GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2010 m. vasario 25 d.( )

Byla C‑211/08

Europos Komisija

prieš

Ispanijos Karalystę

„Įsipareigojimų neįvykdymas – Laisvė teikti paslaugas – Užsienyje patirtų medicinos išlaidų kompensavimas – Kitoje valstybėje narėje suteiktas neplaninis gydymas ligoninėje – Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punktas“

1. Šioje byloje Europos Bendrijų Komisija pateikė Teisingumo Teisme ieškinį pagal EB 226 straipsnį, siekdama jog šis pripažintų, kad Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį, atsisakydama Ispanijos nacionalinės sveikatos sistemos dalyviams atlyginti medicinos išlaidas, kurių jie patyrė kitoje valstybėje narėje dėl gydymo ligoninėje pagal 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje( ), 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį, nes valstybėje narėje, kurioje suteiktas gydymas, padengiama mažesnė išlaidų suma nei pagal Ispanijos teisės aktus.

I – Teisinis pagrindas

A – Europos Sąjungos teisė( )

1. Reikšmingos EB sutarties nuostatos

2. EB 42 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:

„Taryba, laikydamasi 251 straipsnyje nurodytos tvarkos( ), socialinės apsaugos srityje imasi priemonių, būtinų laisvam darbuotojų judėjimui užtikrinti; šiuo tikslu ji priima nuostatas, kaip migruojantiems darbuotojams ir jų išlaikytiniams užtikrinti:

a) pagal keleto valstybių įstatymus nustatomų visų prilyginamųjų laikotarpių sudėtį, kad jie įgytų ir išlaikytų teisę į socialines išmokas ir kad būtų galima apskaičiuoti tų išmokų dydį;

b) socialinių išmokų mokėjimą asmenims, gyvenantiems valstybių narių teritorijose.“

3. EB 49 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta:

„Pagal toliau išdėstytas nuostatas Bendrijoje uždraudžiami laisvės teikti paslaugas apribojimai, taikomi valstybių narių nacionaliniams subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektu yra asmuo, kuriam tos paslaugos teikiamos.“

2. Antrinė teisė

4. Reglamentas Nr. 1408/71 buvo priimtas remiantis pagal EB 42 straipsnį (anksčiau – Sutarties 51 straipsnis) Tarybai suteiktus įgaliojimus, siekiant užtikrinti nacionalinės teisės normų įvairiose socialinės apsaugos srityse, kurioms taikoma ši nuostata, koordinavimą( ).

5. Nagrinėjamai bylai visų pirma reikšmingas šio reglamento 22 straipsnio 1 dalies a punktas ir c punkto i papunktis, kuriuose nustatyta:

„1. Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas teisei į išmoką, prireikus atsižvelgiant į 18 straipsnio nuostatas, ir:

a) pagal kurio būklę reikia mokėti išmokas natūra, kurios tampa būtinos dėl sveikatos priežasčių jo buvimo kitoje valstybėje narėje metu, atsižvelgiant į išmokų pobūdį ir numatytą buvimo trukmę;

<...>

c) kuris pagal sveikatos būklę gavo kompetentingos įstaigos leidimą išvykti į kitos valstybės narės teritoriją gydytis, gauna:

i) išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo ar gyvenamosios vietos įstaiga pagal jos administruojamų teisės aktų nuostatas, tartum šioje įstaigoje jis būtų apdraustas; tačiau išmokų teikimo trukmė nustatoma pagal kompetentingos valstybės teisės aktus; <...>“.

6. Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnyje „Atsiskaitymai tarp įstaigų“ numatyta:

„1. Išlaidos už išmokas natūra, kurias pagal šio skyriaus nuostatas teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos.“

7. Pagal Reglamento Nr. 1408/71 80 straipsnį prie Komisijos įsteigta Darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinė komisija (toliau – Administracinė komisija), sudaryta iš kiekvienos valstybės narės atstovų. Remdamasi 81 straipsnyje suteiktais įgaliojimais ši komisija, be kita ko, nagrinėja visus administravimo ir interpretavimo klausimus, kylančius iš šio reglamento nuostatų( ), „vysto ir plėtoja valstybių narių bendradarbiavimą socialinės apsaugos srityje, ypač siekiant bendrų interesų, įgyvendinant sveikatos ir socialines priemones“( ), bei vysto ir plėtoja valstybių narių bendradarbiavimą modernizuojant keitimosi informacija tvarką“( ).

8. 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką, 21 straipsnio „Išmokos natūra, kai būnama valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė“ 1 dalyje numatyta:

„1. Kad gautų išmokas natūra, nustatytas pagal reglamento 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčio nuostatas, pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo pateikia priežiūrą teikiančiam subjektui kompetentingos įstaigos išduotą dokumentą, patvirtinantį jo teisę gauti išmokas natūra. Tas dokumentas parengiamas pagal 2 straipsnio nuostatas( ). <...>

Kompetentingos įstaigos išduotas dokumentas dėl teisės gauti išmokas pagal reglamento 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį kiekvienu atskiru atveju priežiūrą teikiančiam subjektui turi tokį patį poveikį kaip ir nacionalinis įrodymas dėl asmenų, apdraustų buvimo vietos įstaigoje, teisių.“

9. Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio „Vienos valstybės narės kompetentingos įstaigos kompensavimas išlaidų, padarytų buvimo kitoje valstybėje narėje metu“ 1 dalyje numatyta:

„1. Jeigu neįmanoma sutvarkyti visų įgyvendinimo reglamento 20 straipsnio 1 ir 4 dalyje bei 21, 23 ir 31 straipsnyje [numatytų] pagal darbo sutartį dirbančio arba savarankiškai dirbančio asmens buvimo valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė, formalumų, jo prašymu, kompetentinga įstaiga jo išlaidas kompensuoja pagal buvimo vietos įstaigos administruojamus tarifus.“

B – Nacionalinė teisė

10. 1986 m. balandžio 25 d. Bendru sveikatos įstatymu Nr. 14 (Ley General de Sanidad)( ) siekiama įgyvendinti Ispanijos Konstitucijos 43 straipsnyje pripažįstamą teisę į sveikatos apsaugą. Pagal šio įstatymo 1 straipsnio 2 dalį šią teisę turi Ispanijos piliečiai ir užsieniečiai, kurių gyvenamoji vieta yra šios valstybės teritorijoje. Įstatymo 44 ir paskesniuose straipsniuose nustatyta nacionalinė sveikatos sistema, kurią sudaro viešosios įstaigos ir tarnybos, teikiančios sveikatos priežiūros paslaugas nacionaliniu lygiu, ir autonominės sritys. Paslaugos šioje sistemoje dalyvaujantiems asmenims teikiamos nemokamai.

11. Įstatymo Nr. 14/1986 nuostatas papildo 2003 m. gegužės 23 d. Įstatymo Nr. 16 dėl nacionalinės sveikatos sistemos darnos ir kokybės (Ley de cohesión y calidad del Sistema Nacional de Salud)( ) nuostatos.

12. 2006 m. rugsėjo 15 d. Karaliaus dekreto Nr. 1030, nustatančio bendrųjų nacionalinės sveikatos sistemos paslaugų sąrašą ir jo peržiūros tvarką( ), 4 straipsnio 3 dalyje numatyta:

„Visas bendrąsias paslaugas teikia tik nacionalinei sveikatos sistemai priklausantys ar su ja sutartis sudarę centrai, įstaigos ir tarnybos, išskyrus atvejus, kai kyla pavojus gyvybei ir jei nustatoma, jog nebuvo galima pasinaudoti šios sistemos priemonėmis. Nepažeidžiant tarptautinių susitarimų, kurių šalis yra Ispanija, nuostatų ir vidaus teisės nuostatų, reglamentuojančių medicinos priežiūros klausimus tais atvejais, kai paslaugos teikiamos užsienyje, skubaus, neatidėliotino ir gyvybiškai svarbaus gydymo teikimo nacionalinei sveikatos sistemai nepriklausančioje įstaigoje atveju patirtos išlaidos kompensuojamos, jei nustatoma, kad tinkamu laiku nebuvo įmanoma pasinaudoti pagal šią sistemą teikiamomis paslaugomis ir šia išimtimi nebuvo pasinaudota netinkamai arba piktnaudžiaujant“.

13. Pagal Bendrą socialinės apsaugos įstatymą (Ley General de la Seguridad Social)( ) gydymo paslaugos nacionalinėje socialinės apsaugos sistemoje apdraustiems asmenims teikiamos pagal nacionalinę sveikatos sistemą.

14. Remiantis atsiliepime į ieškinį pateiktais Ispanijos vyriausybės tvirtinimais, vidaus teisės nuostatų, kuriomis būtų bendrai reglamentuojami atsiskaitymai tarp institucijų atlyginant Ispanijos socialinės apsaugos sistemoje apdraustam asmeniui kitoje valstybėje narėje suteiktų gydymo paslaugų išlaidas, nėra, todėl toks atsiskaitymas reguliuojamas tik susijusiais Bendrijos reglamentais ir jiems įgyvendinti skirtais Ispanijos sudarytais dvišaliais susitarimais( ).

15. Vis dėlto tokių išlaidų kompensavimas tiesiogiai asmeniui, apdraustam minėtoje sistemoje, numatytas tik tuo atveju, kuris nurodytas Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje, t. y. jeigu buvimo valstybėje nebuvo sutvarkyti visi šiame reglamente išdėstyti formalumai. Šiuo klausimu Instituto Nacional de la Seguridad Social (Nacionalinis socialinės apsaugos institutas) aplinkraštyje Nr. 11/92( ), skirtame įgyvendinti 34 straipsnį, numatyta:

„<...> Ispanijos nacionalinio socialinės apsaugos instituto provincijų biurai tiesiogiai atlygina išlaidas suinteresuotiesiems asmenims, kai reikia pagal buvimo vietos įstaigos, kuri turi įvertinti ar nustatyti neatidėliotino būtinumo faktą, kuris yra tokios teisės suteikimo sąlyga, taikomus tarifus. Jei būtini formalumai buvo sutvarkyti, ši suma turi būti sumokėta kompetentingai užsienio įstaigai pagal atsiskaitymo tarp institucijų atlyginant išlaidas sistemą“.

II – Ikiteisminė procedūra, procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

16. Procedūra dėl įsipareigojimų nevykdymo buvo pradėta gavus Prancūzijos piliečio Stephane Chollet, gyvenančio Ispanijoje ir apdrausto pagal Ispanijos socialinės apsaugos sistemą, skundą. Šiame skunde S. Chollet nurodė, kad po to, kai būnant Prancūzijoje jam teko gydytis ligoninėje, kompetentinga Ispanijos įstaiga atmetė jo prašymą atlyginti dalį išlaidų, kurias jis turėjo apmokėti buvimo vietos įstaigai pagal Prancūzijos teisės aktus (pranc. k. ticket modérateur). Iš pradžių paprašiusi pateikti informacijos, 2006 m. spalio 18 d. Komisija nusiuntė Ispanijos valdžios institucijoms oficialų pranešimą, kuriame buvo daroma prielaida, kad Ispanijos teisės aktais dėl išlaidų už gydymo paslaugas, kurios nacionalinėje socialinės apsaugos sistemoje apdraustajam asmeniui buvo suteiktos kitoje valstybėje narėje, kompensavimo pažeidžiamas EB 49 straipsnis. Ispanijos valdžios institucijos atsakė 2006 m. gruodžio 29 d. laišku, neigdamos visus kaltinimus. Kadangi gautas atsakymas Komisijos neįtikino, 2007 m. liepos 19 d. ji išsiuntė Ispanijos valdžios institucijoms pagrįstą nuomonę, kurioje pakartojo oficialiame pranešime išdėstytus kaltinimus ir paragino šią valstybę narę per du mėnesius imtis būtinų priemonių, kad pažeidimas būtų nutrauktas. 2007 m. rugsėjo 19 d. laišku Ispanijos valdžios institucijos atsakė į pagrįstą nuomonę pakartodamos, kad nacionalinės teisės aktai visiškai atitinka Sutartį.

17. 2008 m. gegužės 20 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Komisija pareiškė šį ieškinį, kuriuo Teisingumo Teismo prašo:

– pripažinti, kad atsisakydama Ispanijos nacionalinės sveikatos sistemos dalyviams atlyginti medicinos išlaidas, patirtas kitoje valstybėje narėje dėl gydymo ligoninėje pagal Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį, kai valstybėje narėje, kurioje suteiktas gydymas, padengiama mažesnė išlaidų suma nei pagal Ispanijos teisės aktus, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį;

– priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

18. Ispanijos Karalystė prašo Teisingumo Teismo atmesti ieškinį ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

19. 2008 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Belgijos Karalystei, Suomijos Respublikai, Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei bei Danijos Karalystei buvo leista įstoti į bylą palaikyti Ispanijos Karalystės reikalavimų. Šalių, Belgijos, Danijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių atstovai buvo išklausyti 2009 m. lapkričio 24 d. įvykusiame teismo posėdyje.

III – Analizė

A – Dėl ieškinio priimtinumo

20. Ispanijos Karalystė, palaikoma Belgijos Karalystės, ginčija ieškinio priimtinumą pateikdama keletą argumentų, kuriuos galima apibendrinti taip: 1) ieškinio reikalavimai yra neaiškūs ir neatitinkantys Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalyje išdėstytų reikalavimų, taip pat Komisija Teisingumo Teisme pakeitė ikiteisminėje procedūroje apibrėžtą įsipareigojimų neįvykdymo dalyką, o dublike iš esmės pakeitė ieškinio dalyką; 2) ieškinys yra nereikšmingas ir netinkamas, be to, tai yra piktnaudžiavimas procesu, nes Sutarties pažeidimai, kuriais kaltinama valstybė atsakovė, kilo dėl Bendrijos antrinės teisės nuostatų.

1. Dėl neaiškių ieškinio reikalavimų bei įsipareigojimų neįvykdymo dalyko ir ieškinio dalyko pakeitimo

21. Ispanijos vyriausybė pirmiausia tvirtina, kad Komisijos ieškinyje pateikti reikalavimai neatitinka Procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalyje išdėstytų reikalavimų. Ji teigia, kad neaiškumų sukelia būtent nuoroda į Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punktą, kuri reiškia Bendrijos teisės aktų socialinės apsaugos srityje pažeidimą, nors administracinėje procedūroje Komisija kaltino Ispanijos Karalystę pažeidus tik EB 49 straipsnį. Ši vyriausybė taip pat nurodo, kad ieškinio pastraipoje Komisija tvirtina, jog Ispanijos teisės aktai neatitinka Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto reikalavimų. Atsakovės teigimu, Komisija dublike atsisakė šio kaltinimo, kaip ir ikiteisminėje procedūroje bei ieškinyje pateikto kaltinimo, kad Karaliaus dekreto Nr. 1030 4 straipsnio 3 dalis tariamai neatitinka EB 49 straipsnio. Šiomis aplinkybėmis Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad vykstant teisminiam procesui buvo iš esmės pakeistas procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas ir ieškinio dalykas per procesą Teisingumo Teisme. Galiausiai atsakovė nurodo, kad jeigu ieškinį iš tikrųjų reikia suprasti kaip kaltinimą dėl Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio pažeidimo, tai jis yra nepriimtinas, nes pagrįstas pavėluotai pareikštu kaltinimu. Belgijos Karalystė taip pat pabrėžia, kad ieškinyje Komisija nurodo EB 49 straipsnio pažeidimą, kuriuo Ispanija nebuvo kaltinama per ikiteisminę procedūrą.

22. Mano nuomone, šie priekaištai yra nepagrįsti.

23. Skaitant administracinės procedūros aktus matyti, kad Komisija nuo pat pradžių kaltino Ispaniją tik EB 49 straipsnio pažeidimu ir kad šį pažeidimą sudarė Ispanijos teisėje nenumatytas mechanizmas kompensuoti išlaidas, kurių nacionalinės socialinės apsaugos sistemos dalyviai patyrė dėl suteikto neplaninio gydymo ligoninėje, jiems laikinai būnant kitoje valstybėje narėje, kurioje padengiama mažesnė išlaidų suma nei numatyta pagal Ispanijos sistemą.

24. Taip pat akivaizdu, kad formuluodama šį kaltinimą Komisija tiek ieškinyje, tiek per administracinę procedūrą nurodė kompensavimą, kuris skyrėsi ir nuo Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnyje numatyto kompensavimo tarp įstaigų, ir nuo tiesioginio kompensavimo nacionalinėje socialinės apsaugos sistemoje apdraustiems asmenims, kuris numatytas Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje tais atvejais, kai buvo gydoma nesilaikant nustatytų formalumų. Komisijos teigimu, teisė gauti tokią minėtuose reglamentuose numatytą atlyginimą papildančią kompensaciją išplaukia iš EB 49 straipsnio.

25. Kalbant apie nuorodą į Karaliaus dekreto Nr. 1030 4 straipsnio 3 dalį, kuri buvo pateikta administracinės procedūros aktuose ir ieškinyje, tačiau nebuvo pakartota dublike, pažymėtina, kad Komisijos išsakyta kritika yra pagrįsta tuo faktu, kad, išskyrus keletą išimčių, šioje nuostatoje nenumatyta teisės į gydymo, suteikto nacionalinei sveikatos sistemai nepriklausančioje įstaigoje, išlaidų kompensavimą, ir tvirtinimu, kad šios išimtys netaikomos papildomai kompensacijai, kuri yra šios bylos dalykas. Priešingai nei teigia Ispanijos vyriausybė, Komisijos tvirtinimas, kad ši nuostata parodo, jog Ispanijos teisės aktuose nėra numatyta teisės į tokią kompensaciją, iš esmės nesikeitė įvairiose proceso stadijose. Be to, man atrodo, kad jis visiškai dera su kaltinimo, kuris nuo pat pradžių buvo pateiktas Ispanijos Karalystei, dalyku.

26. Mano nuomone, taip pat negalima pritarti atsakovės tvirtinimui, kad Komisija ieškinio ištraukoje, kuri neabejotinai yra netinkamai suformuluota, išplėtė procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalyką kaltinimais Bendrijos teisės aktų dėl socialinės apsaugos pažeidimu, nurodydama, kad Karaliaus dekreto Nr. 1030/2006 4 straipsnio 3 dalyje numatytos išimties taikymo sritis yra „siauresnė nei Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkte numatytos išimties taikymo sritis, ir todėl daugeliu atvejų, kuriais taikomas reglamentas, Ispanijos valdžios institucijos nepripažįsta teisės į išlaidų, patirtų dėl gydymo ligoninėje kitoje valstybėje narėje, kompensavimą“. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į visą ieškinio tekstą, nėra jokių abejonių, kad Komisijos nurodytas kompensavimas yra papildomas, kurį, Komisijos teigimu, Ispanijos socialinės apsaugos sistemos dalyviai turi teisę gauti pagal EB 49 straipsnį, o ne kitokio pobūdžio Reglamentuose Nr. 1408/71 ir Nr. 574/72 numatyti kompensavimo būdai, kaip teigia Ispanija.

27. Dėl tariamo ieškinio reikalavimų neaiškumo tik pažymėsiu, kad Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punktas yra keletą kartų paminėtas oficialiame pranešime ir pagrįstoje nuomonėje, siekiant nurodyti situacijas, su kuriomis susijęs ieškinys, t. y. atvejus, kai gydymas ligoninėje suteikiamas būnant kitoje valstybėje narėje, į kurią atvykstama kitais tikslais nei gauti gydymo paslaugas, kaip buvo S. Chollet atveju. Šiomis aplinkybėmis nemanau, kad būtų galima rimtai teigti, jog šio straipsnio nurodymas ieškinio reikalavimuose, siekiant dar kartą apibrėžti susijusias faktines aplinkybes, galėtų sukelti neaiškumų dėl pažeidimo, kurį Teisingumo Teismo prašoma pripažinti, pobūdžio.

28. Galiausiai, kadangi aišku, jog vienintelis pažeidimas, kuriuo nuo pat pradžių buvo kaltinama Ispanijos Karalystė, susijęs su EB 49 straipsniu, ieškinio negalima aiškinti taip, kad juo, kaip teigia atsakovė, siekiama pripažinti Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio pažeidimą.

29. Taigi, atsižvelgdamas į tai, manau, kad Ispanijos išsakyta kritika, jog administracinėje procedūroje apibrėžtas įsipareigojimų neįvykdymo dalykas buvo pakeistas per teismo procesą, yra nepagrįsta. Taip pat reikia atmesti Belgijos vyriausybės išsakytą kritiką, nes ji pagrįsta akivaizdžiai klaidinga prielaida. Be to, dėl pirma nurodytų priežasčių manau, kad atsakovės tvirtinimai dėl tariamo ieškinio dalyko pakeitimo dublike ir ieškinio reikalavimų neaiškumo taip pat yra nepagrįsti.

2. Dėl ieškinio pagal EB 226 straipsnį tinkamumo ir piktnaudžiavimo procesu

30. Antra, Ispanijos Karalystė pažymi, kad tariamas EB 49 straipsnio pažeidimas, kuriuo kaltina Komisija, kilo dėl pačių Bendrijos reglamentų nuostatų. Atsakovės teigimu, tokiais atvejais, kurie buvo nagrinėjami per procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pagal Ispanijos teisę nacionalinės sveikatos sistemos dalyvių medicinos išlaidų kompensavimas tiesiogiai reguliuojamas Bendrijos reglamentais dėl socialinės apsaugos, nes nėra jokios specialios vidaus teisės nuostatos. Taigi, Ispanijos vyriausybės nuomone, tokios situacijos, kaip antai S. Chollet, negali būti apsaugotos Komisijos pageidaujamu būdu nepakeitus Bendrijos teisės aktų. Šiomis aplinkybėmis, atsakovės nuomone, pareikšti ieškinį vienai valstybei narei, kaip tai padarė Komisija, ypač kai tokia valstybė, atsakovės teigimu, šiuo atžvilgiu visiškai laikosi Bendrijos teisės nuostatų, yra beprasmiška ir netinkama. Pateikdama panašų argumentą (nors jo ir nėra tarp pagrindų, kuriais ginčijamas ieškinio priimtinumas), atsakovė tvirtina, kad net darant prielaidą, jog S. Chollet atveju ji nesilaikė Bendrijos reglamentų dėl socialinės apsaugos nuostatų, šis pažeidimas turėtų būti priskirtas ne Ispanijai, o Prancūzijai, nes šios valstybės narės įstaigos, priešingai nei numatyta Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnyje, neprašė Ispanijos įstaigų apmokėti visų S. Chollet gydymo ligoninėje išlaidų. Galiausiai Ispanijos vyriausybė pabrėžia išskirtinį nagrinėjamo ieškinio pobūdį, nes juo Teisingumo Teismo prašoma pripažinti, kad valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų tokiu klausimu, kuriuo jis iki šiol pareiškė nuomonę tik prejudiciniuose sprendimuose.

31. Pateikdama šį kaltinimą Ispanijos Karalystė, viena vertus, ginčija ieškinio priimtinumą dėl jo netinkamumo ir, kita vertus, pateikia argumentus dėl piktnaudžiavimo procesu.

32. Dėl pirmojo aspekto pakanka priminti, kad ar reikia pradėti procedūrą prieš konkrečią valstybę narę, ir nuspręsti, dėl kurių šios valstybės veiksmų ar neveikimo tokia procedūra turi būti pradėta, turi Komisija( ); taip pat Komisija turi nuspręsti, ar reikia pareikšti ieškinį Teisingumo Teisme, kad būtų pripažinta, jog valstybė neįvykdė įsipareigojimų. Atsižvelgdamas į tokią diskreciją Teisingumo Teismas nuosekliai atsisakydavo vertinti ieškinio pagal EB 226 straipsnį tinkamumą, jei valstybė narė atsakovė jį ginčydavo( ).

33. Dėl antrojo aspekto pakanka paminėti, kad prielaidos, kuria pagrįstas Ispanijos vyriausybės argumentas – kad ginčijamas pažeidimas bet kuriuo atveju negali būti jai priskirtas, nes jis tariamai kilo dėl antrinės teisės aktų prieštaravimo pirminei teisei – teisingumas turi būti patikrintas vertinant pažeidimo padarymo faktą, taigi tuomet, kai ieškinys bus nagrinėjamas iš esmės. Bet kuriuo atveju ieškinio, kuriuo siekiama pripažinti, kad valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal pirminės teisės nuostatas, tikslas yra užtikrinti Sutarties laikymąsi ir jo pareiškimas negali būti vertinamas kaip piktnaudžiavimas procesu. Dėl to aplinkybė, kad iki šiol Teisingumo Teismas klausimu, su kuriuo susijęs šis ieškinys, priėmė tik prejudicinius sprendimus, visiškai neturi reikšmės ir negali kliudyti Komisijai užtikrinti normų, kurios, jos nuomone, buvo pažeistos, laikymosi.

34. Todėl manau, kad antrasis atsakovės nurodytas prieštaravimas dėl ieškinio priimtinumo taip pat turi būti atmestas.

3. Išvada dėl priimtinumo

35. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, manau, kad ieškinys yra priimtinas.

B – Dėl įsipareigojimų neįvykdymo

1. Teisingumo Teismo praktika, kuria remiamasi Komisijos ieškinyje

36. Prieš pateikiant argumentus, kuriais Komisija remiasi grįsdama savo ieškinį, reikia trumpai apžvelgti, kokiais etapais Teisingumo Teismas konkrečiomis aplinkybėmis ir su tam tikrais apribojimais patvirtino valstybės narės socialinėje sistemoje apdraustiems asmenims teisę, remiantis Sutarties nuostatomis dėl laisvo paslaugų judėjimo, papildomai Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies [c punkto] i papunktyje numatytų kompensavimo taisyklių taikymo atžvilgiu gauti kitoje valstybėje narėje patirtų medicinos išlaidų kompensavimą pagal valstybėje, kurioje jie yra apsidraudę, taikomus tarifus.

37. Šios Teisingumo Teismo praktikos pradžia buvo gerai žinomas sprendimas Kohll( ). Gavęs Luxembourg Cour de Cassation (Liuksemburgo kasacinio teismo), nagrinėjusio bylą tarp apdrausto Liuksemburgo piliečio R. Kohll ir Union des Caisses de Maladie, kuri atsisakė atlyginti R. Kohll išlaidas, patirtas dėl jo dukteriai suteikto dantų gydymo Vokietijoje, prašymą, Teisingumo Teismas pirmiausia konstatavo, jog nei ta aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės normos patenka į socialinio draudimo sritį, nei aplinkybė, kad atsisakymas gali būti suderinamas su Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsniu, nėra tokio pobūdžio, kad nagrinėjamu atveju nebūtų galima taikyti Sutarties nuostatų dėl laisvo paslaugų judėjimo. Iš pradžių nustatęs, kad kitoje valstybėje narėje įsisteigusio ortodonto, nepriklausančio ligoninės infrastruktūrai, už atlygį teikiamas gydymas turi būti laikomas paslaugomis Sutarties 60 straipsnio (dabar – EB 50 straipsnis) prasme, Teisingumo Teismas nusprendė, kad nagrinėjamomis nacionalinėmis normomis apdraustieji socialiniu draudimu atgrasomi nuo kreipimosi į medicinos paslaugų teikėjus kitoje valstybėje narėje ir tiek jiems, tiek jų pacientams sudaro laisvo paslaugų judėjimo kliūtį. Dėl galimybės tokią kliūtį pateisinti Teisingumo Teismas nusprendė, kad kompensavimas pagal draudimo valstybės narės tarifus, kurio prašė R. Kohll, nebūtų turėjęs didelės įtakos socialinės apsaugos sistemos finansavimui, be to, šiuo atveju nebuvo įrodyta, kad nagrinėjamos teisės normos buvo būtinos tam, kad būtų teikiamos visiems prieinamos subalansuotos medicinos ir ligoninių paslaugos, ir patektų į nukrypti leidžiančių nuostatų, grindžiamų visuomenės sveikatos sumetimais pagal Sutarties 56 straipsnį (dabar – EB 46 straipsnis), taikymo sritį. Todėl Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad „Sutarties 59 ir 60 straipsniais uždraudžiamos tokios nacionalinės teisės normos, pagal kurias tam, kad pagal apdraudžiančiosios valstybės tarifus būtų kompensuotos dantų gydymo, kurį suteikia kitoje valstybėje narėje įsisteigęs ortodontas, išlaidos, reikia gauti leidimą iš asmenį apdraudusios socialinio draudimo įstaigos“.

38. Teisingumo Teismas šiuos principus įtvirtino spręsdamas dėl gydymo paslaugų, kurios buvo suteiktos ne ligoninėje. Todėl kilo klausimas, ar jie taip pat taikytini gydymui ligoninėje. Šis klausimas buvo nagrinėjamas byloje Smits ir Peerbooms( ), kuri buvo susijusi su Nyderlandų sveikatos draudimo sistema, pagal kurią gydymo paslaugos apsidraudusiems asmenims įprastai buvo teikiamos nemokamai remiantis sutarčių sistema. B. S. M. Geraets‑Smits paprašė jai kompensuoti išlaidas, susijusias su gydymu Vokietijoje esančioje klinikoje, o H. T. M. Peerbooms siekė gauti išlaidų dėl Austrijos institute atliktos specialios neurologinės terapijos atlyginimą. Abiem atvejais ieškovams pagrindinėje byloje buvo atsisakyta atlyginti išlaidas: atsisakymas B. S. M. Geraets‑Smits atžvilgiu buvo grindžiamas tuo, kad patenkinamas ir adekvatus jos ligos gydymas buvo prieinamas Nyderlanduose, o H. T. M. Peerbooms atžvilgiu – eksperimentiniu terapijos pobūdžiu. Nurodęs ankstesnę savo praktiką, kuri iš tikrųjų nebuvo tokia akivaizdi, kaip jam to būtų norėjęsi, Teisingumo Teismas pirmiausia nusprendė, kad medicinos veiklai taikomas Sutarties 60 straipsnis, šiuo atžvilgiu neatskiriant gydymo ligoninėse ir ne ligoninėse( ). Toliau Teisingumo Teismas konstatavo, kad „valstybėje narėje teikiamai medicinos paslaugai, už kurią sumoka pacientas, Sutarties garantuojama laisvė teikti paslaugas nenustoja būti taikoma vien dėl to, kad prašymas atlyginti gydymo išlaidas yra pateikiamas pagal kitos valstybės narės, kuri numato išmokos natūra suteikimą, teisės aktus dėl sveikatos draudimo“( ). Taip pat, Teisingumo Teismo teigimu, aplinkybė, kad stacionarus gydymas yra tiesiogiai finansuojamas ligonių kasų, remiantis sutartimis ir nustatytais tarifais, bet kuriuo atveju nepašalina tokio gydymo iš paslaugų srities Sutarties 60 straipsnio prasme( ). Teisingumo Teismas konstatavo, kad nagrinėjami nacionalinės teisės aktai yra ribojamojo pobūdžio. Vis dėlto jis nusprendė, kad reikalavimas gauti išankstinį leidimą tam, kad pagal nacionalinę socialinio draudimo sistemą būtų sumokėta už kitoje valstybėje narėje numatomą gydymą ligoninėje, yra „ir būtina, ir pagrįsta priemonė“užtikrinti, „kad atitinkamos valstybės narės teritorijoje pakankamai ir nuolatos būtų prieinamas subalansuotas kokybiškų sveikatos priežiūros paslaugų pasirinkimas“, ir „kiek įmanoma išvengti, kad būtų eikvojami finansiniai, techniniai ir žmogiškieji ištekliai“( ).

39. Sprendime Vanbraekel( ), kuris buvo paskelbtas tą pačią dieną kaip ir Sprendimas Smits ir Peerbooms, Teisingumo Teismas pateiktą aiškinimą papildė dar vienu aspektu. Belgijos pilietė J. Descamps, kuri buvo apdrausta pagal Belgijos privalomo draudimo nuo ligos ir invalidumo sistemą, siekė gauti leidimą atlikti ortopedinę operaciją Prancūzijoje. Jos prašymas buvo atmestas remiantis tuo, kad jis nepakankamai pagrįstas. Nepaisant to, kad leidimas nebuvo gautas, J. Descamps minėta operacija buvo atlikta Prancūzijoje ir ji pateikė ieškinį ligonių kasai, kurioje buvo apsidraudusi, dėl patirtų išlaidų kompensavimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris nustatė, jog atsisakymas suteikti leidimą buvo neteisėtas, kreipėsi į Teisingumo Teismą prašydamas išaiškinti, kokio dydžio sumą turėtų kompensuoti ligonių kasa. Iš pradžių nurodęs, kad „nustačius, jog ši kompetentinga įstaiga nepagrįstai atmetė socialiniu draudimu apdrausto asmens prašymą išduoti leidimą pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktą, šis apdraustasis turi teisę į tai, kad kompetentinga įstaiga tiesiogiai kompensuotų jam tokią gydymo išlaidų sumą, kurią gautų, jeigu leidimas būtų tinkamai išduotas“( ), Teisingumo Teismas nagrinėjo, ar atsižvelgiant į tai, kad Belgijos teisės aktais numatytas galimos kompensacijos dydis viršija pagal Prancūzijos teisės aktus apskaičiuotą kompensacijos dydį, J. Descamps paveldėtojai, kurie tuo metu tęsė pagrindinę bylą, pagal nuostatas dėl laisvės teikti paslaugas turi teisę į papildomą kompensaciją, atitinkančią pagal abiejų valstybių teisės aktus numatytos išlaidų kompensacijos skirtumą. Teisingumo Teismas padarė tokias pačias išvadas kaip ir Sprendime Smits ir Peerbooms tiek dėl gydymo ligoninėje priskyrimo paslaugoms, tiek dėl ribojamojo nagrinėtų nacionalinės teisės aktų pobūdžio, nes dėl jų poveikio „socialiniu draudimu apdraustam asmeniui gydantis ligoninėje kitoje valstybėje narėje [taikyta] mažiau palanki išlaidų kompensavimo tvarka negu ta, kuri jam būtų [taikyta] gydantis valstybėje narėje, kurioje jis [buvo] apdraustas“( ). Dėl galimų tokio apribojimo pateisinimų Teisingumo Teismas pastebėjo, kad, viena vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatė, jog J. Descamps prašymas gauti leidimą atlikti operaciją Prancūzijoje buvo neteisėtai atmestas, ir, kita vertus, kad pripažinimas jos paveldėtojams teisės į tokią papildomą kompensaciją, „kuri yra valstybės narės, kur asmuo yra apdraustas, teikiamo išlaidų kompensavimo dalis, teoriškai nesukelia jokių papildomų finansinių išlaidų šios valstybės ligos draudimo sistemai, palyginti su kompensacija, kurią ši valstybė turėtų sumokėti, jeigu asmuo joje būtų gydomas“( ), ir todėl negali turėti lemiamos įtakos Belgijos socialinės apsaugos sistemos finansavimui. Teisingumo Teismas padarė išvadą, jog „Sutarties 59 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jeigu buvimo vietos valstybėje narėje suteiktų gydymo ligoninėje paslaugų kompensacija pagal šios valstybės galiojančius teisės aktus yra mažesnė negu ta, kuri būtų sumokėta pagal valstybės, kurioje asmuo yra apdraustas, teisės aktus, jeigu asmuo būtų gydomas ligoninėje šioje valstybėje, kompetentinga įstaiga turi sumokėti socialiniu draudimu apdraustam asmeniui papildomą kompensaciją, atitinkančią šį skirtumą“( ).

40. Sprendime Müller‑Fauré ir van Riet( ), kuris taip pat buvo susijęs su Nyderlandų draudimo sistema, Teisingumo Teismas pakartojo tai, ką buvo nusprendęs sprendimuose Kohll bei Smits ir Peerbooms. Byla, kurioje priimtas minėtas sprendimas, susijusi su tuo, kad atostogaudama Vokietijoje V. G. Müller‑Fauré gydėsi dantis nesinaudodama ligoninės paslaugomis. Sugrįžusi į Nyderlandus ji kreipėsi dėl išlaidų atlyginimo, tačiau jos reikalavimas buvo atmestas. Savo ruožtu E. E. M. van Riet paprašė suteikti leidimą atlikti artroskopiją Belgijoje. Jos prašymas buvo atmestas tuo pagrindu, kad tyrimas galėtų būti atliktas sutartį sudariusioje ligoninėje Nyderlanduose. Nepaisant to, E. E. M. van Riet buvo atlikta minėta procedūra, dalį paslaugų suteikiant ligoninėje, ir ji pateikė prašymą kompensuoti išlaidas, kuris buvo atmestas. Teisingumo Teismas pakartojo, kad reikalavimas gauti išankstinį leidimą kaip sąlyga, kad būtų kompensuotos dėl gydymo kitoje valstybėje narėje esančioje ir sutarčių sistemoje nedalyvaujančioje ligoninėje patirtos išlaidos, neprieštaravo EB Sutarties 59 ir 60 straipsniams, ir pažymėjo, kad atsisakyti išduoti leidimą dėl to, kad gydymas nėra būtinas medicininiu požiūriu, galima, „tik jei identiškas arba pacientui toks pat veiksmingas gydymas gali būti reikiamu metu suteiktas įstaigoje, su kuria apdraustojo ligonių kasa sudarė sutartį“. Todėl Teisingumo Teismas nurodė, kad kiekvienas atvejis turi būti vertinamas individualiai, atsižvelgiant į suinteresuotojo asmens sveikatos būklę ir gydymo, kuris turi būti suteiktas pacientui, skubos laipsnį( ). Dėl išlaidų, patirtų užsienyje gydantis ne ligoninėje, Teisingumo Teismas patvirtino Sprendime Kohll padarytas išvadas, visų pirma atmesdamas Nyderlandų vyriausybės prieštaravimus, kad Kohll byloje nagrinėta Liuksemburgo teisės aktuose numatyta kompensavimo sistema iš esmės skiriasi nuo tokios sistemos, kaip antai Nyderlandų, kuri pagrįsta išmokomis natūra.

41. Galiausiai byloje, kurioje priimtas Sprendimas Watts( ), kilo klausimas, ar Teisingumo Teismo įtvirtinti principai taikomi tais atvejais, kai apdrausto asmens gydymosi kitos valstybės narės ligoninėje išlaidos turi būti padengtos pagal nacionalinę sveikatos sistemą, kurią finansuoja valstybė ir kuri grindžiama nemokamai teikiamos priežiūros principu, t. y. Jungtinės Karalystės Nacionalinė sveikatos priežiūros tarnyba (National Health Service; toliau – NHS). Y. Watts kreipėsi dėl leidimo operacijai užsienyje pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktą. Išduoti leidimą buvo atsisakyta, nes toks pat gydymas pacientei galėjo būti suteiktas vietos ligoninėje „be nepagrįsto delsimo“. Laukiant, kol bus išnagrinėtas jos skundas dėl šio atsisakymo, Y. Watts, kurios sveikata tuo metu pablogėjo, už jos pačios lėšas buvo atlikta operacija Prancūzijoje. Teisingumo Teismas pripažino, kad EB 49 straipsnis taikomas su šia byla susijusiai situacijai, „nesvarbu, koks nacionalinės sistemos, pagal kurią šis asmuo yra apdraustas ir pagal kurią vėliau yra prašoma sumokėti už šį gydymą, veikimo būdas“( ). Remdamasis sprendimais Smits ir Peerbooms bei Müller‑Fauré ir van Riet Teisingumo Teismas nusprendė, kad nagrinėjami teisės aktai buvo laisvės teikti paslaugas apribojimas, net jeigu pagal šiuos teisės aktus NHS neatlygindavo išlaidų už gydymą privačiose ligoninėse Anglijoje ir Velse( ). Nagrinėjamos bylos aplinkybėms taikydamas tai, ką nusprendė minėtuose sprendimuose dėl Nyderlanduose galiojančios sutarčių sistemos, Teisingumo Teismas patvirtino, kad nacionalinė priemonė, pagal kurią paciento teisei gydytis kitos valstybės narės ligoninėje jį apdraudusios sistemos sąskaita taikomas išankstinis leidimas, neprieštarauja EB 49 straipsniui.

2. Komisijos pateiktas kaltinimas

42. Glaustai Komisijos argumentus galima išdėstyti taip.

43. Pagal Ispanijos teisės aktus remiantis nacionaline sveikatos sistema apmokama tik už tokį gydymą ligoninėse, kuris vykdomas šiai sistemai priklausančiose įstaigose, išskyrus išimtinius atvejus, kai būtina suteikti „skubų, neatidėliotiną ir gyvybiškai svarbų“ gydymą. Taigi, išlaidos, kurių pagal Ispanijos socialinės apsaugos sistemą apdraustas asmuo patiria laikinai būdamas kitoje valstybėje narėje dėl sveikatos priežasčių ligoninėje, pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį nėra kompensuojamos.

44. Tais atvejais, jei pagal valstybės narės teisės aktus padengiama mažesnė gydymo ligoninėje išlaidų suma nei numatyta Ispanijos teisės aktuose, [Ispanijos įstaigų] atsisakymas atlyginti skirtumą gali atgrasyti Ispanijos socialinės apsaugos sistemoje apdraustus asmenis nuo vykimo į tokią valstybę narę, siekiant gauti ne medicinos paslaugas (pavyzdžiui, mokymosi ar turizmo paslaugas), ar, kai jie jau yra šioje valstybėje narėje, paskatinti greičiau grįžti į Ispaniją, siekiant pasinaudoti nemokamu gydymu ligoninėje. Todėl Ispanijos teisės aktai turi ribojamąjį poveikį tiek teikiant ne medicinos paslaugas, dėl kurių iš pradžių buvo nuspręsta vykti į kitą valstybę narę ir ten laikinai apsistoti, tiek vėliau teikiant gydymo ligoninėje paslaugas toje valstybėje.

45. Šių apribojimų negalima pateisinti nei tuo, kad jie reikalingi siekiant išvengti rimtos žalos Ispanijos socialinės apsaugos sistemos finansinei pusiausvyrai, nei siekiu išlaikyti veiksmingą ir visiems prieinamą sveikatos sistemą.

46. Tuo remdamasi Komisija daro išvadą, kad dėl minėtų priežasčių Ispanijos teisės aktai dėl kitoje valstybėje narėje patirtų medicinos išlaidų kompensavimo prieštarauja EB 49 straipsniui.

3. Ispanijos Karalystės atsikirtimai

47. Vyriausybė atsakovė pirmiausia tvirtina, kad Ispanijos Karalystė negali būti kaltinama dėl įsipareigojimų neįvykdymo, įrodinėdama, kad jos vidaus teisės aktai atitinka Bendrijos teisės aktus dėl darbuotojų migrantų socialinės apsaugos ir kad Ispanijos įstaigos tinkamai taikė Reglamentą Nr. 1408/71, ypač S. Chollet atžvilgiu.

48. Antra, remdamasi, jos nuomone, teisingu antrinės teisės aktų dėl socialinės apsaugos ir Sutarties nuostatų dėl darbuotojų judėjimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas santykiu, Ispanijos vyriausybė iš esmės ginčija kaltinimus EB 49 straipsnio pažeidimu Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktyje reglamentuojamais atvejais.

49. Trečia, Ispanijos Karalystė, palaikoma į bylą įstojusių vyriausybių, išsakiusių įvairius argumentus, teigia, kad jai pateikti kaltinimai yra nepagrįsti. Viena vertus, ji nesutinka su tuo, kad nagrinėjamu atveju įvykdytos EB 49 straipsnio taikymo sąlygos. Ji būtent tvirtina, kad: 1) nėra pakankamai tiksliai nustatytos paslaugos, kurių teikimas ribojamas; 2) apribojimai, kuriais remiasi Komisija, yra tik hipotetiniai; ir 3) Ispanijos įstaigų praktika, dėl kurios priekaištaujama ieškinyje, nėra diskriminuojanti. Be to, Ispanijos vyriausybė pažymi, kad jei būtų pritarta Komisijos argumentams, tai turėtų rimtų pasekmių nacionalinės sveikatos sistemos finansiniam stabilumui ir sukeltų didelių praktinių sunkumų.

4. Vertinimas

50. Prieš nagrinėjant iš esmės Komisijos tvirtinimus būtina trumpai aptarti šios išvados 47 ir 48 punktuose apibendrintus vyriausybės atsakovės argumentus, nes jie susiję su keliais išankstiniais klausimais dėl Reglamento Nr. 1408/71 taikymo ir aiškinimo.

a) Dėl išankstinių klausimų, susijusių su Reglamento Nr. 1408/71 taikymu ir aiškinimu

i) Dėl tariamos Ispanijos teisės aktų atitikties Reglamentui Nr. 1408/71 pasekmių

51. Kaip jau nurodžiau nagrinėdamas ieškinio priimtinumą, šis ieškinys susijęs tik su EB 49 straipsnio pažeidimu. Taigi, ši byla nėra susijusi su tuo, ar Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos tinkamai taikomos Ispanijos teisėje. Todėl šiuo klausimu Teisingumo Teismas neprivalo priimti sprendimo iš esmės ir, nors Ispanijos vyriausybė to prašo, jis, mano nuomone, neturėtų to daryti.

52. Iš tikrųjų atsakovė atkakliai tvirtina, kad Ispanijos teisės aktai ir administracinė praktika visiškai atitinka Bendrijos reglamentus dėl darbuotojų migrantų socialinės apsaugos, ir, jos nuomone, vien to pakanka Komisijos pateiktiems kaltinimams atmesti.

53. Konkrečiai kalbėdama apie S. Chollet atvejį ji pažymi, kad Ispanijos valdžios institucijos niekada neginčijo jo teisės valstybėje, kurioje buvo laikinai apsistojęs, gauti išmokas natūra, ir šiuo tikslu S. Chollet buvo išduota E 111 forma, kurią pateikus jis buvo gydomas Prancūzijoje esančioje ligoninėje.

54. Vis dėlto Ispanijos vyriausybė nesutinka su tvirtinimu, kad tinkamai taikydamos šią nuostatą Ispanijos valdžios institucijos turėjo S. Chollet kompensuoti „ticket modérateur“. Siekdama pagrįsti savo poziciją, ši vyriausybė pastebi, jog minėto Sprendimo Vanbraekel 36 ir 37 punktuose Teisingumo Teismas nurodė, kad Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsniu nereglamentuojamas gydymo kitoje valstybėje narėje nei valstybė, kurioje asmuo yra apdraustas, išlaidų kompensavimas pagal pastarojoje valstybėje narėje galiojančius tarifus, todėl šiuo straipsniu nei draudžiamas toks kompensavimas, nei reikalaujamas, „jeigu valstybės narės, kurioje asmuo yra apdraustas, teisės aktai numato tokią kompensaciją“. Ispanijos vyriausybės teigimu, Ispanijos socialinės apsaugos sistemoje iš tikrųjų nėra tokios nuostatos. Todėl, jos nuomone, Ispanijos Karalystė negali būti kaltinama kokiu nors pažeidimu.

55. Reikia pripažinti, kad šiek tiek sunku visiškai suprasti šį Ispanijos vyriausybės argumentą. Man atrodo, kad, viena vertus, jį išsakant visiškai neatsižvelgiama į ieškinio dalyką, kuris, kaip minėta, aiškiai susijęs su tuo, kad Ispanijos teisėje nėra nuostatos, numatančios papildomą kompensaciją tokiais atvejais, kaip antai S. Chollet, ir, kita vertus, jis suformuluotas sąmoningai remiantis ne visa Teisingumo Teismo praktika.

56. Iš tikrųjų Sprendimo Vanbraekel 36 ir 37 punktuose, kurie paminėti atsiliepime į ieškinį, Teisingumo Teismas siekė tik patvirtinti, kad Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnyje numatytas reguliavimas yra neutralus dėl galimybės suteikti valstybės narės socialinės apsaugos sistemos dalyviams teisę papildomai gauti kitoje valstybėje narėje patirtų medicinos išlaidų kompensaciją pagal valstybės, kurioje jie yra apsidraudę, taikomus tarifus, bet ne susieti šią teisę su sąlyga, kad toks kompensavimas turi būti aiškiai numatytas šios valstybės teisės aktuose, kaip, atrodo, teigia Ispanijos vyriausybė.

57. Be to, atsakovė neįvertina to, kad pripažinęs tokį neutralumą, kuris jau buvo įtvirtintas sprendimuose Decker ir Kohll( ) bei patvirtintas keliuose po Sprendimo Vanbraekel priimtuose sprendimuose, Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybės narės pagal Sutarties nuostatas dėl laisvo paslaugų judėjimo turi pareigą tam tikromis aplinkybėmis užtikrinti minėtą papildomą kompensaciją jos socialinės apsaugos sistemoje apdraustiems asmenims.

58. Kaip matyti iš 36–41 punktuose primintos Teisingumo Teismo praktikos, medicinos išlaidoms, patirtoms kitoje valstybėje narėje nei valstybė, kurioje asmuo yra apdraustas, padengti vis dėlto taikoma dvejopo pobūdžio sistema, pagal kurią greta tokių išlaidų atlyginimo pagal valstybės narės, kurioje buvo suteiktos paslaugos, teisės aktuose nustatytus tarifus, kaip numatyta Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnyje, egzistuoja iš Teisingumo Teismo praktikos kylanti teisė į papildomą kompensaciją pagal valstybėje narėje, kurioje apdraustas asmuo, galiojančius tarifus, kuri garantuojama Sutarties nuostatomis dėl laisvės teikti paslaugas. Remdamasis tokiu aiškinimu, Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, jog tai, kad valstybė narė šiuo atžvilgiu laikosi Reglamento Nr. 1408/71 nuostatų, nepašalina jos pareigos laikytis nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas( ).

59. Nagrinėjamoje byloje Komisija priekaištauja, kad Ispanijos Karalystė nesilaikė būtent šių nuostatų, remdamasi prielaida, kad pareigą numatyti papildomą kompensaciją pagal valstybėje narėje, kurioje apdraustas asmuo, galiojančius tarifus minėtosios Teisingumo Teismo praktikos prasme valstybė narė taip pat turi konkrečiomis su šiuo ieškiniu susijusiomis aplinkybėmis. Todėl, išskyrus, jei būtų iš esmės užginčyta ši Teisingumo Teismo praktika (nors atrodo, kad vyriausybė atsakovė nesvarstė, bent jau akivaizdžiai, tokios galimybės), šis gynybos argumentas, grindžiamas tariama Ispanijos sistemos atitiktimi Reglamentui Nr. 1408/71, nėra tinkamas nei siekiant sukliudyti priskirti Ispanijai pažeidimą, esantį šio ieškinio dalyku, nei ginčijant patį pažeidimo faktą, todėl jis iš esmės yra nereikšmingas.

60. Taip pat neturi reikšmės atsakovės tvirtinimai, kad Ispanijos įstaigos tinkamai vertino S. Chollet atvejį, nes jo gydymosi ligoninėje Prancūzijoje išlaidas kompetentinga įstaiga atlygino buvimo vietos įstaigai, nors jos ir viršijo panašaus gydymo Ispanijoje išlaidas.

61. Iš tikrųjų, kaip Komisija keletą kartų pabrėžė procesiniuose dokumentuose ir teismo posėdyje, S. Chollet skundas buvo tik prielaida pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kurios dalykas apskritai yra išlaidų, kurių Ispanijos sveikatos sistemos dalyviai patyria kitoje valstybėje narėje dėl gydymosi ligoninėje, atlyginimo sistema Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkte numatytais atvejais.

ii) Dėl Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnio aiškinimo

62. Kaip teigia vyriausybė atsakovė, S. Chollet Prancūzijoje patirtos išlaidos nebuvo kompensuotos ne dėl Ispanijos teisės aktų spragų, bet dėl to, kad atitinkamas paslaugas suteikusi Prancūzijos įstaiga pažeidė Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnį. Ši įstaiga pareikalavo S. Chollet apmokėti dalį išlaidų kaip „ticket modérateur“, nors turėjo, kaip to reikalauja minėta nuostata, visas jo gydymosi ligoninėje išlaidas įtraukti į kompetentingai Ispanijos įstaigai pateiktą sąskaitą.

63. Man atrodo akivaizdu, kad Ispanijos vyriausybės argumentas grindžiamas klaidingu Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnio aiškinimu.

64. Iš tikrųjų šioje nuostatoje numatyta, kad „išlaidos už išmokas natūra, kurias <...> teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos“( ). Tačiau nagrinėjamu aspektu ją reikia skaityti kartu su reglamento 22 straipsnio 1 dalies [c punkto] i papunkčiu, pagal kurį tokias išmokas teikia „buvimo ar gyvenamosios vietos įstaiga pagal jos administruojamų teisės aktų nuostatas, tartum šioje įstaigoje [išmokų gavėjas] būtų apdraustas“( ).

65. Taigi, buvimo ar gyvenamosios vietos įstaiga, kurios prašoma suteikti išmokas natūra darbuotojui, apdraustam kitos valstybės narės sistemoje, reglamento 22 straipsnio 1 dalyje numatytais atvejais jas teikia taikydama savo teisės aktus, kuriais remiantis nustatomas išmokos pobūdis, jos teikimo sąlygos (išskyrus teikimo trukmę( )) ir išmokų dydis. Todėl jei valstybės narės, kurioje yra išmokas teikianti įstaiga, teisės aktuose nustatyta, – kaip Prancūzijoje tai buvo nustatyta S. Chollet gydymo ligoninėje atžvilgiu, – kad dalį suteiktos paslaugos kainos turi sumokėti pacientas, šie teisės aktai taip pat bus taikomi kitoje valstybėje narėje apdraustam asmeniui. Aptariama kainos dalis nebus įtraukta į sąskaitą, pateikiamą kompetentingai įstaigai, nes ji nepriskiriama prie išmokas teikiančios įstaigos turėtų išlaidų. Kitaip tariant, nustatant, kad teikiamos išmokos pagal 22 straipsnį turi būti visiškai kompensuotos, Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsniu daroma nuoroda tik į išmokas teikiančios įstaigos faktiškai turėtas išlaidas( ).

66. Dėl išdėstytų priežasčių manau, kad vyriausybės atsakovės argumentas nėra kliūtis, kaip ši vyriausybė tvirtina, priskirti Ispanijos Karalystei ieškinyje ginčijamą pažeidimą.

iii) Dėl Reglamento Nr. 1408/71 ir Sutarties nuostatų dėl laisvo paslaugų judėjimo sąsajos

67. Galiausiai Ispanijos vyriausybė, kurią šiuo atžvilgiu palaiko Belgijos ir Danijos vyriausybės, pastebi, kad teisės aktai dėl darbuotojų migrantų socialinės apsaugos, kurie priimti remiantis Sutarties nuostatomis dėl laisvo darbuotojų judėjimo, turi būti laikomi specialiaisiais teisės aktais, nustatančiais teikiant medicinos ir sveikatos priežiūros paslaugas taikomas taisykles, nepažeidžiant valstybių narių suvereniteto, susijusio su jų sveikatos ir socialinės apsaugos sistemų organizavimu ir veikimu. Remdamasi panašiais argumentais Ispanijos Karalystė iš esmės prieštarauja plačiam EB 49 straipsnio taikymui medicinos ir sveikatos priežiūros paslaugų teikimui, kuris jau reguliuojamas Reglamento Nr. 1408/71. Jos nuomone, toks jų taikymas Sutarties nuostatoms dėl laisvės teikti paslaugas suteiktų nepagrįstą pirmenybę prieš nuostatas dėl laisvo darbuotojų judėjimo socialinės apsaugos srityje (ji pateikia nuorodą į EB 42 straipsnį), be to, tai trukdytų priimti geresnius šiai sričiai skirtus koordinavimo teisės aktus. Šiuo klausimu Ispanijos vyriausybė primena, kad, viena vertus, 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje( ) (toliau – Paslaugų direktyva) aiškiai numatyta, kad į jos taikymo sritį nepatenka sveikatos priežiūros paslaugos( ), o jos 23 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad apmokėjimo už sveikatos priežiūros paslaugas, teikiamas valstybėje narėje, kurioje sveikatos priežiūros paslaugų gavėjas negyvena, klausimas turėtų būti sprendžiamas kitame Bendrijos teisės akte, ir, kita vertus, Pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl pacientų teisių į sveikatos priežiūros paslaugas kitose valstybėse narėse įgyvendinimo (toliau – Direktyvos dėl pacientų teisių pasiūlymas)( ), kuris skirtas suderinti teisės aktus šioje srityje, nenukrypsta nuo Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsniu nustatytos sistemos.

68. Nors anksčiau išdėstytais Ispanijos vyriausybės argumentais atvirai ginčijama ne nuo Sprendimo Kohll plėtojama Teisingumo Teismo praktika, o tik jos galimas išplėtimas ieškinyje aptariamoms situacijoms, vis dėlto atrodo, kad šiais argumentais nukrypstama nuo to, ką Teisingumo Teismas nusprendė ir ne kartą pakartojo.

69. Visiška tiesa, kad Teisingumo Teismas, kaip nurodo Ispanija, yra ne kartą nusprendęs( ), jog Bendrijos teisė neturi įtakos valstybių narių kompetencijai organizuoti savo socialinio draudimo sistemas ir todėl, nesant teisės aktų suderinimo Bendrijos lygmeniu bei atsižvelgiant į tai, kad Reglamentas Nr. 1408/71 turi tik koordinavimo funkciją, kiekvienos valstybės narės teisės aktuose turi būti nustatytos, pirma, dalyvavimo socialinio draudimo sistemoje sąlygos( ) ir, antra, teisės gauti susijusias išmokas sąlygos( ). Tačiau Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad vykdydamos šią kompetenciją valstybės narės vis tiek turi laikytis Bendrijos teisės ir visų pirma nuostatų dėl judėjimo laisvės( ).

70. Be to, Teisingumo Teismas ne kartą yra pabrėžęs tikslų, kurių siekiama, viena vertus, Bendrijos teisės aktais dėl darbuotojų migrantų socialinės apsaugos ir, kita vertus, Sutarties nuostatomis dėl laisvės teikti paslaugas, skirtumus, taip pat skirtingas priemones, naudojamas įgyvendinti šiuos tikslus atitinkamose srityse. Pavyzdžiui, jis keletą kartų nusprendė, kad Reglamentu Nr. 1408/71 siekiama palengvinti darbuotojų judėjimą Bendrijoje, užtikrinant jiems, kiek tai susiję su medicinos išlaidų, patirtų kitoje valstybėje narėje nei valstybė, kurioje asmuo yra apdraustas, atlyginimu, tokį patį vertinimą kaip ir tos valstybės socialinės apsaugos sistemos dalyviams. Atvirkščiai, Sutarties nuostatų dėl laisvo paslaugų judėjimo tikslas yra pašalinti kliūtis teikti sveikatos priežiūros paslaugas tarp valstybių, suteikiant vienoje valstybėje narėje apdraustiems asmenims, kurie ketina gydytis kitoje valstybėje narėje, teisę gauti, laikantis tam tikrų sąlygų, tokio pat dydžio kompensaciją, kokią jie gautų, jei gydytųsi savo gyvenamosios vietos valstybėje. Taigi, kaip minėjau, yra dvi savarankiškos sistemos, kurios egzistuoja greta ir padeda nustatyti medicinos išlaidų, patiriamų kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje asmuo apdraustas, atlyginimui taikytinas taisykles.

71. Iš tiesų atrodo, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas neaiškiai atskyrė šias dvi teisės sistemas; Reglamente Nr. 883/2004, kuris pakeitė Reglamentą Nr. 1408/71, jis greta tų taisyklių, kurios jau buvo taikomos pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnį medicinos išlaidoms, patirtoms kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje asmuo apdraustas, atlyginti numatė kompensavimą pagal kompetentingos įstaigos taikomus tarifus, perkeldamas jį iš nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas taikymo srities pagal Teisingumo Teismo praktiką į nuostatų dėl laisvo darbuotojų judėjimo taikymo sritį.

72. Vis dėlto, laikantis plačios Reglamento Nr. 1408/71 taikymo srities, ši išvada nepaneigia Teisingumo Teismo pabrėžto šio instrumento savarankiškumo ir jo papildomo pobūdžio Sutarties nuostatų dėl laisvo paslaugų judėjimo atžvilgiu. Mano nuomone, šiai išvadai neprieštarauja, bet veikiau ją patvirtina Direktyvos dėl pacientų teisių pasiūlymas, kuriame išdėstytos abiejų sistemų koordinavimo taisyklės.

73. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, nemanau, kad Ispanijos vyriausybės pateikti argumentai iš principo galėtų pateisinti prieštaravimą dėl galimo Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su papildomu kompensavimu, taikymo Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 punkto a papunktyje numatytoms situacijoms, kaip siūlo Komisija savo ieškinyje.

b) Dėl Ispanijos padaryto EB 49 straipsnio pažeidimo

i) Dėl nuostatų, skirtų laisvei teikti paslaugas, taikymo

74. Pirmiausia reikia išnagrinėti, ar Komisijos ieškinyje nurodytoms aplinkybėms taikomas EB 49 straipsnis.

75. Kaip jau nurodžiau, nei aplinkybė, kad tokie atvejai yra reguliuojami Reglamento Nr. 1408/71, nei tai, kad valstybės narės atsakovės kompetentingos įstaigos veikia pagal šį reglamentą, nėra kliūtis taikyti Sutarties nuostatas dėl laisvo paslaugų judėjimo.

76. Taip pat iš 36–41 punktuose nurodytos Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad atlygintinai teikiamos medicinos paslaugos patenka į nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas taikymo sritį( ), nesant reikalo atskirti gydymo, suteikto ligoninėje arba ne ligoninėje( ). Be to, kaip minėta, Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, būtent sprendimuose Müller‑Fauré ir van Riet( ) bei Watts( ), kad medicinos paslauga nenustoja būti teikiama paslauga EB 49 straipsnio prasme dėl to, kad pacientas, už gautą gydymą atsiskaitęs su užsienio teikėju, vėliau nacionalinės sveikatos tarnybos, t. y. Ispanijos, prašo kompensuoti už šį gydymą. Iš tikrųjų, kaip Teisingumo Teismas konstatavo Sprendimo Watts 90 punkte, EB 49 straipsnis taikomas paciento, kuriam kitos nei gyvenamosios valstybės narės ligoninėje už užmokestį suteikta medicinos paslaugų, situacijai, nesvarbu, koks nacionalinės sistemos, pagal kurią šis asmuo yra apdraustas, veikimo būdas.

77. Iš tiesų, kaip nurodo vyriausybė atsakovė ir į bylą įstojusios valstybės, Teisingumo Teismas iki šiol sprendimus priėmė bylose, kuriose gydymas, kurį buvo prašoma kompensuoti, buvo planinis( ), o nagrinėjamoje byloje Komisija prašo Teisingumo Teismo taikyti tuos pačius principus, kai pacientą būtina gydyti jam jau esant valstybėje narėje, kurioje šis gydymas turi būti suteiktas.

78. Vis dėlto nemanau, kad aptariamų situacijų skirtumai turi įtakos EB 49 straipsnio taikymui. Iš tikrųjų man atrodo, kad aplinkybė, jog keliauti į valstybę, kurioje buvo gydyta ligoninėje, buvo nuspręsta dėl kitų priežasčių nei gydytis šioje valstybėje, šiuo atžvilgiu nėra esminė, atsižvelgiant į tai, kad Komisija savo ieškinyje taip pat nurodo tariamą apribojimą teikti kitas nei sveikatos priežiūros paslaugas. Be to, Komisijos nurodytuose sprendimuose, visų pirma minėtuose sprendimuose Vanbraekel ir Watts, Teisingumo Teismas bendrai ir neatsižvelgdamas į faktines aplinkybes, kuriomis šie sprendimai buvo priimti, nusprendė, kad Sutarties nuostatos dėl laisvės teikti paslaugas taikomos „paciento, kuriam kitos nei gyvenamosios valstybės narės ligoninėje už užmokestį suteiktas gydymas ligoninėje, situacijai“( ).

79. Todėl toliau nagrinėsiu, ar, kaip Komisija teigia ieškinyje, teisės aktai, kurie yra ieškinio dalykas, turi EB 49 straipsniu draudžiamą ribojamąjį poveikį.

ii) Dėl apribojimo buvimo

80. Komisija teigia, kad dėl Ispanijos teisės aktų nacionalinėje sveikatos sistemoje apdrausti asmenys, kuriems laikinai būnant kitoje valstybėje narėje reikia gydytis ligoninėje, gali būti priversti anksčiau, nei ketino, grįžti į Ispaniją, siekiant pasinaudoti tokiu gydymu, jeigu jų buvimo valstybėje padengiama mažesnė medicinos išlaidų suma nei numatyta Ispanijos teisės aktuose. Tokiais atvejais būtų trukdoma teikti tiek gydymo ligoninėje paslaugas, tiek tas paslaugas, kurios paskatino vykti į kitą valstybę narę nei valstybė, kurioje asmuo apdraustas. Be to, kaip teigia Komisija, ginčijamais Ispanijos teisės aktais nacionalinėje sveikatos sistemoje apdrausti asmenys, visų pirma vyresnio amžiaus, sveikatos sutrikimų turintys arba lėtinėmis ligomis sergantys asmenys, būtų atgrasyti nuo vykimo į valstybę narę, kurioje dalį sveikatos priežiūros paslaugų kainos turi sumokėti pacientas, taip jiems užkertant galimybę tokiose valstybėse naudotis ne medicinos paslaugomis.

81. Ispanijos vyriausybė nurodo, kad nėra apibrėžtas paslaugų, kurių teikimas tariamai būtų ribojamas, pobūdis, ir tvirtina, kad toks ribojimas yra hipotetinis. Ji pateikia statistikos duomenis, kurie, jos tvirtinimu, parodo, kad turistų srautai iš Ispanijos į kitas valstybes nares, be kita ko, ir Prancūziją nuolat didėja ir nėra neigiamai veikiami Ispanijos sistemos dėl užsienyje patirtų gydymo išlaidų kompensavimo. Belgijos vyriausybė pateikia panašius duomenis apie Ispanijos turistų lankymąsi Belgijoje.

82. Neatsižvelgdamas į tariamą šių duomenų reikšmę taip pat manau, kad Komisijos teiginys, jog minėta sistema trukdo naudotis ne medicinos paslaugomis, nes gali atgrasyti Ispanijos sveikatos sistemoje apdraustus asmenis nuo vykimo į valstybę narę, kurioje dalį sveikatos priežiūros paslaugų kainos turi sumokėti pacientas, pagrįstas vien prielaidomis. Vienintelis atvejis, kuriuo, mano nuomone, Komisijos argumentas galėtų pasitvirtinti, yra susijęs su lėtinėmis ligomis sergančiais asmenimis, kuriems būtina teikti medicinos paslaugas (pavyzdžiui, dializę) jiems būnant užsienyje. Visais kitais atvejais, net kai tai susiję su didesnės rizikos grupei priklausančiais asmenimis, kaip antai vyresnio amžiaus žmonės, nėščios moterys ar esami ligoniai, daugiausia hipotetinis galinčios kilti būtinybės gydytis pobūdis, nepaisant didelės tikimybės, nėra, mano nuomone, pakankama priežastis manyti, kad valstybėje, kurioje toks asmuo apdraustas, galiojanti užsienyje patirtų medicinos išlaidų kompensavimo sistema turi realų poveikį sprendimui vykti į kitą valstybę narę, siekiant gauti ne medicinos paslaugas.

83. Tačiau galimo nagrinėjamų teisės aktų ribojamojo poveikio medicinos paslaugų teikimo atveju analizė leidžia daryti kitokią išvadą.

84. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad EB 49 straipsniu reikalaujama panaikinti bet kokį apribojimą, net jeigu jis vienodai taikomas nacionaliniams ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, kai juo draudžiama, trukdoma ar daroma mažiau patraukli kitoje valstybėje narėje įsisteigusio paslaugų teikėjo, kurioje jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, veikla( ). Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką laisvė teikti paslaugas apima ir paslaugų gavėjų laisvę vykti į kitą valstybę narę gauti šias paslaugas( ).

85. Ispanijos sveikatos sistemoje apdraustas asmuo, kuriam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje reikia negyvybiškai svarbaus gydymo ligoninėje( ), gali būti priverstas rinktis tarp gydymo buvimo valstybėje ar grįžimo gydytis į Ispaniją. Visiška tiesa, kad, kaip nurodo vyriausybė atsakovė ir Belgijos bei Danijos vyriausybės, tokį pasirinkimą lemiantys veiksniai gali būti labai įvairūs ir skatinti arba likti buvimo valstybėje (pavyzdžiui, kelionės išlaidos, jos trukmė, ligos sunkumas), arba grįžti į valstybę, kurioje asmuo yra apsidraudęs (pavyzdžiui, geresnis sveikatos sistemos pažinimas arba didesnis pasitikėjimas šia sistema, kalbos veiksnys, šeimos narių artumas). Vis dėlto man būtų sunku paneigti, kad tarp tokių veiksnių taip pat yra padengiama ligoninės išlaidų, kurių reikės patirti, suma. Jei valstybėje narėje, kurioje asmuo apdraustas, padengiama didesnė suma, aplinkybė, kad užsienyje suteiktam gydymui ši valstybė netaiko kompensavimo pagal jos pačios teisės aktuose nustatytus tarifus, neabejotinai daro „mažiau patrauklią“ galimybę pasirinkti gydymą buvimo valstybėje.

86. Kita vertus, minėtuose sprendimuose Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad valstybės narės teisės aktai, kuriais, nors ir neužkertama galimybė nacionalinėje socialinės apsaugos sistemoje dalyvaujantiems asmenims gydytis kitoje valstybėje narėje, bet kuriuose nenumatyta, kad turi būti padengiamas toks pat tokio gydymo išlaidų dydis, kokiu padengiamos šioje valstybėje narėje suteikto gydymo išlaidos, pažeidžia Sutarties nuostatas dėl laisvės teikti paslaugas. Ta aplinkybė, kad šie sprendimai buvo susiję su situacijomis, kai gydymas, kuris suteiktas užsienyje ir kurį prašyta kompensuoti, buvo planinis, o nagrinėjama byla susijusi su situacija, kai pasinaudoti gydymu būtina pacientui jau esant kitoje valstybėje narėje nei valstybė, kurioje jis apdraustas, mano nuomone, nėra lemiama.

87. Iš tikrųjų nacionalinė priemonė gali turėti ribojamąjį poveikį net tuomet, kai ja asmuo nėra atgrasomas vykti į kitą valstybę narę, siekiant joje gauti paslaugas, o kai dėl jos asmuo atgrasomas tęsti savo buvimą valstybėje narėje ar skatinamas anksčiau grįžti į savo gyvenamosios vietos valstybę, siekiant joje gauti tokias pačias paslaugas, kurias jis galėtų gauti buvimo valstybėje. Visais šiais atvejais dėl tokios priemonės paslaugų teikimui gyvenamosios vietos valstybėje teikiama pirmenybė buvimo valstybėje teikiamų paslaugų nenaudai.

88. Be to, kaip pažymėjo Komisija, Teisingumo Teismas minėtuose sprendimuose išsakė bendrą nuomonę. Pavyzdžiui, Sprendime Vanbraekel Teisingumo Teismas nusprendė, jog „neabejotina, kad tai, jog socialiniu draudimu apdraustam asmeniui gydantis ligoninėje kitoje valstybėje narėje taikoma mažiau palanki išlaidų kompensavimo tvarka negu ta, kuri jam būtų taikoma gydantis valstybėje narėje, kurioje jis yra apdraustas, gali atgrasinti ir net sutrukdyti šiam asmeniui kreiptis į kitose valstybėse narėse įsisteigusius medicinos paslaugų teikėjus; be to, taip ribojama šio apdraustojo laisvė gauti paslaugas, o šių paslaugų teikėjų laisvė – jas teikti“( ). Kaip Teisingumo Teismas konstatavo, šio principo taikymo sritis akivaizdžiai platesnė nei faktinis kontekstas, kuriam esant jis buvo suformuluotas. Todėl manau, kad argumentas, kuriuo remiasi Ispanijos vyriausybė, šiuo atžvilgiu palaikoma Belgijos vyriausybės, jog Teisingumo Teismo praktika, kuria grindžiamas Komisijos ieškinys, nėra reikšminga šiai bylai, nes ji iš tikrųjų susijusi su „patologiniais“ atvejais, kai Teisingumo Teismas taikė EB 49 straipsnį siekdamas pašalinti susijusių valstybių padaryto Reglamento Nr. 1408/71 nuostatų pažeidimo pasekmes, yra nepagrįstas.

89. Taigi, atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus manau, kad ribojamas nagrinėjamų Ispanijos teisės aktų pobūdis buvo įrodytas. Toliau lieka išnagrinėti, ar šie teisės aktai gali būti objektyviai pateisinami.

iii) Dėl objektyvaus apribojimų pateisinimo

90. Vyriausybė atsakovė, palaikoma Belgijos vyriausybės, visų pirma pastebi, kad jei būtų pritarta Komisijos argumentams, tai turėtų rimtų finansinių pasekmių nacionalinei sveikatos sistemai.

91. Šiuo klausimu reikia priminti, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad negalima atmesti galimybės, jog rimtas socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros pažeidimo pavojus gali būti privalomas bendrojo intereso pagrindas, galintis pateisinti laisvo paslaugų teikimo principo apribojimą( ). Dėl papildomos kompensacijos, mokamos tais atvejais, jei planinis gydymas ligoninėje suteikiamas kitoje valstybėje narėje nei valstybė, kurioje apdraustas asmuo, Teisingumo Teismas vis dėlto patikslino: „kadangi tokia <...> kompensacija, kuri yra valstybės narės, kur asmuo yra apdraustas, teikiamos paramos dalis, savaime nesukelia jokių papildomų finansinių išlaidų šios valstybės sveikatos draudimo sistemai, palyginti su kompensacija, kurią ši valstybė turėtų sumokėti, jeigu asmuo joje būtų gydomas, negali būti pripažinta, kad šios papildomos kompensacijos mokėjimo naštos perkėlimas šiai ligos draudimo sistemai turėtų lemiamos įtakos socialinės apsaugos sistemos finansavimui“( ).

92. Iš tikrųjų asmuo, apdraustas pagal nacionalines taisykles, kuriose iš esmės numatytas nemokamas sveikatos priežiūros paslaugų teikimas, bet kuriuo atveju turi teisę ne į visišką užsienyje gauto gydymo išlaidų kompensavimą, o tik į išlaidų, kurių patiria paslaugas suteikusi buvimo valstybės įstaiga, ir panašaus gydymo valstybėje narėje, kurioje jis yra apdraustas, išlaidų skirtumo kompensavimą, jei šį skirtumą pacientas turi sumokėti pagal buvimo valstybės narės teisės aktus. Taigi, priešingai nei tvirtina Belgijos vyriausybė, tai nereiškia, kad nacionalinės sistemos, kuriose paslaugos teikiamos nemokamai, turi apmokėti išlaidas, kurias pagal kitų valstybių narių teisės aktus padengia pacientas (pavyzdžiui, „ticket modérateur“ Prancūzijoje), nes bet kuriuo atveju nėra reikalaujama, kad valstybė, kurioje apdraustas asmuo, atlygintų didesnę sumą nei išlaidos, kurių patirtų jos sveikatos priežiūros įstaigos, jei gydymas būtų suteiktas šios valstybės teritorijoje ar sutartį sudariusioje įstaigoje, taip pat atsižvelgiant į sumas, kurias šios sveikatos priežiūros įstaigos privalo mokėti pagal Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnį.

93. Todėl finansinių pasekmių nacionalinei sveikatos sistemai pavojus, kuriuo remiasi Ispanijos vyriausybė, pats savaime negali pateisinti nuolatinio atsisakymo suteikti minėtą papildomą kompensaciją Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytais atvejais, kaip, išskyrus keletą išimčių, nutinka dėl nagrinėjamų Ispanijos teisės aktų. Taip pat tai nepateisina sunkumai, paminėti kelių į bylą įstojusių vyriausybių, vertinant sveikatos priežiūros išlaidas valstybėse, kuriose galioja nacionalinė sveikatos sistema ar susitarimų sistema ir tokios paslaugos jose teikiamos nemokamai, bei lyginant jas su tarifais, taikomais visiškai kitaip organizuotose nacionalinėse sistemose. Iš tikrųjų, taikydamos Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnyje ir Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje numatytą kompensavimo tvarką, valstybės narės iš esmės susiduria su tais pačiais sunkumais.

94. Teisingumo Teismas taip pat yra pripažinęs, kad tikslas išsaugoti visiems prieinamas subalansuotas medicinos ir ligoninių paslaugas gali patekti į išimčių, grindžiamų visuomenės sveikatos sumetimais, taikymo sritį pagal EB 46 straipsnį, jeigu juo padedama pasiekti aukštą sveikatos apsaugos lygį( ). Be to, jis taip pat yra nusprendęs, kad EB 46 straipsnis leidžia valstybėms narėms apriboti laisvę teikti medicinos ir ligoninių paslaugas tiek, kiek gydymo pajėgumų arba medicininės kompetencijos išlaikymas nacionalinėje teritorijoje yra būtinas visuomenės sveikatai ir galbūt net jos gyventojų išgyvenimui( ). Dėl ligoninėje teikiamų medicinos paslaugų Teisingumo Teismas pažymėjo, kad ligoninių skaičių, geografinį pasiskirstymą, sutvarkymą ir aprūpinimą įrengimais arba net jų pačių teikiamų medicinos paslaugų pobūdį turi būti galima planuoti, o tai paprastai daroma pagal įvairius kriterijus. Pirma, tokiu planavimu siekiama, kad atitinkamos valstybės teritorijoje būtų užtikrinta pakankama ir nuolat prieinama kokybiško gydymo ligoninėje paslaugų subalansuota įvairovė. Antra, jis prisideda prie pastangų kontroliuoti išlaidas ir, kiek įmanoma, išvengti bet kokio finansinių, techninių ir žmogiškųjų išteklių iššvaistymo. Todėl Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad, atsižvelgiant į šias dvi perspektyvas, reikalavimas gauti išankstinį leidimą tam, kad nacionalinė sistema sumokėtų už kitoje valstybėje narėje numatomą gydymą ligoninėje, atrodo ir būtina, ir pagrįsta priemonė( ).

95. Pasitelkusios įvairius argumentus, į bylą įstojusios valstybės narės ir atsakovė nurodo riziką dėl galinčio suintensyvėti „turizmo sveikatos tikslais“. Jų nuomone, jei Teisingumo Teismo praktikos dėl papildomo kompensavimo taikymas būtų išplėstas ir apimtų kitus atvejus nei planinis gydymas, asmenys, kurie pageidauja gydytis ligoninėje kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie apdrausti ar kurios sistemoje dalyvauja, galėtų išvengti reikalavimo gauti sveikatos įstaigų išankstinį leidimą, kai toks reikalavimas yra numatytas, neprarasdami galimybės gauti išlaidų atlyginimą, kuris garantuojamas pagal jiems taikomas sveikatos draudimo taisykles.

96. Šiuo klausimu pirmiausia paminėsiu, kad aplinkybės, kurias Komisija nurodo ieškinyje, yra apibrėžtos Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkte, pagal kurį reikalaujama, kad gydymas būtų būtinas dėl sveikatos priežasčių ir kad pacientas būtų kitos valstybės narės nei ta, kurios sistemoje jis dalyvauja, teritorijoje, kai toks būtinas gydymas atsiranda. Šių sąlygų nustatymas savaime leidžia apriboti atvejus, kai valstybė narė, kurioje asmuo apdraustas ar dalyvauja jos sistemoje, turi pagal savo pačios tarifus kompensuoti išlaidas, kurių jos sistemoje apdraustas asmuo patyrė dėl kitoje valstybėje narėje suteiktų gydymo ligoninėje paslaugų.

97. Be to, galima numatyti priemones, kurios yra mažiau ribojančios nei nuolatinis atsisakymas kompensuoti (išskyrus gydymą gyvybiškai svarbiais atvejais), kaip antai tos, kurios iš esmės išplaukia iš Ispanijos teisės aktų taikymo. Pavyzdžiui, kompensavimas pagal valstybės, kurioje asmuo apdraustas, tarifus galėtų būti susietas su sąlyga pateikti dokumentus, įrodančius, kad laikomasi Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punktui taikyti nustatytų reikalavimų ir kad nėra siekiama apgaule išvengti taisyklių dėl išankstinio leidimo taikymo. Be to, bet kokie biurokratiniai ar administraciniai sunkumai, kuriuos tiek asmenims, pageidaujantiems kreiptis dėl tokio kompensavimo, tiek sveikatos priežiūros įstaigoms numato tokia kontrolės sistema, mano nuomone, nėra veiksnys, kaip teigia Danijos ir Suomijos vyriausybės, kuris savaime gali pakeisti pusiausvyrą taip, kad palankiau būtų atimti teisę į išlaidų atlyginimą, numatytą pagal socialinio draudimo sistemą.

98. Taip pat nereikėtų atmesti galimybės, kad suinteresuotojo asmens, jei tik jo sveikatos būklė leidžia, pagal valstybės narės, kurioje jis apdraustas, teisės aktus gali būti reikalaujama kreiptis ir gauti išankstinį leidimą, kurį išduodant būtų patikrinama, ar įvykdytos Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytos sąlygos( ).

99. Galiausiai, kaip teigia Komisija, naudodamosi Reglamento Nr. 1408/71 84 ir 84a straipsniuose numatyta administracinio bendradarbiavimo tvarka valstybės narės galėtų lengviau atlikti bet kokius patikrinimus, numatytus jų teisės aktuose dėl socialinės apsaugos.

100. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus manau, kad nagrinėjami apribojimai negali būti pateisinti vyriausybės atsakovės nurodytais privalomais bendrojo intereso pagrindais.

IV – Išvada

101. Atsižvelgdamas į visus nurodytus argumentus Teisingumo Teismui siūlau:

– pripažinti, kad atsisakydama Ispanijos nacionalinės sveikatos sistemos dalyviams atlyginti medicinos išlaidas, patirtas kitoje valstybėje narėje dėl gydymo ligoninėje pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį, nes valstybėje narėje, kurioje suteiktas gydymas, padengiama mažesnė išlaidų suma nei pagal Ispanijos teisės aktus, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį,

– priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.