GENERALINĖS ADVOKATĖS

CHRISTINE STIX-HACKL IŠVADA,

pateikta 2004 m. liepos 13 d.( )

Bylos C-460/01 ir C-104/02

Europos Bendrijų Komisija

prieš

Nyderlandų Karalystę (C-460/01)

ir

Europos Bendrijų Komisija

prieš

Vokietijos Federacinę Respubliką (C-104/02)

Įstojusi į bylą šalis: Belgijos Karalystė

„Bendrijos procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Muitinės kodeksas – Bendrijos tranzitas – Pažeidimai ir nusižengimai – Skolos muitinei surinkimas – Terminas – Bendrijų nuosavi ištekliai – Konstatavimas – Palūkanos“

Turinys

I – Įvadas

II – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos tranzito procedūros

B – Skolos muitinei išieškojimas

C – Bendrijų nuosavų išteklių pervedimas

III – Ikiteisminė procedūra ir teismo procesas

IV – Dėl Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalies ir Muitinės kodekso įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinio pažeidimų

A – Esminiai šalių argumentai

B – Vertinimas

1. Dėl ieškinių nepriimtinumo

2. Dėl klausimo, kokie pavėluoti valstybių narių veiksmai laikytini įsipareigojimų neįvykdymu

3. Dėl klausimo, ar Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinyje nustatytas terminas yra tik rekomenduojamas

a) Dėl ligšiolinės Teisingumo Teismo praktikos

b) Dėl praktinių Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinyje nustatyto termino laikymosi problemų

i) Dėl skolos muitinei atsiradimo

ii) Dėl skolininko nustatymo tranzito procedūros pažeidimo atveju

iii) Dėl muito sumos nustatymo

iv) Dėl kompetencijos nustatymo

c) Dėl nereikalingos naštos vykdytojui vėliau be pažeidimų įvykdytos tranzito procedūros atveju

V – Dėl Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnio pa˛eidimo

A – Esminiai šalių argumentai

B – Vertinimas

1. Dėl antrojo prašymo nepriimtinumo byloje C‑104/02

2. Dėl ieškinio pagrįstumo byloje C‑460/01

VI – Išvada

I – Įvadas

1. Byloje C‑460/01 dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija kaltina Nyderlandus, kad nuo 1991 m. sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d. laiku nepervedė Bendrijų nuosavų išteklių ir nesumokėjo dėl to atsiradusių palūkanų. Byloje C‑104/02 Komisija pareiškia Vokietijai tuos pačius kaltinimus, susijusius su 1993 ir 1994 kalendoriniais metais. Šiose bylose kalbama apie skolos muitinei, atsiradusios dėl Bendrijos tranzito procedūrų pažeidimų, išieškojimą.

II – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos tranzito procedūros

2. Bendrijos tranzito procedūras nagrinėjamu laikotarpiu nuo 1991 m. iki 1992 m. reglamentavo Reglamentas (EEB) Nr. 222/77( ) ir (Įgyvendinimo) Reglamentas (EEB) Nr. 1062/87( ), 1993 m. ‑ Reglamentas (EEB) Nr. 2726/90( ) ir (Įgyvendinimo) Reglamentas (EEB) Nr. 1214/92( ), o 1994 m. ir 1995 m. – Muitinės kodeksas( ) (toliau – Muitinės kodeksas) bei Muitinės kodekso įgyvendinimo reglamentas( ) (toliau – Įgyvendinimo reglamentas). Nuostatų turinys iš esmės yra identiškas. Todėl toliau bus nagrinėjamos tik naujausios Muitinės kodekso ir Įgyvendinimo reglamento nuostatos. Esant neatitikimų anksčiau galiojusiose, šiems procesams dėl įsipareigojimų neįvykdymo reikšmingose nuostatose, tai bus nurodoma atitinkamoje vietoje.

3. Apibendrinant Bendrijos tranzito procedūras galima aprašyti taip:

Prekės, patekusios į Bendrijos muitų teritoriją ir gabenamos iš vienos valstybės narės į kitą, transportavimo metu gali būti neapmokestinamos muitais tuo atveju, jeigu taikoma vadinamoji išorinio Bendrijos tranzito procedūra. Taip pat egzistuoja vidinio Bendrijos tranzito procedūra, tačiau jos nereikia detaliau nagrinėti, nes čia reikšmingos nuostatos vienodai taikytinos abiem tranzito procedūroms. Todėl toliau bus kalbama vien apie „tranzito procedūrą“, o cituojamos su išorinio Bendrijos tranzito procedūra susijusios nuostatos.

Tranzito procedūra skirta minėtų prekių transporto muitinės priežiūrai. Ją sudaro prekes lydinčių dokumentų tikrinimas ir patikrinimas, ar į paskirties vietą atvežtos prekės yra identiškos ir atitinka reikiamą kiekį.

Kiekvienos tranzito procedūros metu reikia nustatyti „vykdytoją“, kuriuo paprastai būna vežėjas. Jis pateikia tranzito procedūros deklaraciją kompetentingai valstybės narės, į kurią iš trečiosios šalies yra įvežtos prekės, išvykimo įstaigai. Šiuo atveju išvykimo įstaigai yra pateikiamas iš kelių dalių sudarytas blankas „T1 tranzito deklaracija“ (toliau – T1), kurioje turi būti nurodyti įvairūs duomenys (prekių rūšis ir kiekis, gavėjas, vežėjas, paskirties vieta ir t. t.). T1 1 dalis lieka deklaravimo įstaigoje, o likusi dokumento dalis lydi prekes jų gabenimo metu.

Prekės turi būti pateikiamos paskirties įstaigai per deklaravimo įstaigos nustatytą ir T1 nurodytą terminą (pateikimo terminą). Praktikoje šis terminas siekia nuo kelių dienų iki keleto savaičių. Paskirties įstaiga tikrina, ar prekės atitinka T1 nurodytus duomenis. Be pažeidimų atlikus tranzito operaciją, paskirties įstaiga persiunčia išvykimo įstaigai T1 5 dalį su atitinkamu įrašu.

Tranzito procedūros pažeidimai

4. Už prievolių, susijusių su tranzito procedūra, įvykdymą atsako jos vykdytojas, kuris privalo sumokėti prekių pristatymo į muitų teritoriją metu nesumokėtus muitus ir kitus privalomus mokėjimus tuomet, jeigu buvo pažeista tranzito procedūra. Paprastai vykdytojas kartu su tranzito procedūros deklaracija turi pateikti atitinkamą garantiją. Nuostatos, susijusios su tranzito procedūros pažeidimais, nagrinėjamu laikotarpiu nuo 1991 m. iki 1992 m. buvo nustatytos Reglamento Nr. 1062/87( ) 11a straipsnyje, 1993 m. – Reglamento Nr. 1214/92( ) 49 straipsnyje, o 1994 m. ir 1995 m. – Įgyvendinimo reglamente( ).

Įgyvendinimo reglamento 378 straipsnyje, be kita ko, numatyta:

„1) nepažeidžiant Muitinės kodekso 215 straipsnio( ), tais atvejais, kai prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti pažeidimo arba nusižengimo vietos, laikoma, kad toks pažeidimas arba nusižengimas padarytas

– valstybėje narėje, kuriai priklauso išvykimo įstaiga,

– <...>

2) jeigu tokie įrodymai nepateikiami ir todėl laikoma, kad minėtas pažeidimas arba nusižengimas padarytas išvykimo valstybėje narėje <...>, muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus, susijusius su atitinkamomis prekėmis, išieško ta valstybė narė, vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinės teisės aktų nuostatomis.

Jeigu valstybė narė, kurioje faktiškai buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, nustatoma nepasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo T1 deklaracijos įregistravimo datos, ta valstybė narė, vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinių teisės aktų nuostatomis, išieško muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus<...>, susijusius su atitinkamomis prekėmis. Šiuo atveju, jeigu pateiktas tokio išieškojimo įrodymas, anksčiau išieškoti muitai ir kiti privalomieji mokėjimai <...> grąžinami. <...>“

Remiantis Įgyvendinimo reglamento 379 straipsniu:

„1) jeigu prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, išvykimo įstaiga kuo greičiau, tačiau bet kuriuo atveju nepraėjus 11 mėnesių nuo Bendrijos tranzito deklaracijos įregistravimo, praneša apie tai vykdytojui.

2) šio straipsnio 1 dalyje minėtame pranešime, be kitų duomenų, turi būti nurodytas laikas, iki kurio išvykimo įstaigai reikia pateikti muitinei priimtinus įrodymus, pagal kuriuos būtų įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo vietą. Tas laikas – trys mėnesiai nuo 1 dalyje nurodyto pranešimo datos. Jeigu minėti įrodymai per tą laikotarpį nepateikiami, valstybė narė, kurios kompetencijai tai priklauso, imasi priemonių išieškoti dėl pažeidimo arba nusižengimo mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus. Tais atvejais, kai ta valstybė narė nėra ta pati, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, pastaroji valstybė narė nedelsdama informuoja pirmiau minėtą valstybę narę.“

B – Skolos muitinei išieškojimas

5. Skolos muitinei surinkimo srityje nagrinėjamu laikotarpiu nuo 1991 m. iki 1993 m. imtinai galiojo Reglamentas (EEB) Nr. 1854/89( ), o 1994 m. ir 1995 m. – Muitinės kodeksas( ).

Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalies 1 sakinys nustato:

„Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei toliau – „muito suma“, muitinė apskaičiuoja tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).“

Remiantis Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalimi:

„Jeigu skolos muitinei atsiradimo sąlygos skiriasi nuo nurodytų 1 dalyje, atitinkama muito suma turi būti įtraukta į apskaitą ne vėliau kaip per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė gali,

a) apskaičiuoti atitinkamą muito sumą ir

b) nustatyti skolininką.“

Pagal Muitinės kodekso 219 straipsnį:

„1) įtraukimo į apskaitą terminai, nustatyti 218 straipsnyje, gali būti pratęsti:

a) dėl priežasčių, susijusių su valstybių narių administraciniu organizavimu, ypač kai apskaita tvarkoma centralizuotai; arba

b) susidarius ypatingoms aplinkybėms, dėl kurių muitinė negali laikytis minėtų terminų.

Toks pratęstas terminas negali būti ilgesnis kaip 14 dienų;

2) 1 dalyje nustatyti terminai netaikomi susidarius nenumatytoms aplinkybėms arba force majeure atvejais.“

221 straipsnis, be kita ko, nustato:

„1) įtraukus muito sumą į apskaitą, apie atitinkamas procedūras ją taikant turi būti pranešama skolininkui;

<…>

3) pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos.<…>“( )

C – Bendrijų nuosavų išteklių pervedimas

6. Remiantis Sprendimu 88/376/EB, Euratomas( ), išieškotos skolos muitinei yra Bendrijų nuosavi ištekliai, kurie pagal Reglamentą (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89( ) nagrinėjamu laikotarpiu turėjo būti pervedami Komisijai pagal toliau nurodytas nuostatas.

Remiantis Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalimi:

„Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai kompetentingos valstybės narės institucijos praneša skolininkui apie mokėtinus mokesčius. Pranešimas pateikiamas iš karto, kai nustatomas skolininkas ir kompetentingos administracijos institucijos gali apskaičiuoti mokesčio dydį, laikydamosi visų tuo atveju taikomų Bendrijos teisės nuostatų.“

Remdamasi Reglamento Nr. 1552/89 6, 9 ir 10 straipsniais, valstybė narė savo Ižde privalo atidaryti nustatytų mokėtinų sumų sąskaitas ir pervesti atitinkamą įmoką į specialią sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde. Mokėtinos sumos įskaitomos į sąskaitą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos ir tuo pačiu metu pervedamos į specialią sąskaitą. Mokėtinos sumos yra skirstomos į išieškotas ir dar neišieškotas. Nustatytos mokėtinos sumos, kurios dar nebuvo išieškotos ir dėl kurių taip pat nebuvo pateikta jokia garantija, įrašomos į atskiras sąskaitas. Tokioje specialioje sąskaitoje nurodytos įmokos turi būti įskaitytos ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo išieškotos mokėtinos sumos, dienos. Į specialią sąskaitą pervestas sumas Komisija įskaito į savo sąskaitą.

Remiantis Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsniu:

„Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka palūkanas, kurios yra dviem punktais didesnės už pareigos atsiradimo dieną tos valstybės narės pinigų rinkoje trumpalaikėms finansavimo operacijoms taikomą palūkanų normą. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidintos palūkanos taikomos visą vėlavimo laikotarpį.“

III – Ikiteisminė procedūra ir teismo procesas

7. Taikant Reglamento Nr. 1552/89 nustatytą procedūrą, susijusią su valstybių narių patikrinimu, išieškant Bendrijų nuosavus išteklius, 1994–1995 m. Nyderlanduose ir Vokietijoje buvo atlikti tyrimai dėl tranzitą reglamentuojančių Bendrijos nuostatų taikymo. Patikrinimo ataskaitose Komisija pareiškė kaltinimus dėl to, kad abiejų valstybių narių muitinės išvykimo įstaigos dėl atliktų tranzito procedūrų pažeidimų daugelį skolų muitinei išieškojo pavėluotai, t. y. praėjus daugeliui mėnesių po to, kai pasibaigė trijų mėnesių terminas. Todėl pavėluotai buvo pervestos Bendrijų nuosavų išteklių įmokos, dėl ko pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį privaloma mokėti atitinkamas palūkanas.

8. Nyderlandai ir Vokietija neginčijo nurodytų išieškojimų ir įmokų pervedimo terminų. Tačiau, abiejų valstybių nuomone, išieškojimai ir įmokų pervedimai neturi būti laikomi pavėluotais.

9. Atsižvelgdama į tai, Nyderlandų byloje (C‑460/01) Komisija apskaičiavo palūkanas, pateikė šį apskaičiavimą Nyderlandų valdžios institucijoms ir paragino jas iki 1997 m. vasario 23 d. pervesti 5 323 395,06 NLG dydžio palūkanas. Tą padaryti Nyderlandai atsisakė.

10. Tuomet 2000 m. vasario 2 d. laišku Komisija Nyderlandams pateikė argumentuotą nuomonę. Į ją Nyderlandai atsakė 2000 m. kovo 28 d. laišku, kuriame pakartotinai neigė pažeidę Bendrijos teisės aktus ir atsisakė mokėti reikalaujamas palūkanas.

11. Būdama kitos nuomonės, Komisija nusprendė Teisingumo Teismui pateikti šį ieškinį. Komisija prašo:

pripažinti, kad nuo 1991 m. sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d.,

– neįtraukdama į apskaitą ir neišieškodama atitinkamos skolos muitinei bei kitų susijusių mokesčių per tris dienas po nustatyto termino ar vėliau, remiantis 1971 m. birželio 3 d. Tarybos reglamentu (EEB, Euratomas) Nr. 1182/71, nustatančiu terminams, datoms ir laikotarpiams taikytinas taisykles( ), tuomet, kai pagrindinis Bendrijų tranzito vykdytojas per tris mėnesius po to, kai išvykimo įstaiga išsiuntė pranešimą, kad per nustatytą terminą siunta nebuvo pristatyta į paskirties įstaigą, nepateikė įrodymų, jog atitinkama procedūra buvo atlikta tinkamai,

– laiku nepervesdama atitinkamų nuosavų išteklių Komisijai ir

– atsisakydama mokėti atitinkamas palūkanas,

Nyderlandų Karalystė pažeidė įsipareigojimus, kylančius iš 1987 m. kovo 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1062/87, nustatančio Bendrijos tranzito įgyvendinimo ir supaprastinimo nuostatas (OL L 107, p. 1), 11a straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos antro sakinio, 1992 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1214/92 dėl Bendrijos tranzito procedūros taikymo ir tam tikrų tos procedūros supaprastinimų sąlygų (OL L 132, p. 1) 49 straipsnio 2 dalies trečio sakinio ir 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1, toliau – Įgyvendinimo reglamentas) 379 straipsnio bei iš 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 155, p. 1), 2, 9, 10 ir 11 straipsnių.

12. Vokietijos byloje (C‑104/02) Komisija iš Vokietijos valdžios institucijų pareikalavo pateikti palūkanoms apskaičiuoti reikalingus duomenis. Šį reikalavimą Vokietijos valdžios institucijos atmetė, argumentuodamos tuo, kad pagal Bendrijos teisės aktus nebuvo jokių vėlavimų.

13. Atsižvelgdama į tai, 2000 m. liepos 19 d. laišku Komisija Vokietijai pateikė argumentuotą nuomonę. Į ją Vokietija atsakė 2000 m. rugsėjo 14 d. laišku, kuriame pakartotinai neigė pažeidusi Bendrijos teisės aktus.

14. Būdama kitos nuomonės, Komisija nusprendė Teisingumo Teismui pateikti šį ieškinį. Komisija prašo:

Teisingumo Teismo priimti tokį sprendimą:

1. Per vėlai pateikdama Bendrijos dispozicijai nuosavas lėšas, Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė įsipareigojimus, kylančius iš 1992 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1214/92 dėl Bendrijos tranzito procedūros taikymo ir tam tikrų tos procedūros supaprastinimo sąlygų (OL L 132, p. 1) 49 straipsnio ar 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1, toliau – Įgyvendinimo reglamentas) 379 straipsnio kartu su 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL 155, p. 1), 2 straipsnio 1 dalimi.

2. Nurodyti Vokietijos Federacinei Respublikai sumokėti į Bendrijų biudžetą dėl pavėluoto įskaitymo priskaičiuotinas palūkanas už laikotarpį iki 2000 m. gegužės 31 d. pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį, o už laikotarpį po 2000 m. gegužės 31 d. – pagal 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1), 11 straipsnį.

3. Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

15. 2002 m. liepos 5 d. laišku Belgijos Karalystė byloje C‑104/02 pateikė prašymą įstoti į bylą palaikyti atsakovės, Vokietijos Federacinės Respublikos, reikalavimus. 2002 m. rugsėjo 9 d. Nutartimi šis prašymas buvo patenkintas.

IV – Dėl Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalies ir Muitinės kodekso įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinio pažeidimų

A – Esminiai šalių argumentai

16. Komisija, Nyderlandų ir Vokietijos vyriausybės sutaria, kad vykdytojų skola muitinei, atsiradusi dėl tranzito procedūros pažeidimų, (toliau – skola muitinei) atitinkamais nagrinėjamais laikotarpiais (byloje C‑460/01 – nuo 1991 m. sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d., byloje C‑104/02 – pagal ieškinį „dėl 1993 m. ir 1994 m.“) buvo išieškoma ne iš karto pasibaigus Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinyje nustatytam trijų mėnesių laikotarpiui (toliau – trijų mėnesių terminas), o praėjus daugeliui mėnesių. Tačiau šalys nesutaria, ar dėl to atitinkamos valstybės neįvykdė įsipareigojimų.

17. Vokietijos vyriausybė visų pirma laikosi nuomonės, kad pirmasis jai pareikšto ieškinio (C‑104/92) pagrindas yra nepriimtinas. EB 228 straipsnyje nustatytame procese dėl įsipareigojimų neįvykdymo galima konstatuoti tik tokius neteisėtus veiksmus, kurie dar tęsiasi pasibaigus argumentuotoje nuomonėje nurodytam terminui. Tačiau tuo momentu Vokietijos muitinės įstaigos jau buvo išieškojusios skolą muitinei ir pakeitusios atitinkamą administracinę praktiką pagal Komisijos reikalavimus.

18. Komisijos teigimu, pažeidžiamas Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinys. Jos nuomone, trijų mėnesių terminas įpareigoja išvykimo įstaigos valstybę narę nedelsiant išieškoti skolą muitinei. Apibendrindama Komisija pateikia tokius argumentus( ):

Trijų mėnesių terminas privalomas ne tik vykdytojams išvykimo įstaigos atžvilgiu. Šis terminas taip pat galioja išvykimo įstaigos valstybei narei Bendrijos atžvilgiu, nes tai susiję su mokėjimais, kuriuos, kaip nuosavus išteklius, privaloma pervesti Bendrijai.

Todėl pagal Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalį atitinkama skola muitinei – išskyrus bendruose Bendrijos teisės aktuose nustatytą specialiąją terminų skaičiavimo tvarką( ) – turi būti įtraukta į apskaitą ne vėliau kaip per dvi dienas (šį terminą galima pratęsti ne daugiau kaip 14 dienų). Minėtu laikotarpiu jau yra atsiradusi skola muitinei, valstybės narės kompetencija aiški ir muitinės įstaigos gali apskaičiuoti muito sumą bei nustatyti skolininką.

19. Nyderlandų, Vokietijos ir Belgijos vyriausybės ginčija, kad nuolatinis trijų mėnesių termino nepaisymas yra įsipareigojimų neįvykdymas. Apibendrindamos vyriausybės pateikia tokius argumentus( ):

Iš Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinio neišplaukia, kad valstybės narės, iš karto pasibaigus trijų mėnesių terminui, privalo išieškoti skolą muitinei. Šitas terminas yra privalomas vien vykdytojams, o ne valstybei narei.

Valstybės narės taip pat remiasi Teisingumo Teismo sprendimu SPKR( ), kuriame nustatyta, kad, išieškant skolą muitinei, trijų mėnesių terminas išvykimo įstaigos atžvilgiu yra tik rekomenduojamas, o ne privalomas.

Be to, vyriausybės remiasi Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinio ir Muitinės kodekso 221 straipsnio tekstais, pagal kuriuos, pasibaigus minėtam terminui, išvykimo įstaiga turi tik pradėti skolos muitinei išieškojimo procedūrą.

Valstybės narės taip pat išdėsto praktinius samprotavimus. Baigiantis trijų mėnesių terminui, išvykimo muitinės įstaigai beveik neįmanoma tuojau pat išieškoti skolą muitinei, nes tuo momentu ji nedisponuoja visais „reikiamais duomenimis“ Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalies 1 sakinio prasme. Norint išieškoti skolą muitinei, reikia įvertinti visus įrodymus, kuriuos vykdytojas pateikia, nepasibaigus trijų mėnesių terminui. Tik tada galima nustatyti, ar atsiranda skola muitinei, kas yra skolininkas ir ar išvykimo įstaiga yra kompetentinga. Kadangi kalbama apie išieškojimo procedūrą a posteriori, skolos muitinei dydis nustatomas tik vėliau. Galiausiai skolininkui reikia pateikti sprendimą dėl išieškojimo ir skola muitinei, prireikus pasinaudojant pateikta garantija, turi būti faktiškai sumokėta. Tik tuomet skolą muitinei galima įtraukti į apskaitą.

20. Galiausia priverstinis skolos muitinei išieškojimas, iš karto pasibaigus trijų mėnesių terminui, sudaro nereikalingą naštą vykdytojams, nes dažnai tik vėliau paaiškėja, jog tranzito procedūra buvo atlikta, nors ir pasibaigus terminui, tačiau iš esmės be pažeidimų.

B – Vertinimas

1. Dėl ieškinių nepriimtinumo

21. Kalbant apie Vokietijos vyriausybės argumentus dėl ieškinio nepriimtinumo, iš esmės pažymėtina, jog saugotinas suinteresuotumas tuo, kad būtų konstatuotas įsipareigojimų neįvykdymas, egzistuoja tuomet, kai pažeidimas dar tęsiasi paskutinio teismo posėdžio metu arba nėra visiškai pašalintas( ).

22. Nagrinėjamoje byloje Vokietija, dar nepasibaigus argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui, davė nurodymą savo muitinės įstaigoms pagal Komisijos reikalavimą atitinkamai anksčiau pervesti Bendrijų nuosavus išteklius. Kyla klausimas, ar tą galima laikyti pažeidimo pašalinimu ir tokiu būdu – įsipareigojimų įvykdymu.

23. Prielaidą dėl įsipareigojimų įvykdymo paneigia tai, kad Vokietija greičiausiai nevisiškai įvykdė nustatytus įsipareigojimus, nes vis dar vengia sumokėti Bendrijai Komisijos reikalaujamas palūkanas( ). Jei Bendrija turi teisę reikalauti palūkanų, tai jų nesumokėjimas yra įsipareigojimų neįvykdymas, jau egzistavęs baigiantis argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui.

24. Teisingumo Teismas panašioje byloje atitinkamai nustatė, kad „egzistuoja neatsiejamas ryšys tarp prievolės nustatyti atitinkamą reikalavimą, <...> ir galiausia prievolės sumokėti palūkanas <...> (ir), tikrinant kaltinimo dėl palūkanų nesumokėjimo pagrįstumą, kiekvieną kartą būtina priimti sprendimą dėl kaltinimo, kad Vokietijos Federacinė Respublika pavėluotai nustatė ginčijamus reikalavimus bei apskaitė jų sumą Komisijos sąskaitoje“( ).

25. Todėl reikia konstatuoti, kad ieškiniai dėl Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinio ir Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalies nuostatų pažeidimo yra priimtini.

2. Dėl klausimo, kokie pavėluoti valstybių narių veiksmai laikytini įsipareigojimų neįvykdymu

26. Komisijos teigimu, abiejų bylų kaltinimai dėl vėlavimo pažeidžia Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinio( ) ir Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalies nuostatas. Prašymai abiejose bylose susiję su pavėluotu nuosavų išteklių pervedimu (pirmasis ieškinio pagrindas byloje C‑104/02 ir antrasis ieškinio pagrindas byloje C‑460/01), o vienoje byloje – taip pat su pavėluotu skolos muitinei įtraukimu į apskaitą ir pavėluotu jos išieškojimu (pirmasis ieškinio pagrindas byloje C‑460/01). Komisija ir valstybės narės remiasi akivaizdžiai skirtingomis prielaidomis, kokių konkrečių priemonių per dvi, o daugiausiai per keturiolika dienų turėtų imtis valstybės narės pasibaigus trijų mėnesių terminui (Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalis).

27. Komisijos teigimu, kad būtų išlaikytas terminas, pakanka pradėti skolos muitinei išieškojimą, tai yra pateikti vykdytojui nurodymą sumokėti muitą. Tačiau valstybės narės mano, kad, pasibaigus trijų mėnesių terminui, muitinės įstaigos turi faktiškai pateikti vykdytojui reikalavimą sumokėti arba išieškoti sumą iš garantijos. Iš to valstybės narės savo ruožtu daro išvadą, kad Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinyje nurodytas terminas negali būti privalomas, o yra tik rekomenduojamas, nes visiškai išieškoti skolą muitinei iš esmės per dvi dienas, pasibaigus trijų mėnesių terminui, praktiškai neįmanoma.

28. Atsižvelgiant į tai, mano nuomone, iš pradžių reikėtų išnagrinėti klausimą, apie kokius skolos muitinei išieškojimo veiksmus kalbama nagrinėjamose bylose.

29. Pirmiausia pažymėtina, kad negalima pateikti atsakymo vadovaujantis vien Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinio tekstu. Ši nuostata įvairiomis kalbomis skiriasi – išvykimo įstaiga „išieško“ skolą muitinei( ) arba ji „pradeda išieškoti skolą muitinei“( ). Be to, šioje nuostatoje nekalbama nei apie „įtraukimą į apskaitą“, kurį Komisija savo kaltinime laikė pavėluotu, nei apie „nuosavų išteklių pervedimą“. Todėl tikrąjį ieškinių dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalyką galima nustatyti tik atsižvelgus į visą nuosavų išteklių sistemą, juos išieškant kaip vykdytojo skolą muitinei tranzito procedūros pažeidimų atveju.

30. Esminis savalaikio nuosavų išteklių pervedimo veiksmas yra ne išieškojimo procedūros( ), o veikiau tik jos dalies užbaigimas, tai yra „pranešimo apie muito sumą“ išsiuntimas skolininkui. Šis pranešimas kartu yra Bendrijai priklausančių mokesčių sumos „nustatymas“ (Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalis), kuri savo ruožtu įtraukiama į specialią apskaitą (Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnis), ir tuomet pradedamas skaičiuoti terminas Komisijos reikalaujamam nuosavų išteklių įskaitymui į specialią Komisijos vardu atidarytą sąskaitą (Reglamento Nr. 1552/89 9 straipsnio 1 dalis).

31. Taigi paaiškėja, kad esminis administracinis veiksmas nuosaviems ištekliams pervesti, su kuriuo susijusį vėlavimą galiausiai skundžia Komisija, yra pranešimas vykdytojui apie skolą muitinei, atsiradusią dėl tranzito procedūros pažeidimų. Todėl šiose bylose nagrinėjama problema apsiriboja klausimu, ar Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinys įpareigoja valstybes nares vos pasibaigus terminui priimti vykdytojui skirtą sprendimą dėl skolos muitinei sumokėjimo.

32. Nagrinėjamose bylose iš to visų pirma išplaukia, kad nors Komisijos prašymai ieškiniuose be reikalo suformuluoti skirtingai ir iš tiesų nėra aiškumo pavyzdys, tais ieškiniais aiškiai prašoma konstatuoti, kad įsipareigojimai neįvykdyti dėl pavėluoto nuosavų išteklių pervedimo (Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalis), ne laiku priėmus vykdytojui skirtą sprendimą dėl skolos sumokėjimo (Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinys).

33. Be to, man atrodo akivaizdu, kad valstybės narės bet kuriuo atveju neprivalo iš esmės per dvi dienas (Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalis), pasibaigus trijų mėnesių terminui, faktiškai išieškoti skolos muitinei. Tai turi reikšmės byloje dalyvaujančių valstybių narių nurodytoms praktinėms problemoms, nes matyti, kad valstybės narės vargu ar gali remtis argumentais, jog trijų mėnesių terminas yra tik rekomenduojamas arba kad praktiškai beveik neįmanoma pateikti reikalavimų vykdytojui arba pasinaudoti pateikta garantija per dvi dienas, pasibaigus trijų mėnesių terminui.

3. Dėl klausimo, ar Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinyje nustatytas terminas yra tik rekomenduojamas

34. Taigi šiose bylose dėl įsipareigojimų neįvykdymo nagrinėjamas klausimas, ar pagal Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinio nuostatą Nyderlandai ir Vokietija iš principo per dvi dienas, pasibaigus trijų mėnesių terminui, privalėjo priimti vykdytojui skirtą sprendimą dėl skolos sumokėjimo.

35. Valstybės narės ir Komisija nesutaria dėl klausimo, ar Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinyje numatytas tik rekomenduojamas terminas, kurio nesilaikymas neleidžia spręsti apie jokių įsipareigojimų neįvykdymą, ar vis dėlto pagal šią nuostatą valstybės narės imperatyviai privalo iš karto priimti sprendimą dėl skolos sumokėjimo.

36. Mano nuomone, šiuo atveju kalbama apie valstybėms narėms privalomą terminą, kurio nesilaikymas yra įsipareigojimų neįvykdymas. Tam neprieštarauja nei ligšiolinė Teisingumo Teismo praktika, nei praktiniai argumentai, ir tai nesudaro nereikalingos naštos vykdytojui.

a) Dėl ligšiolinės Teisingumo Teismo praktikos

37. Mano nuomone, valstybės narės nepagrįstai remiasi Teisingumo Teismo sprendimu SPKR( ). Toje byloje Teisingumo Teismas turėjo išspręsti visiškai kitokį teisės klausimą nei keliamas šioje byloje.

38. Visų pirma, nurodytame sprendime Teisingumo Teismas nagrinėjo ne trijų mėnesių terminą, o pranešimo vykdytojui terminą pagal Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 dalį (vienuolikos mėnesių terminas). Antra, šio sprendimo motyvų nebūtų galima taikyti terminui pagal Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalį (trijų mėnesių terminas) net ir tuo atveju, jeigu į abu terminus – kaip tai pažymėjo valstybės narės – būtų žiūrima kaip į visumą („keturiolikos mėnesių terminas“).

39. Minėtoje byloje Teisingumo Teismas iš tiesų konstatavo, kad joje nagrinėjamas terminas yra ne privalomas, o tik rekomenduojamas. Tačiau minėtu atveju buvo kalbama apie šio termino nesilaikymo teisines pasekmes vykdytojo atžvilgiu, tiksliau sakant, apie tai, ar pasibaigus šiam terminui išvykimo įstaiga vis dar turi teisę išieškoti skolą muitinei, o tai Teisingumo Teismas ir patvirtino.

40. Be to, Teisingumo Teismas, pagrįsdamas prielaidą dėl rekomenduojamo termino, rėmėsi tuo, kad šio termino nesilaikymas negali lemti nuostolių Bendrijos biudžetui, nes tai prieštarautų Bendrijos interesui išieškoti skolas muitinei, kurios pervedamos Bendrijai kaip nuosavi ištekliai.

41. Tačiau nagrinėjamose bylose kalbama apie santykį tarp valstybių narių ir Bendrijos, tiksliau sakant, apie tai, ar valstybės narės yra įpareigotos Bendrijos atžvilgiu laikytis (šiuo atveju) trijų mėnesių termino Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinio prasme. Kadangi pirmiau minėtoje byloje Teisingumo Teismas kaip tik akcentuoja Bendrijos suinteresuotumą skolos muitinei, kaip Bendrijų nuosavų išteklių, išieškojimu, trijų mėnesių terminas valstybių narių atžvilgiu veikiau laikytinas ne rekomenduojamu, o privalomu valstybėms narėms.

b) Dėl praktinių Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinyje nustatyto termino laikymosi problemų

42. Pirmiausia, valstybės narės remiasi praktinėmis problemomis, siekdamos pagrįsti, kodėl, jų nuomone, Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinyje nurodytas terminas yra rekomenduojamas. Daugeliu atvejų, pasibaigiant trijų mėnesių terminui, išvykimo įstaiga nedisponuoja duomenimis, reikalingais sprendimui dėl skolos sumokėjimo priimti, arba dar turi patikrinti vykdytojo pateiktą informaciją. Valstybių narių teigimu, pagrindinis skolininkas net iki paskutinės trijų mėnesių termino dienos gali pateikti įrodymų, kad prekės buvo pristatytos be pažeidimų. Tas pats pasakytina ir apie įrodymus, liudijančius, kas yra atsakingas už prekių nepateikimą ir kur yra pažeidimų vieta. Tik nustačius, kad skola muitinei iš tikrųjų atsirado ir vykdytojas yra skolininkas, atliekama tarifinė klasifikacija ir apskaičiuojamas skolos muitinei dydis.

43. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką šalių išdėstytos praktinio įgyvendinimo problemos iš esmės nepateisina įsipareigojimų neįvykdymo( ). Tokie sunkumai būtų reikšmingi, jei kalbama apie objektyvias, t. y. su pačia tranzito procedūra susijusias problemas, dėl kurių valstybėms narėms objektyviai neįmanoma laikytis įsipareigojimų. Tai byloje dalyvaujančios valstybės narės, matyt, ir bando parodyti.

44. Manau, kad jų argumentai nėra įtikinami. Praktines problemas sistema nulemtų tik tuomet, jei galimi vykdytojo pateikiami papildomi įrodymai būtų būtina sąlyga priimti sprendimą dėl skolos sumokėjimo. Mano manymu, taip greičiausiai nėra dėl toliau išdėstytų motyvų.

45. Pagal Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalį šiose bylose nagrinėjamų skolų muitinei atveju dviejų dienų terminas įtraukti į apskaitą (o kartu ir priimti sprendimą dėl skolos sumokėjimo( )) valstybėje narėje pagal bendrą taisyklę pradedamas skaičiuoti tą dieną, kurią muitinės „gali“ apskaičiuoti muito sumą ir nustatyti skolininką. Nors nuostatoje nekalbama apie sprendimą priimančios institucijos kompetencijos nustatymą, šios sąlygos laikymasis iš esmės tikrintinas atliekant administracinius veiksmus, ir todėl tai galima laikyti nerašytu Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalies dispozicijos elementu.

46. Taigi kyla klausimas, kada išvykimo įstaiga apskritai gali daryti prielaidą dėl skolos muitineiatsiradimo ir nustatyti skolininką, apskaičiuoti muito sumą ir nustatyti savo pačios kompetenciją.

i) Dėl skolos muitinei atsiradimo

47. Tranzito procedūra yra „(sąlyginio neapmokestinimo) procedūra“( ). Todėl iš pradžių, įvežant atitinkamas prekes, skola muitinei neatsiranda. Tačiau ji atsiranda tuo atveju, jei vykdytojas nevykdo savo prievolių( ), taigi iš esmės – kaip teisingai nurodo Komisija – kai pasibaigia prekių pateikimui skirtas terminas( ). Praktikoje prekių pateikimui skirtas terminas pasibaigia jau po kelių savaičių nuo tranzito procedūros pradžios. Taigi šiuo ankstyvu momentu atsiranda įstatymo įtvirtinta prezumpcija, kad vykdytojas yra skolos muitinei skolininkas.

48. Tačiau prieš reikalaujant skolos muitinei reikia atlikti oficialius tyrimus ir, negavus jokių teigiamų rezultatų, informuoti vykdytoją bei pareikalauti pateikti įrodymus apie įvykdytos procedūros teisėtumą. Remiantis Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 dalimi, tokį pranešimą reikia pateikti „kuo greičiau, vėliausiai“ per vienuolika mėnesių po tranzito procedūros įregistravimo, tačiau tą galima padaryti ir anksčiau.

49. Remiantis tokiu požiūriu, trijų mėnesių terminas, prasidedantis informavus vykdytoją, reikalingas tik paskutinei iš daugelio galimybių vėliau įrodyti, kad tranzito procedūra atlikta be pažeidimų, ir galutinai( ) paneigti įstatymo įtvirtintą skolą muitinei pagrindžiančio vykdytojo pažeidimo prezumpciją.

50. Kad tranzito procedūra atlikta be pažeidimų, iš esmės įrodoma tik pateikiant T1 5 dalį. Įgyvendinimo Reglamento 380 straipsnis kaip alternatyvą nurodo kitus muitinės dokumentus apie tinkamą prekių pateikimą. Jei per trijų mėnesių terminą vykdytojui ar pačiai išvykimo įstaigai pavyksta pateikti vieną iš minėtų dokumentų, atsižvelgiant į tai, kad kalbama apie muitinės dokumentus( ), jų patikrinimas paprastai neturėtų sukelti tokių didelių problemų, kurios galėtų pateisinti sprendimo dėl skolos sumokėjimo priėmimą pažeidžiant Muitinės kodekso 217 ir paskesniuose straipsniuose nurodytus terminus.

51. Todėl, mano manymu, išvykimo įstaiga vėliausiai pasibaigus Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinyje nurodytam trijų mėnesių terminui gali daryti prielaidą, kad dėl tranzito procedūros pažeidimų atsirado vykdytojo skola muitinei.

52. Tad valstybių narių argumentai dėl praktinių problemų, susijusių su skolos muitinei atsiradimu, mažai įtikinami.

ii) Dėl skolininko nustatymo tranzito procedūros pažeidimo atveju

53. Kaip jau buvo nurodyta pirmiau( ), iš Įgyvendinimo reglamento 378 straipsnio 1 ir 2 dalių išplaukia įstatyminė prezumpcija dėl skolos muitinei atsiradimo ir kartu dėl to, kad skolininkas yra vykdytojas. Tai reiškia, kad jau tokiu ankstyvu momentu atsiranda įstatymo įtvirtinta prezumpcija, jog skolininkas yra vykdytojas. Nepasiekus jokių rezultatų per trijų mėnesių terminą, išvykimo įstaiga paprasčiausiai galutinai sužino, kas yra skolininkas.

54. Dėl to, kad valstybės narės kaip praktinėmis problemomis iš esmės remiasi aplinkybe, kai vykdytojas pateikia įrodymus, paneigiančius jo atsakomybę, ir tie įrodymai turi būti įvertinti, pažymėtina, jog pagal Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinio tekstą egzistuoja įstatyminė vykdytojo skolos muitinei atsiradimo prezumpcija, kuri daroma vien dėl trūkstamų įrodymų apie be pažeidimų įvykdytą tranzito procedūrą ir todėl nepriklauso nuo kaltės. Taigi vien to, kad vykdytojas įrodo, jog, nors tranzito procedūra vyko su pažeidimais, tačiau dėl to atsakingas kitas asmuo( ), nepakanka. Be to, valstybės narės neįrodė, kad vykdytojas dažnai arba reguliariai pateikia arba bent jau bando pateikti tokį, veikiausiai detektyvinių tyrimų reikalaujantį, įrodymą.

55. Todėl, mano nuomone, ilgą laiką prieš pasibaigiant trijų mėnesių terminui pagal Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinį išvykimo įstaiga gali nustatyti vykdytoją kaip tikėtiną skolos muitinei skolininką. Pasibaigus trijų mėnesių terminui, išvykimo įstaiga paprasčiausiai galutinai sužino, kas yra skolininkas.

56. Taigi valstybių narių argumentai dėl praktinių problemų, susijusių su skolininko nustatymu, taip pat mažai įtikinami.

iii) Dėl muito sumos nustatymo

57. Esant tranzito procedūros pažeidimams, skolos muitinei dydis priklauso nuo importo muito skolos, kurią reikėtų sumokėti, jeigu prekės būtų gabenamos ne per Bendrijos muitų teritoriją taikant tranzito procedūrą, o būtų išleistos į laisvą apyvartą( ). Vadinasi, kalbama apie (kol kas nesumokėtos) importo muito skolos dydį. Remiantis tarifine klasifikacija, jis nustatomas pagal taikant Europos Bendrijų muitų tarifą( ) apskaičiuojamą prekių muitinę vertę( ). Duomenys, reikalingi nustatyti tarifinę klasifikaciją ir muitinės vertę (pvz., prekių kiekis ir rūšis), turi būti nurodomi tranzito deklaracijoje jau importuojant prekes į Bendrijos muitų teritoriją. Taigi iš esmės išvykimo įstaiga gali apskaičiuoti muito sumą tik pradėjusi tranzito procedūrą.

58. Vokietijos vyriausybės argumentas, kad praktikoje dažnai T1 tranzito deklaracija užpildoma neišsamiai, netrukdo apskaičiuoti skolos muitinei dydžio, baigiantis trijų mėnesių terminui. Tranzito deklaracijos duomenų išsamumo patikrinimas yra valstybių narių pareiga, kurios neįvykdymu jos negali remtis gindamosi. Vokietijos vyriausybės pastaba, kad per tranzito procedūrą deklaracijoje neprivaloma nurodyti prekių vertės( ), neprieštarauja tokiai išvadai. Ši pastaba reiškia tik tai, kad išvykimo įstaigos reikiamą prekių vertę turi nustatyti kitokiu būdu, jei tai būtų privaloma dėl vėlesnių mokėjimų. Tačiau nėra aišku, kodėl šią (galbūt pakankamai sudėtingą) operaciją turėtų būti įmanoma atlikti tik pasibaigus trijų mėnesių terminui( ).

59. Be to, valstybės narės pažymėjo, ir Komisija tam neprieštaravo, kad, deklaruojant prekes, muito suma paprastai nustatoma tik tuo atveju, kai tai reikalinga garantijų dydžiui apskaičiuoti( ). Tačiau dažnai suteikiamos fiksuoto dydžio arba vienkartinės garantijos, tiksliai neapskaičiuojant galimos importo muito skolos( ).

60. Mano manymu, negali būti svarbu, kaip teigia valstybės narės, ar konkrečiu atveju dėl garantijos dydžio nustatymo jau buvo apskaičiuota muitų suma. Tačiau taip pat negalima reikalauti, kad pradėjus bet kokią tranzito procedūrą išvykimo įstaigos tarsi apsidrausdamos apskaičiuotų importo muito skolą, dėl ko būtų patiriamos nereikalingos administracinės išlaidos: paprastai tranzito procedūra turi būti vykdoma be pažeidimų.

61. Lemiamą reikšmę nustatant galimą muito sumos apskaičiavimo momentą, mano nuomone, ir šiuo atveju galėtų vaidinti argumentas, kad – kaip jau buvo pažymėta anksčiau( ) – įstatyminė vykdytojo skolos muitinei prezumpcija egzistuoja jau labai ankstyvoje stadijoje, t. y. nepateikus prekių per nustatytą terminą. Vis dėlto trijų mėnesių terminas skirtas tik paskutinei iš daugelio galimybių įrodyti, kad tranzito procedūra įvyko be pažeidimų.

62. Todėl išvykimo įstaiga, elgdamasi apdairiai, vėliausiai pasibaigus oficialiems tyrimams (vienuolikos mėnesių terminas( )) – taigi jau prasidedant trijų mėnesių terminui – turėtų apskaičiuoti muito sumos dydį, o tai ji, kaip teisingai konstatuoja Komisija, gali padaryti remdamasi T1 tranzito deklaracijoje privalomais nurodyti duomenimis.

63. Taigi valstybių narių argumentai dėl praktinių problemų, susijusių su muito sumos nustatymu, mano manymu, taip pat mažai įtikinami.

iv) Dėl kompetencijos nustatymo

64. Per laikotarpį nuo prekių pateikimo termino pabaigos ir iki pasibaigia vienuoliktas mėnuo po tranzito procedūros pradžios( ) išvykimo įstaiga, atlikdama tyrimus, gali nustatyti savo arba kitos valstybės narės kompetenciją. Jeigu tai nepavyksta, Įgyvendinimo reglamento 378 straipsnio 1 ir 2 dalyse – kaip Teisingumo Teismas( ) jau yra konstatavęs dėl anksčiau galiojusios nuostatos – taip pat įtvirtinta įstatyminė kompetencijos prezumpcija, t. y. dėl išvykimo įstaigos valstybės narės kompetencijos.

65. Prezumpcija paneigiama tik tuomet, jei įrodoma kitos valstybės narės kompetencija, nes pažeidimas buvo padarytas kitoje vietoje( ). Be to, vykdytojas per trijų mėnesių laikotarpį gali pateikti įrodymus. Tačiau daugiau nei abejotina, ar tokių įrodymų pateikimas gali būti laikomas tokiu dažnu, kad tai būtų galima vertinti kaip sisteminę kliūtį greitam sprendimui dėl skolos sumokėjimo priimti. Įrodymų pateikimas „paskutinę minutę“ nėra ypatinga Bendrijos tranzito procedūrą reglamentuojančių teisės aktų problema. Ši problema veikiau kyla dėl bet kokio įrodymų įstatyminei prezumpcijai paneigti pateikimo termino.

66. Byloje dalyvaujančios valstybės narės šiuo klausimu tik teigė, kad kalbėdamos apie nagrinėjamą laikotarpį jos negali pateikti duomenų apie tai, kaip dažnai tęsiantis trijų mėnesių terminui vykdytojai bandė pateikti papildomų įrodymų, paneigiančių išvykimo įstaigos kompetenciją( ). Jos tvirtina, kad dėl to konkrečiu atveju galėtų būti reikalingi išsamūs tyrimai. Visų pirma praktikoje svarbiu reikalaujamo kompetencijos pakeitimo atveju, t. y., kai prekės paimamos iš muitinės priežiūros kitoje valstybėje narėje, dažnai (nors ir ne tik) įrodymas įmanomas tik pateikiant oficialius dokumentus, pavyzdžiui, policijos protokolus. Tačiau šiuo klausimu Komisija teisingai nurodo, kad paprastai jų patikrinimas neturėtų kelti didesnių sunkumų. Be to, atskirais atvejais, kai paskutiniu momentu pateikiami bet kokios rūšies įrodymai, Muitinės kodekso 219 straipsnis numato galimybę pratęsti sprendimui dėl skolos sumokėjimo priimti nustatytą terminą iki keturiolikos dienų.

67. Todėl nagrinėjamu atveju vien dėl galimybės paskutiniu momentu pateikti įrodymus, paneigiančius įstatyminę kompetencijos prezumpciją, veikiausiai negalima daryti išvados, kad Bendrijos valstybėms narėms nustatytas terminas sprendimui dėl skolos sumokėjimo priimti yra tik rekomenduojamas.

68. Todėl, mano manymu, vėliausiai pasibaigus Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies 3 sakinyje nurodytam trijų mėnesių terminui, išvykimo įstaiga taip pat gali nustatyti kompetenciją.

69. Taigi valstybių narių argumentai dėl praktinių problemų, susijusių su kompetencijos nustatymu, mažai įtikinami

c) Dėl nereikalingos naštos vykdytojui vėliau be pažeidimų įvykdytos tranzito procedūros atveju

70. Nyderlandų vyriausybė argumentavo, kad pareiga priimti sprendimą dėl skolos muitinei sumokėjimo vos pasibaigus trijų mėnesių terminui sudarytų neproporcingą naštą vykdytojui, jeigu, pavyzdžiui, dėl vėliau atsiųstos dokumento T1 5 dalies paaiškėtų, kad tranzito procedūra atlikta, nors ir pavėluotai, bet be pažeidimų. Be to, daugeliu atvejų vykdytojas nėra atsakingas už tranzito procedūros pažeidimus.

71. Aš nepritariu šiai nuomonei, nes, kaip konstatavo Komisija neprieštaraujant valstybėms narėms, tokiems atvejams yra numatyta neteisingai išieškotos skolos muitinei grąžinimo sistema:

Jeigu, sumokėjus minėtą skolą muitinei, pateikiami įrodymai, kad tranzito procedūra buvo atlikta laiku ir be pažeidimų arba kad procedūra praėjus visiems terminams atlikta, nors ir pavėluotai, bet be pažeidimų, tuomet sumokėta skola muitinei gali grąžinama, nes taip galutinai paneigiama įstatyminė vykdytojo skolos muitinei prezumpcija( ).

Šiuo atveju, remiantis Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 dalimi kartu su Įgyvendinimo reglamento 859 straipsniu, preziumuojama, kad termino praleidimas „aiškiai neturi esminės įtakos <...> atitinkamos muitinės procedūros taikymui“( ). Tokiu būdu vėliau paaiškėja, kad dėl muitų teisės aktuose nustatytos pareigos neįvykdymo (prekių pateikimo termino nesilaikymo) skola muitinei neatsirado. Tokiu atveju sumokėta skola muitinei gali būti grąžinama vykdytojui pagal Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalį.

72. Todėl, priėmus sprendimą dėl skolos sumokėjimo vos pasibaigus trijų mėnesių terminui, vykdytojui nėra uždedama neproporcinga našta, nes jis dar ir paskui turi galimybę pateikti įrodymą, kad prekės į paskirties muitinės įstaigą buvo pateiktos be pažeidimų, ir todėl atgauti galimai jau sumokėtas skolas muitinei.

73. Taigi valstybių narių argumentai dėl neproporcingos naštos vykdytojui mažai įtikinami.

V – Dėl Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnio pažeidimo

A – Esminiai šalių argumentai

74. Vokietijos vyriausybė mano, kad antrasis jai iškelto ieškinio (C‑104/02) prašymas yra nepriimtinas, nes procese dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB sutarties 228 straipsnį valstybė narė negali būti įpareigojama atlikti tam tikrus veiksmus.

75. Komisijos teigimu, šioje byloje nagrinėjamas pavėluotas skolos muitinei išieškojimas automatiškai lėmė nesavalaikį Bendrijų nuosavų lėšų pervedimą, nes dėl to buvo pavėluotai nustatytos ir įskaitytos atitinkamos sumos, pažeidžiant Reglamento Nr. 1552/89 2 ir 9 bei paskesnius straipsnius. Pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį dėl vėlavimo reikia mokėti palūkanas. Todėl atsisakymas sumokėti palūkanas yra minėtos nuostatos pažeidimas.

76. Nyderlandų, Vokietijos ir Belgijos vyriausybės teigia, kad Reglamento Nr. 1552/89 2 ir 9–11 straipsniai nėra pažeidžiami, nes, nesant pavėluoto skolos muitinei išieškojimo, įskaityti atitinkamus nuosavus išteklius taip nevėluojama.

77. Vokietijos vyriausybė atsiliepime į ieškinį teigė, kad Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnis negalioja, ir kaip pagrindimą nurodė savo argumentus, kurie turėjo būti pateikti kitoje Teisingumo Teisme nagrinėjamoje byloje prieš Vokietiją( ).

B – Vertinimas

1. Dėl antrojo prašymo nepriimtinumo byloje C‑104/02

78. Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB sutarties 226 ir 228 straipsnius yra ieškinys dėl konstatavimo. Toks požiūris pagrįstas EB sutarties 228 straipsnio tekstu, kuriuo remiantis Teisingumo Teismui suteikiama galimybė konstatuoti įsipareigojimų neįvykdymą, ir iš šio konstatavimo išplaukia valstybės narės pareiga imtis veiksmų. Ši pareiga nebūtų reikalinga, jei Teisingumo Teismas, remdamasis savo įgaliojimais, galėtų nurodyti valstybei narei ištaisyti neteisėtą situaciją.

79. Todėl reikalavimas sumokėti palūkanas dėl pavėluoto nuosavų išteklių pervedimo negali būti reiškiamas procese dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Tokiame procese galima pateikti tik prašymą konstatuoti įsipareigojimų neįvykdymą dėl vengimo mokėti palūkanas pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį.

80. Iš to išplaukia, kad antras Komisijos prašymas byloje C‑104/02 nurodyti Vokietijai sumokėti į Bendrijos biudžetą palūkanas, atsiradusias dėl pavėluoto įskaitymo, atmestinas kaip nepriimtinas.

81. Todėl argumentas dėl Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnio negaliojimo neturi būti detaliau nagrinėjamas( ).

2. Dėl ieškinio pagrįstumo byloje C‑460/01

82. Pavėluotas pranešimas apie muito sumą (sprendimo dėl skolos sumokėjimo priėmimas), pažeidžiant Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalį, taip pat yra pavėluotas mokėtinos sumos konstatavimas pagal Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnį. Tokiu būdu nuosavi ištekliai automatiškai, tik pavėluotai, įskaitomi į Komisijos vardu valstybėse narėse atidarytas sąskaitas, o tai pažeidžia Reglamento Nr. 1552/89 9 ir paskesnius straipsnius.

83. Pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį dėl minėtų vėlavimų atsirado teisė reikalauti palūkanų, kurių apimties ar dydžio Nyderlandai neginčijo. Todėl Nyderlandų atsisakymas mokėti palūkanas yra minėtos nuostatos pažeidimas.

VI – Išvada

84. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui:

1. Byloje C‑460/01:

1) pripažinti, kad

nuo 1991 m. sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d.

– nepriėmusi sprendimo dėl atitinkamos skolos muitinei bei neįtraukusi į apskaitą kitų mokesčių per tris dienas po nustatyto termino ar vėliau, remiantis 1971 m. birželio 3 d. Tarybos reglamentu (EEB, Euratomas) Nr. 1182/71, nustatančiu terminams, datoms ir laikotarpiams taikytinas taisykles, tuomet, kai išorinį Bendrijos tranzitą deklaravęs asmuo per tris mėnesius po to, kai išvykimo įstaiga išsiuntė pranešimą, kad per nustatytą terminą siunta nebuvo pristatyta į paskirties įstaigą, nepateikė įrodymų, jog atitinkama procedūra buvo atlikta be pažeidimų, ir todėl pavėluotai pervedusi Bendrijų nuosavus išteklius

– ir atsisakiusi mokėti palūkanas,

Nyderlandų Karalystė pažeidė įsipareigojimus, kylančius iš 1987 m. kovo 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1062/87, nustatančio Bendrijos tranzito įgyvendinimo ir supaprastinimo nuostatas, 11 a straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos antro sakinio, 1992 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1214/92 dėl Bendrijos tranzito procedūros taikymo ir tam tikrų tos procedūros supaprastinimo sąlygų 49 straipsnio 2 dalies trečio sakinio ir 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas, 379 straipsnio 2 dalies trečio sakinio bei iš 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 2, 9, 10 ir 11 straipsnių;

2) priteisti iš Nyderlandų Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

Byloje C‑104/02

1) pripažinti, kad 1993 m. ir 1994 m.

– nepriėmusi sprendimo dėl atitinkamos skolos muitinei bei neįtraukusi į apskaitą kitų mokesčių per tris dienas po nustatyto termino ar vėliau, remiantis 1971 m. birželio 3 d. Tarybos reglamentu (EEB, Euratomas) Nr. 1182/71, nustatančiu terminams, datoms ir laikotarpiams taikytinas taisykles, tuomet, kai Bendrijos tranzitą deklaravęs asmuo per tris mėnesius po to, kai išvykimo įstaiga išsiuntė pranešimą, kad per nustatytą terminą siunta nebuvo pristatyta į paskirties įstaigą, nepateikė įrodymų, jog atitinkama procedūra buvo atlikta be pažeidimų, ir todėl pavėluotai pervedusi Bendrijų nuosavus išteklius

Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė įsipareigojimus, kylančius iš 1992 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1214/92 dėl Bendrijos tranzito procedūros taikymo ir tam tikrų tos procedūros supaprastinimo sąlygų 49 straipsnio 2 dalies trečio sakinio ir 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas, 379 straipsnio 2 dalies trečio sakinio kartu su 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 2 straipsnio 1 dalimi.

2. Atmesti antrąjį prašymą kaip nepriimtiną.

3. Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.