiant už Sutarties konkurencijos taisyklių pažeidimus; vidaus dokumentai gali būti pateikiami susipažinti tik tada, jei tai būtina dėl ypatingų bylos aplinkybių, remiantis svariomis nuorodomis, kurias turi pateikti suinteresuotoji šalis, ir šis reikalavimas yra taikytinas ir Bendrijos teisme, ir per Komisijos vykdomą administracinę procedūrą (žr. 39 punkte minėto Sprendimo Cementas 420 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Nors SGL bendrai tvirtina, kad, vertinant bendradarbiavimą, dėl Komisijos vidaus dokumentų ji galėjo atsidurti blogesnėje padėtyje nei kitos įmonės, vis dėlto ji nepateikė jokių rimtų įrodymų, nurodančių aplinkybes, dėl kurių buvo būtina susipažinti su nagrinėjamais dokumentais.

41 Be to, šiuo klausimu Komisija pažymėjo, o SGL neprieštaravo, kad dokumentai, susiję su įmonių bendradarbiavimu, buvo ne jos vidaus byloje, bet tyrimo byloje, su kuria įmonės galėjo susipažinti. Galiausiai, kaip matyti iš daugelio kaltinimų dėl SGL skirtos baudos apskaičiavimo (žr. 384 ir paskesnius punktus), iš tiesų ji lygino savo ir kitų kartelio narių bendradarbiavimą, o tai patvirtina Komisijos teiginį.

42 Tokiomis aplinkybėmis Komisijos negalima kaltinti dėl to, kad ji SGL neatskleidė savo vidaus dokumentų ir nepateikė minėtų dokumentų sąrašo arba nekonfidencialių santraukų.

43 Taigi šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

Dėl tariamai negalutinio pranešimo apie kaltinimus pobūdžio

44 SGL nurodo, kad 2000 m. sausio 24 d. pranešimas apie kaltinimus nebuvo galutinis. Iš tiesų, nors 2000 m. gegužės 4 d. laiške Komisija pripažino, kad kai kurių įmonių atsakymai į šį pranešimą buvo netikslūs ir prieštaringi, prieš priimdama ginčijamą sprendimą Komisija pranešimo apie kaltinimus nepakeitė, todėl SGL neturėjo galimybės įgyvendinti savo teisės būti išklausytai dėl galutinio tyrimo rezultato.

45 Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas primena, kad nėra nė vienos normos, draudžiančios Komisijai po pranešimo apie kaltinimus siųsti šalims naujus dokumentus, kurie, jos nuomone, patvirtina jos argumentus, jeigu ji įmonėms skiria pakankamai laiko pateikti savo pastabas dėl šių dokumentų (žr. 38 punkte minėto Sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją 190 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

46 Šioje byloje Komisija pripažįsta, kad kai kurie atsakymai į pranešimą apie kaltinimus buvo prieštaringi ir juose pateikti kaltinimai kitoms įmonėms. Todėl ji suteikė galimybę susipažinti su nekonfidencialia šių atsakymų redakcija ir leido įmonėms pateikti pastabas šiuo klausimu 2000 m. gegužės 25 d. posėdyje. Vis dėlto šių atsakymų pagrindu ji nepadarė jokių apkaltinančių išvadų.

47 Vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, reikalavimo, pagal kurį iš pranešimo apie kaltinimus suinteresuotieji asmenys turi turėti galimybę tinkamai susipažinti su informacija apie veiksmus, dėl kurių Komisija juos kaltina, yra laikomasi, jei ginčijamu sprendimu suinteresuotieji asmenys nėra kaltinami pažeidimais, kurie skiriasi nuo nurodytųjų pranešime apie kaltinimus, ir jame nurodomi tik tie faktai, dėl kurių suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę pasiaiškinti (2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo CMA CGM ir kt. prieš Komisiją, T‑213/00, Rink. p. II‑913, toliau – Sprendimas FETTCSA, 109 punktas). Tačiau šioje byloje niekas netrukdė SGL palyginti pranešimą apie kaltinimus su ginčijamo sprendimo tekstu, siekiant patikrinti, ar Komisija rėmėsi naujais kaltinimais, kurių nebuvo pranešime apie kaltinimus ir dėl kurių SGL negalėjo pateikti nuomonės prieš priimant ginčijamą sprendimą. Vis dėlto SGL nenurodo, kad pranešimas apie kaltinimus ir ginčijamas sprendimas šiuo klausimu skyrėsi.

48 Bet kuriuo atveju pakanka, kad Komisija suteiktų galimybę įmonėms pareikšti nuomonę būtent dėl pranešimui apie kaltinimus pateiktų pastabų. Šioje byloje SGL nekaltina Komisijos pažeidus jos teisę būti išklausytai konkrečiai šiuo klausimu. Ji skundžiasi tik dėl to, kad Komisijos priimtos pastabos buvo išimtinai žodinės, tačiau neįrodo, kad ji būtų galėjusi tinkamai ginti savo poziciją tik esant rašytinėms pastaboms.

49 Todėl šį pagrindą reikia atmesti.

Dėl tariamai neteisėtos bylą nagrinėjusio pareigūno ataskaitos

50 Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad 2001 m. gegužės 28 d. bylą nagrinėjantis pareigūnas, taikydamas 2001 m. gegužės 23 d. Komisijos sprendimo 2001/462/EB, EAPB dėl bylas nagrinėjančių pareigūnų įgaliojimų tam tikrose konkurencijos bylose (OL L 162, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t. p. 151) 15 straipsnį, pateikė galutinę ataskaitą, kurioje nurodyta:

„Sprendimo projekte nėra reikalo pateikti specifinių pastabų dėl teisės būti išklausytam. Suinteresuotos įmonės nenurodė jokių problemų, susijusių su procedūra. Sprendimo projekte nėra jokių kaltinimų, dėl kurių suinteresuotos įmonės negalėjo iš anksto pareikšti pozicijos.“

51 Tokiomis aplinkybėmis SGL teigia, jog bylą nagrinėjantis pareigūnas klaidingai nustatė, kad ji nenurodė buvus problemų, susijusių su procedūra. Pačiame ginčijamame sprendime pripažįstama, kad SGL skundėsi dėl negalėjimo susipažinti su visa bylos medžiaga. Pažeisdamas Sprendimo 2001/462 8 straipsnį, bylą nagrinėjantis pareigūnas nepateikė komentarų dėl atsakyme į pranešimą apie kaltinimus SGL pateikto prašymo susipažinti su bylos medžiaga. Taigi jo galutinėje ataskaitoje buvo klaidų, kurios SGL atžvilgiu galėjo neigiamai paveikti Komisijos narių kolegijos diskusijų rezultatą. Bylą nagrinėjantis pareigūnas taip pat nenagrinėjo problemų, susijusių su kai kurių įmonių atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus buvusiais prieštaravimais ir kaltinimais, dėl kurių SGL posėdyje galėjo pareikšti pastabas tik žodžiu. Nors SGL prieštaravo tokiems veiksmams, bylą nagrinėjusio pareigūno ataskaitoje šis procedūros pažeidimas nepaminėtas.

52 Pirmosios instancijos teismas primena, kad, vadovaujantis Sprendimo 2001/462 2, 3 ir 8 konstatuojamosiomis dalimis, Komisija privalo užtikrinti, kad konkurencijos procedūroje suinteresuotų šalių teisė būti išklausytoms būtų garantuojama per visą šią procedūrą; ji turi administracines bylas pavesti konkurencijos klausimus išmanančiam nepriklausomam asmeniui, kurio sąžiningumas padidintų bylų nagrinėjimo objektyvumą, skaidrumą ir veiksmingumą. Vadovaujantis minėto sprendimo 15 straipsnio ir 16 straipsnio 1 dalimi, bylą nagrinėjantis pareigūnas parengia galutinę ataskaitą apie teisės būti išklausytam įgyvendinimą, kurioje taip pat turi būti atsižvelgiama, ar sprendimo projekte nagrinėjami tik prieštaravimai, dėl kurių šalims buvo suteikta galimybė pareikšti savo nuomonę, ir ši galutinė ataskaita pridedama prie Komisijai pateikiamo sprendimo projekto, siekiant užtikrinti, kad priimant sprendimą Komisijai bus pranešta „visa svarbi informacija“ dėl bylos nagrinėjimo eigos ir teisės būti išklausytam įgyvendinimo.

53 Kaip matyti iš anksčiau nurodytų nuostatų, bylą nagrinėjantis pareigūnas neprivalo aptarti visų kaltinimų dėl procedūros pažeidimų, kuriuos per administracinę procedūrą pateikė suinteresuoti asmenys. Jis privalėjo Komisijos narių kolegijai nurodyti tik kaltinimus, reikalingus įvertinti administracinės procedūros teisėtumą. Tačiau, kaip jau buvo nurodyta, du SGL pateikti pagrindai dėl galimybės susipažinti su Komisijos vidaus dokumentais ir atsakymais į pranešimą apie kaltinimus yra nepagrįsti. Todėl, atlikdamas objektyvaus ir nepriklausomo pareigūno funkciją, bylą nagrinėjantis pareigūnas neprivalėjo pateikti Komisijos narių kolegijai šių dviejų nereikšmingų kaltinimų.

54 Dėl to ir šiam pagrindui negalima pritarti.

55 Tai reiškia, kad negalima pritarti pagrindams, kuriais remdamasi SGL teigia, kad ginčijamame sprendime yra formos trūkumų.

b) Byla T‑246/01

56 Nepateikdama aiškių reikalavimų panaikinti visą ginčijamą sprendimą, UCAR ieškinyje nurodo, kad ginčijamą sprendimą reikia panaikinti „visai arba iš dalies“. Ieškovės teigimu, nenagrinėdama, kokį vaidmenį kuriant kartelį ir pradiniu jo veikimo etapu atliko 1992–1995 m. jos patronuojančiomis bendrovėmis buvusios Mitsubishi ir Union Carbide, Komisija nesilaikė pareigos atlikti nešališką tyrimą ir pažeidė UCAR teisę į gynybą. Vis dėlto dublike UCAR pažymėjo, kad siekė ne viso ginčijamo sprendimo panaikinimo dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, bet jai pagal ginčijamo sprendimo 3 straipsnį skirtos baudos panaikinimo arba sumažinimo. UCAR teigimu, minėta jos ieškinio ištrauka pateikta tik esant tokiam kontekstui.

57 Pirmosios instancijos teismas daro išvadą, kad UCAR pareikštu ieškiniu nesiekiama panaikinti viso ginčijamo sprendimo. Todėl kaltinimą, kad Komisija neatsižvelgė į Mitsubishi ir Union Carbide vaidmenį UCAR dalyvaujant kartelyje, dėl kurio pareikšti kaltinimai, reikia nagrinėti atsižvelgiant į UCAR pagrindus, susijusius su jai skirtos baudos apskaičiavimu.

2. Dėl reikalavimų, susijusių su ginčijamo sprendimo 1 straipsnio ir kai kurių jame įtvirtintų faktinių išvadų daliniu panaikinimu

a) Dėl Byloje T‑239/01 pateikto pagrindo, susijusio su klaidinga išvada dėl centrinės stebėjimo sistemos įgyvendinimo

58 Pagrinduose, susijusiuose su klaidingu skirtos baudos apskaičiavimu, SGL kaltina Komisiją, kad ją diskriminavo, palyginti su SDK, sumažindama šiai įmonei skirta baudą, nes ji pranešė apie karteliui įgyvendinti sukurtos centrinės stebėjimo sistemos (Central Monitoring System, toliau – CMS) egzistavimą ir veikimą. SGL nurodo, kad šia sistema niekada nebuvo naudojamasi. Atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ji apie tai informavo Komisiją.

59 Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ieškinyje SGL teigia, jog atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ji aiškiai atsisakė ginčyti Komisijos apibūdintas faktines aplinkybes. Vis dėlto šiame atsakyme SGL pataisė tam tikras faktines išvadas: dėl CMS ji nurodė, kad „centrinė stebėjimo sistema <...> niekada nebuvo įgyvendinta“.

60 Pirmosios instancijos teismas primena, kad ginčijamame sprendime Komisija, nepaisydama SGL atsakymo, nusprendė, jog pažeidimas, be kita ko, susidėjo iš kartelio susitarimų kontrolės ir įgyvendinimo mechanizmo sukūrimo (2 konstatuojamoji dalis). Ji apibūdino CMS ypatumus (72, 73, 91 ir 92 konstatuojamosios dalys) ir nurodė, kad SGL pateikti argumentai prieštaravo kitų gamintojų, pvz., Tokai ir UCAR, pateiktiems rašytiniams įrodymams ir pareiškimams. Komisijos atsiliepime į ieškinį nurodomos ginčijamo sprendimo ištraukos, o SGL dublike tik nurodoma, kad CMS nebuvo įgyvendinta.

61 Šios bylos aplinkybėmis vien to, kad SGL tiesiog pakartojo bendrą įrodymais nepagrįstą teiginį, jog CMS nebuvo įgyvendinta, nepakanka, norint pagrįstai paneigti ginčijamame sprendime įtvirtintas faktines išvadas.

62 Todėl reikia atmesti pagrindą dėl faktinių išvadų, susijusių su CMS taikymu.

b) Dėl Byloje T‑236/01 pateikto pagrindo, susijusio su klaidingu kartelio pripažinimu pasauliniu

63 Dėl pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija neteisėtai rėmėsi Tokai pasauline apyvarta, ši ieškovė teigia, jog geografinė grafito elektrodų rinka nėra pasaulinė. Bet kuriuo atveju Komisija tinkamai neišnagrinėjo susijusios geografinės rinkos. Iš tiesų savo 1991 m. sausio 4 d. sprendime (Mitsubishi/UCAR, IVM024), priimtame taikant Reglamentą dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės, Komisija konstatavo, kad grafito elektrodų rinka buvo Bendrijos lygio.

64 Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas primena pačios Tokai ieškinyje įtvirtintą aiškų pareiškimą, kad šiuo ieškiniu nėra siekiama ginčyti ginčijamame sprendime nustatytų faktinių aplinkybių tikrumo. Tačiau faktinės išvados, pagal kurias kartelis suvaržė pasaulinę grafito elektrodų rinką, yra pateikiamos ir ginčijamame sprendime (žr., pvz., 14–18, 46, 47, 49, 51, 71, 72 ir 73 konstatuojamąsias dalis), ir pranešime apie kaltinimus (33, 34, 35, 37, 39, 59, 60 ir 61 punktai). Iš to matyti, kad, vadovaujantis Komisijos išvadomis, karteliu buvo siekiama suvaržyti pasaulinį grafito elektrodų sektorių pagal trijų „ramsčių“ sistemą: SGL atstovavo Europai, UCAR – JAV, o SDK, Tokai, Nippon ir SEC – Japonijai (ginčijamo sprendimo 47 konstatuojamoji dalis). Be to, Komisija išskyrė tokius pagrindinius kartelio principus: „vietos gamintojas“ turėjo nustatyti rinkos kainą savo teritorijoje, o kiti gamintojai privalėjo jos „laikytis“ (žr. šio sprendimo 12 ir 13 punktus), be to, „ne vietos“ gamintojai turėjo pasitraukti iš kitiems gamintojams priklausančių „vietos“ rinkų (ginčijamo sprendimo 50 konstatuojamoji dalis). Galiausiai Komisija pateikė JAV bendrovės C/G pavyzdį, kuri, neturėdama nė vienos gamyklos už JAV ribų, sugebėjo įgyti apie 7 % Europos rinkos ir parduoti beveik trečdalį savo prekių EEE (ginčijamo sprendimo 16, 30 ir 85 konstatuojamosios dalys), ir tai Komisija pripažino pasaulinio masto rinkos egzistavimo įrodymu bei patvirtinimu, jog „ne vietos“ gamintojas galėjo sutrikdyti kartelio veiklą.

65 Tačiau šis pagrindas yra akivaizdžiai nesuderinamas su tuo, kad Tokai pripažino ką tik nurodytus faktus, kurių ji tinkamai neginčijo nei per administracinę procedūrą, nei per procesą Pirmosios instancijos teisme. Vertinant šį pagrindą atsižvelgiant į kitus pagrindus dėl klaidingo baudų apskaičiavimo, pažymėtina, kad jis greičiau yra susijęs su Komisijos atliktu Tokai veiksmų tikrosios įtakos konkurencijai EEE vertinimu. Iš tiesų šiuose pagrinduose Tokai visų pirma pabrėžia savo pasyvų elgesį ir ekonominio intereso parduoti nagrinėjamas prekes Europos rinkoje nebuvimą. Taigi iš tiesų šiuo pagrindu siekiama apkaltinti Komisiją tuo, kad nustatydama Tokai skirtos baudos sumą ji neatsižvelgė į išimtinai pasyvų šios įmonės vaidmenį.

66 Tokios išvados nepaneigia Tokai nuoroda į 1991 m. sausio 4 d. sprendimą (Mitsubishi/UCAR, IVM024), kuriame Komisija įmonių susijungimo srityje nusprendė, kad grafito elektrodų rinka buvo Bendrijos lygio. Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad šis sprendimas buvo priimtas esant kitokiam nei šios bylos kontekstui ir anksčiau nei Komisijos tyrimas šioje byloje ir ginčijamame sprendime nurodytas pažeidimo laikotarpis. Tačiau būtent kartelio, kuriame dalyvavo Tokai, nustatymas nuo 1997 m. suteikė galimybę Komisijai pripažinti, kad kartelio narės buvo pasidalijusios grafito elektrodų rinką pasauliniu mastu. Taigi nuoroda į 1991 m. sprendimą yra nereikšminga.

67 Todėl reikia atmesti pagrindą, kiek juo ginčijamos faktinės išvados dėl to, kad grafito elektrodų rinka buvo pasaulinė.

c) Dėl Bylos T‑239/01 pagrindo, susijusio su klaidingu pažeidimo trukmės nustatymu

68 Pagrindais, susijusiais su klaidingu jai skirtos baudos apskaičiavimu, SGL kaltina Komisiją, pirma, kad nesirėmė jokiais įrodymais, kai pripažino, kad ši įmonė dalyvavo darant pažeidimą ilgesnį laikotarpį: Komisija klaidingai nusprendė, kad po 1997 m. birželio mėn. atliktų patikrinimų SGL toliau tęsė pažeidimą iki 1998 m. vasario–kovo mėnesio. Todėl jai skirta bauda buvo apskaičiuota klaidingai, kiek ji padidėjo atsižvelgiant į minėtą laikotarpį. Be to, Komisija neteisėtai pripažino, jog tai, kad pažeidimas tariamai buvo tęsiamas po patikrinimų, buvo sunkinanti aplinkybė SGL nenaudai. Tokiomis aplinkybėmis SGL teigia, kad ginčijamu laikotarpiu įvykę kartelio susirinkimai buvo susiję ne su Europos rinka, o tik su Azijos rinkomis ir apie tai ji jau buvo informavusi Komisiją per administracinę procedūrą. Įrodymai, kuriais remiasi Komisija grįsdama savo teiginį, yra nepatikimi.

69 Antra, SGL nepritaria ginčijamo sprendimo 57 konstatuojamojoje dalyje išdėstytai klaidingai išvadai, kad kartelio Europos grupė vėl susitikdavo nuo „1999 metų“. Ši įmonė teigia, jog negalima atmesti, kad ši klaida turėjo neigiamų pasekmių nustatant jai skirtos baudos dydį. Be to, ginčijamo sprendimo 124 konstatuojamoje dalyje Komisija teigia esant įrodymų, galinčių patvirtinti, kad 2001 m. pažeidimas dar nebuvo pasibaigęs. SGL prašo Pirmosios instancijos teismo taikant proceso organizavimo priemones patikrinti, ar klaidingas skaičius „1999“ buvo perduotas Komisijos narių kolegijai ginčijamam sprendimui priimti.

70 Dėl SGL nurodyto pagrindo pirmos dalies reikia priminti atsakant į Komisijos išvadas pateiktų SGL pastabų išdėstymą laiko atžvilgiu ir tikslų turinį.

71 Pirma, būtent atsakydama į Komisijos prašymą pateikti informacijos 1999 m. birželio 8 d. pažymoje SGL nurodė, kad didžiausi grafito elektrodų gamintojai, įskaitant SGL ir UCAR, derino savo veiksmus konkurencijos srityje nuo 1992 „iki 1998 metų“. Toliau ji išvardijo vykusius kartelio susirinkimus. Dėl po 1997 m. birželio mėn. įvykusių susirinkimų ji kiekvieną kartą vienu sakiniu nurodydavo 1997 m. birželio mėn. susirinkimą Malaizijoje, 1997 m. lapkričio mėn. susirinkimą Honkonge ir 1998 m. vasario mėn. susirinkimą Bankoke, pažymėdama, kad šių susirinkimų tikslas buvo išimtinai su Azija susijusios temos.

72 Antra, 2000 m. sausio 24 d. pranešime apie kaltinimus buvo nurodyta, kad pažeidimas, kuriuo kaltinama SGL, truko iki 1998 m. kovo mėn., pažymint, jog, pirma, susirinkimai Honkonge ir Bankoke buvo skirti lentelėms, atspindinčioms CMS pardavimo apimtis visuose regionuose ir visose rinkose, atnaujinti ir, antra, SGL ir UCAR informavo kartelio narius iš Japonijos apie naujas Europoje taikomas kainas (78 ir 79 punktai). Vadovaujantis pranešimu apie kaltinimus, SGL ir UCAR dvišaliai kontaktai taip pat truko mažiausiai iki 1998 m. kovo mėnesio (80 punktas). Didžioji išvadų dalis buvo pagrįsta buvusio UCAR Europos pardavimo direktoriaus <...> pareiškimu. Galiausiai pranešime apie kaltinimus yra platus pridedamų dokumentų, naudojamų kaip įrodymai, sąrašas, įskaitant <...> pareiškimą.

73 Trečia, 2000 m. balandžio 4 d. atsakydama į pranešimą apie kaltinimus SGL patvirtino iš esmės (grundsätzlich) neginčijanti faktinių aplinkybių, kuriomis pagrįstas tas pranešimas, tik padarė nuorodą į 1999 m. birželio 8 d. pažymą ir nutylėjo apie pranešime apie kaltinimus nurodytas naujas išvadas bei rašytinius įrodymus dėl ginčijamo pažeidimo laikotarpio. Be kita ko, ji neginčijo <...> pareiškimo, nors ir galėjo su juo susipažinti.

74 Pirmosios instancijos teisme SGL nepateikė jokių esminių ikiteisminėje procedūroje naudotų argumentų papildymų. Ji tik teigė, kad <...> pareiškimo vertę reikia apibrėžti atsižvelgiant į jį rengiant buvusias aplinkybes. Ši pastaba yra susijusi su Komisijos nurodyta faktine aplinkybe, jog atleidusi minėtą darbuotoją UCAR nusprendė, kad taikiai užbaigti jo pradėtą procesą dėl neteisėto atleidimo būtų galima tik su sąlyga, kad jis sutiks bendradarbiauti su Komisija, šiai atliekant tyrimą.

75 Vis dėlto darbuotojo <...> papildomos deklaracijos (supplemental statement), kuria Komisija rėmėsi labiausiai, tekste nėra nieko, kas patvirtintų SGL pateiktus įtarimus: joje nurodytos faktinės aplinkybės yra konkrečios ir neprieštaraujančios viena kitai; <...> nurodo daugelio kitų kartelio narių atstovų vardus, įskaitant <...> iš SGL ir <...> iš UCAR, todėl jo pareiškimų teisingumą buvo galima patikrinti šiuos asmenis apklausiant kaip liudytojus. Tačiau SGL neprašė jų apklausti ir per administracinę procedūrą nesikreipė į Komisiją, kad pateiktų, pavyzdžiui, savo buvusio pardavimo direktoriaus <...> atsakomuosius pareiškimus. Galiausiai iš <...> pareiškimo, kuris taip pat buvo pateiktas Komisijai UCAR prašymu, matyti, kad jo pareiškimais nebuvo siekiama išteisinti UCAR kitų kartelio narių nenaudai, bandant pasiekti palankų šio asmens ginčo su UCAR sprendimą. Iš tiesų <...> nurodė, kad jo neteisėti veiksmai buvo žinomi jo vadovams toje įmonėje ir jų patvirtinti.

76 Iš to matyti, kad SGL nepavyko pakankamai teisiškai įrodyti, jog Komisijos faktinės išvados dėl SGL dalyvavimo darant pažeidimą nuo 1997 m. birželio mėn. iki 1998 m. kovo mėn. (ginčijamo sprendimo 91–93 konstatuojamosios dalys) yra klaidingos. Todėl pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.

77 Dėl šio pagrindo antros dalies, kuria prieštaraujama ginčijamo sprendimo 57 konstatuojamajai daliai, Komisija pripažino, kad ginčijamo sprendimo versijoje vokiečių kalba, kuri buvo pateikta ieškovei, įtvirtinta nuoroda, pagal kurią Europos grupės susirinkimai kartelio viduje vyko „nuo 1999 m.“, yra spausdinimo klaida. Kad tai yra klaida, aiškiai matyti iš, pirma, palyginimo su ginčijamo sprendimo versija anglų kalba, t. y. kitu autentišku tekstu (kartu su versija vokiečių kalba), kur teisingai nurodomi „1992“ metai. Antra, 57 konstatuojamosios dalies versija vokiečių kalba (kur nurodyta klaidinga 1999 m. data) yra nesuprantama: iš tiesų, UCAR teigimu, nagrinėjami susirinkimai nutrūko „maždaug po metų“ (t. y. 2000 m., jei remtumėmės klaidingo teksto logika), kai, taip pat UCAR teigimu, „1993“ metais nebebuvo poreikio susitikti. Akivaizdu, kad šis sakinys turėtų prasmę, tik jei būtų nurodomi 1992 metai.

78 Galiausiai ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje bei 3, 114 ir 155 konstatuojamosiose dalyse aiškiai nurodoma, kad SGL padarytas pažeidimas baigėsi 1998 m. kovo mėnesį. Šiai išvadai neprieštarauja ginčijamo sprendimo 124 konstatuojamoji dalis, pagal kurią pažeidimas galėjo nebūti pasibaigęs net 2001 metais. Iš tiesų ši ištrauka nepakeičia faktinių išvadų dėl pažeidimo trukmės, o tik pagrindžia ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 straipsnį, kuriuo, kaip prevencinė priemonė, suinteresuotoms įmonėms nurodoma nedelsiant nutraukti nurodytus veiksmus, jeigu jos to dar nepadarė.

79 Akivaizdi spausdinimo klaida negalėjo kelti grėsmės SGL interesams dėl jai skirtos baudos nustatymo: baudoms nustatyti skirtoje ginčijamo sprendimo dalyje esančiame skyriuje „Pažeidimo trukmė“ nurodyta, kad SGL, UCAR, Tokai, Nippon ir SEC padaryto pažeidimo pabaiga yra „1998 m. vasario–kovo“ mėnesiai (155 konstatuojamoji dalis).

80 Todėl ši klaida negali pateisinti su SGL padaryto pažeidimo trukme susijusių faktinių išvadų panaikinimo. Tokiomis aplinkybėmis nėra reikalo taikyti SGL siūlomų proceso organizavimo priemonių.

81 Taigi reikia atmesti abi SGL pateikto pagrindo dalis.

d) Dėl Bylos T‑244/01 pagrindų, susijusių su esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu dėl pakankamų Nippon dalyvavimo darant pažeidimą nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn. įrodymų nebuvimo ir šį klausimą pagrindžiančių motyvų stokos





Šalių argumentai

82 Grįsdama savo reikalavimus dėl dalinio ginčijamo sprendimo 1 straipsnio panaikinimo Nippon teigia, kad Komisijai priimant sprendimą, kuriame ši įmonė kaltinama Bendrijos teisės nuostatų pažeidimu, įrodinėjimo pareiga tenka pačiai Komisijai. Šioje byloje ginčijamame sprendime įtvirtinta išvada, kad Nippon dalyvavo darant pažeidimą nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn., nebuvo pagrįsta pakankamais ir įtikinamais įrodymais. Iš tiesų Komisijos teiginiai, kad Nippon dalyvavo tuo laikotarpiu vykusiuose susirinkimuose, nėra įrodyti. Komisijos kaltinimai buvo grindžiami vien kai kurių Nippon konkurentų (SDK, UCAR ir SGL) pateiktais pareiškimais, kuriais buvo siekiama tik pasinaudoti pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu. Tokiomis aplinkybėmis Komisija neturėjo teisės šiems riboto patikimumo pareiškimams suteikti kokios nors įrodomosios galios.

83 Dėl 1992 m. gegužės 21 d. Londone įvykusio pirmojo „vadovų“ susirinkimo Nippon teigia, kad ginčijamame sprendime įtvirtinta išvada, jog ieškovės interesams atstovavo Tokai, nėra pagrįsta jokiais įrodymais. Sprendime Cementas (minėtas 39 punkte, 2773–2782 punktai) Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad neįrodžiusi, jog šalis davė instrukcijas atstovauti susirinkime, Komisija neturėjo pagrindo teigti, kad ši šalis iš tiesų dalyvavo ar jai buvo atstovaujama ir kad ji prisijungė prie šiame susirinkime priimto susitarimo. Ieškovės teigimu, tokie argumentai taikytini ir šios bylos atveju. Visų pirma Komisija nepateikė įrodymų, patvirtinančių, kad ieškovė iš tiesų davė instrukcijas Tokai atstovauti jai minėtame susirinkime.

84 Kiek Komisija remiasi SDK pareiškimu dėl susirinkimo, greičiausiai vykusio užmezgant pradinius kontaktus iki 1992 m. gegužės 21 d., Nippon negali suprasti, kaip nuoroda į prieš kartelio sukūrimą įvykusį susirinkimą galėtų patvirtinti jos teiginį. Kalbant apie SGL pareiškimą, pasakytina, jog jis yra bendro pobūdžio, nedetalizuojant, ir tai yra bendro pobūdžio SGL pripažinimas dėl jos pačios dalyvavimo darant ginčijamą pažeidimą 1992–1998 metais. Šio pareiškimo negalima aiškinti kaip patvirtinančio Nippon dalyvavimą įvairiuose ginčijamu laikotarpiu vykusiuose susirinkimuose. Jame taip pat nenurodoma, kad ieškovės interesams atstovavo Tokai.

85 Nippon papildomai nurodo, kad UCAR pateikti netikslūs pareiškimai, pagal kuriuos minėtame susirinkime dalyvavo „kai kurie konkurentai iš Japonijos“ arba „daugelis konkurentų iš Japonijos“, negali būti pagrindas Komisijai tvirtinti, jog ieškovei Nippon atstovavo konkreti šiame susirinkime dalyvavusi įmonė.

86 Dėl 1992 m. gegužės 25 d. ir rugsėjo 19 d. „darbo“ susirinkimų Nippon tvirtina, kad Komisijos išvados dėl jos dalyvavimo šiuose susirinkimuose yra pagrįstos tik netiksliais ir nenuosekliais ieškovės konkurenčių pareiškimais. Ginčijamame sprendime Komisija šiuo klausimu nepateikė jokių faktinių ar rašytinių įrodymų.

87 Konkrečiai kalbant, dėl 1992 m. gegužės 25 d. Ciuriche įvykusio susirinkimo tariamas Nippon dalyvavimas yra pagrįstas tik vienu SDK pareiškimu, kuriame teigiama, jog „Nippon atstovai“ dalyvavo susirinkime, bet nenurodoma, kas iš tiesų jai atstovavo. Kita vertus, su kitomis bendrovėmis susijusiuose pareiškimuose SDK tokią informaciją pateikia detaliai. Dėl UCAR pareiškimo pažymėtina, kad jame visiškai neminimas Ciuricho susirinkimas. SGL pareiškime Nippon dalyvavimas šiame susirinkime neminimas.

88 Dėl 1992 m. rugsėjo 19 d. Lugane įvykusio susirinkimo tariamas Nippon dalyvavimas ir vėl buvo pagrįstas tik vienu SGL pateiktu pareiškimu. Šis pareiškimas prieštaravo SDK ir UCAR pareiškimams, kuriuose Lugano susirinkimas nebuvo minimas.

89 Kiek ginčijamame sprendime teigiama, kad Nippon pateiktos kelionės išlaidų sąskaitos patvirtina dalyvavimą nagrinėjamuose susirinkimuose (48 konstatuojamoji dalis), ieškovė primena, jog šias sąskaitas perdavė Komisijai, kai gavo oficialų prašymą pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį. Tačiau Komisija neturi įgaliojimų rinkti informacijos už Bendrijos teritorijos ribų. Todėl ši informacija buvo gauta neteisėtai ir negali būti laikoma pagrindu įrodant Nippon dalyvavimą darant tariamą pažeidimą. Bet kuriuo atveju šioje byloje Nippon pateiktas prašymas neatitinka Reglamente Nr. 17 įtvirtintų reikalavimų, nes Komisija nepaminėjo 15 straipsnio 1 dalies b punkte numatytų sankcijų, kaip nurodoma Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 3 dalyje. Galiausiai kelionės išlaidų sąskaitos nepatvirtina Nippon dalyvavimo nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn. vykusiuose susirinkimuose.

90 Nippon tvirtina, kad susirašinėdama su Komisija niekuomet nepripažino dalyvavimo kuriame nors iš nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn. organizuotų susirinkimų. Šiuo klausimu ji pažymi, kad 2000 m. kovo 30 d. ir gegužės 17 d. laiškus, parengtus atsakant į pranešimą apie kaltinimus, reikia vertinti atsižvelgiant į jos 1998 m. gruodžio 18 d. laišką.

91 Šiuo laišku Nippon atsakė į Komisijos pateiktą prašymą, kuriuo siekta sužinoti, ar ji dalyvavo kartelio organizuotuose susirinkimuose. Dėl kiekvieno Komisijos nurodyto laikotarpio atsakymas buvo aiškus ir išsamus. Nippon nenurodė jokių susirinkimų nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn., nors Komisija aiškiai atliko tyrimą dėl šio laikotarpio.

92 Nippon sutinka, jog 2000 m. kovo 30 d. laiške pripažino, kad jos vadybininkai arba darbuotojai „daugelį kartų“ dalyvavo tarptautiniuose konkurentų susirinkimuose, ir nurodė, kad neginčys savo dalyvavimo susirinkimuose. Vis dėlto šio bendro pobūdžio pareiškimo negalima aiškinti kaip Nippon pripažinimo dalyvavus visuose susirinkimuose, įskaitant vykusius būtent laikotarpiu nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėnesio.

93 Vėlesniame 2000 m. gegužės 17 d. laiške Nippon paaiškino, kad „iš esmės“ neginčijo pranešime apie kaltinimus apibūdintų faktinių aplinkybių. Šiuo laišku nepripažįstama, kad Nippon dalyvavo visuose susirinkimuose. Atvirkščiai, jame tiesiogiai primenamas 1998 m. gruodžio 18 d. laiškas ir taip patvirtinama, kad Nippon dalyvavo tik kai kuriuose susirinkimuose.

94 Nippon priduria, kad ginčijamas sprendimas šiuo klausimu nėra pakankamai motyvuotas. Iš tiesų net darant prielaidą, kad jos dalyvavimą nagrinėjamu laikotarpiu galima įrodyti, pažymėtina, kad Komisija nenurodė priežasties, dėl kurios būtų pateisinamas pagrindinės baudos padidinimas, atsižvelgiant į tai, jog ieškovei skirta bauda taip pat buvo padidinta dėl to, kad pažeidimas tariamai buvo tęsiamas ir po Komisijos atlikto tyrimo. Ginčijamame sprendime nepaaiškinamas toks dvigubas padidinimas.

95 Dėl Komisijos reikalavimo, kad Pirmosios instancijos teismas padidintų ieškovei skirtos baudos dydį, ši teigia, jog toks prašymas yra netinkamas ir nepagrįstas.

96 Komisija pabrėžia, kad iki ieškinio pareiškimo Pirmosios instancijos teisme Nippon niekada neginčijo savo dalyvavimo nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn. vykusiuose susirinkimuose. Atvirkščiai, Komisija rėmėsi tuo, kad ieškovė neginčijo faktinių aplinkybių, kuriomis ji grindė savo įtarimus, siekdama baudos sumažinimo pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo. Bet kuriuo atveju Nippon dalyvavimą minėtuose susirinkimuose įrodo SDK ir SGL pareiškimai.

97 Komisija pripažįsta neturinti Nippon kelionės išlaidų sąskaitų už ginčijamą laikotarpį. Vis dėlto, atsižvelgiant į minėtus įrodymus, šiomis sąskaitomis remtis nėra reikalo.

98 Galiausiai Komisija prašo Pirmosios instancijos teismo įgyvendinant savo neribotą jurisdikciją padidinti Nippon skirtą baudą. Iš tiesų, priešingai nei atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, šiuo metu Nippon ginčija išvadas dėl savo dalyvavimo trukmės. Komisijos manymu, baudą reikia padidinti bent suma, prilygstančia 10 % sumažinimui, kuris buvo suteiktas Nippon pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

99 Pirmiausia reikia priminti, kad ginčijamame sprendime (113 konstatuojamoji dalis) Komisija savo vertinimą dėl konkurencijos nuostatų ir trukmės, į kurią atsižvelgta apskaičiuojant baudas, apribojo laikotarpiu nuo 1992 m. gegužės mėn., t. y. pirmojo „vadovų“ susirinkimo Londone, kai buvo priimti pagrindiniai principai, kuriais vadovaujantis turėjo vykti kartelio rinkoje kūrimas. Komisijos teigimu, tai, kad Nippon nedalyvavo šiame susirinkime, nėra labai svarbu, nes jai atstovavo Tokai ir ji pati dalyvavo vos keturiomis dienomis vėliau įvykusiame pirmajame „darbo“ susirinkime.

100 Siekiant įvertinti šio pagrindo apimtį atsižvelgiant į minėtą išvadą, reikia dar kartą priminti įvairių administracinės procedūros etapų seką ir išnagrinėti, pirma, Komisijos pateiktų dokumentų ir, antra, Nippon pareiškimų turinį.

101 Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad, pirma, atsakydama į Komisijos prašymą pateikti informacijos, 1998 m. gruodžio 18 d. laišku Nippon pateikė informaciją apie savo generalinio direktoriaus <...> ir kai kurių kitų darbuotojų keliones. Šiame laiške iš tiesų nenurodytos jokios kelionės ginčijamu laikotarpiu.

102 Antra, remiantis SGL, SDK ir UCAR pareiškimais, 2000 m. sausio 24 d. pranešimo apie kaltinimus 36, 37, 39, 40 ir 101 punktuose nurodyta, kad:

– 1992 m. gegužės 21 d. pirmajame „vadovų“ susirinkime Londone dalyvavo SGL, UCAR, Mitsubishi, SDK ir Tokai, „kuri taip pat atstovavo Nippon ir SEC interesams“, ir šiame susirinkime buvo nustatytos pagrindinės kartelio taisyklės,

– beveik tuoj pat po šio susirinkimo 1992 m. gegužės 25 d. Ciuriche įvyko „darbo“ susirinkimas; jame dalyvavo visų įmonių, kurioms buvo pateiktas pranešimas apie kaltinimus, įskaitant Nippon, atstovai, ir pasaulinė grafito elektrodų rinka buvo nagrinėjama pagal atskirus regionus (Tolimieji Rytai, Vidurio Rytai ir Afrika, Vakarų Europa, Rytų Europa, Lotynų Amerika ir Šiaurės Amerika) bei paskirstytos rinkos dalys,

– Nippon ir SEC negali teigti nedalyvavusios 1992 m. gegužės 21 d. susirinkime, nes joms abiem atstovavo Tokai ir jos pačios dalyvavo jau po keturių dienų įvykusiame pirmajame „darbo“ susirinkime,

– antrasis „darbo“ susirinkimas įvyko 1992 m. rugsėjo 19 d. Lugane, „dalyvaujant Japonijos gamintojams“, ir jame, pirma, šiems gamintojams buvo pateiktos minimalios Europos rinkos kainos ir, antra, nustatyti kiekiai bei kvotos kiekvienam regionui.

103 Trečia, Nippon atsakymas į pranešimą apie kaltinimus buvo parengtas 2000 m. kovo 30 d., pačiai ieškovei nesusipažinus su Komisijos tyrimo medžiaga, nors 2000 m. vasario 14–23 d. Komisija suteikė tokią galimybę (ginčijamo sprendimo 38 konstatuojamoji dalis); Nippon taip pat nedalyvavo 2000 m. gegužės 25 d. Komisijos surengtame posėdyje (ginčijamo sprendimo 40 konstatuojamoji dalis). Minėtame atsakyme Nippon pripažįsta, kad jos atstovai „daugelį kartų“ dalyvavo tarptautiniuose konkurentų susirinkimuose, ir pareiškia, kad „pradiniame (kartelio) etape“ ji dalyvavo ne visuose susirinkimuose, nors ir buvo kviečiama. Be to, „dėl pranešimo apie kaltinimus“ ji pažymi, kad „neginčija savo dalyvavimo susirinkimuose fakto“, ir siūlo Komisijai bendradarbiauti kuo daugiau.

104 Ketvirta, vėlesniame 2000 m. gegužės 17 d. laiške, kuriuo Nippon prašo taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo, nurodant 2000 m. kovo 30 d. atsakymo 6 punktą, primenama, kad Nippon „iš esmės neginčija pranešime apie kaltinimus nurodytų faktinių aplinkybių tikrumo“. Kaip savo bendradarbiavimo su Komisija pavyzdį, ji visų pirma pateikia 1998 m. gruodžio 18 d. laišką, patvirtindama, kad jame nurodyti visi susirinkimai, kuriuose dalyvavo jos atstovai. Galiausiai ji tiesiogiai nurodo nutraukusi pažeidimą po 1998 m. vasario mėnesio.

105 Šie apibendrinti rašytiniai įrodymai nepagrindžia Nippon nurodomo teiginio. Iš tiesų, nors Nippon savo iniciatyva (1998 m. gruodžio 18 d. laišku) nepatvirtino dalyvavusi atitinkamu laikotarpiu surengtuose susirinkimuose, vėliau pateiktame pranešime apie kaltinimus buvo įtvirtintos labai konkrečios nuorodos atitinkamai dėl jos dalyvavimo ir Tokai atstovavimo jai šiuose susirinkimuose, papildomai nurodant, kad juose buvo aptariami esminiai kartelio veikimo klausimai. Šios aplinkybės buvo pagrįstos ne Nippon, o kitų įmonių pareiškimais. Taigi susipažinusi su pranešimu apie kaltinimus Nippon galėjo pagrįstai prieiti prie išvados, kad Komisija minėtus pareiškimus pripažįsta svarbesniais ir patikimesniais nei 1998 m. gruodžio 18 d. Nippon laišką.

106 Tokiomis aplinkybėmis, jei Nippon nepritarė tvirtinimams dėl savo dalyvavimo ar atstovavimo jai pranešime apie kaltinimus nurodytuose atitinkamu laikotarpiu surengtuose susirinkimuose ir nesutiko su SGL, SDK ir UCAR pareiškimų, kuriais Komisija grindė šiuos tvirtinimus, svarba ir įrodomąja galia, ji turėjo juos ginčyti atsakyme į pranešimą apie kaltinimus. Tik toks per administracinę procedūrą pareikštas konkretus prieštaravimas būtų suteikęs Komisijai galimybę atlikti išsamesnį tyrimą ir pabandyti pateikti papildomų įrodymų.

107 Vis dėlto 2000 m. kovo 30 d. ir gegužės 17 d. Nippon laiškuose nėra jokių konkrečių prieštaravimų dėl minėtų tvirtinimų bei pareiškimų. Atvirkščiai, tikėdamasi baudos sumažinimo, Nippon pabrėžia norinti bendradarbiauti ir pareiškia neginčijanti pranešime apie kaltinimus nurodytų faktinių aplinkybių tikrumo. Vienintelė konkreti pastaba dėl pažeidimo trukmės yra susijusi su galutiniu etapu, t. y. bet kokios neteisėtos veiklos nutraukimu po 1998 m. vasario mėnesio. Tokiomis aplinkybėmis neprieštaravimą dėl pirmųjų dešimties pažeidimo mėnesių kartu su tuo, kad Nippon nesusipažino su Komisijos tyrimo medžiaga ir nedalyvavo šios surengtame posėdyje, Komisija galėjo pagrįstai aiškinti taip, jog Nippon, imdamasi Komisijai pasiūlyto bendradarbiavimo, siekė palengvinti jos užduotį nustatyti pažeidimo trukmę, sutikdama su išvadomis dėl pažeidimo pradžios ir pateikdama patikslinimus tik dėl jo pabaigos.

108 Dėl to, ar Nippon galėjo grįžti prie tokio bendradarbiavimo klausimo ir Pirmosios instancijos teisme tvirtinti, jog nedalyvavo darant pažeidimą nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn., reikia priminti, kad, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika, atitinkamai įmonei aiškiai nepripažinus faktų, Komisija privalo juos įrodyti, o įmonė per teismo procesą gali laisvai naudotis visomis gynybos priemonėmis, kurios jai atrodo tinkamos (2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo SCA Holding prieš Komisiją, C‑297/98 P, Rink. p. I‑10101, 37 punktas). Ir, atvirkščiai, remiantis tuo galima daryti išvadą, kad atitinkama įmonė tokios galimybės neturi, jei tiesiogiai, aiškiai ir tiksliai pripažino faktus: kai per administracinę procedūrą įmonė tiesiogiai pripažino faktų, kuriais pranešime apie kaltinimus ją kaltina Komisija, tikrumą, šiuos faktus reikia pripažinti konstatuotais, ir įmonė iš esmės nebeturi galimybės jų ginčyti vykstant teismo procesui Pirmosios instancijos teisme.

109 Vis dėlto šioje byloje Nippon dalyvavimą kartelyje, dėl kurio pareikšti kaltinimai, nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn. Komisija nustatė remdamasi ne aiškiu ir tiksliu Nippon pareiškimu būtent dėl šio laikotarpio, bet įrodymų, kaip antai jos objektyvus elgesys Komisijos atžvilgiu per administracinę procedūrą ir gana bendro pobūdžio pareiškimai dėl neginčijimo, visuma. Tokiomis aplinkybėmis negalima užkirsti kelio Nippon Pirmosios instancijos teisme teigti, kad įrodymų visuma buvo klaidingai aiškinama kaip patvirtinanti jos dalyvavimą kartelyje minėtu laikotarpiu.

110 Vis dėlto šio pavėluoto ginčijimo negalima priimti iš esmės. Iš tiesų, kaip jau buvo konstatuota, Komisija pagrįstai teigė, kad Nippon, gavusi pranešime apie kaltinimus pateiktus įrodymus, neginčijo savo dalyvavimo kartelyje atitinkamu laikotarpiu. Todėl per procesą Pirmosios instancijos teisme Komisija galėjo tik priminti, pirma, Nippon veiksmus per administracinę procedūrą ir, antra, minėtus įrodymus, t. y. pirmiausia SGL, SDK ir UCAR pareiškimus. Šių pareiškimų, kurių sutrumpintą variantą Komisija pateikė, kai atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktą rašytinį klausimą, pagrindu galima prieiti prie pakankamai teisiškai pagrįstos išvados, kad Nippon dalyvavo kartelyje atitinkamu laikotarpiu.

111 Tai reiškia, kad Komisija buvo atleista nuo pareigos pateikti naujų įrodymų Pirmosios instancijos teismui ir pareikšti savo poziciją dėl pirmą kartą Pirmosios instancijos teisme Nippon pateiktų argumentų, kuriais siekiama sukelti abejonių dėl anksčiau minėtų argumentų. Pirmiausia Nippon argumentus dėl kelionės išlaidų sąskaitų galima pripažinti nereikšmingais. Vadinasi, Komisijos užduotis nustatyti pažeidimus, kurią per administracinę procedūrą metu palengvino Nippon elgesys ir pareiškimai, objektyviai nebuvo apsunkinta dėl to, kad vėliau Nippon juos ginčijo Pirmosios instancijos teisme.

112 Vis dėlto negalima nekreipti dėmesio į tai, kad, pažeidžiant bet kokius lūkesčius, jog Komisija galėjo pagrįstai remtis objektyviu Nippon bendradarbiavimu per administracinę procedūrą, ši institucija privalėjo parengti ir pateikti Pirmosios instancijos teismui gynybos argumentus dėl Nippon ginčijamų pažeidimų, nors teisėtai tikėjosi, kad ši įmonė dėl jų daugiau nesiginčys. Tokiomis aplinkybėmis, Pirmosios instancijos teismo manymu, reikia pasinaudoti Reglamento Nr. 17 17 straipsnyje jam suteikta neribota jurisdikcija ir padidinti Nippon skirtą baudą 2 % (žr. šio sprendimo 457 punktą).

113 Tokia išvada neprieštarauja 2002 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimui Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją (T‑354/94, Rink. p. II‑843, 85 punktas). Šiame sprendime Pirmosios instancijos teismas po to, kai apeliacine tvarka Teisingumo Teismas išnagrinėjo bylą ir grąžino ją iš naujo nagrinėti, nusprendė, kad galimybė, jog baudos dydžio sumažinimu už bendradarbiavimą pasinaudojusi įmonė vėliau pareikš ieškinį dėl sprendimo, kuriuo už konkurencijos taisyklių pažeidimą jai skirta bauda, panaikinimo ir laimės bylą Pirmosios instancijos teisme arba Teisingumo Teisme, bus normali naudojimosi Sutartyje numatytomis teisių gynimo priemonėmis pasekmė, todėl vien tai, kad šiai įmonei pavyks laimėti bylą teisme, negalės pateisinti pakartotinio jai skirto baudos sumažinimo apimties įvertinimo. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją (T‑354/94, Rink. p. II‑2111), kuris buvo apskųstas apeliacine tvarka, nebuvo sprendžiama, ar atsižvelgiant į įmonės bendradarbiavimą buvo pagrįstai sumažinta jai skirta bauda, ir kad šį sprendimą iš dalies panaikinusiame 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendime Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją (C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925) taip pat nebuvo sprendžiamas minėto baudos sumažinimo klausimas. Atsižvelgiant į šią konkrečią procesinę situaciją, aplinkybės, kad minėtame 2002 m. vasario 28 d. sprendime Pirmosios instancijos teismas atsisakė „pakartotinai vertinti sumažintą baudą“, negalima aiškinti taip, kad Pirmosios instancijos teismas, įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją, niekuomet negali padidinti baudos įmonei, kuriai bauda sumažinta, nes ji neginčijo per administracinę procedūrą Komisijos pateiktų faktinių aplinkybių, ir kuri Pirmosios instancijos teisme pirmą kartą nusprendžia ginčyti tų pačių faktinių aplinkybių tikrumą.

114 Dėl to, kad Nippon taip pat nurodo, jog ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamojoje dalyje klaidingai teigiama, kad šios įmonės kelionių išlaidų sąskaitos patvirtina jos dalyvavimą „vadovų“ ir „darbo“ susirinkimuose, užtenka priminti minėtos konstatuojamosios dalies tekstą, pagal kurį Tokai, Nippon ir SEC atstovų dalyvavimą šiuose susirinkimuose „patvirtina arba jos pačios, arba jų išlaidų sąskaitos“. Atsižvelgiant į aplinkybę, kad Nippon objektyviai pripažino dalyvavusi kartelyje visą jo veikimo laikotarpį, šios ištraukos negalima aiškinti taip, jog Komisija, remdamasi vien Nippon kelionės išlaidų sąskaitomis, siekė įrodyti tik bendrovės Nippon dalyvavimą darant pažeidimą tiksliai nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėnesio.

115 Galiausiai kaltinimas dėl motyvų stokos nepateiktas nei dėl viso ginčijamo sprendimo, nei dėl faktinės išvados, susijusios su minėto dalyvavimo laikotarpiu. Juo prieštaraujama tik Nippon skirtos pagrindinės baudos padidinimui 55 %. Todėl net darant prielaidą, kad šis kaltinimas yra pagrįstas, dėl to ne panaikinamas visas ginčijamas sprendimas ar ginčijama faktinė išvada, bet pakeičiama sprendimo dalis, susijusi su baudos padidinimu 55 %.

116 Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti pagrindus, susijusius su esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu dėl pakankamų Nippon dalyvavimo darant pažeidimą nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn. įrodymų nebuvimo ir su motyvų stoka.

117 Išnagrinėjus pirmąją pagrindų grupę paaiškėjo, kad nė vienas ieškovių pateiktas argumentas nepateisina viso ginčijamo sprendimo arba jame įtvirtintų faktinių išvadų panaikinimo. Todėl reikia atmesti reikalavimus dėl viso ginčijamo sprendimo panaikinimo ar jo 1 straipsnio panaikinimo iš dalies.

118 Taigi toliau nagrinėjant reikalavimus ir pagrindus dėl baudų nustatymo bus atsižvelgta į visas minėtas faktines išvadas.

B – Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį arba sumažinti skirtas baudas





1. Dėl pagrindų, susijusių su draudimo sumuoti sankcijas principo ir Komisijos pareigos atsižvelgti į anksčiau skirtas sankcijas pažeidimu, ir šį klausimą pagrindžiančių motyvų stokos

a) Šalių argumentai

119 Visos ieškovės, išskyrus C/G, nurodo, kad atsisakydama iš ginčijamame sprendime nustatytų baudų atimti JAV ir Kanadoje jau paskirtas baudas ir šiose valstybėse jau sumokėtus žalos atlyginimą ir baudžiamojo pobūdžio palūkanas Komisija pažeidė taisyklę, kuria draudžiama sumuoti sankcijas už tą patį pažeidimą. Ši taisyklė paremta Bendrijos konstitucinėje teisėje įtvirtintais teisingumo ir proporcingumo principais bei yra patvirtinta 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, 2000, p. 1) 50 straipsnyje ir 1990 m. birželio 19 d. Šengene (Liuksemburgas) pasirašytos Konvencijos dėl Šengeno susitarimo, 1985 m. birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos Vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo, įgyvendinimo (OL L 239, 2000, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t. p. 9) 54–58 straipsniuose. Ne bis in idem principas taip pat įtvirtintas 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EŽTK) Protokolo Nr. 7 4 straipsnyje, be kita ko, išaiškintame 2001 m. gegužės 29 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendime Fischer prieš Austriją.

120 Kaip matyti iš 1972 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Boehringer prieš Komisiją (7/72, Rink. p. 1281), Komisija privalo įskaityti trečiosios valstybės valdžios institucijų paskirtą sankciją, jeigu jos nustatytos faktinės aplinkybės prieš įmonę ieškovę yra tapačios nustatytosioms minėtų valdžios institucijų. Būtent taip yra šiuo atveju, nes, priešingai nei byloje, kurioje priimtas minėtas 1972 m. gruodžio 14 d. sprendimas, kartelis, už kurį baudas skyrė JAV ir Kanados valdžios institucijos, pagal savo dalyką, teritoriją ir trukmę buvo tas pats, už kurį baudas skyrė Komisija.

121 Be to, neatsižvelgus į įskaitymo principą būtų pažeisti 1969 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas Walt Wilhelmir kt. (14/68, Rink. p. 1, 11 punktas), 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Sotralentz prieš Komisiją (T‑149/89, Rink. p. II‑1127, 29 punktas) ir 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją (T‑305/94– T‑307/94, T‑313/94– T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 96 punktas), pagal kuriuos bendrasis teisingumo principas reikalauja, kad nustatydama baudos dydį Komisija atsižvelgtų į anksčiau tai pačiai įmonei už tas pačias faktines aplinkybes skirtas sankcijas.

122 Tokiomis aplinkybėmis SGL nesutinka su ginčijamame sprendime pateiktu vertinimu, kad JAV ir Kanadoje skiriant baudas buvo atsižvelgta tik į kartelio antikonkurencinį poveikį minėtų valstybių jurisdikcijose (ginčijamo sprendimo 179 ir 180 konstatuojamosios dalys). Siekdama įrodyti, kad JAV ir Europoje sankcijos buvo skirtos už tas pačias faktines aplinkybes, SGL remiasi ginčijamame sprendime įtvirtintomis išvadomis. Šio sprendimo 14, 17, 18, 71–73, 106 ir 149 konstatuojamosios dalys įrodo, kad Komisija iš esmės pripažino, jog pažeidimo objektas buvo pasaulinio masto projektu paremti pasaulinio lygio susitarimai, kuriuose dalyvavo atitinkamos įmonės. Komisija nenurodė, kad faktinės aplinkybės, dėl kurių ji skyrė baudą, skyrėsi nuo tų, už kurias jau buvo paskirta sankcija JAV. Dėl kaltinimo, su kuriuo susijusi ieškovei JAV skirta sankcija, teismo patvirtintame susitarime (plea agreement) nurodyta, kad atitinkami susitarimai dėl kainų ir kvotų galiojo „JAV ir kitose valstybėse“ nuo 1992 m. iki 1997 m. birželio mėnesio.

123 SGL papildomai nurodo, kad JAV jai skirta 135 mln. USD dydžio baudžiamoji sankcija viršija Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytą maksimalų sankcijos dydį (10 % pasaulinės apyvartos). Todėl Komisija neturėjo teisės skirti papildomos 80,2 mln. eurų dydžio sankcijos.

124 SGL taip pat pažymi, kad, neatsižvelgusi į kitose valstybėse jau paskirtas sankcijas, Komisija nepaisė buvusio Konkurencijos generalinio direktorato generalinio direktoriaus Alexander Schaub pareiškimo per vieną pokalbį 1998 m. gruodžio 1 d., kai jis pažadėjo, kad apskaičiuodama baudą Komisija atsižvelgs į JAV skirtas sankcijas.

125 Be to, ieškovės teigia, kad Komisija pažeidė draudimo sumuoti sankcijas principą, atsižvelgusi į jų pasaulinę apyvartą, kuri apima ir JAV, ir Kanadoje pasiektą apyvartą. Iš tiesų nustatydamos baudas į šią apyvartą jau buvo atsižvelgusios JAV ir Kanados valdžios institucijos. Taigi, ieškovių teigimu, Komisija galėjo atsižvelgti į apyvartos dalį tik iš grafito elektrodų pardavimo Europoje, kad būtų išvengta dvigubos sankcijos skyrimo.

126 Jos taip pat tvirtina, kad Komisija neįvertino jau paskirtų baudų atgrasančio poveikio. Iš tiesų apskaičiuodama baudų dydį ji neatsižvelgė į tai, kad ieškovėms trečiosiose valstybėse jau buvo paskirtos baudos ir priteistas tokio dydžio žalos atlyginimas, kuris yra pakankamai atgrasantis iš naujo daryti bet kokį konkurencijos teisės pažeidimą. Todėl ieškovės jau buvo pakankamai nubaustos.

127 Galiausiai Tokai ir Nippon kaltina Komisiją ginčijamame sprendime nepateikus pakankamų motyvų šiuo klausimu. Pirma, ji neatsakė į Tokai atsakyme į pranešimą apie kaltinimus išdėstytą argumentą dėl ne bis in idem principo, kuriuo pabrėžiama pakankamo „teritorinio apibrėžtumo“ būtinybė apskaičiuojant baudą. Antra, Nippon teigimu, šioje byloje pareiga motyvuoti buvo ypač svarbi, nes Komisija skyrė baudas atsižvelgdama į pasaulinę apyvartą ir toks metodas yra naujas Komisijos sprendimų priėmimo praktikos etapas.

128 Komisija iš esmės teigia, kad trečiųjų valstybių valdžios institucijų skiriamomis baudomis nustatomos sankcijos tik už nacionalinės konkurencijos teisės pažeidimus ir šios institucijos neturi kompetencijos skirti sankcijas už Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimus. Tai, kad įvairios valdžios institucijos nagrinėjo tas pačias faktines aplinkybes, neturi reikšmės, nes ta pati faktinė aplinkybė gali būti pripažįstama pažeidimu daugelyje teisės sistemų.

129 Dėl atgrasančio baudų poveikio Komisija primena, kad pagrindinis kriterijus apskaičiuojant baudą yra pažeidimo sunkumas. Negalima daryti išvados, kad baudas reikia sumažinti, nes ieškovės jau buvo pakankamai atgrasytos kitų teismų paskirtomis sankcijomis. Sankcijos ieškovėms buvo skirtos už tai, kad jos nesilaikė Bendrijos konkurencijos taisyklių, Europoje padarydamos pažeidimą. Norint, kad šios konkurencijos taisyklės turėtų pageidaujamą atgrasantį poveikį, jas reikia vertinti taip pat rimtai kaip kitų teisės sistemų nuostatas.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

130 Iš teismų praktikos matyti, kad ne bis in idem principas, taip pat nustatytas EŽTK Protokolo Nr. 7 4 straipsnyje, yra vienas iš bendrųjų Bendrijos teisės principų, kurio laikymąsi užtikrina teismai (1966 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas Gutmann prieš Komisiją, 18/65 ir 35/65, Rink. p. 149, 172; 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, toliau – Sprendimas LVM, 59 punktas ir 120 punkte minėto Sprendimo Boehringer prieš Komisiją 3 punktas).

131 Bendrijos konkurencijos teisės srityje šiuo principu draudžiama Komisijai dar kartą bausti arba persekioti įmonę už antikonkurencinius veiksmus, už kuriuos ji buvo nubausta arba dėl kurių pripažinta neatsakinga ankstesniu neskundžiamu Komisijos sprendimu.

132 Vis dėlto teismų praktikoje pripažinta, kad paraleliai vykstant dviem – Bendrijos ir nacionalinei – procedūroms, kurių priimtinumas grindžiamas konkrečia kompetencijos tarp Bendrijos ir valstybių narių pasidalijimo sistema kartelių srityje ir kuriomis siekiama skirtingų tikslų, yra galimybė sumuoti sankcijas. Tačiau bendruoju teisingumo principu reikalaujama, kad Komisija, nustatydama baudos dydį, atsižvelgtų į sankcijas, kurios jau buvo pritaikytos tai pačiai įmonei už tas pačias faktines aplinkybes, jeigu sankcijos yra skirtos už valstybės narės kartelių teisės pažeidimus, padarytus Bendrijos teritorijoje (121 punkte minėto Sprendimo WaltWilhelm ir kt. 11 punktas; 120 punkte minėto Sprendimo Boehringer prieš Komisiją 3 punktas; 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tréfileurope prieš Komisiją, T‑141/89, Rink. p. II‑791, 191 punktas ir 121 punkte minėto Sprendimo Sotralentz prieš Komisiją 29 punktas).

133 Dėl ieškovių teiginio, kad skyrusi joms baudą už dalyvavimą kartelyje, dėl kurio JAV ir Kanados valdžios institucijos jau buvo skyrusios sankcijas, Komisija pažeidė ne bis in idem principą, pagal kurį tam pačiam asmeniui negalima skirti antros sankcijos už tą patį pažeidimą, reikia priminti, jog Bendrijos teismų praktikoje pripažinta, kad įmonės atžvilgiu dėl to paties pažeidimo gali būti teisėtai vykdomos dvi paralelios procedūros ir skirtos dvi sankcijos, iš kurių vieną skiria atitinkama kompetentinga valstybės narės institucija, o kitą – atitinkama Bendrijos institucija. Tokia galimybė sumuoti sankcijas yra teisėta, jeigu minėtomis procedūromis siekiama skirtingų tikslų (121 punkte minėto Sprendimo WaltWilhelm ir kt. 11 punktas; 132 punkte minėto Sprendimo Trefileurope prieš Komisiją 191 punktas ir 121 punkte minėto Sprendimo Sotralentz prieš Komisiją 29 punktas).

134 Todėl ne bis in idem principas juo labiau negali būti taikomas tokiu atveju, kaip antai šioje byloje, kai Komisijos ir JAV bei Kanados valdžios institucijų procedūromis bei skirtomis sankcijomis akivaizdžiai siekiama skirtingų tikslų. Iš tikrųjų, pirmuoju atveju siekiama apsaugoti neiškraipytą konkurenciją Europos Sąjungos teritorijoje arba EEE, o antruoju – JAV ir Kanados rinką (šiuo klausimu žr. 1970 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Buchler prieš Komisiją, 44/69, Rink. p. 733, 52 ir 53 punktus). Iš tiesų, kad būtų taikomas ne bis in idem principas, turi sutapti ne vien pažeidimą sudarančios faktinės aplinkybės ir asmenys, kuriems skiriamos sankcijos, bet ir saugoma teisinė vertybė (2003 m. vasario 11 d. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvados byloje Italcementi prieš Komisiją, C‑213/00 P, pateiktos 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimui Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, I‑230, 89 punktas).

135 Tokią išvadą patvirtina EŽTK protokolo Nr. 7 4 straipsnyje įtvirtinto sankcijų sumavimo draudimo principo apimtis. Iš minėto straipsnio teksto matyti, kad šiuo principu siekiama tik uždrausti atitinkamos valstybės teismui nagrinėti pažeidimą ar bausti už jį, už kurį kaltinamas asmuo jau buvo išteisintas ar nubaustas šioje valstybėje. Tačiau ne bis in idem principu nedraudžiama persekioti ar bausti asmens daugiau kaip vieną kartą už tą pačią veiką dviejose ar daugiau valstybių. Todėl SGL nurodytas Sprendimas Fischer prieš Austriją šioje byloje neturi reikšmės, nes jis buvo priimtas taikant EŽTK protokolo Nr. 7 4 straipsnį ir susijęs su dviem toje pačioje valstybėje priimtais apkaltinamaisiais sprendimais.

136 Taip pat svarbu pažymėti, kad ieškovės nesirėmė jokia konvencija arba viešosios tarptautinės teisės norma, kuri uždraustų skirtingų valstybių valdžios institucijoms arba teismams persekioti ir bausti tą patį asmenį už tas pačias faktines aplinkybes. Taigi toks draudimas šiuo metu galėtų atsirasti tik dėl labai glaudaus tarptautinio bendradarbiavimo, kuriuo remiantis būtų galima priimti tokias bendras normas, kokios įtvirtintos minėtoje Šengeno susitarimą įgyvendinančioje konvencijoje. Šiuo atveju ieškovės nenurodė jokios sutarties tarp Bendrijos ir trečiųjų šalių, šiuo atveju – JAV arba Kanados, kuri įtvirtintų tokį draudimą.

137 Minėtos Pagrindinių teisių chartijos 50 straipsnyje iš tiesų nurodoma, kad niekas negali būti antrą kartą teisiamas ar baudžiamas už nusikalstamą veiką, dėl kurios Sąjungoje jau buvo galutinai išteisintas ar pripažintas kaltu pagal įstatymą. Vis dėlto reikia pripažinti, kad šis dokumentas yra taikytinas tik Sąjungos teritorijoje ir jo 50 straipsnyje įtvirtintos teisės taikymo sritis aiškiai apribota atvejais, kai išteisinantysis ar apkaltinamasis sprendimas yra priimamas Sąjungos teritorijoje.

138 Todėl reikia atmesti ieškovių argumentą, grindžiamą ne bis in idem principo pažeidimu dėl to, kad už nagrinėjamą kartelį sankcija buvo paskirta ir ne Bendrijos teritorijoje, arba dėl to, kad ginčijamame sprendime Komisija atsižvelgė į visą jų apyvartą, įskaitant apyvartą JAV ir Kanadoje, į kurią nustatydamos baudas jau buvo atsižvelgusios JAV ir Kanados institucijos.

139 Dėl ieškovių tvirtinimo, kad Komisija klaidingai aiškino šio sprendimo 120 punkte minėtą Sprendimą Boehringer prieš Komisiją, pagal kurį Komisija privalo atsižvelgti į trečiosios valstybės valdžios institucijų paskirtą sankciją, jei Komisijos nustatytos su įmone ieškove susijusios faktinės aplinkybės yra tapačios nustatytosioms minėtų valdžios institucijų, reikia priminti, kad šiame sprendime (3 punktas) Teisingumo Teismas nurodė:

„Reikia išspręsti tik klausimą, ar Komisija taip pat turi pareigą įskaityti sankciją, kurią skyrė trečiosios šalies valdžios institucijos, jei nagrinėjamoje byloje ieškovės veiksmai, kuriais ją kaltina Komisija ir JAV valdžios institucijos, yra tapatūs.“

140 Iš šios ištraukos akivaizdžiai matyti, kad Teisingumo Teismas, visiškai nespręsdamas klausimo, ar Komisija privalo įskaičiuoti trečiosios šalies valdžios institucijų skirtą sankciją, jei šios institucijos ir minėtų valdžios institucijų nustatytos faktinės aplinkybės, dėl kurių įmonė kaltinama, yra tapačios, Komisijos ir trečiosios šalies inkriminuojamų faktinių aplinkybių tapatumą pripažino išankstine tokio nagrinėjimo sąlyga.

141 Be to, atsižvelgdamas į konkrečią situaciją, kuri atsiranda, pirma, dėl glaudžios valstybių narių nacionalinių rinkų ir bendrosios rinkos tarpusavio priklausomybės ir, antra, dėl ypatingos Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos pasidalijimo kartelių srityje toje pačioje (t. y. bendrosios rinkos) teritorijoje sistemos, Teisingumo Teismas, pripažinęs dvigubo persekiojimo galimybę ir atsižvelgdamas į tai, kad dėl to gali būti skirta dviguba sankcija, nusprendė, jog, remiantis teisingumo principu, būtina atsižvelgti į pirmąjį sprendimą, kuriuo skirta sankcija (121 punkte minėto Sprendimo Walt Wilhelm ir kt. 11 punktas ir generalinio advokato H. Mayras išvada, pateikta 120 punkte minėtam Sprendimui Boehringer prieš Komisiją, Rink. p. 1293, 1301–1303).

142 Tačiau šiuo atveju tokios situacijos akivaizdžiai nėra. Todėl jeigu nėra tiesioginės nuorodos į tarptautinės sutarties nuostatą, numatančią Komisijos pareigą nustatant baudos dydį atsižvelgti į tai pačiai įmonei už tą pačią veiką trečiosios šalies, pavyzdžiui, JAV ar Kanados, valdžios institucijų ar teismų taikytas sankcijas, ieškovės negali pagrįstai kaltinti Komisijos, kad šioje byloje ji pažeidė šią tariamą pareigą.

143 Bet kuriuo atveju, net jeigu iš 120 punkte minėto Sprendimo Boehringer prieš Komisiją būtų galima a contrario daryti išvadą, jog iš tikrųjų Komisija privalo įskaityti bet kurią trečiosios šalies valdžios institucijų skirtą sankciją, jeigu ji prieš šią įmonę remiasi tais pačiais faktais, kuriais rėmėsi ir pirmoji valdžios institucija, reikia pabrėžti, jog, nepaisant to, kad dėl SGL JAV priimtame sprendime pažymima, jog grafito elektrodų kartelio tikslas buvo apriboti gamybą ir padidinti šių prekių kainą „JAV ir kitur“, bet kuriuo atveju nėra įrodyta, kad JAV skirta sankcija yra susijusi su kartelio taikymu arba jo pasekmėmis ne tik pačiose JAV (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Boehringer prieš Komisiją 6 punktą), bet ir EEE; be to, tokiu išplėtimu būtų akivaizdžiai kišamasi į Komisijos teritorinę jurisdikciją. Ši pastaba taikoma ir Kanadoje skirtai sankcijai.

144 Dėl jau pakirtų baudų atgrasomojo pobūdžio reikia pažymėti, kad pagal teismų praktiką Komisijos diskrecija taikyti baudas įmonėms, kurios tyčia ar dėl neatsargumo pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį arba EB 82 straipsnį, yra viena iš Komisijai suteiktų priemonių, leidžiančių įgyvendinti jai Bendrijos teisėje pavestą priežiūros funkciją. Ši funkcija apima pareigą vykdyti bendrą politiką, siekiant taikyti konkurencijos teisei Sutartyje įtvirtintus principus ir atitinkamai reguliuoti įmonių elgesį (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 105 punktas).

145 Iš to matyti, kad Komisija turi diskreciją spręsti apie baudos dydį, siekdama sustiprinti atgrasomąjį poveikį, kai konkretaus tipo pažeidimai vis dar gana dažni, nors jų neteisėtumas buvo nustatytas nuo Bendrijos konkurencijos politikos pradžios, dėl naudos, kurią iš to gali gauti tam tikros suinteresuotos įmonės (144 punkte minėto Sprendimo Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją 108 punktas).

146 Ieškovės negali pagrįstai tvirtinti, kad joms nebereikia taikyti jokių atgrasymo priemonių, nes už tas pačias faktines aplinkybes jos jau buvo nuteistos trečiųjų valstybių teismų. Iš tiesų tokiais ieškovių argumentais pakartojami anksčiau atmesti argumentai dėl sankcijų sumavimo draudimo principo pažeidimo.

147 Be to, kaip matyti iš anksčiau nurodytos teismų praktikos, atgrasymas, kurio Komisija turi teisę siekti nustatydama baudos dydį, skirtas užtikrinti, kad įmonės, vykdydamos savo veiklą Bendrijoje arba EEE, laikytųsi Sutartyje nustatytų konkurencijos taisyklių. Todėl baudos, skirtos už Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą, atgrasomasis pobūdis negali būti nustatytas nei atsižvelgiant tik į konkrečią nubaustos įmonės padėtį, nei į tai, ar ji laikėsi konkurencijos taisyklių, nustatytų trečiosiose valstybėse už EEE ribų.

148 Taigi Komisija turėjo teisę skirti SGL pakankamai atgrasančią baudą, atitinkančią Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas ribas, ir nustatydama šias ribas neatsižvelgti į JAV ir Kanadoje skirtas sankcijas.

149 Dėl pagrindo, susijusio su motyvų stoka, pakanka priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką akto motyvacija turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti jį priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti apie priimtos priemonės pagrindus, o Bendrijos teismas – vykdyti priežiūrą (žr. 1999 m. spalio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Swedish Match Philippines prieš Tarybą, T‑171/97, Rink. p. II‑3241, 82 punktą ir nurodytą teismų praktiką bei 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo UK Coal prieš Komisiją, T‑12/99 ir T‑63/99, Rink. p. II‑2153, 196 punktą).

150 Tačiau šioje byloje ginčijamo sprendimo 179–183 punktuose buvo aiškiai atmesti per administracinę procedūrą SGL pateikti argumentai dėl galimybės pasinaudoti ne bis in idem principu. Taigi Komisija nurodė, kad, jos manymu, šis principas nėra taikomas dėl JAV ir Kanados valdžios institucijų skirtų sankcijų. Net darant prielaidą, kad šiose konstatuojamosiose dalyse nebuvo pareikšta pozicija dėl konkretaus Tokai pateikto argumento (žr. šio sprendimo 127 punktą) ir kad toks Komisijos požiūris prilygo naujam Komisijos sprendimo priėmimo praktikos etapui, ieškovėms nebuvo užkirstas kelias veiksmingai užtikrinti savo interesų gynybą Pirmosios instancijos teisme, pateikiant bet kokius pagrindus ir argumentus, kurie, jų manymu, buvo reikšmingi ginčijant Komisijos poziciją. Be to, Pirmosios instancijos teismas turėjo galimybę vykdyti teisminę kontrolę, nuspręsdamas dėl įvairių ne bis in idem principo aspektų.

151 Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti pagrindus, susijusius su draudimo sumuoti sankcijas principo ir Komisijos pareigos atsižvelgti į anksčiau skirtas sankcijas pažeidimu bei motyvų šiuo klausimu stoka.

152 Kalbant apie specifinį SGL kaltinimą, pagal kurį kompetentingas Komisijos generalinis direktorius jai pažadėjo, kad JAV skirtos sankcijos bus įskaitytos į Komisijos skiriamą baudą, pažymėtina, jog ieškovė rėmėsi teisėtų jos lūkesčių apsaugos principu. Šis principas yra taikomas kiekvienam asmeniui, kuris atsiduria padėtyje, leidžiančioje manyti, jog Bendrijos institucija sukėlė pagristų vilčių (1987 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Van den Bergh en Jurgens prieš Komisiją, 265/85, Rink. p. 1155, 44 punktas ir 1990 m. birželio 26 d. Sprendimo Sofrimport prieš Komisiją, C‑152/88, Rink. p. I‑2477, 26 punktas), kartu pažymint, jog niekas negali remtis šio principo pažeidimu, jei administracija nesuteikė tikslių, nesąlyginių ir tikrovę atitinkančių garantijų iš kompetentingų ir patikimų šaltinių (1999 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Forvass prieš Komisiją, T‑203/97, Rink. VT p. I‑A-129, II‑705, 70 punktas ir nurodyta teismo praktika bei 2000 m. sausio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mehibas Dordtselaan prieš Komisiją, T‑290/97, Rink. p. II‑15, 59 punktas).

153 Šiuo klausimu pakanka priminti, kad ginčijamą sprendimą priėmė Komisijos narių kolegija, laikydamasi 2000 m. lapkričio 29 d. Komisijos vidaus reglamento (OL L 308, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t. p. 213) 1 straipsnyje įtvirtinto kolegialumo principo, o ne vienas generalinis direktorius (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją, T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 104 punktą). Be to, SGL negalėjo pagrįstai tikėtis, kad sprendimo priėmimas dėl baudos skyrimo už jos aktyvų dalyvavimą pasaulinio lygio kartelyje grafito elektrodų rinkoje galėtų būti deleguotas konkurencijos srityje kompetentingam generaliniam direktoriui kaip „valdymo arba administravimo priemonė“ pagal vidaus reglamento 14 straipsnį. Todėl generalinis direktorius niekaip negalėjo suteikti SGL „tikslių garantijų iš kompetentingų ir patikimų šaltinių“ dėl JAV ir Kanadoje jai skirtų sankcijų įskaitymo, nes jo kompetencija apima tik pasiūlymų pateikimą kolegijai, kuri gali jiems pritarti arba juos atmesti.

154 Be to, atrodo, kad SGL pati abejojo dėl 1998 m. gruodžio 1 d. A. Schaub tariamai suteiktų garantijų patikimumo. Iš tiesų 2000 m. balandžio 4 d. atsakyme į pranešimą apie kaltinimus SGL nesiremia tokiomis garantijomis, bet, atvirkščiai, kaltina Komisiją nenurodžius, ar ir kiek, remdamasi ne bis in idem principu, ji atsižvelgė į JAV jau paskirtas sankcijas. Bet kuriuo atveju SGL neteigė, kad ginčijamas A. Schaub pažadas paskatino ją bendradarbiauti su Komisija ir pripažinti faktinių aplinkybių, dėl kurių pareikšti kaltinimai, tikrumą.

155 Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad taip pat reikia atmesti ir skundą, susijusį su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu dėl SGL JAV skirtos sankcijos įskaitymo.

2. Dėl pagrindų, susijusių su gairių pažeidimu, jų neteisėtumu ir šį klausimą pagrindžiančių motyvų stoka

a) Išankstinės pastabos dėl teisinio pagrindo, kuriuo remiantis ieškovėms skirtos baudos

156 Pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį „Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms <...> baudas nuo 1 000 iki 1 000 000 [eurų] arba didesnes, bet ne didesnes kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos, jeigu tyčia arba dėl neatsargumo <...> jos pažeidžia Sutarties [81] straipsnio 1 dalį“. Toje pačioje nuostatoje numatyta, kad „nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę“.

157 Šia nuostata Komisijai suteikiama diskrecija nustatyti baudas (1997 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Deutsche Bahn prieš Komisiją, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 127 punktas), kuri yra jos bendros politikos konkurencijos srityje funkcija (144 punkte minėto Sprendimo Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją 105 ir 109 punktai). Būtent atsižvelgdama į tai ir siekdama užtikrinti savo sprendimų baudų srityje priėmimo skaidrumą ir objektyvumą, 1998 m. Komisija priėmė gaires. Tai yra priemonė, kuria laikantis viršesnę galią turinčių teisės aktų nustatomi kriterijai, Komisijos numatomi taikyti įgyvendinant savo diskreciją; taip ji pati apriboja savo diskreciją (1998 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Vlaams Gewest prieš Komisiją, T‑214/95, Rink. p. II‑717, 89 punktas), nes privalo laikytis savo pačios įtvirtintų pavyzdinių taisyklių (1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo AIUFFASSir AKTprieš Komisiją, T‑380/94, Rink. p. II‑2169, 57 punktas).

158 Kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 126–144 konstatuojamosiose dalyse, šioje byloje Komisija skyrė baudas visoms ieškovėms už EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimą. Iš šių konstatuojamųjų dalių matyti, kad baudos buvo skirtos pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir kad Komisija, − nors ginčijamame sprendime aiškiai nesiremiama gairėmis, − nustatė baudas pagal gairėse apibrėžtą metodą.

159 Pagal šį metodą atitinkamoms įmonėms skirtinų baudų apskaičiavimo atskaitos tašku Komisija laiko pagrindinę baudą, nustatytą atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą. Vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, realią įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (1 punkto A dalies pirma pastraipa). Pagal tai pažeidimai skirstomi į tris kategorijas, t. y. „lengvi pažeidimai“, už kuriuos galimų baudų dydis yra nuo 1 000 iki 1 mln. eurų, „sunkūs pažeidimai“, už kuriuos galimų baudų dydis yra nuo 1 mln. iki 20 mln. eurų, ir „labai sunkūs pažeidimai“, už kuriuos galimų baudų dydis yra per 20 mln. eurų (1 punkto A dalies antros pastraipos pirma–trečia įtraukos). Kiekvienai šiai kategorijai siūlomų baudų skalė, remiantis gairėmis, leidžia diferencijuoti įmonėms skiriamas baudas pagal jų padarytų pažeidimų pobūdį (1 punkto A dalies trečia pastraipa). Be to, vadovaujantis gairėmis, būtina atsižvelgti į faktinį ekonominį pažeidėjų pajėgumą padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams, visų pirma vartotojams, bei nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį (1 punkto A dalies ketvirta pastraipa).

160 Komisijos manymu, tam tikrais atvejais gali prireikti koreguoti baudas, numatytas kiekvienai iš šių trijų kategorijų, siekiant atsižvelgti į konkretų kiekvienos įmonės dydį ir jos pažeidimo realią įtaką konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės, ir pritaikyti pagrindinės baudos atskaitos tašką atsižvelgiant į kiekvienos įmonės konkrečius požymius (toliau – pradinė suma) (1 punkto A dalies šešta pastraipa).

161 Pagal pažeidimo trukmę gairėse skiriami trumpos trukmės pažeidimai (paprastai trunkantys trumpiau nei metus), už kuriuos pagal pažeidimo sunkumą apskaičiuota bauda nedidintina, vidutinės trukmės pažeidimai (paprastai trunkantys nuo metų iki penkerių), už kuriuos bauda gali būti didinama iki 50 %, ir ilgos trukmės pažeidimai (paprastai trunkantys ilgiau nei penkerius metus), už kuriuos bauda gali būti didinama iki 10 % už kiekvienus pažeidimo metus (1 punkto A dalies pirmos pastraipos pirma–trečia įtraukos).

162 Toliau gairėse pateikiamas pavyzdinis sunkinančių ir lengvinančių aplinkybių, į kurias gali būti atsižvelgta didinant arba mažinant pagrindinę baudą, sąrašas.

163 Galiausiai gairėse nurodoma, kad galutinis baudos dydis, apskaičiuotas pagal šį metodą (procentais padidinus arba sumažinus pagrindinę baudą), bet kuriuo atveju negali viršyti 10 % pasaulinės įmonių apyvartos, kaip nustatyta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje [5 punkto a papunktis]. Be to, gairėse numatyta, kad, atsižvelgiant į aplinkybes ir atlikus minėtus skaičiavimus, reikia atkreipti dėmesį į tokius objektyvius veiksnius, kaip antai specifinį ekonominį kontekstą, bet kokią ekonominę ar finansinę pažeidėjų gautą naudą, aptariamų įmonių specifinius bruožus bei jų pajėgumą sumokėti baudas esant specifiniam socialiniam kontekstui, kad būtų galima atitinkamai skirti baudas [5 punkto b papunktis].

164 Būtent tokiomis aplinkybėmis ir reikia įvertinti, ar, kaip teigia ieškovės, ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje įtvirtintos baudos buvo per didelės ir nustatytos remiantis klaidinga metodologija.

165 Šiuo klausimu reikia priminti, kad nors Komisija, nustatydama kiekvienos baudos dydį, turi diskreciją ir neprivalo taikyti jokios konkrečios matematinės formulės (1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Martinelli prieš Komisiją, T‑150/89, Rink. p. II‑1165, 59 punktas), Pirmosios instancijos teismui pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį vis tiek yra suteikiama neribota jurisdikcija, kaip ji suprantama pagal EB 229 straipsnį, peržiūrėti sprendimus, kuriais Komisija yra nustačiusi baudą, ir jis gali panaikinti, sumažinti arba padidinti skirtą baudą. Todėl jam vertinant baudos proporcingumą, nepaisant galimų akivaizdžių Komisijos vertinimo klaidų, gali prireikti pateikti ir atsižvelgti į papildomą informaciją, kuri nebuvo paminėta Komisijos sprendime (108 punkte minėto Sprendimo SCA Holding prieš Komisiją 55 punktas).

b) Dėl atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ginčijamame sprendime nustatytų pradinių sumų





Ginčijamo sprendimo santrauka

166 Ginčijamo sprendimo 129–154 konstatuojamosiose dalyse Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą, nustatė kiekvienos baudos pradinę sumą. Šiomis aplinkybėmis ji atsižvelgė į:

– pažeidimo pobūdį (rinkų pasidalijimas ir kainų nustatymas svarbiame pramonės sektoriuje), nuspręsdama, kad tai yra labai sunkus EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimas,

– realią pažeidimo įtaką EEE grafito elektrodų rinkai, nustatydama, kad dėl kainų buvo ne tik sutarta, bet jos buvo paskelbtos ir įgyvendintos, pažymėdama, kad taikomos kainos (pirmiausia kainų pakilimai) šešerius metus praktiškai atitiko kartelio narių sutartas kainas,

– atitinkamos geografinės rinkos dydį, pažymėdama, kad kartelis apėmė visą bendrąją rinką ir visą EEE po jos sukūrimo.

167 Atsižvelgdama į šias aplinkybes, Komisija nusprendė, kad atitinkamos bendrovės padarė „labai sunkų pažeidimą“.

168 Vėliau, siekdama įvertinti faktinį ekonominį kiekvienos įmonės pajėgumą padaryti pastebimos žalos konkurencijai ir atsižvelgdama į žymius atitinkamų bendrovių dydžio skirtumus, Komisija taikė nevienodą požiūrį į atitinkamas įmones. Ji suskirstė jas į tris kategorijas, remdamasi kiekvienos iš jų atitinkamos prekės pardavimo pasauline apyvarta. Palyginimas buvo pagrįstas paskutinių pažeidimo metų, t. y. 1998 m., nagrinėjamos prekės apyvartos duomenimis, kurie atsispindi ginčijamo sprendimo 30 konstatuojamojoje dalyje pateikiamoje lentelėje:

Įmonė Grafito elektrodų pasaulinė apyvarta (1998 m.) mln. eurų + rinkos dalis grafito elektrodų pasaulinėje rinkoje (1992–1998 m.) Grafito elektrodų apyvarta EEE (1998 m.) mln. eurų + rinkos dalis grafito elektrodų EEE rinkoje (1992–1998 m.) Bendra pasaulinė apyvarta (2000 m., mln. eurų) SGL <…> <…> % <…> <…> % 1 262 UCAR <…> <…> % <…> <…> % 841 VAW <…> <…> % <…> <…> % 3 693 C/G <…> <…> % <…> <…> % 225 SDK <…> <…> % <…> <…> % 7 508 Tokai <…> <…> % <…> <…> % 652 SEC <…> <…> % <…> <…> % 155 Nippon <…> <…> % <…> <…> % 189





169 Atsižvelgiant į šioje lentelėje nurodytus duomenis, dvi pagrindinės grafito elektrodų gamintojos pasauliniu ir EEE mastu SGL ir UCAR buvo priskirtos prie pirmosios kategorijos (pradinė suma – 40 mln. eurų). Daug mažesnę pasaulinės rinkos dalį užimančios C/G, SDK ir Tokai (5–10 %) buvo priskirtos prie antrosios kategorijos (pradinė suma – 16 mln. eurų). Mažesnę nei 5 % pasaulinės rinkos turinčios VAW, SEC ir Nippon buvo priskirtos prie trečiosios kategorijos (pradinė suma – 8 mln. eurų).

170 Galiausiai, siekdama atsižvelgti į VAW ir SDK dydį ir bendrus išteklius, Komisija VAW pradinei sumai pritaikė koeficientą 1,25, kad ji pasiektų 10 mln. eurų, o SDK, pripažintai kur kas didesne nei kitos atitinkamos įmonės, susijusios su ginčijamu sprendimu, pritaikė koeficientą 2,5, kad jai skirta pradinė suma pasiektų 40 mln. eurų.

Šalių argumentai

171 SGL prieštarauja gairių taikymui nurodydama, kad jose nustatytas apskaičiavimo metodas visiškai skiriasi nuo ankstesnio požiūrio ir juo neatsižvelgiama į apyvartos proporcingumą. Su Reglamento Nr. 17 15 straipsniu būtų suderinama tik bendrai apyvartai proporcinga sankcija. Kitu atveju įmonės, kaip antai SGL, kurių apyvartą daugiausia sudaro atitinkamos prekės pardavimas, atsidurtų blogesnėje padėtyje nei įmonės, kurių apyvartos didžiausią dalį sudaro kitų prekių pardavimas.

172 UCAR, atvirkščiai, kaltina Komisiją, kad atsižvelgė į pasaulinę apyvartą kaip į kriterijų, atspindintį atitinkamų įmonių santykinę svarbą. Šis metodas buvo žalingas JAV bendrovei UCAR, nes jos ekonominės veiklos lygis JAV neišvengiamai atsispindėjo jos pasaulinėje apyvartoje.

173 SGL taip pat kritikuoja tai, kad trys kategorijos, į kurias buvo suskirstytos atitinkamos įmonės, buvo nustatytos neskaidriai ir nemotyvuojant, ypač dėl sumų ir klasifikavimo kriterijų pasirinkimo. Taip nustatyti dydžiai yra nepagrįsti ir iš ginčijamo sprendimo neaišku, ar Komisija rėmėsi atitinkamų įmonių bendra apyvarta, ar prekybos nagrinėjama preke apyvarta. Be to, pagal pažeidimo sunkumą SGL nustatyta 40 mln. eurų pradinė suma yra labai didelė ir nesuderinama su ankstesne Komisijos sprendimų priėmimo praktika.

174 Komisija taip pat neįrodė, kad dėl kartelio realiai pakilo kainos. Ji neatsižvelgė į tai, kad yra kitų kainų kilimo 1992–1996 m. paaiškinimų: dėl dešimtojo dešimtmečio pradžioje ištikusios krizės kainos buvo daug mažesnės nei pardavimo išlaidos; taigi vėlesnis kainų kėlimas buvo būtinas sektoriui išlikti ir kokybės kėlimui finansuoti. Be to, Komisija pati pripažino (ginčijamo sprendimo 139 konstatuojamoji dalis), kad sunku nustatyti, ar ir kiek kainos skirtųsi nesant kartelio.

175 SGL taip pat pažymi, kad dideles pradines sumas Komisija grindė tik būtinybe užtikrinti „atgrasomąjį poveikį“ (ginčijamo sprendimo 146, 148 ir 152 konstatuojamosios dalys). Taigi ji neatsižvelgė į tai, kad, vadovaujantis teisingumo principu, ji taip pat turi atsižvelgti į kiekvienos įmonės situaciją, pavyzdžiui, į specifinės prevencijos ir proporcingumo aspektus.

176 Keturios Japonijos ieškovės ir C/G, kurioms EEE nebuvo „vietos rinka“, nurodo, kad Komisija turėjo ne suteikti neproporcingą reikšmę nagrinėjamos prekės apyvartai ir pasaulinės rinkos dalims, tačiau remtis šios prekės apyvarta ir rinkos dalimis EEE. Tik taikant tokį metodą buvo galima, pirma, užtikrinti ribotos teritorinės Komisijos kompetencijos laikymąsi ir, antra, nustatyti realias kiekvienos įmonės galimybes rimtai pakenkti konkurencijai EEE.

177 Tačiau Tokai (... %), Nippon (… %), SDK (... %), SEC (... %) ir C/G (... %) rinkos dalys EEE yra nereikšmingos, palyginti su SGL ir UCAR, o jų dalyvavimas kartelio veikloje Europoje buvo išimtinai pasyvus. Šiuo klausimu jos pateikia daugelį palyginimų tarp pradinių sumų, pagrindinių ir galutinių joms skirtų baudų bei atitinkamų karteliui vadovavusioms SGL ir UCAR taikytų dydžių, taip pat tarp atitinkamų įmonių įvairių tipų apyvartų, siekdamos įrodyti, kad joms buvo skirtos pernelyg didelės sankcijos, atsižvelgiant į jų ekonominės veiklos EEE apimtį. Be to, jos lygina Komisijos taikytą apskaičiavimo metodą su taikomu JAV valdžios institucijų, kuris tariamai yra teisingesnis.

178 Šios įmonės pažymi, kad EEE rinkoje jos dalyvavo nedaug ir pasyviai ne dėl kartelio, tačiau dėl daug anksčiau, nei pradėtas daryti pažeidimas, savarankiškai priimtų sprendimų, vadovaujantis savo ekonominiais interesais. Komisijai nepavyko įrodyti, kad jos atsisakė parduoti nagrinėjamą prekę EEE būtent dėl kartelio. Pirmiausia ji neįrodė, kad nesant kartelio šių įmonių rinkos dalis arba pardavimas EEE būtų buvę gerokai didesni.

179 Tokai, Nippon, SEC ir C/G papildomai nurodo, kad net pritarus Komisijos logikai ir sutikus nustatyti pradinę sumą remiantis 1998 m. nagrinėjamos prekės pardavimo pasauline apyvarta, Komisijos sprendimu jas suskirstyti į tris minėtas kategorijas ir nustatyti atitinkamus dydžius (40 mln., 16 mln. ir 8 mln. eurų) pažeidžiami proporcingumo ir vienodo požiūrio principai. Iš tiesų joms nustatyta pradinė suma proporcingai, t. y. atsižvelgiant į apyvartos dydį ir pasaulinės rinkos dalis, buvo daug didesnė nei SGL, UCAR ir SDK.

180 Dėl individualaus dalyvavimo pažeidime C/G teigia, kad jos padėtis daug kuo skiriasi nuo kitų kartelio narių. Šiuo klausimu ji nurodo ne vien savo marginalinį vaidmenį, bet ir daugelį kitų veiksnių, kuriais remdamasi daro išvadą, kad jos veiksmų nebuvo galima pripažinti „labai sunkiais“ pažeidimais.

181 SDK kaltina Komisiją dirbtinai padidinus jai skirtą baudą, papildomai taikant atgrasymo koeficientą 2,5, dėl kurio pradinė suma padidėjo 24 mln. eurų. Tačiau toks koeficientas nebuvo taikytas nei kartelio vadovams, nei didesnes EEE rinkos dalis turintiems ka