GENERALINIO ADVOKATO

G. HOGAN IŠVADA,

pateikta 2020 m. balandžio 2 d. ( 1 )

Sujungtos bylos C‑84/19, C‑222/19 ir C‑252/19

Profi Credit Polska S.A. z siedzibą w Bielsku-Białej

prieš

QJ (C‑84/19)

(Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Ščecino dešiniojo kranto ir vakarų apylinkės teismas, Ščecinas, Lenkija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

ir

BW

prieš

D.R. (C‑222/19)

ir

QL

prieš

C.G. (C‑252/19)

(Sąd Rejonowy w Opatowie (Opatuvo apylinkės teismas, Lenkija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Vartojimo kredito sutartys – Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sutarčių su vartotojais sąlygos – 1 straipsnio 2 dalis – Išimtis, taikoma sutarties sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas – Nacionalinės nuostatos, kuriose įtvirtinta didžiausia visos vartojimo kredito kainos vartotojui (išskyrus palūkanas) suma – 4 straipsnio 2 dalis – Taikymo sritis – Taikymas sąlygoms, kuriose, be palūkanų, nustatomi kiti mokesčiai – Prievolė sutarties sąlygas išdėstyti aiškia ir suprantama kalba – 3 straipsnio 1 dalis – Nacionalinės teisės aktų, kuriuose nustatoma didžiausia su palūkanomis nesusijusių kredito išlaidų suma, suderinamumas – Direktyva 2008/48 – 3 straipsnio g punktas – Nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos apskaičiuojant didžiausią su palūkanomis nesusijusių kredito išlaidų sumą atsižvelgiama į bendras kredito įstaigos išlaidas, suderinamumas“

1. Šie prašymai priimti prejudicinį sprendimą vėl pateikti dėl Direktyvos 93/13/EEB ( 2 ) 1 straipsnio 2 dalies ir 4 straipsnio 2 dalies bei dėl Direktyvos 2008/48/EB ( 3 ) 3 straipsnio g punkto ir 22 straipsnio aiškinimo.

2. Dėl Direktyvos 93/13 jau suformuota nemažai tiek Teisingumo Teismo, tiek nacionalinių teismų jurisprudencijos. Nors šia direktyva vartotojų apsaugos režimas akivaizdžiai išplėstas, nes teismams yra leidžiama pripažinti, kad tiekėjo arba gamintojo bendram naudojimui parengtos sutarties sąlygos yra nesąžiningos (taigi ir nevykdytinos), šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje nustatytos dvi svarbios šio režimo išimtys: visų pirma, kai tariamai nesąžininga sąlyga yra susijusi su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu ir kai sąlyga susijusi su kainos arba atlygio adekvatumu prekėms ir paslaugoms. Iš esmės šie prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra pateikti dėl šių išimčių taikymo srities – vienas pagrindinių klausimų (byloje C‑84/19) yra tai, ar banko kliento pagal paskolos sutartį mokami ne su palūkanomis susiję mokesčiai patenka į kurios nors iš šių išimčių taikymo sritį.

3. Pateikti klausimai iš esmės kilo dėl trijų atskirų vartojimo kredito sutarčių. Galima apibendrinti, kad visais atvejais vartotojai, atsakydami į kredito įstaigų ieškinius dėl skolos sumokėjimo ir paskolų priverstinio grąžinimo, savo argumentus grindė tam tikrų sutarties sąlygų nesąžiningumu. Visose šiose bylose kelti skirtingi, tačiau kai kuriais aspektais sutampantys, klausimai dėl Direktyvoje 93/13 nustatytų principų taikymo kredito sutartims. Tačiau prieš pradedant nagrinėti šiuos klausimus reikia nurodyti bylai reikšmingas teisės aktų nuostatas.

I. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

1. Direktyva 93/13

4. Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta: „Sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių yra prisijungusios valstybės narės ar Bendrija, nuostatas ar principus, ypač transporto srityje, šios direktyvos nuostatos nėra taikomos.“

5. Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta: „Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.“

6. Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje nustatyta: „Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.“

7. Direktyvos 93/13 5 straipsnyje numatyta: „Tose sutartyse, kur visos ar tam tikros vartotojui siūlomos sąlygos pateikiamos raštu, jos visada turi būti išdėstomos aiškia, suprantama kalba. Atsiradus abejonių dėl sąlygos reikšmės, interpretuojama vartotojo naudai. <…>“

8. Direktyvos 93/13 8 straipsnis suformuluotas taip: „Valstybės narės gali priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias Sutartį atitinkančias nuostatas šia direktyva reglamentuojamoje srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą.“

9. Minėtos direktyvos 8a straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Kai valstybė narė priima nuostatas pagal 8 straipsnį, apie tai ir apie bet kuriuos tolesnius pakeitimus pranešama Komisijai. <…>“

2. Direktyva 2008/48

10. Direktyvos 2008/48 3 straipsnyje „Sąvokų apibrėžtys“ nurodyta: „Šioje direktyvoje taikomos tokios sąvokų apibrėžtys: <…> g) bendra kredito kaina vartotojui – visos išlaidos, įskaitant palūkanas, komisinius, mokesčius ir bet kuriuos kitus su kredito sutartimi susijusius mokesčius, kuriuos reikalaujama, kad vartotojas sumokėtų, ir kurie yra žinomi kreditoriui, išskyrus mokesčius notarui; taip pat įskaičiuojamos su kredito sutartimi susijusių papildomų paslaugų išlaidos, visų pirma draudimo įmokos, jei papildomai privaloma sudaryti paslaugų sutartį siekiant gauti kreditą apskritai arba taikyti skelbiamas nuostatas ir sąlygas.“

11. Direktyvos 2008/48 22 straipsnio „Suderinimas ir šios direktyvos privalomas pobūdis“ 1 dalyje nustatyta: „Kadangi šioje direktyvoje pateikiamos suderintos nuostatos, valstybės narės negali toliau taikyti arba priimti savo nacionalinės teisės aktų nuostatų, besiskiriančių nuo nustatytų šioje direktyvoje.“

B. Nacionalinė teisė

12. Pristatydamas nacionalinės teisės aktus remiuosi išvada, kurią pateikiau byloje Mikrokasa / Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie ( 4 ). Iš esmės Lenkijos teisės aktuose nustatytas didžiausias palūkanų, kurių galima reikalauti už teisinio veiksmo atlikimą, dydis, t. y. metinių teisės aktuose nustatytų palūkanų dydis, padaugintas iš dviejų. Tačiau kai kurie kreditoriai vengia laikytis šios nuostatos, dirbtinai padidindami komisinių ir kitų mokesčių sumas. Atsižvelgdamas į tai, Lenkijos teisės aktų leidėjas ustawa z dnia 12 maja 2011 r. o kredycie konsumenckim (2011 m. gegužės 12 d. Vartojimo kredito įstatymas) (Dz. U., 2011, Nr. 126, 715 punktas, toliau – Vartojimo kredito įstatymas) 5 straipsnio 6a dalyje ir 36a straipsnyje įtvirtino mechanizmą, pagal kurį nustatoma didžiausia galima ne su palūkanomis susijusių kredito išlaidų, kurias galima reikalauti padengti, suma.

II. Faktinės aplinkybės ir prašymai priimti prejudicinį sprendimą

A. Byla C‑84/19

13. 2016 m. rugsėjo 19 d. kredito įstaiga „Profi Credit Polska“ ir vartotojas per tarpininką sudarė vartojimo kredito sutartį. Sutartyje numatyta, kad už suteiktą 9000 zlotų (PLN) (apie 2090 EUR) paskolą, kuri turi būti grąžinta dalimis per 36 mėnesius, vartotojas moka: pirma, nuo pagrindinės paskolos dalies –9,83 % metines palūkanas; antra, 129 PLN (apie 30 EUR) „parengimo mokestį“; trečia, 7771 PLN (apie 1804 EUR) vadinamąjį „komisinį mokestį“ ir, ketvirta, papildomą 1100 PLN (apie 255 EUR) paslaugų paketo (vadinamą Twój Pakiet – Pakiet Extra („Tavo paketas – Ekstra paketas“)) mokestį.

14. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad sutartyje nustatytos ne su palūkanomis susijusios kredito išlaidos atitinka viršutinę nacionalinės teisės aktuose – Vartojimo kredito įstatymo 36a straipsnyje – leidžiamą ribą. Tačiau sutartyje nebuvo nurodyta, koks yra asmens, su kuriuo atsakovas sudarė sutartį, statusas, taip pat nebuvo apibrėžta, ką reiškia „parengimo mokestis“ ir „komisinis mokestis“ ir nenurodyta, už kokias konkrečiai ieškovės suteiktas paslaugas taikyti pirma minėti mokesčiai. Buvo apibrėžtos paslaugos tik už paslaugų paketo „Tavo paketas – Ekstra paketas“ mokestį; pagal šį paslaugų paketą vartotojui suteikta teisė vieną kartą atidėti dviejų įmokų mokėjimo terminą ar sumažinti keturių įmokų dydį ir pratęsti sutarties galiojimo laikotarpį (jeigu įmokų mokėjimas atidedamas) arba įsipareigoti sumokėti įmokas vėliau (jeigu įmokos sumažinamos).

15. Prieš pasibaigiant įmokų mokėjimo laikotarpiui Pro Credit Polska paprašė išduoti mokėjimo įsakymą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priėmė sprendimą už akių dėl įsipareigojimų nevykdymo Profi Credit Polska naudai, tačiau vartotojas jį apskundė, pareikšdamas prieštaravimus dėl tam tikrų sutarties sąlygų nesąžiningumo. Nagrinėjant šį ginčą kredito įstaiga paaiškino, kad „parengimo mokestį“ sudaro faktiškai patirtos su sutarties sudarymu susijusios išlaidos, „komisiniu“ vadinamas mokestis taikomas už kredito suteikimą, o palūkanos – atlygis už galimybę vartotojui naudotis kredito lėšomis.

16. Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo abejonių, ar sutarties sąlygas, kuriose nustatyti minėti mokesčiai, reikėtų vertinti kaip sąlygas, kurioms taikoma Direktyvoje 93/13 nustatyta sutarčių sąlygų sąžiningumo vertinimo išimtis. Abejonių kilo dėl toliau išdėstytų priežasčių. Pirma, kadangi šios išlaidos neviršija nacionalinės teisės aktuose nustatytos ribos, būtų galima daryti išvadą, kad šios sutarties sąlygos tiesiog atspindi teisės aktų nuostatas, todėl pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį joms direktyvos nuostatos nėra taikomos. Antra, šios sąlygos dėl kainos Profi Credit Polska gali būti pagrindinis sutarties dalykas, todėl jos gali nepatekti į direktyvos taikymo sritį pagal 4 straipsnio 2 dalį. Trečia, kadangi nagrinėjimas, ar šie mokesčiai yra pagrįsti, prilygtų atlygio adekvatumo suteiktoms paslaugoms vertinimui, tokiam nagrinėjimui taip gali būti taikoma tos direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje nustatyta išimtis. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas suabejojo, ar galima pripažinti, kad sąlyga, kurioje nustatytos palūkanos, mokesčiai ir komisiniai mokesčiai, tačiau nepaaiškintas šių mokesčių skirtumas arba nenurodytas jų pobūdis ir asmens, su kuriuo vartotojas sudarė sutartį, statusas, išdėstyta aiškia ir suprantama kalba, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį.

17. Tokiomis aplinkybėmis Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie – III Wydział Cywilny (Ščecino dešiniojo kranto ir vakarų apylinkės teismo III civilinių bylų skyrius, Lenkija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar [Direktyvos 93/13] 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad į šios direktyvos taikymo sritį nepatenka atskirų sąlygų dėl su palūkanomis nesusijusių kredito išlaidų sąžiningumo vertinimas tuo atveju, kai valstybėje narėje galiojančiomis įstatymų nuostatomis nustatyta tų išlaidų viršutinė riba, numatant, jog nemokėtina ta vartojimo kredito sutartyje nurodyta su palūkanomis nesusijusių kredito išlaidų dalis, kuri viršija didžiausią su palūkanomis nesusijusių kredito išlaidų ribą, apskaičiuotą taip, kaip numatyta įstatyme, arba bendrą kredito sumą? 2. Ar [Direktyvos 93/13] 4 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad paskolos gavėjo kartu su paskola, be palūkanų, grąžinamos su palūkanomis nesusijusios kredito išlaidos, patirtos dėl sutarties sudarymo ir paskolos suteikimo (kaip antai mokesčiai, komisiniai mokesčiai ar kitos), kaip tos sutarties sąlyga, neturi būti vertinamos nesąžiningumo požiūriu, kaip nustatyta šioje nuostatoje, jei nurodomos aiškia ir suprantama kalba? 3. Ar [Direktyvos 93/13] 4 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad sutarties sąlygos, numatančios įvairaus pobūdžio išlaidas, susijusias su paskolos suteikimu, nėra „pateikiamos aiškia, suprantama kalba“, jei iš jų neaišku, mainais į kokias konkrečiai paslaugas turi būti mokamos, ir neleidžia vartotojui nustatyti skirtumų tarp jų?“

B. Byla C‑222/19

18. 2018 m. kovo 8 d.BW ir vartotojas sudarė dvejų metų vartojimo kredito sutartį. Dėl sutarties nebuvo atskirai derėtasi; joje nustatyta, kad suteikiamas neužpildytu vekseliu užtikrintas 4500 PLN (apie 1048 EUR) kreditas, kuris turi būti grąžintas dalimis per 24 mėnesius. Sutartyje numatyta, kad už galimybę naudotis šiomis lėšomis vartotojas moka 10 % metines palūkanas, tai yra, iš viso 900 PLN (apie 210 EUR), 1125 PLN (apie 262 EUR) paskolos suteikimo mokestį ir 2700 PLN (apie 628 EUR) paskolos administravimo mokestį. Nacionalinis teismas apskaičiavo, kad faktinės metinės palūkanos sudarė 119,42 %. Tačiau su palūkanomis nesusijusios išlaidos, nurodytos Vartojimo kredito įstatymo 36a straipsnyje, neviršijo tame straipsnyje nustatytos viršutinės ribos.

19. Vartotojas gavo sutartą sumą ir pradėjo mokėti įmokas. Vartotojui įmokos nesumokėjus, paskolos davėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė atsakovui ieškinį, juo pareikalavo sumokėti nesumokėtą sumą ir teisės aktuose nustatytus delspinigius. Tuo pačiu metu, remdamasi užpildytu tuščiu vekseliu, ji pateikė prašymą išduoti mokėjimo įsakymą.

20. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo abejonių, ar Lenkijos teisės aktų nuostatos dėl su palūkanomis nesusijusių mokėjimų, kuriuos gali nustatyti kredito įstaigos, viršutinės ribos nustatymo yra suderinamos su Direktyva 93/13, nes viršutinė riba apskaičiuojama atsižvelgiant ne tik į išlaidas, susijusias su kredito sutarties sudarymu arba administravimu, bet ir į bendras paskolos davėjo išlaidas. Todėl paskolos davėjas galėtų netrukdomas vartotojui perkelti savo išlaidas, pavyzdžiui, susijusias su duomenų bazės administravimu, atlygiu personalui arba veiklos rizikos valdymu. Tačiau sprendimą byloje Constructora Principado ( 5 ) galima aiškinti taip, kad atvejis, kai profesionalus pardavėjas arba tiekėjas pagal standartines sąlygas perkelia vartotojui išlaidas, kurias turėtų dengti pats, gali būti pripažintas „ryškiu neatitikimu“, kaip tai suprantama Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje.

21. Tokiomis aplinkybėmis Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (Opatuvo apylinkės teismo I-asis civilinių bylų skyrius, Lenkija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar [Direktyvos 93/13] nuostatos, ypač jos 3 straipsnio 1 dalis, ir Sąjungos teisės principai, susiję su vartotojų apsauga ir sutarties šalių pusiausvyra, turi būti aiškinami taip, kad pagal šias nuostatas ir principus neleidžiama nacionalinėje teisėje įtvirtinti „didžiausios su palūkanomis nesusijusių kredito išlaidų sumos“ instituto ir matematinės formulės, pagal kurią apskaičiuojamos tokios išlaidos, kaip numatyta [Vartojimo kreditų įstatymo] 5 straipsnio 6a punkte ir 36a straipsnyje, pagal kuriuos į vartotojo patiriamas su kredito sutartimi susijusias išlaidas (bendrą kredito kainą) leidžiama įtraukti ir verslo veiklos, kurią vykdo pardavėjas ar tiekėjas, išlaidas?“

C. Byla C‑252/19

22. 2016 m. rugpjūčio 31 d. vartotojas ir QL be derybų sudarė kredito sutartį dėl 5000 PLN (apie 1149 EUR) kredito, kuris turėjo būti grąžintas dalimis per 36 mėnesius. Sutartyje nustatyta, kad kaip atlygis kredito įstaigai mokami šie mokesčiai: pirma, 9,81 % metinės palūkanos, t. y. iš viso 796 PLN (apie 182 EUR); antra, 129 PLN (apie 29 EUR) parengimo mokestis; trečia, 900 PLN (apie 206 EUR) mokestis už paslaugą „Twój Pakiet“ („Tavo paketas“) ir, ketvirta, 3939 PLN (maždaug 905 EUR) komisinis mokestis. Todėl bendra faktinė metinė palūkanų norma sudarytų 77,77 %. Su palūkanomis nesusijusios kredito išlaidos, nurodytos Vartojimo kredito įstatymo 36a straipsnyje, neviršijo tame straipsnyje nustatytos viršutinės ribos.

23. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo abejonių dėl nacionalinės teisės akto, nustatančio mokesčių, kuriuos gali rinkti kredito įstaigos, ribą, suderinamumo su Direktyva 2008/48. Iš tiesų nustatant šią ribą turi būti atsižvelgta ne tik į išlaidas, susijusias su konkrečios sutarties sudarymu arba administravimu, bet ir į bendras paskolos davėjo išlaidas. Tačiau pagal Direktyvos 2008/48 3 straipsnio g punktą vartotojas gali būti įpareigotas padengti tam tikras išlaidas, bet tik tas, kurios susijusios su kredito sutartimi.

24. Tokiomis aplinkybėmis Sąd Rejonowy w Opatowie I Wydział Cywilny (Opatuvo apylinkės teismo I‑asis civilinių bylų skyrius, Lenkija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar [Direktyvos 2008/48] nuostatos, ypač jos 3 straipsnio g punktas ir 22 straipsnio 1 dalis, turi būti aiškinamos taip, kad pagal šias nuostatas neleidžiama nacionalinėje teisėje įtvirtinti „didžiausios su palūkanomis nesusijusių kredito išlaidų sumos“ instituto ir matematinės formulės, pagal kurią apskaičiuojamos tokios išlaidos, kaip numatyta [Vartojimo kredito įstatymo] 5 straipsnio 6a punkte ir 36a straipsnyje, pagal kuriuos į vartotojo patiriamas su kredito sutartimi susijusias išlaidas (bendrą kredito kainą) leidžiama įtraukti ir verslo veiklos, kurią vykdo verslininkas, išlaidas?“

III. Analizė

A. Dėl pirmojo klausimo byloje C‑84/19

25. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑84/19 pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad be derybų sudarytos kredito sutarties sąlygos, kuriose nustatyti vartotojo mokėtini mokesčiai, nepatenka į direktyvos taikymo sritį, jeigu bendra mokesčių suma neviršija tam tikros nacionalinės teisės aktuose nustatytos viršutinės ribos.

26. Nagrinėjant šį aspektą reikėtų atsižvelgti į tai, kad pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 1 dalį, siejamą su 2 straipsniu ir 3 straipsnio 1 dalimi, direktyva yra taikoma bet kurios pardavėjo arba tiekėjo ir vartotojo be atskirų derybų sudarytos sutarties sąlygoms. Tačiau Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis, kad sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas, šios direktyvos nuostatos nėra taikomos.

27. Nors būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar tam tikra sutarties sąlyga, pavyzdžiui, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, patenka į minėtos išimties taikymo sritį, Teisingumo Teismas taip pat gali prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti tam tikras gaires, į kurias šis privalės atsižvelgti, vertindamas, ar nagrinėjama sąlyga yra nesąžininga ( 6 ). Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės išnagrinėti, ar, abstrakčiai kalbant, minėtame straipsnyje nustatyta išimtis gali būti taikoma pagrindinėje byloje nagrinėjamam atvejui.

28. Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas svarsto, ar sutarties sąlygoms, kuriose nurodyti mokesčiai, neviršijantys tam tikros nacionalinės teisės aktuose nustatytos viršutinės finansinės ribos, gali būti taikomos Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalies nuostatos dėl išimties.

29. Nagrinėjant šį aspektą reikėtų pažymėti, jog vien tai, kad sutarties sąlygos atitinka teisės aktų nuostatas, savaime nereiškia, kad tos sąlygos tikrai „atspindi“ tų teisės aktų nuostatų formuluotę.

30. Šioje byloje atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui abejonių kilo dėl Teisingumo Teismo sprendimuose pateiktų pastabų, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta išimtis grindžiama tuo, kad galima teisėtai preziumuoti, jog nacionalinis teisės aktų leidėjas yra užtikrinęs visų tam tikrų sutarčių šalių teisių ir pareigų pusiausvyrą, t. y. pusiausvyrą, kurią ES teisėkūros institucijos aiškiai siekia išsaugoti ( 7 ).

31. Vis dėlto aš pats nemanau, kad šiomis Teisingumo Teismo pastabomis norima pasakyti, jog tai, kad nacionalinis teisės aktų leidėjas nustatė didžiausią ribą, būtinai reiškia ir tai, kad užtikrinta visų šalių teisių ir pareigų pusiausvyra. Tokios nuomonės laikausi dėl toliau nurodytų priežasčių.

32. Pirma, kaip Teisingumo Teismas jau pažymėjo, kadangi 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta Direktyvos 93/13 taikymo išimtis, kuria siekiama apsaugoti vartotojus, šią dalį reikia aiškinti siaurai ( 8 ).

33. Antra, tai, kad teisės aktų leidėjas nustatė viršutinę finansinę ribą, nebūtinai reiškia, kad bet kuri sąlyga dėl mokesčių, neviršijančių tos ribos, mokėjimo visomis aplinkybėmis yra laikytina subalansuota. Jeigu būtų laikomasi tokios pozicijos, valstybė narė, nustačiusi labai aukštą viršutinę ribą, galėtų nesilaikyti Direktyvoje 93/13 nustatyto apsaugos mechanizmo.

34. Trečia, kaip pažymi Lenkijos vyriausybė, jeigu būtų laikomasi pozicijos, kad sąlygos, kurios atitinka sutartis reglamentuojančių nacionalinės teisės aktų nuostatas, atspindi įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas, kaip nurodyta Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje, ši direktyva netektų visos praktinės reikšmės, nes reikėtų preziumuoti, kad sutarties sąlygos bet kuriuo atveju atitiks nacionalinės teisės normas.

35. Mano nuomone, Teisingumo Teismas, pavyzdžiui, sprendimuose RWE Vertrieb bei Banco Santander ir Escobedo Cortés dėstydamas Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje nustatytos išimties pagrindimą, siekė tiesiog pabrėžti, kad Direktyva 93/13 norima nustatyti ne nacionalinės teisės aktų, bet veikiau vartotojui nepalankių sąlygų, kurių gali atsirasti dėl vartotojo ir bet kurio profesionalaus pardavėjo arba tiekėjo turimos informacijos, patirties ir derybinės galios asimetrijos, kontrolę ( 9 ).

36. Atsižvelgdamas į tai manau, kad nėra priežasčių nukrypti nuo išvados, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis nėra taikoma straipsniams, kuriais tiesiog laikomasi nacionalinės teisės aktuose nustatytos piniginės ribos. Todėl manau, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti taip, kad sutarties, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, sąlygos, kuriose nustatomi vartotojo mokėtini mokesčiai, nėra laikytinos nepatenkančiomis į direktyvos taikymo sritį vien dėl to, kad bendra mokėtinų mokesčių suma neviršija nacionalinės teisės aktuose nustatytos viršutinės ribos ( 10 ).

B. Dėl antrojo klausimo byloje C‑84/19

37. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑84/19 pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad be derybų sudarytos kredito sutarties sąlygų, kurios yra išdėstytos aiškia ir suprantama kalba, nesąžiningumas nevertinamas, jeigu jose nustatytos ne vien palūkanos, bet ir kiti mokesčiai.

38. Nagrinėjant šį aspektą reikėtų priminti, kad Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje yra nustatytos dvi išimtys, kada sutarties sąlygų nesąžiningumas nevertinamas. Tačiau tos išimtys taikomos tik tada, jeigu atitinkamos sąlygos yra išdėstytos aiškia ir suprantama kalba.

39. Nors iš esmės būtent nacionaliniai teismai turi nustatyti, kurias konkrečiai sutarties sąlygas, nustatančias esmines prievoles pagal sutartį, reikia laikyti susijusiomis su pagrindiniu sutarties dalyku ( 11 ) arba kurių vertinimas būtų susijęs su kainos atitikimu už ją suteiktoms paslaugoms ar teiktoms prekėms, šią išimtį vis tiek reikia išaiškinti atskirai ir visoje Europos Sąjungoje laikytis vienodo jos aiškinimo. Todėl Teisingumo Teismas gali nurodyti, ar 4 straipsnio 2 dalis gali būti taikoma tam tikros kategorijos sąlygoms ( 12 ).

40. Pagal pirmąją išimtį galimas sąlygų nesąžiningumas nėra vertinamas, jeigu sąlygos yra susijusios su „pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu“. Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, tai – sąlygos, kuriose nustatytos esminės prievolės pagal sutartį, taigi sąlygos, kuriomis galima apibūdinti sutartį. Siekiant nustatyti, ar sąlyga yra būtent tokia, reikia atsižvelgti į sutarties pobūdį, bendrą struktūrą ir pagrindines joje nustatytas prievoles, taip pat į teisines ir faktines sutarties aplinkybes ( 13 ).

41. Dėl šio aspekto pažymėtina, kad pagrindinį bet kurios sutarties dalyką sudaro tai, kas apibūdina sutarties teisinį pobūdį, t. y. esminės sutarčiai sudaryti reikalingos sąlygos. Kalbant apie kredito sutartis, tokios prievolės yra prievolės, kurias prisiimdamas paskolos davėjas įsipareigoja paskolinti paskolos gavėjui tam tikrą sumą pinigų, jeigu paskolos gavėjas įsipareigos grąžinti tą sumą iki tam tikros datos arba dalimis.

42. Pagal standartinę paskolos sutartį kreditas, žinoma, suteikiamas komercinėmis sąlygomis. Esminės paskolos gavėjo prievolės yra susijusios ne tik su jam suteiktų pinigų grąžinimu, bet ir su atlygio už tokią paslaugą mokėjimu. Prekių pardavimo arba paslaugų teikimo atveju vienas iš pagrindinių sutarties dalykų, žinoma (ir tai gana akivaizdu), yra pirkėjo prievolė sumokėti sutartą kainą arba atlygį ( 14 ).

43. Pagal 4 straipsnio 2 dalyje nustatytą antrąją išimtį sąlygų nesąžiningumo vertinimas negali būti susijęs su kainos ir atlygio adekvatumo suteiktoms paslaugoms ar prekėms vertinimu, bet, žinoma, tik tada, jeigu šios sąlygos yra išdėstytos aiškia ir suprantama kalba ( 15 ).

44. Taigi sutarties sąlyga gali būti išdėstyta keliuose straipsniuose, straipsnių dalyse arba punktuose ir, atvirkščiai, į sutartį gali būti įtrauktos kelios sąlygos dėl mokesčių mokėjimo už tą pačią paslaugą ( 16 ). Atitinkamai šios dvi išimtys sutampa, kai straipsnyje nustatomi mokesčiai, sudarantys bendros prekių ir paslaugų, kurios yra pagrindinis atitinkamos sutarties dalykas, kainos dalį.

45. Nagrinėjamuoju atveju atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonės kyla iš kainos arba atlygio sampratos. Iš tiesų, pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, pagal Lenkijos įstatymus kainos sąlyga negali būti siejama su kredito sutarties pagrindiniu dalyku, jeigu kaina yra išreiškiama kitokia forma, o ne palūkanomis.

46. Vis dėlto, kalbant apie Europos Sąjungos teisę, kainos arba atlygio samprata nėra tokia siaura, net ir kredito sutartyse. Iš tiesų Sąjungos teisėje nerastume nė vienos nuostatos, kuria remiantis mokestis pagal kredito sutartį gali būti mokamas tik palūkanų forma ( 17 ). Taigi kredito įstaigos gali prašyti, kad joms būtų mokamos palūkanos ir (arba) fiksuotas mokestis ( 18 ).

47. Šią išvadą patvirtina ir Direktyvos 2008/48 tekstas – direktyvoje nurodyta, kad sudarant kredito sutartis, kurioms taikoma ta direktyva, kredito įstaigos privalo informuoti vartotojus apie bendrą kredito kainą, kuri turi būti apskaičiuota susumavus visų rūšių mokesčius, kuriuos iš vartotojo reikalaujama sumokėti pagal kredito sutartį. Iš tiesų, jeigu pagal Sąjungos teisę paskolų davėjams būtų draudžiama gauti atlygį kitokia nei palūkanos forma, tuomet ši nuoroda į visus mokesčius būtų nereikalinga.

48. Konkrečiau dėl Direktyvos 93/13 pažymėtina, kad direktyvoje sąvokos „kaina“ arba „atlygis“ nėra apibrėžtos, todėl šių sąvokų reikšmė turi būti nustatoma pagal jų įprastą reikšmę kasdienėje kalboje, kartu atsižvelgiant į sąvokų vartojimo kontekstą ir į jų vartojimo taisyklių tikslus ( 19 ).

49. Kasdienėje kalboje žodis „kaina“ reiškia bendrą pinigų sumą, kurią reikia sumokėti už tam tikrą sutartinį sandorį, o žodžio „atlygis“ reikšmė yra bendresnė, jis reiškia pinigus, kurie yra sumokami už tam tikrą darbą arba suteiktą paslaugą. Todėl abi sąvokos yra daugiau ar mažiau sinonimiškos, išskyrus tai, kad kainos sąvoka turbūt vartojama dažniau, kai kalbama apie atsiskaitymą už prekes, o atlygio – kai kalbama apie atsiskaitymą už paslaugas, ypač darbo santykių kontekste ( 20 ).

50. Atitinkamai bet kurios aiškia ir suprantama kalba išdėstytos sąlygos, kuriose nustatoma bendra paslaugos arba prekės kaina, kuri yra pagrindiniu sutarties dalyku, gali patekti į 4 straipsnio 2 dalyje nustatytos išimties taikymo sritį, neatsižvelgiant į tai, ar tose sąlygose nustatomas palūkanų, ar mokesčio mokėjimas, į tai, ar kredito įstaiga turės ką nors padaryti, kad suteiktų kreditą, taip pat į tai, ką ji turės padaryti.

51. Pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, išskyrus kainos sąlygą, susijusią su paslaugų paketu „Tavo paketas – Ekstra paketas“, visos sutarties nuostatos dėl kredito kainos – neatsižvelgiant į tai, ar kaina išreiškiama mokesčiais, ar palūkanomis – turėtų būti laikomos tiesiog užmokesčio už paskolos suteikimą dalimi, todėl jos patenka į 4 straipsnio 2 dalyje nustatytos pirmosios išimties taikymo sritį.

52. Sąlygos dėl kredito kainos, žinoma, patenka ir į Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje nustatytos antrosios išimties taikymo sritį, tačiau tik tada, kai kalbama apie pardavimo kainą ( 21 ). Kadangi byloje C‑84/19 nagrinėjamos sutarties sąlygos susijusios ne vien su pagrindiniu sutarties dalyku, nes jose yra faktiškai nustatomi konkretūs mokėtini mokesčiai, taigi ir kokia kaina turi būti sumokėta už kredito suteikimą, tos sutarties sąlygos taip pat patenka į antrosios išimties taikymo sritį.

53. Abejonių dėl tokios išvados nekyla nei atsižvelgiant į 4 straipsnio 2 dalyje siekiamus tikslus, nei į šios nuostatos kontekstą.

54. Kalbant apie tikslą, atrodo, kad 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos išimtys atspindi teisėkūros institucijos politinį pasirinkimą laikyti, kad šalys yra laisvos sutartyse formuluoti pagrindines prievoles taip, kaip joms atrodo geriausia ( 22 ). Laisvosios rinkos ekonomikoje vadovaujamasi bendra prielaida, kad asmenys yra racionalūs ir geba ginti savo interesus. Vadinasi, iš vartotojų yra tikimasi, kad jie klaus apie tai, ką perka, t. y. apie pagrindinį sutarties dalyką, ir apie tai, kokią kainą reikia už tai sumokėti ( 23 ). Todėl šiuo atveju, regis, laikytasi teisėkūros logikos, kad, kitaip negu kitos standartinės sutarties sąlygos, kurias vartotojai perskaito ne visada ( 24 ), su pagrindiniu sutarties dalyku, kaina arba atlygiu susijusios sąlygos dažniausiai nelieka nepastebėtos. Tačiau šiuo atveju vis tiek laikomasi pradinės prielaidos, kad sutarties pagrindinis dalykas, kaina arba atlygis yra išdėstyti aiškia ir suprantama kalba.

55. Dėl konteksto pažymėtina: kadangi Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje nustatytos nesąžiningų sąlygų vertinimo, numatyto pagal toje direktyvoje nustatytą vartotojų apsaugos sistemą, išimtys, reikėtų laikytis griežto tos nuostatos aiškinimo ( 25 ). Kadangi 4 straipsnio 2 dalies formuluotėje nėra skirstoma, ar kaina arba atlygis už atitinkamą paslaugą išreiškiami kaip fiksuotas mokestis, ar kaip palūkanos, toks aiškinimas nepagrįstų išimties taikymo sutarties straipsniams, kuriose numatytas kitų mokesčių, ne palūkanų, mokėjimas.

56. Net jei būtų laikomasi siauresnio 4 straipsnio 2 dalies aiškinimo ( 26 ), išvada nepakistų, nes kaina beveik vien pagal apibrėžtį yra vienas iš esminių bet kurios sutarties elementų. Pardavėjai ir tiekėjai, žinoma, gali laisvai nurodyti, kaip bus atsiskaitoma – ar mokant mokesčius, ar palūkanas. Vis dėlto, jeigu tie mokesčiai yra užmokesčio už kredito suteikimą dalis ir mokami ne už papildomą paslaugą, reikia pripažinti, kad sutarties sąlygos, kuriose nustatyti tokie mokesčiai, patenka į abiejų 4 straipsnio 2 dalyje nustatytų išimčių taikymo sritį.

57. Taigi šiuo atveju neturi reikšmės, ar kaina arba atlygis už paslaugą yra išreikšti kaip palūkanos, ar kaip mokestis, arba tai, ar sutartyje yra nustatyta, ką pardavėjas arba tiekėjas turi padaryti, kad suteiktų tą paslaugą. Kaip paaiškinsiu toliau, svarbu, kad vartotojas galėtų suprasti, kokią iš viso kainą turės sumokėti ir ką jis perka. Būtent taip vartotojas gali nustatyti, ar sutartis atitinka jo poreikius, ir palyginti sutartį su kitais esamais pasiūlymais.

58. Visa tai reiškia, jog tam, kad byloje C‑84/19 nagrinėjamu atveju sutarties sąlygai, kurioje nustatyti mokesčiai pagal kredito sutartį, būtų galima taikyti kurią nors iš 4 straipsnio 2 dalyje nustatytų išimčių, tereikia, kad toje sąlygoje aiškia ir suprantama kalba būtų nurodyta mokesčio suma. Mokesčio forma reikšmės neturi.

59. Be to, nemanau, kad galimybę taikyti Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį reikėtų atmesti, kai ginčas kyla dėl užmokesčio paskolos davėjui pagal konkrečią kainos sąlygą. Iš tiesų klausimas, ar paskolos davėjas faktiškai atliko kokią nors veiklą, už kurią priskaičiavo užmokestį, arba vertinimas, kiek paslaugai tenkanti kainos dalis yra adekvati užduotims, kurias reikia atlikti, kad ta paslauga būtų suteikta, prilygtų klausimui, ar siūlomos paslaugos kokybė yra adekvati nustatytai kainai, t. y. būtent tai pagal 4 straipsnio 2 dalį bendrai ir yra draudžiama.

60. Nors pripažįstu, kad kai kurie Teisingumo Teismo argumentai, išdėstyti Sprendimuose Matei ir Kiss bei CIB Bank, galbūt suponuoja kai kuriais aspektais priešingus dalykus ( 27 ), vis dėlto atsižvelgdamas į Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį manau, kad pagal šią direktyvą kiekvienos kainos sąlygos sąžiningumas priklauso ne nuo to, kaip paskolos davėjas vykdo specifinę užduotį už užmokestį pagal kiekvieną iš tų sąlygų. Taip faktiškai būtų apeinamos aiškiai suformuluotos 4 straipsnio 2 dalies nuostatos, taigi Sąjungos teisėkūros institucijos pasirinkimas: Direktyvoje 93/13 nėra reglamentuojama, ar nustatyta kaina yra pernelyg didelė. Atitinkamai, kadangi pagal Direktyvą 93/13 kainos pagrįstumas sąlygų nesąžiningumo vertinimui iš esmės neturi reikšmės, toje direktyvoje nustatyto skaidrumo reikalavimo nereikėtų aiškinti taip, kad iš kredito įstaigos yra reikalaujama informuoti vartotojus apie tai, kokios užduotys atliekamos suteikiant kreditą.

61. Valstybės narės, žinoma, iš esmės gali savo nacionalinėje teisėje įtvirtinti priešingą nuostatą. Direktyvos 93/13 8 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės šios direktyvos reglamentavimo srityje gali priimti arba palikti galioti griežtesnes nuostatas, kad užtikrintų didesnę vartotojų apsaugą, jeigu tos nuostatos yra suderinamos su visomis taikytinos Sąjungos teisės normomis ir jeigu atitinkama valstybė narė įvykdo Direktyvos 93/13 8a straipsnyje nustatytą reikalavimą apie tai pranešti.

62. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad pagal nacionalinės teisės aktus kainos adekvatumas suteiktai paslaugai arba prekei neįeina į sąlygos nesąžiningumo vertinimą tik tada, kai kaina yra susijusi su pagrindine pagal sutartį teikiama paslauga, Direktyvos 93/13 nuostatoms savaime neprieštarauja. Taip pat negalima daryti išvados, kad tokie teisės aktai prieštarauja Direktyvai 93/13 vien dėl to, kad juose nurodyta, jog kainos sąlyga negali būti siejama su pagrindine paslauga, jeigu kaina nustatoma ne palūkanų forma.

63. Vis dėlto norėčiau pabrėžti, kad, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas akivaizdžiai mano, jog nacionalinės teisės akte įtvirtinta kainos kontrolė yra nepakankamai griežta, šis klausimas nepatenka į Sąjungos teisės reglamentavimo sritį, taigi akivaizdu, kad jį turi spręsti Lenkijos teisės aktų leidėjas, o ne Teisingumo Teismas.

64. Taigi atsakydamas į antrąjį prejudicinį klausimą byloje C‑84/19 pažymiu, kad Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti taip, kad be derybų sudarytos kredito sutarties sąlygoms, kuriose nustatoma kaina arba atlygis už kreditą, direktyvoje numatyta sąlygų nesąžiningumo vertinimo išimtis yra taikoma, jeigu tos sąlygos išdėstytos aiškia ir suprantama kalba, net jeigu jose numatomas kitų mokesčių, ne palūkanų, mokėjimas. Tačiau valstybės narės savo pačių nacionalinėje teisėje gali nustatyti tokį kainos sąžiningumo vertinimo mechanizmą, jeigu jo nuostatos yra suderinamos su taikytinomis Sąjungos teisės normomis ir jeigu valstybės narės taip pat laikosi Direktyvos 93/13 8a straipsnyje nustatyto reikalavimo apie tai pranešti.

C. Dėl trečiojo klausimo byloje C‑84/19

65. Trečiuoju prejudiciniu klausimu byloje C‑84/19 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti taip, kad tais atvejais, kai be derybų sudarytos kredito sutarties sąlygoje reikalaujama, kad vartotojas mokėtų tam tikrus mokesčius ir nėra nurodyta, už kokias paslaugas tuos mokesčius reikia mokėti, o vartotojas to negali suprasti iš sutartyje pateiktos informacijos, reikėtų daryti išvadą, kad straipsnis nebuvo išdėstytas aiškia ir suprantama kalba.

66. Kaip jau pažymėjau, Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje yra nustatytos dvi išimtys, kai be derybų sudarytų kredito sutarčių sąlygų nesąžiningumas nėra vertinamas. Tačiau abi šios išimtys taikomos tik tada, jeigu atitinkamos sutarties nuostatos yra išdėstytos aiškia ir suprantama kalba.

67. Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, suprantamumo reikalavimas reiškia, kad sutartyje taip pat turėtų būti aiškiai nurodyta, kaip konkrečiai veikia mechanizmas, su kuriuo yra susijusi atitinkama sąlyga, ir šio mechanizmo ryšys su kitomis atitinkamomis sutarties sąlygomis, kad vartotojas galėtų pagal aiškius ir suprantamus kriterijus įvertinti ekonominius padarinius, kurių jam atsiranda dėl tokios sąlygos ( 28 ).

68. Vertinant, ar straipsnis yra išdėstytas aiškia ir suprantama kalba, žinoma, reikia atsižvelgti į sutarties mechanizmo, kurio dalį tas straipsnis sudaro, pobūdį, bendrą struktūrą ir taisykles, taip pat į teisines ir faktines sutarties aplinkybes ( 29 ). Be šių elementų, svarbu atsižvelgti ir į kitus veiksnius, pavyzdžiui, atskirų sąlygų suprantamumą, jų formuluotės aiškumą, vartojamų terminų specifiką arba galimybes naudoti vizualizacijos metodus ( 30 ). Konkreti sąlygos vieta sutartyje arba tai, kad atitinkamos nuostatos yra išdėstytos keliose atskirose sutarties sąlygose, jų dalyse arba punktuose, taip pat gali turėti reikšmės.

69. Kaip paaiškinau išvadoje, kurią pateikiau byloje Kiss ir CIB Bank, Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje nustatytas suprantamumo reikalavimas reiškia, pavyzdžiui, kad tais atvejais, kai sutartis yra gana ilga, o už įvairias teikiamas paslaugas mokėtina kaina yra išskirstyta per kelias sąlygas, tada visos šios sąlygos turi būti sugrupuotos arba apibendrintos vienoje sutarties vietoje ir turi būti atkreiptas vartotojo dėmesys į bendrą jų poveikį ( 31 ).

70. Sprendime Kásler ir Káslerné Rábai Teisingumo Teismas išaiškino, kad ir iš tos direktyvos 4 straipsnio 2 dalies, ir iš 5 straipsnio išplaukia bendresnė skaidrumo prievolė ( 32 ). Atitinkamai pardavėjai arba tiekėjai turėtų suteikti vartotojams pakankamai informacijos, kad vartotojai galėtų priimti apdairius ir gerai apgalvotus sprendimus ( 33 ).

71. Vadinasi, jeigu straipsnyje yra reikalaujama, kad pagal sutartį, sudarytą be derybų, vartotojas kaip užmokestį mokėtų tam tikrus mokesčius, o sutarties nuostatos yra suprantamos, pagal 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintus kriterijus tų mokesčių dydžio sąžiningumo teismas vertinti negali. Iš esmės tai reiškia, kad, jeigu paprastas, tinkamai informuotas ir pagrįstai atidus vartotojas atsižvelgia į visus sutarties elementus ir į kredito įstaigos suteiktą informaciją, jis turėtų būti pajėgus prieš sudarydamas sutartį suprasti, kad turės mokėti tuos mokesčius, taigi turėtų būti pajėgus tinkamai įvertinti sutarties pasirašymo ekonominius padarinius.

72. Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑84/19 pateikęs teismas iš esmės svarsto, ar laikydamiesi tokio skaidrumo reikalavimo pardavėjai ir tiekėjai turi nurodyti, už kokias paslaugas yra mokamas kiekvienas sutartyje nustatytas mokestis, arba ar toks reikalavimas reiškia, kad vartotojas turi galėti tai suprasti iš sutarties.

73. Pirmiausia galima pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sąvoką „paslaugos“ vartoja specialia prasme, t. y. taip vadina užduotis, kurias pardavėjas arba tiekėjas turi atlikti, kad įvykdytų savo prievoles suteikti paslaugą, dėl kurios sudaryta sutartis.

74. Dėl šio aspekto manau, kad Direktyvoje 93/13 nustatyto reikalavimo sutarties sąlygas išdėstyti aiškia ir suprantama kalba negalima aiškinti taip, kad pagal ją yra reikalaujama vartotoją informuoti, kokias užduotis pardavėjas arba tiekėjas turi atlikti pagal sutartį. Šiam tikslui neturi reikšmės, kad vartotojas negali šių konkrečių dalykų suprasti iš jam pateiktos informacijos, tačiau, žinoma, tik tada, jeigu bendras sutarties pobūdis jam yra aiškus. Tokią išvadą darau dėl toliau nurodytų priežasčių.

75. Pirma, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį tėra reikalaujama informuoti vartotojus apie sutarties sąlygų padarinius, o ne jų pagrindimą ( 34 ). Kitaip tariant, svarbu tai, kad nuo vartotojo prieš sudarant sutartį nebūtų nuslėpti jokie mokesčiai. Klausimas, ar vartotojas davė teisiškai pagrįstą sutikimą, Direktyvoje 93/13 nėra reglamentuojamas, nes tai yra valstybių narių kompetencijos sritis ( 35 ). Tą patį galima pasakyti apie nesąžiningą komercinę veiklą, kurią reglamentuoja Direktyva 2005/29 ( 36 ). Toje direktyvoje veikiau reglamentuojami sąlygų – daugiausia tų, kurios yra surašytos „smulkiu šriftu“, jei galima taip pasakyti, o ne tų, į kurias vartotojai paprastai atkreipia dėmesį – padariniai.

76. Antra, kaip pažymėjo generalinis advokatas H. Saugmandsgaard Øe byloje Ibercaja Banco ( 37 ), Teisingumo Teismo jurisprudencijoje laikomasi bendros tendencijos – nagrinėjant Direktyvoje 93/13 nustatytą skaidrumo reikalavimą stengiamasi užtikrinti, kad tas reikalavimas neviršytų to, ko galima pagrįstai tikėtis iš profesionalaus asmens. Jeigu iš pardavėjo arba tiekėjo būtų reikalaujama nurodyti, kokias konkrečiai užduotis jis atliks už tam tikrus nurodytus mokesčius, sunku išvengti įspūdžio, kad taip pardavėjui arba tiekėjui būtų užkrauta pernelyg didelė ir nepagrįsta našta.

77. Trečia, reikalavimas, kad pardavėjas arba tiekėjas tai darytų, prilygtų reikalavimui pagrįsti kiekvieną kainos sąlygą. Tai prieštarautų visai 4 straipsnio 2 dalyje nustatytos antrosios išimties logikai – pagal šią išimtį kaip tik siekiama išvengti būtinybės pardavėjams arba tiekėjams pagrįsti savo mokesčius ir taip neleisti teismams kištis į įmonių kainodaros strategijas.

78. Ketvirta, kaip jau pažymėjau, rinkos ekonomikoje prekės arba paslaugos kaina yra tiesiogiai susijusi ne su užduotimis, kurias reikia atlikti, ir ne su gamybos išlaidomis, bet veikiau su pasiūla ir paklausa. Vadinasi, kai sutartyje nustatoma bendra kaina už tam tikrą paslaugą, būtų kiek nerealu tikėtis, kad į kiekvieną kainos sąlygą bus įtrauktos nuostatos dėl konkrečių užduočių.

79. Dar nerealiau būtų tikėtis, kad pardavėjai ir tiekėjai pateiks vartotojams patikimą informaciją apie konkrečias kiekvieno tiekiamų prekių arba teikiamų paslaugų komponento išlaidas. Iš tiesų, jeigu profesionalus asmuo, kuris vykdo daugiau negu vieną veiklos rūšį, norėtų paskirstyti bendras savo išlaidas įvairiai vykdomai veiklai, jam dažnai tektų vesti sudėtingą (ir, žinoma, brangią) apskaitą ( 38 ). Tokiu atveju reikėtų, kad profesionalūs asmenys bent vestų išlaidų apskaitą, kuri leistų išskirti ir įvertinti jų grynąsias veiklos pajamas sudarančius elementus, nors Sąjungos teisėje tokios normos, kurioje būtų nustatyta tokia bendra apskaitos prievolė, nėra ( 39 ).

80. Bet kuriuo atveju, regis, yra aišku, kad ši kredito sutartis patenka į Direktyvos 2008/48 taikymo sritį. Vis dėlto reikia atkreipti dėmesį į atitinkamas direktyvos nuostatas, nes, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, šia direktyva pareiga informuoti, kuri gali būti nustatyta kredito įstaigoms, yra visais atžvilgiais suderinta ( 40 ).

81. Pirma, kadangi valstybės narės jau turėtų būti perkėlusios Direktyvą 2008/48 į nacionalinę teisę, gali būti laikoma, kad sąlygos, kurios atspindi tos direktyvos nuostatas, tai yra, kuriose išdėstoma pagal direktyvą privaloma informacija, remiantis Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalimi nepatenka į jos taikymo sritį ( 41 ).

82. Antra, yra suformuluotas aiškus aiškinimo principas – tais atvejais, kai tokiam pačiam atvejui taikomos kelių ES aktų nuostatos, jas reikia aiškinti kuo darniau ( 42 ).

83. Direktyvos 93/13 reikalavimai dėl skaidrumo ir suprantamumo yra akivaizdžiai bendresnio pobūdžio už konkretesnius Direktyvos 2008/48 reikalavimus. Vadinasi, aiškinant bendras Direktyvoje 93/13 išdėstytas formuluotes, nereikėtų laikytis aiškinimo, susijusio su konkrečios informacijos atskleidimu vartotojams, kuriuo būtų nukrypstama nuo konkretesnių Direktyvos 2008/48 reikalavimų ( 43 ).

84. Mano nuomone, reikėtų laikytis pozicijos, kad Direktyvoje 2008/48 yra nustatyta konkreti skaidrumo reikalavimų, taikomų kredito sutartims, kurias reglamentuoja ta direktyva, taikymo sritis. Jeigu nenurodoma kitaip ir norima užtikrinti, kad dėl skirtingo Direktyvos 93/13 aiškinimo nacionaliniuose teismuose vidaus rinka nebūtų skaldoma ir kad nebūtų silpninamas suderinimas, kurio siekiama kitais teisės aktais, bet kartu būtų atsižvelgiama į vartotojų apsaugą, Direktyvos 93/13 ir visų kitų ES aktų, kuriuose nustatomos prievolės suteikti išsamesnę informaciją, ryšį reikėtų suprasti būtent taip.

85. Kadangi Direktyvos 2008/48 10 straipsnyje, kuriame nurodoma, kokia informacija turi būti pateikta kredito sutartyse, nėra reikalaujama, kad kredito įstaigos pateiktų išsamią informaciją apie savo išlaidas, vien dėl to, kad kredito sutarties nuostatose nenurodoma, už kokias konkrečiai paslaugas yra mokėtini mokesčiai, nereikėtų daryti išvados, kad tos nuostatos surašytos nesuprantamai, remiantis Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalimi ir 5 straipsniu.

86. Jeigu pateiktą klausimą reikėtų suprasti taip, kad yra klausiama apie būtinybę nurodyti paslaugas (pagal įprastą šios sąvokos reikšmę), kurios yra teikiamos pagal kiekvieną kainos sąlygą, ir užduotis, kurias tiekėjas turi atlikti, kad suteiktų atitinkamą paslaugą, tada rizikuodamas kartotis atsakau, kad skaidrumo reikalavimas, nustatytas Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, yra susijęs su sutarties ekonominiais padariniais ir pagrindiniu dalyku, o ne su kiekvienos sutarties sąlygos pinigine verte. Taigi, kai vartotojas perka glaudžiai tarpusavyje susijusias prekes arba paslaugas, svarbi yra bendra kaina, kurią jis turės sumokėti ( 44 ), ir tai, kokios paslaugos už ją teikiamos, kad prireikus vartotojas galėtų palyginti įvairius pasiūlymus dėl tokių pačių prekių ir paslaugų. Tačiau bendros paketo kainos pagal atskirus mokesčius suskaidyti nereikia.

87. Iš tiesų, kadangi paslaugos sąvoka yra gana abstrakti ( 45 ) ir kadangi paslaugą galima suskirstyti į daug atskirų paslaugų, kredito įstaigos gali būti praktiškai nepajėgios įvykdyti reikalavimo nurodyti kiekvienos „paslaugos“ kainą.

88. Manau, kad Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą skaidrumo principą reikėtų aiškinti taip, kad iš esmės nereikia su kiekviena konkrečia paslauga susijusių išlaidų papunkčiui suskaidyti taip, kaip suponuojama prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausime. Laikantis skaidrumo reikalavimo tokią informaciją gali prireikti pateikti tik tam tikromis aplinkybėmis.

89. Mano nuomone, tokią informaciją pateikti akivaizdžiai būtina, kai sutartis sudaroma dėl kelių paslaugų, kurias galima lengvai atskirti ( 46 ), tai yra, kai kiekvieną nurodytą paslaugą galima suteikti vartotojams nepriklausomai nuo kitų paslaugų.

90. Tokią informaciją būtina pateikti ir tada, kai vartotojas turi teisę atsisakyti kurios nors paslaugos; tokiu atveju jis turi galėti įvertinti pasinaudojimo tokia galimybe komercinį poveikį. Tas pats taikoma tiems atvejams, kai sutartyje yra nurodomos pasirenkamos paslaugos ir jų kaina sutartyje nustatoma iš anksto. Dėl paskutiniojo atvejo tam, kad vartotojas galėtų įvertinti sutarties ekonominius padarinius, itin svarbu, kad būtų galima tiksliai nustatyti tų paslaugų kainą, tai yra, kad vartotojas galėtų nustatyti, kokį mokestį mokės, jeigu pasirinks naudotis kuria nors konkrečia paslauga.

91. Tokio pobūdžio informacija taip pat gali būti reikalinga, kai pačioje sutartyje yra nurodomos kelios paslaugos, kurių vienos yra pagrindinės, kitos – papildomos, ir kai atitinkamoje sutarties sąlygoje arba sąlygose pati paslaugų kaina nenurodoma, bet ta sąlyga arba sąlygos gali turėti įtakos kainai. Kadangi Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta antroji išimtis nebūtų taikoma, norint nustatyti, ar vis dėlto sąlyga patenka į sutarties pagrindinį dalyką, gali prireikti nustatyti, su kuria paslauga ta sąlyga yra susijusi, nes jai gali būti taikoma 4 straipsnio 2 dalyje nustatyta pirmoji išimtis ( 47 ).

92. Pagrindinėje byloje C‑84/19 nagrinėjamu atveju kredito sutartyje tikrai yra paminėta paslauga, apibrėžiama kaip papildoma, t. y. paslaugų paketas „Tavo paketas – Ekstra paketas“. Nors manau, kad Profi Credit Polska neprivalėjo šios paslaugos laikyti atskira paslauga, galutinės išvados dėl to pareikšti nereikia, nes iš faktų, kuriuos pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, matyti, kad bet kuriuo atveju aptariamoje sutartyje už tą paslaugą buvo nurodyta atskira kaina ( 48 ).

93. Vienintelis likęs klausimas yra tai, ar sutartyje turėjo būti aiškiau nurodyta, ar bendra nustatyta kaina apima atlygį už tarpininkavimą. Tai, ar sutartis šiuo atžvilgiu yra dviprasmiška, arba ar, straipsnyje nepaminėjus tarpininko, tapo neaišku, kad komisinis mokestis sudaro kredito kainos dalį, nustatyti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Tačiau net jei ir būtų nustatyta, kad su atlygiu tarpininkui yra susijęs tam tikras dviprasmiškumas, nesu tikras, ar tokia aplinkybė būtų pagrindas pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį kredito įstaigos ir vartotojo sudarytą sutartį laikyti nesuprantama. Minėtame direktyvos straipsnyje apibrėžiama tos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies taikymo sritis, o toje dalyje numatyta, kad vartotojas neprivalo laikytis jokios nesąžiningos be derybų sudarytos sutarties sąlygos. Vadinasi, 4 straipsnio 2 dalyje nurodytas suprantamumas turi būti siejamas su konkrečia sutarties sąlyga. Nagrinėjamu atveju man nėra aišku, kurias sąlygas būtų galima laikyti nesąžiningomis. Komisinis mokestis tarpininkui yra arba nėra įtrauktas į bendrą kainą. Jeigu komisinis mokestis nėra įtrauktas, tada nesąžininga būtų galiausiai galima laikyti ne sutartyje nurodytą kainą, bet veikiau visus papildomus komisinius mokesčius, kuriuos iš vartotojo gali būti paprašyta sumokėti papildomai prie sutartyje nurodytos kainos.

94. Mano nuomone, į šį klausimą galima atsakyti tiesiog taikant bendrus Lenkijos sutarčių teisės principus. Jeigu atlygis tarpininkui nėra įtrauktas į bendrą kainą, tas tarpininkas turės teisę prašyti sumokėti mokesčius, jeigu su vartotoju sudarytoje sutartyje toks atlygis buvo numatytas (taip nustatant vinculum juris). Tačiau tokiu atveju vartotojas tikrai žinos, kad turi mokėti papildomus mokesčius.

95. Bet kuriuo atveju pažymiu, kad Direktyvos 2008/48 21 straipsnyje yra nustatytos specifinės prievolės suteikti informaciją, kai kredito sutartis sudaroma per tarpininką. Kadangi minėta direktyva užtikrinamas visiškas reikalavimų suderinimas, nėra pagrindo daryti išvadą, kad kredito įstaigos ir vartotojo santykiuose trūksta skaidrumo, kai minėtos prievolės įvykdytos.

96. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į trečiąjį klausimą byloje C‑84/19 atsakyti, kad Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti taip, jog vien tai, kad be derybų sudarytos kredito sutarties sąlygose, kuriose numatytas mokesčių mokėjimas, nėra išvardyta, kokias užduotis prekybininkas turi atlikti arba kokias išlaidas jis privalo padengti, kad suteiktų sutartą paslaugą, iš esmės nereiškia, kad šios sąlygos nebuvo išdėstytos aiškia ir suprantama kalba. Tokios sąlygos gali būti laikomos neatitinkančiomis šio reikalavimo tik tada, kai sutarties finansiniai padariniai nėra aiškūs iš visos sutarties arba sutarties dalyko, ypač dėl to, kad sutartyje yra daug skirtingų kainos sąlygų.

D. Dėl klausimo byloje C‑222/19

97. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑222/19 pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 nuostatas apskritai, o konkrečiai – jos 3 straipsnio 1 dalies nuostatas, reikėtų aiškinti taip, kad pagal šią direktyvą valstybei narei nėra leidžiama nustatyti kainos kontrolės mechanizmo, grindžiamo „didžiausia su palūkanomis nesusijusių kredito išlaidų suma“, jeigu apskaičiuojant išlaidas turi būti atsižvelgiama į bendras paskolos davėjo išlaidas.

98. Iš Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalies yra aišku, kad direktyvos nuostatomis siekiama ne reguliuoti nacionalines nuostatas, bet veikiau pašalinti galimus neatitikimus ir nesąžiningus aspektus, kurių pasitaiko tarp pardavėjo arba tiekėjo ir vartotojo sudaromose sutartyse, dėl kurių atskirai nėra deramasi.

99. Taigi tam, kad atsakymas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui būtų naudingas, manau, kad šį klausimą reikia performuluoti taip, kad juo siekiama išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad sutarties sąlyga turi būti laikoma sukurianti „ryškų neatitikimą“ tais atvejais, kai be derybų sudarytos kredito sutarties sąlygoje yra numatytas ne tik palūkanų, bet ir kitų mokesčių mokėjimas, o tie mokesčiai gali būti būdas pardavėjui arba tiekėjui perkelti savo bendras išlaidas vartotojui.

100. Nagrinėjant šį aspektą reikėtų priminti, kad pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį bet kuri be derybų sudarytos sutarties sąlyga, dėl kurios pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai, yra laikoma nesąžininga ( 49 ).

101. Nors manau, kad žodžiais „pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą“ tiesiog apibūdinama padėtis, kai nėra ryškaus neatitikimo, todėl tai savaime nėra atskira sąlyga, reikia pripažinti, kad Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje yra nustatyti du kriterijai, pagal kuriuos apibrėžiamas sąlygų nesąžiningumas, būtent „veiksmų nesąžiningumas“ ir „ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai“ ( 50 ).

102. Su visa pagarba noriu pažymėti, kad net jei su tokiu skirstymu ir nebūtų sutinkama ( 51 ), praktiškai tai turbūt turi mažai reikšmės. Atsižvelgiant į tai, kaip Teisingumo Teismas aiškina abu kriterijus, pažymėtina, kad praktiškai, jeigu tenkinamas antrasis kriterijus, visada yra tenkinamas ir pirmasis ( 52 ).

103. Iš tiesų, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, pirmasis kriterijus yra susijęs su analize, ar pardavėjas arba tiekėjas, kuris su vartotoju elgiasi dorai ir teisingai, gali pagrįstai daryti prielaidą, kad vartotojas būtų sutikęs su tokia sąlyga. Taikant antrąjį kriterijų, reikėtų atsižvelgti į tai, ar dėl sąlygoje nustatytos prievolės vartotojas atsiduria daug nepalankesnėje padėtyje, negu būtų atsidūręs pagal nacionalinę teisę, jeigu tos sąlygos nebūtų ir jeigu už nepalankią padėtį nėra kompensuojama ( 53 ).

104. Pardavėjas arba tiekėjas turi logiškai numatyti, kad jeigu su vartotojais bus elgiamasi dorai ir teisingai, vartotojai atsisakys sutikti su visomis sąlygomis, dėl kurių atsidurtų iš esmės kitokioje padėtyje, palyginti su padėtimi, kurioje jie būtų pagal nacionalinę teisę, jeigu tokių sąlygų nebūtų, išskyrus tuos atvejus, kai padėties skirtumas yra pagrinde kompensuojamas atitinkamu kainos skirtumu ( 54 ). Atitinkamai, jeigu sąlygoje būtų nustatytos pareigos arba prievolės, kurios labai skiriasi nuo paprasto, gerai informuoto ir pagrįstai apdairaus vartotojo teisėtų lūkesčių dėl sutarties turinio, tokią sąlygą būtų galima pripažinti nesąžininga ( 55 ).

105. Vis dėlto nemanau, kad kredito sutarties sąlyga gali būti laikoma nesąžininga vien dėl to, kad joje numatytas ne tik palūkanų, bet ir kitų mokesčių mokėjimas, arba dėl to, kad tie mokesčiai gali būti būdas pardavėjui arba tiekėjui perkelti bendras išlaidas vartotojams.

106. Iš karto norėčiau pažymėti: kadangi tokia sąlyga vis dėlto yra susijusi su kredito kaina, pagal 4 straipsnio 2 dalį vartotojo mokėtinų mokesčių suma gali būti vertinama Direktyvoje 93/13 nustatyta tvarka tik tada, jeigu sutarties sąlyga nebuvo išdėstyta aiškia ir suprantama kalba arba jeigu yra nepakankamai aiškūs jos ekonominiai padariniai.

107. Atsižvelgiant į šią išimtį, man sunku įsivaizduoti, kad „ryškus neatitikimas“ dėl sąlygos galėtų atsirasti vien dėl to, kad joje numatytas ne vien palūkanų, bet ir kitų mokesčių mokėjimas. Iš tiesų, kaip jau paaiškinau, kredito įstaigos gali laisvai nustatyti joms priklausančio atlygio mokėjimo sąlygas, tik vartotojui turi būti aišku, kokia yra bendra kaina. Jeigu kredito sutartis patenka į Direktyvos 2008/48 taikymo sritį, taip tikrai bus, jeigu bus įvykdytos į nacionalinę teisę perkeltoje direktyvoje nustatytos prievolės.

108. Be to, mano nuomone, ryškus neatitikimas negali atsirasti vien dėl to, kad už paslaugą nustatyta kaina tiekėjui gali būti patogus būdas perkelti savo bendras išlaidas. Iš tiesų, kaip paaiškinau išvadoje, kurią pateikiau byloje Kiss ir CIB Bank ( 56 ), tai, kad verslo subjektas perkelia visas savo išlaidas, įskaitant bendras išlaidas, vartotojui, tiesiog yra ekonominė realybė. Taigi bet kurios paslaugos arba prekės kaina iš dalies yra nustatoma tam, kad būtų atlygintos paskolos davėjo patirtos bendros išlaidos.

109. Reikia pripažinti, kad byloje Constructora Principado ( 57 ) Teisingumo Teismas neatmetė galimybės, kad sąlyga, pagal kurią buto pirkėjui perkeliamas savivaldybės nekilnojamojo turto mokestis ir kai kurie mokesčiai už individualų prisijungimą prie įvairių tinklų, pavyzdžiui, vandens, dujų, elektros, kanalizacijos, gali būti pripažinta nesąžininga.

110. Vis dėlto nemanau, kad šis principas yra taikytinas pagrindinėje byloje C‑222/19 nagrinėjamu atveju, nes Sprendime Constructora Principado nagrinėtu atveju svarstytas ne tam tikrų išlaidų perkėlimo vartotojams klausimas, bet veikiau nagrinėtas ginčytos sąlygos skaidrumas. Konkretus toje sutarties sąlygoje nustatytų mokesčių dydis nebuvo nurodytas, o kalbant apie savivaldybės nekilnojamojo turto mokestį, pažymėtina, kad sutarties sudarymo metu jo net nebuvo galima nustatyti. Jį mokesčių institucijos turėjo apskaičiuoti vėliau. Todėl pagal tą sąlygą vartotojui ne vien perkeltos tam tikros pardavėjo išlaidos; perkeltas ir netikrumas dėl visos išlaidų sumos, o dėl šio netikrumo kilo rizika, kurią iš principo turėjo prisiimti pardavėjas, kaip verslininkas ( 58 ).

111. Atsižvelgdamas į Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį ir 3 straipsnio 1 dalį dėl sąlygų, kuriose numatomas mokesčio mokėjimas, manau, kad tokias sąlygas, kad ir kokia forma jos būtų išdėstytos, pripažinti nesąžiningomis galima tik tada, jeigu jos pačios atitinka dvi sąlygas: pirma, jeigu mokestis faktiškai slepiamas nuo vartotojo (tada atsiranda galimybė vertinti jo adekvatumą), ir, antra, jeigu bendra paslaugos arba prekės kaina yra pernelyg didelė.

112. Iš tiesų Direktyvoje 93/13, tiksliau, 3 straipsnio 1 dalyje, yra nustatytas tik vienas sąlygų nesąžiningumo kriterijus – pagal jį reikia, kad tarp šalių teisių ir pareigų egzistuotų ryškus neatitikimas ( 59 ). Atitinkamai vertinant, ar kuri nors sutarties sąlyga yra nesąžininga, reikia atsižvelgti į kalbos suprantamumo ir skaidrumo reikalavimus, nustatytus Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje ir 5 straipsnyje ( 60 ), tačiau nepakanka tik to, kad sąlyga yra nepakankamai aiški arba skaidri, kad ją būtų galima pripažinti nesąžininga ( 61 ). Dėl tokios sąlygos, nepaisant sąžiningumo reikalavimo, turi atsirasti ryškus neatitikimas tarp šalių teisių ir pareigų ( 62 ). Laikantis bet kurio kito aiškinimo 3 straipsnio 1 dalyje nustatytas kriterijus prarastų visą praktinę reikšmę.

113. Vis dėlto tais atvejais, kai kainos sąlyga yra nesuprantama, šį ryškų neatitikimą galima greitai nustatyti, nes jį bus galima pastebėti iš pernelyg didelės sumokėtų mokesčių sumos ( 63 ). Iš tiesų pardavėjas arba tiekėjas turi logiškai tikėtis, kad jeigu su vartotoju būtų elgiamasi sąžiningai ir teisingai, jis atsisakytų sumokėti tokią kainą.

114. Atitinkamai siūlau Teisingumo Teismui į byloje C‑222/19 pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti: Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad be derybų sudarytos kredito sutarties sąlyga nesukuria „ryškaus neatitikimo“ vien dėl to, kad joje yra numatytas ne tik palūkanų, bet ir kitų mokesčių mokėjimas, o pardavėjui arba tiekėjui tokie mokesčiai gali būti būdas perkelti savo bendras išlaidas vartotojui. Pagal Direktyvą 93/13 sąlyga laikytina nesąžininga tik tada, jeigu, pirma, bendra mokėtina kaina yra neskaidri, ypač dėl to, kad yra kelios kainos sąlygos (tada atsiranda galimybė vertinti kainos sąžiningumą, kaip tai leidžiama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje nustatytą išimtį) ir, antra, jeigu bendra kaina yra pernelyg didelė.

E. Dėl klausimo byloje C‑252/19

115. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑252/19 pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/48 nuostatas, ypač jos 3 straipsnio g punktą ir 22 straipsnio 1 dalį, reikia aiškinti taip, kad nacionalinės teisės aktuose yra draudžiama įtvirtinti „didžiausios su palūkanomis nesusijusių išlaidų sumos“ institutą, koks yra paminėtas Vartojimo kredito įstatymo 36a straipsnyje, jeigu pagal tą institutą apskaičiuojant išlaidas yra įtraukiamos su visa kreditoriaus ekonomine veikla susijusios išlaidos.

116. Nagrinėjant šį aspektą reikėtų pažymėti, kad Direktyvos 2008/48 10 straipsniu yra suderinamos nacionalinės nuostatos dėl to, kokią informaciją reikia įtraukti į kredito sutartis. Kadangi pagal Direktyvos 2008/48 22 straipsnį valstybės narės negali toliau taikyti arba priimti savo nacionalinės teisės aktų nuostatų, besiskiriančių nuo nustatytų direktyvoje, šį suderinimą reikia laikyti visišku ir privalomu ( 64 ).

117. Vis dėlto, kaip paaiškinau išvadoje, kurią pateikiau byloje Mikrokasa / Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie ( 65 ), ir kaip iš esmės toje byloje nusprendė Teisingumo Teismas ( 66 ), tai nereiškia, kad valstybės narės kreditams, kurie reglamentuojami Direktyva 2008/48, negali taikyti kitų, nei numatyti direktyvoje, institutų, pavyzdžiui, Vartojimo kredito įstatymo 36a straipsnyje nustatytos „didžiausios su palūkanomis nesusijusios kredito išlaidų sumos“. Iš tiesų Direktyva 2008/48 užtikrina visišką reikalavimų suderinimą, toks suderinimas apsiriboja direktyvoje nurodytų kredito sutarčių aspektais, būtent suderinamos nuostatos dėl prievolės teikti informaciją, kreditingumo vertinimo, prieigos prie duomenų bazių, teisės atsisakyti sutarties ir kredito išankstinio grąžinimo teisės.

118. Kadangi Direktyva 2008/48 nacionalinės nuostatos dėl kainos arba atlygio, kurio prašoma už kredito suteikimą, nesuderintos, tas aspektas tebėra valstybių narių kompetencijos dalykas. Todėl valstybės narės teisės aktuose nustatydamos kontrolės priemones gali naudoti ir kitus institutus, ne vien tuos, kurie paminėti Direktyvos 2008/48 3 straipsnyje, tačiau naudodamos tuos institutus negali pažeisti ES teisės normų.

119. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑252/19 pateikęs teismas turi pats įvertinti, ar dėl Vartojimo kredito įstatymo 36a straipsnyje nurodytos „didžiausios su palūkanomis nesusijusių kredito išlaidų sumos“ instituto pardavėjui arba tiekėjui atsiranda prievolių, patenkančių į Direktyvos 2008/48 taikymo sritį.

120. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad į prejudicinį klausimą byloje C‑252/19 reikėtų atsakyti: Direktyvos 2008/48 nuostatas ir ypač jos 3 straipsnio g punktą ir 22 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad nacionalinės teisės aktuose nėra draudžiama įtvirtinti „didžiausios su palūkanomis nesusijusių išlaidų sumos“ instituto, net jeigu tokios išlaidos apima bendras paskolos davėjo išlaidas, jeigu toks institutas nėra naudojamas siekiant taikyti nacionalinės teisės nuostatą, kuri patektų į Direktyvos 2008/48 taikymo sritį.

IV. Išvada

121. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Ščecino dešiniojo kranto ir vakarų apylinkės teismas, Lenkija) ir Sąd Rejonowy w Opatowie (Opatuvo apylinkės teismas, Lenkija) pateiktus klausimus atsakyti taip: 1. 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 1 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti taip, kad sutarties, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, sąlygos, kuriose nustatomi vartotojo mokėtini mokesčiai, nėra laikytinos nepatenkančiomis į direktyvos taikymo sritį vien dėl to, kad bendra mokėtinų mokesčių suma neviršija nacionalinės teisės aktuose nustatytos viršutinės ribos. 2. Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti taip, kad be derybų sudarytos kredito sutarties sąlygoms, kuriose nustatoma kaina arba atlygis už kreditą, direktyvoje numatyta sąlygų nesąžiningumo vertinimo išimtis yra taikoma, jeigu tos sąlygos išdėstytos aiškia ir suprantama kalba, net jeigu jose numatomas kitų mokesčių, ne palūkanų, mokėjimas. Tačiau valstybės narės savo pačių nacionalinėje teisėje gali nustatyti tokį kainos sąžiningumo vertinimo mechanizmą, jeigu jo nuostatos yra suderinamos su taikytinomis Sąjungos teisės normomis ir jeigu valstybės narės taip pat laikosi Direktyvos 93/13 8a straipsnyje nustatyto reikalavimo apie tai pranešti. 3. Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti taip, jog vien tai, kad be derybų sudarytos kredito sutarties sąlygose, kuriose numatytas mokesčių mokėjimas, nėra išvardyta, kokias užduotis prekybininkas turi atlikti arba kokias išlaidas jis privalo padengti, kad suteiktų sutartą paslaugą, iš esmės nereiškia, kad šios sąlygos nebuvo išdėstytos aiškia ir suprantama kalba. Tokios sąlygos gali būti laikomos neatitinkančiomis šio reikalavimo tik tada, kai sutarties finansiniai padariniai nėra aiškūs iš visos sutarties arba sutarties dalyko, ypač dėl to, kad sutartyje yra daug skirtingų kainos sąlygų. 4. Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį reikėtų aiškinti taip, kad tais atvejais, kai be derybų sudarytos kredito sutarties sąlygoje yra numatytas ne tik palūkanų, bet ir kitų mokesčių mokėjimas, o pardavėjui arba tiekėjui tokie mokesčiai gali būti būdas perkelti savo bendras išlaidas vartotojui, „ryškaus neatitikimo“ nėra sukuriama. Pagal Direktyvą 93/13 sąlyga laikytina nesąžininga tik tada, jeigu, pirma, bendra mokėtina kaina yra neskaidri, ypač dėl to, kad yra kelios kainos sąlygos (tada atsiranda galimybė vertinti kainos sąžiningumą, kaip tai leidžiama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje nustatytą išimtį) ir, antra, jeigu bendra kaina yra pernelyg didelė. 5. 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB nuostatas ir ypač šios direktyvos 3 straipsnio g punktą ir 22 straipsnio 1 dalį reikėtų aiškinti taip, kad nacionalinės teisės aktuose nėra draudžiama įtvirtinti „didžiausios su palūkanomis nesusijusių išlaidų sumos“ instituto, net jeigu tokios išlaidos apima bendras paskolos davėjo išlaidas, kai toks institutas nėra naudojamas siekiant taikyti nacionalinės teisės nuostatą, kuri patektų į Direktyvos 2008/48 taikymo sritį.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) su pakeitimais, padarytais 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES (OL L 304, 2011, p. 64).

( 3 ) 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinanti Tarybos direktyvą 87/102/EEB (OL L 133, 2008, p. 66).

( 4 ) C‑779/18, EU:C:2019:1146, 10–17 punktai.

( 5 ) 2014 m. sausio 16 d. Sprendimas Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).

( 6 ) Šiuo klausimu žr. 2014 m. sausio 16 d. Sprendimą Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, 20 punktas).

( 7 ) Žr. 2013 m. kovo 21 d. Sprendimą RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, 28 punktas) ir 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimą Banco Santander ir Escobedo Cortés (C‑96/16 ir C‑94/17, EU:C:2018:643, 43 punktas).

( 8 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 31 punktas).

( 9 ) Žr. 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 27 punktas) ir 2018 m. gegužės 17 d. Sprendimą Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 59 punktas). Apskritai manau, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama atsižvelgiant į jos 3 straipsnio 1 dalį. Tad, mano supratimu, 1 straipsnio 2 dalyje yra siekiama nustatyti, kad į Direktyvos 93/13 taikymo sritį sąlygos nepatenka, jeigu jose tėra pakartojamos įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos, bet nacionalinės teisės aktais nustatyta šalių teisinė padėtis praktiškai nėra keičiama. Tačiau – priešingai – tai, kad sąlyga neviršija tam tikros ribos arba, bendriau kalbant, atitinka tam tikrą teisės akte nustatytą standartą, nėra pagrindas atmesti galimybę, kad tokia sąlyga gali turėti kitų teisinių padarinių.

( 10 ) Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695, 83 punktas), kurioje jis nurodė, kad sutarties straipsniui, pagal kurį tiekėjas iš kelių teisės aktuose nurodytų oficialių orientacinių indeksų pasirenka vieną, taikytiną sutarčiai, Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta išimtis netaikoma.

( 11 ) 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 33 punktas).

( 12 ) Šiuo klausimu žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimą Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 50 punktas).

( 13 ) Žr. 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Kásler ir Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 49 ir 51 punktai).

( 14 ) Šiuo klausimu žr. 2019 m. birželio 5 d. Sprendimą GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, 30 punktas).

( 15 ) Kaip nurodyta Direktyvos 93/13 devynioliktoje konstatuojamojoje dalyje, tai netaikoma sąlygoms, kuriose apibrėžiamas kainos ir kokybės santykis.

( 16 ) Žr. mano išvadą byloje Kiss ir CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, 17 išnaša) ir Komisijos pranešimo dėl Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais aiškinimo ir taikymo gairių (OL C 323, 2019, p. 4) 4.3.1 punktą.

( 17 ) Reikia pripažinti, kad sąvoka „kaina“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį, negali būti apibrėžiama pagal „bendrą kredito kainą vartotojui“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2008/48 3 straipsnio g punktą, jeigu bendra kaina taip pat apima mokėjimus trečiosioms šalims. Žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimą Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 47 punktas). Tačiau, jeigu pardavėjams arba tiekėjams atlygį būtų draudžiama gauti kitokia forma, ne palūkanomis, Sąjungos teisėkūros institucijoms nebūtų reikėję nurodyti, kad sąvoka „bendra kredito kaina vartotojui“, kaip ji suprantama toje direktyvoje, apima visus mokesčius, kuriuos iš vartotojo gali būti pareikalauta sumokėti, kad jam būtų suteiktas kreditas.

( 18 ) Žr. mano išvadą byloje Kiss ir CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, 37 punktas).

( 19 ) Pagal analogiją žr. 2019 m. liepos 29 d. Sprendimą Pelham ir kt. (C‑476/17, EU:C:2019:624, 28 punktas).

( 20 ) Nors darbo sutartys nepatenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį. Kalbant apie paslaugų ir prekių sampratą, pažymėtina, kad šiais žodžiais apibūdinamas sutarties dalykas, t. y. tai, ką vartotojas perka, o ne tai (kaip paaiškinsiu vėliau), ką pardavėjas arba tiekėjas turi padaryti, kad parduotų prekę arba suteiktų paslaugą.

( 21 ) Remiantis jurisprudencija, sąlygos, kuriose paslaugos arba prekių kaina nėra nustatyta, bet kurios yra bendrąja prasme susijusios „su atlygiu, kurį vartotojas turi mokėti paskolos davėjui arba kuris turi įtakos bendrai kainai, kurią vartotojas turi jam mokėti“, iš esmės patenka ne į antrosios išimties, bet į pirmosios išimties taikymo sritį, išskyrus kiek tai susiję su tuo, ar sutartyje nustatytas atlygio arba kainos dydis yra adekvatus paskolos davėjo mainais teikiamai paslaugai. Šiuo klausimu žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimą Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 56 punktas) ir 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Kiss ir CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 35 punktas).

( 22 ) Teisingumo Teismas dar nėra priėmęs aiškaus sprendimo dėl 4 straipsnio 2 dalyje nustatytos pirmosios išimties (susijusios su „pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu“) tikslo. Dėl 4 straipsnio 2 dalyje nustatytos antrosios išimties (susijusios su „kainos ir atlygio adekvatumu“) iš esmės buvo konstatuota, kad aiškių ir objektyvių teisinių standartų, pagal kuriuos būtų galima tinkamai teismo keliu įvertinti kainos ir atlygio adekvatumą, nėra. Šiuo klausimu žr. 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Kásler ir Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 55 punktas).

( 23 ) Kaip nurodo Michael Schillig, Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis atspindi kompromisą tarp dviejų (kartais besikertančių) požiūrių – vartotojo teisių ir laisvos rinkos. M. Schillig „Directive 93/13 and the „price term exemption“: A comparative analysis in the light of the „market for lemons“ rationale“, 60 t., International and Comparative Law Quarterly, Cambridge University Press, 2011, p. 933–963.

( 24 ) Savo išvadoje, kurią pateikiau byloje Mikrokasa ir Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2019:1146, 69 punktas), pabrėžiau, kad tiriant elgseną buvo nustatyta, jog žmonės skaito ne visą sutarties tekstą, bet dėmesį sutelkia į antraštinius elementus, pavyzdžiui, į kainą, arba į tas dalis, kurios, jų nuomone, yra svarbiausios. Pirma cituotame M. Schillig straipsnyje pažymima (p. 936): „vartotojai dažnai priima standartines sutarčių sąlygas jų neskaitę, nes jas skaityti, ieškoti geresnių sąlygų ir dėl jų derėtis tiesiog neverta“.

( 25 ) Žr. 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Kásler ir Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 42 punktas) ir 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 34 punktas).

( 26 ) Griežto aiškinimo nereikia painioti su siauru aiškinimu, pagal kurį, pasinaudojant tekste nenurodytais elementais, pavyzdžiui, tikslu ir jo kontekstu, nustatoma siauresnė nuostatos prasmė negu pagal paprastą griežtą aiškinimą, t. y. aiškinimą remiantis vien tekstu.

( 27 ) 2015 m. vasario 26 d. Sprendimas Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 70 punktas) ir 2019 m. spalio 3 d. Sprendimas Kiss ir CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 40 punktas).

( 28 ) Žr., pvz., 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 45 punktas) ir 2019 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:764, 62 punktas).

( 29 ) 2015 m. balandžio 23 d. Sprendimas Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, 50 punktas).

( 30 ) Žr. T. Barton, G. Berger-Walliser ir H. Haapio „Visualization: Seeing Contracts for What They Are, and What They Could Become“, 19 t., Journal of Law, Business & Ethics, 2013, 47–64.

( 31 ) Generalinio advokato G. Hogan išvada byloje Kiss ir CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, 41 punktas).

( 32 ) 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimas Kásler ir Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 40 punktas). Pirmasis sprendimas, kuriame paminėtas toks reikalavimas, buvo 2013 m. kovo 21 d. Sprendimas RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, 45 punktas). Tačiau tame sprendime nagrinėtu atveju Teisingumo Teismui pateiktas klausimas buvo susijęs su Direktyvos 93/13 ir Direktyvos 2003/55 bendru aiškinimu, o skaidrumo reikalavimas paminėtas būtent antrosios direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje. Teisingumo Teismas šį reikalavimą vien Direktyvos 93/13 kontekste paminėjo tik Sprendime Kásler ir Káslerné Rábai.

( 33 ) Šiuo klausimu žr. 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Kásler ir Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 73 ir 74 punktai) ir 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 51 punktas). Taigi norint įvertinti, ar sąlyga atitinka skaidrumo reikalavimą, reikėtų atsižvelgti tik į informaciją, kuri buvo gauta ne vėliau kaip sutarties pasirašymo metu.

( 34 ) 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimas Kásler and Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 75 punktas); 2015 m. balandžio 23 d. Sprendimas Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, 50 punktas) ir 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 45 punktas). Taigi 4 straipsnio 2 dalyje išdėstyto reikalavimas apima vartotojo informavimą ne apie tai, ar vykdydamas prievoles pardavėjas arba tiekėjas turi parengti 5, 10 ar 15 kopijų, bet apie sutarties padarinius. Pardavėjo arba tiekėjo ekonominės veiklos rezultatai, t. y. jų gebėjimas sumažinti savo išlaidas, nėra svarbiausias vartotojui rūpimas dalykas. Svarbiausia vartotojus motyvuojanti ekonominė prielaida yra galimybė už tam tikrą prekę arba paslaugą sumokėti geriausią kainą. Vadinasi, vartotojai turi būti informuoti apie tai, kokią iš viso kainą turės sumokėti už prekę arba paslaugą, kurią ketina pirkti, arba bent jau apie tai, kaip ta kaina bus apskaičiuota, kad galėtų ją maždaug įsivaizduoti, ir apie tai, kas sudaro tą prekę arba paslaugą.

( 35 ) Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2011/83/ES 3 straipsnio 1 dalį ir 13 konstatuojamąją dalį.

( 36 ) 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 (Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva) (OL L 149, 2005, p. 22).

( 37 ) Žr. generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe išvadą byloje Ibercaja Banco (C‑452/18, EU:C:2020:61, 77 išnaša).

( 38 ) Pavyzdžiui, dėl PVM žr. 2016 m. birželio 9 d. Sprendimą Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft GbR (C‑332/14, EU:C:2016:417, 32–34 punktai).

( 39 ) Žr. mano išvadą byloje Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:451, 55 punktas).

( 40 ) Žr. 2016 m. balandžio 21 d. Sprendimą Radlinger ir Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, 61 punktas) ir 2016 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, 41 punktas).

( 41 ) Kadangi Direktyvoje 2008/48 kredito įstaigų prievolės suteikti informaciją yra visiškai suderintos, man atrodo, 2017 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo sprendime Air Berlin (C‑290/16, EU:C:2017:523, 44–46 punktai) padaryta išvada į nacionalinę teisę neturėtų būti perkeliama, nes toje byloje nagrinėtais teisės aktais, tiksliau, 2008 m. rugsėjo 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1008/2008 dėl oro susisiekimo paslaugų teikimo Bendrijoje bendrųjų taisyklių (nauja redakcija) (OL L 293, 2008, p. 3), yra siekiama užtikrinti tik būtiniausią suderinimą.

( 42 ) Šiuo klausimu žr. 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Sturgeon ir kt. (C‑402/07 ir C‑432/07, EU:C:2009:716, 47 punktas).

( 43 ) Šiuo klausimu žr. 2019 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Profi Credit Polska (C‑419/18 ir C‑483/18, EU:C:2019:930, 58–60 punktai).

( 44 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 47 punktas) ir Direktyvos 2008/48 10 straipsnio g punktą. Taip pat šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, 2006 p. 36) 4 straipsnio 1 dalį.

( 45 ) Tai gerai iliustruoja faktas, kad Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 6 dalyje yra apibrėžiama, jog „paslaugų sutartis“ yra „sutartis, išskyrus pirkimo-pardavimo sutartį, pagal kurią prekiautojas suteikia ar įsipareigoja suteikti paslaugą vartotojui, o vartotojas sumoka arba įsipareigoja sumokėti už ją kainą“. Taigi galima suprasti, kad paslauga tiesiog yra tai, dėl ko sudaroma paslaugų sutartis.

( 46 ) Pagal analogiją žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, 53 punktas).

( 47 ) Žr. 2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Andriciuc ir kt. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 37 ir 38 punktai).

( 48 ) Iš tiesų vadinamoji paslauga „Tavo paketas“ nėra „paslauga“, nes jos negalima atskirti nuo kredito suteikimo, veikiau tai yra kredito suteikimo sąlygų patikslinimas, o kaip paslauga komerciniais tikslais yra suteikiamas kreditas.

( 49 ) Direktyvos 93/13 3 straipsnio 3 dalyje paminėtas direktyvos priedas, jame pateikiamas orientacinis ir nebaigtinis sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas.

( 50 ) Žr. 2017 m. sausio 26 d. Sprendimą Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, 59 ir 60 punktai) ir 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Kiss ir CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 50 ir 51 punktai).

( 51 ) Dėl tokio šių dviejų kriterijų atskyrimo kritikos žr. mano išvadą byloje Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, 56–67 punktai). Taip pat pažymiu, kad kai kuriuose Teisingumo Teismo sprendimuose šie du elementai atskirai nebuvo vertinti. Žr., pavyzdžiui, 2014 m. sausio 16 d. Sprendimą Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, 23 punktas).

( 52 ) Šiuo klausimu žr. Komisijos poziciją, išdėstytą Pranešimo dėl Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais aiškinimo ir taikymo gairių 3.4.1 punkte.

( 53 ) Žr. 2013 m. kovo 14 d. Sprendimą Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, 68 ir 69 punktai), 2019 m. lapkričio 7 d. ir 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Kiss ir CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 50 ir 51 punktai) ir 2019 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Profi Credit Polska (C‑419/18 ir C‑483/18, EU:C:2019:930, 55 punktas).

( 54 ) Pavyzdžiui, jeigu sąlygoje numatoma, kad tiekėjas gali pakeisti kainą, vartotojui mainais turi būti suteikta galimybė nutraukti sutartį. Žr., pavyzdžiui, 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimą Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242, 24 punktas).

( 55 ) Laikantis minėto skaidrumo reikalavimo, sąlyga, kuri priklauso pagrindiniam sutarties dalykui ir pardavėjui arba tiekėjui, yra esminė ir pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį gali būti nevertinama tik tada, jeigu į ją specialiai atkreipiamas vartotojo dėmesys. Mano nuomone, šiam reikalavimui tenka tam tikras vaidmuo taikant tos direktyvos 3 straipsnio 1 dalį būtent šia prasme. Šiuo klausimu žr. 2019 m. birželio 5 d. Sprendimą GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, 37 punktas).

( 56 ) C‑621/17, EU:C:2019:411, 36 punktas.

( 57 ) 2014 m. sausio 16 d. Sprendimas Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).

( 58 ) 2014 m. sausio 16 d. Sprendime Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, 27 ir 28 punktai) Teisingumo Teismas nepadarė išvados, kad tokio pobūdžio sąlyga yra nesąžininga, jis paliko nacionaliniam teismui spręsti, ar dėl tokio straipsnio „pakankamai rimtai kenkiama teisinei padėčiai, kurioje minėtas vartotojas, kaip sutarties šalis, atsiduria pagal nacionalinę teisę“, taigi, ar jį galima pripažinti nesąžiningu.

( 59 ) Tuo paaiškinama, kodėl skaidrumo reikalavimas yra susijęs tik su padariniais arba sąlygų poveikiu.

( 60 ) Jeigu sutarties skaidrumas bus itin svarbus, tai savaime neišspręs problemos, kurią kelia nevienoda derybinė galia, nes vartotojai retai skaito sutartis, ypač internete. Pavyzdžiui, įmonė PC Pitstop į Galutinio naudotojo licencijos sutartį įtraukė nuostatą, pagal ją pažadėjo skirti „specialų užmokestį, į kurį gali įeiti ir finansinė kompensacija, tam tikram skaičiui įgaliotų licencijos gavėjų, kurie perskaitys šią licencijos sutartį ir susisieks su PC Pitstop. Naudotojas šį straipsnį pastebėjo (ir gavo 1000 JAV dolerių prizą) tik po keturių mėnesių. Žr. I. Ayres ir A. Schwartz, The No Reading Problem in Consumer Contract Law, 66 tomas, Stanford Law Review, 2014, p. 545–610. Atsižvelgdamas į tai, manau, kad vienas svarbiausių Direktyva 93/13 pasiektų dalykų, kurie tinkamai nebuvo pripažinti (iš dalies dėl to, kad iki šiol buvo pernelyg pabrėžiamas skaidrumas), yra tai, kad vartotojams užtikrinama būtiniausia apsauga nuo nenumatyto poveikio, kuris gali būti padarytas kitomis sąlygomis (ne tomis, kuriose nustatoma kaina arba apibrėžiamas sutarties dalykas), dėl kurių vartotojai gali turėti teisėtų lūkesčių, kad jos bus standartinės.

( 61 ) Pavyzdžiui, mano nuomone, sąlygos negalima pripažinti nesąžininga vien dėl to, kad joje nurodyta, kad laišką reikės siųsti paštu, todėl reikės pirkti pašto ženklą, net jei tas mokestis ir bus paslėptas.

( 62 ) Žr. Komisijos pranešimą dėl Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais aiškinimo ir taikymo gairių 3.4.6 punktą ir tuo pačiu klausimu žr. 2017 m. sausio 26 d. Sprendimą Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, 62 punktas) ir 2019 m. kovo 14 d. Sprendimą Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, 49 punktas). Vienintelė man žinoma išimtis yra 2016 m. liepos 28 d. Sprendimas Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, 69 punktas), kuriame Teisingumo Teismas, regis, pripažino, kad sąlyga gali būti paskelbta nesąžininga dėl nepakankamo skaidrumo. Kaip paaiškinau išvadoje, kurią pateikiau byloje (C‑34/18, EU:C:2019:245, 87–89 punktai), jeigu sutarties skaidrumas tikrai yra toks esminis dalykas, manau, kad sprendime Teisingumo Teismas šiek tiek pervertino Direktyvos 93/13 skaidrumo reikalavimo taikymo sritį. Be to, kitose ES teisės aktuose, kuriais šis klausimas taip pat reglamentuojamas, šis požiūris išdėstomas išsamiau. Žr., pavyzdžiui, Direktyvos 2005/29 7 straipsnį.

( 63 ) Šiuo klausimu žr. 2019 m. spalio 3 d. Sprendimo Kiss ir CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 51 punktas).

( 64 ) Žr. 2016 m. balandžio 21 d. Sprendimas Radlinger ir Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, 61 punktas) ir 2016 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, 41 punktas).

( 65 ) C‑779/18, EU:C:2019:1146.

( 66 ) Šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimą Mikrokasa and Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2020:236, 45–48 punktai).