GENERALINIO ADVOKATO

NILS WAHL IŠVADA,

pateikta 2013 m. spalio 9 d. ( 1 )

Byla C‑371/12

Enrico Petillo,

Carlo Petillo

prieš

Unipol

(Tribunale di Tivoli (Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Variklinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas — Direktyva 72/166/EEB — 3 straipsnis — Direktyva 84/5/EEB — 1 straipsnis — Direktyva 90/232/EEB — 1a straipsnis — Teisė į žalos atlyginimą — Teisės į žalos atlyginimą apribojimas — Neturtinė žala“

1. Šioje byloje Teisingumo Teismo iš esmės prašoma išaiškinti, ar nacionalinės teisės nuostata, kuria reglamentuojamas žalos, išskyrus piniginę ar turtinę žalą (toliau – neturtinė žala), atlyginimo, mokėtino įvykus kelių eismo įvykiui, dydis, yra suderinama su Europos Sąjungos (toliau – ES) variklinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo taisyklėmis.

2. Toks prašymas kelia svarbių aiškinimo klausimų, susijusių su šiomis ES taisyklėmis. Šių aiškinimo klausimų išsprendimas gali turėti tiesioginės įtakos daugiau nei 1500000 asmenų, kurie kasmet patiria sužalojimų per Europos Sąjungoje įvykstančius eismo įvykius ( 2 ). Be to, šių taisyklių išaiškinimas ypač svarbus draudimo įmonėms, nes variklinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas sudaro didelę draudimo veiklos Europos Sąjungoje dalį.

I – Teisinis pagrindas

A – ES teisė

3. 1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo ( 3 ) (toliau – Pirmoji direktyva) 3 straipsnyje numatyta: „1. Kiekviena valstybė narė, laikydamasi 4 straipsnio nuostatų, imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta. Apdraustosios atsakomybės apimtis, draudimo nuostatos ir sąlygos yra nustatomos remiantis šiomis priemonėmis. 2. Kiekviena valstybė narė imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad draudimo sutartis taip pat garantuotų apsaugą: — pagal kitose valstybėse narėse galiojančius teisės aktus – tų valstybių teritorijoje patirtų nuostolių arba žalos atveju, — nuostolių arba žalos, valstybės narės piliečių patirtų tiesioginėje kelionėje tarp dviejų teritorijų, kuriose galioja Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartis, atveju, jeigu už teritoriją, per kurią vykstama, nėra atsakingo nacionalinio draudikų biuro; tuo atveju, patyrus nuostolį arba žalą, draudimo garantuojama apsauga yra garantuojama pagal vidaus teisės aktus dėl privalomojo draudimo, galiojančius toje valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra įprastinė transporto priemonės buvimo vieta.“

4. 1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo ( 4 ) (toliau – Antroji direktyva) 1 straipsnyje nustatyta: „1. [Pirmosios direktyvos] 3 straipsnio 1 dalyje minimas draudimas privalomai apima draudiminę apsaugą ir turtui padarytos žalos, ir žalos asmeniui atveju. <…>“

5. Pagal 1990 m. gegužės 14 d. Trečiosios Tarybos direktyvos 90/232/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo ( 5 ) (toliau – Trečioji direktyva) 1a straipsnį: „[Pirmosios direktyvos] 3 straipsnio 1 dalyje nurodytas draudimas apima draudiminę apsaugą žalos asmeniui ir turtui atveju, jei tą žalą patiria pėstieji, dviratininkai ir kiti nemotorinių transporto priemonių valdytojai, kurie pagal nacionalinę civilinę teisę turi teisę į įvykio, su kuriuo susijusi motorinė transporto priemonė, padarytos žalos atlyginimą. Šis straipsnis nepažeidžia nei nuostatų dėl civilinės atsakomybės, nei nuostatų dėl žalos dydžio.“

6. Pirmoji, Antroji ir Trečioji direktyvos iš esmės buvo kodifikuotos 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo ( 6 ) ir šia direktyva panaikintos. Direktyvos 2009/103 3 straipsnyje „Pareiga apdrausti transporto priemones“ numatyta: „Kiekviena valstybė narė, laikydamasi 5 straipsnio, imasi visų tinkamų priemonių užtikrinti, kad būtų apdrausta transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė. Apdraustosios atsakomybės apimtis ir draudimo sąlygos nustatomos remiantis pirmoje pastraipoje nurodytomis priemonėmis. Kiekviena valstybė narė imasi visų tinkamų priemonių užtikrinti, kad draudimo sutartis taip pat užtikrintų apsaugą: a) pagal kitose valstybėse narėse galiojančius teisės aktus – tų valstybių teritorijoje patirtos žalos atveju, b) žalos, valstybės nares piliečių patirtų [patirtos] tiesioginėje kelionėje tarp dviejų teritorijų, kuriose galioja Sutartis, atveju, jeigu už teritoriją, per kurią vykstama, nėra atsakingo nacionalinio draudikų biuro; tokiu atveju patyrus žalą, draudimo užtikrinama apsauga yra užtikrinama pagal toje valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra įprastinė transporto priemonės buvimo vieta, galiojančius nacionalinės teisės aktus dėl privalomojo draudimo. Pirmoje pastraipoje nurodytas draudimas privalo suteikti draudimo apsaugą ir dėl žalos turtui, ir dėl žalos asmeniui.“

B – Italijos teisė

7. 2005 m. rugsėjo 7 d. Įstatyminio dekreto Nr. 209 dėl Privataus draudimo kodekso ( 7 ) (toliau – Privataus draudimo kodeksas) 139 straipsnyje „Nesunkaus sužalojimo padaryta žala sveikatai“ numatyta: „1) Už žalą sveikatai, padarytą nesunkiai sužalojus per variklinių transporto priemonių ir laivų sukeltą eismo įvykį, atlyginama remiantis šiais kriterijais ir priemonėmis: a) nuolatinės žalos sveikatai atveju, jei dėl sužalojimo prarandama 9 % darbingumo arba mažiau, turi būti sumokama suma, kuri daugiau nei proporcingai didinama atsižvelgiant į kiekvieną neįgalumo lygio procentinį punktą; ši suma apskaičiuojama kiekvienam neįgalumo lygio procentiniam punktui taikant atitinkamą šio straipsnio 6 dalyje nustatytą koeficientą. Didėjant asmens amžiui, apskaičiuota suma kasmet mažinama po 0,5 % per metus, pradedant skaičiuoti nuo 11 metų. Pirmojo punkto vertė lygi 674,78 EUR; b) laikinos žalos sveikatai atveju už kiekvieną visiško neįgalumo dieną mokama po 39,37 EUR; jeigu laikinas neįgalumas nesiekia 100 %, mokama pagal pripažinto kiekvienos dienos neįgalumo lygio procentinę dalį. 2) Taikant šio straipsnio 1 dalį, „žala sveikatai” reiškia laikiną ar nuolatinį asmens kūno sužalojimą ar psichinę traumą, kuriuos gali patvirtinti teismo medicinos ekspertizė ir kurie neigiamai veikia nukentėjusio asmens kasdienę veiklą ir socialinį gyvenimą, neatsižvelgiant į poveikį šio asmens gebėjimui uždirbti pajamų. 3) Teismas, teisingai ir motyvuotai įvertinęs nukentėjusio asmens fizinę ir psichinę būklę, gali ne daugiau kaip penktadaliu padidinti žalos sveikatai atlyginimo dydį, numatytą šio straipsnio 1 dalyje. 4) Respublikos prezidento dekretu <…> nustatoma speciali įvairių rūšių žalos psichinei ir fizinei sveikatai lentelė, apimanti 1–9 neįgalumo lygius. 5) 1 dalyje nurodytos sumos kiekvienais metais iš naujo nustatomos <…> dekretu atsižvelgiant į ISTAT (Nacionalinio statistikos instituto) patvirtinto nacionalinio darbuotojų ir tarnautojų šeimoms taikomo vartotojų kainų indekso pokyčius. 6) Apskaičiuojant 1 dalies a punkte minėtą sumą, dauginimo koeficientas 1,0 taikomas vienam pirmo neįgalumo lygio procentiniam punktui, dauginimo koeficientas 1,1 – vienam antro neįgalumo lygio procentiniam punktui, dauginimo koeficientas 1,2 – vienam trečio neįgalumo lygio procentiniam punktui, dauginimo koeficientas 1,3 – vienam ketvirto neįgalumo lygio procentiniam punktui, dauginimo koeficientas 1,5 – vienam penkto neįgalumo lygio procentiniam punktui, dauginimo koeficientas 1,7 – vienam šešto neįgalumo lygio procentiniam punktui, dauginimo koeficientas 1,9 – vienam septinto neįgalumo lygio procentiniam punktui, dauginimo koeficientas 2,1 – vienam aštunto neįgalumo lygio procentiniam punktui ir 2,3 – vienam devinto neįgalumo lygio procentiniam punktui.“

II – Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudicinis klausimas

8. Ieškovas pagrindinėje byloje Enrico Petillo nukentėjo per 2007 m. rugsėjo 21 d. įvykusį kelių eismo įvykį. Jis Tribunale di Tivoli (Tivolio apylinkės teisme) iškėlė bylą Unipol Assicurazioni S.p.a. (toliau – Unipol) siekdamas prisiteisti turtinės ir neturtinės žalos, kurią mano esąs patyręs dėl eismo įvykio, atlyginimą. E. Petillo reikalavo, kad Unipol jam išmokėtų 14155 EUR kaip neturtinės žalos atlyginimą, tačiau bendrovė Unipol, remdamasi Privataus draudimo kodekso 139 straipsnyje nustatytais kriterijais, jam išmokėjo tik 2700 EUR dydžio neturtinės žalos atlyginimą.

9. Abejodamas, ar Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis suderinamas su ES teise, Tribunale di Tivoli nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą: „Ar, atsižvelgiant į direktyvas 72/166/EEB, 84/5/EEB, 90/232/EEB ir 2009/103/EB, kuriomis reglamentuojamas privalomasis variklinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas, valstybės narės vidaus teisės aktuose, nustatant privalomus vertinimo kriterijus, taikomus tik žalos, atsiradusios dėl kelių eismo įvykių, atveju, gali būti numatytas faktinis subjektų (draudimo bendrovių), įpareigotų pagal minėtas direktyvas užtikrinti privalomąjį draudimą nuo naudojant transporto priemones sukeltos žalos, atsakomybės dėl neturtinės žalos apribojimas (kalbant apie žalos dydžio nustatymą)?“

10. Šioje byloje pastabas raštu pateikė Unipol, Italijos, Vokietijos, Graikijos, Ispanijos, Latvijos, Lietuvos vyriausybės ir Komisija.

11. 2013 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismas kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą dėl Privataus draudimo kodekso 139 straipsnio taikymo srities paaiškinimo, taip pat paprašė posėdyje dalyvaujančių šalių pareikšti savo poziciją dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atsakymo.

12. Tribunale di Tivoli į Teisingumo Teismo prašymą atsakė 2013 m. gegužės 23 d.Unipol, Italijos, Vokietijos, Graikijos, Ispanijos, Latvijos vyriausybės ir Komisija argumentus žodžiu pateikė 2013 m. liepos 3 d. posėdyje.

III – Analizė

A – Dėl priimtinumo

13. Unipol ir Italijos vyriausybė tvirtina, kad prejudicinis klausimas nepriimtinas, nes Tribunale di Tivoli nėra nurodęs jokių motyvų, kodėl sprendimui priimti jam būtinas Teisingumo Teismo atsakymas. Be to, Unipol teigia, kad klausimas nepriimtinas, nes, kaip mano bendrovė, nekyla jokių abejonių dėl Privataus draudimo kodekso 139 straipsnio suderinamumo su ES teise.

14. Šiuo atžvilgiu norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad bylose dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktiems klausimams taikoma reikšmingumo prezumpcija. Remiantis teisminio bendradarbiavimo idėja, kuria pagrįstas SESV 267 straipsnis, Teisingumo Teismas atsisako atsakyti į tokius klausimus tik tam tikrais ypatingais atvejais – jei yra akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis ar dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, būtini, kad galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus ( 8 ).

15. Nemanau, kad šioje byloje pateiktas prašymas išaiškinti yra visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis ar dalyku. Priešingai, prašyme priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas nurodo, kodėl keliamas Privataus draudimo kodekso 139 straipsnio suderinamumo su atitinkamomis ES teisės nuostatomis klausimas ir kodėl manoma, kad šį klausimą būtina pateikti Teisingumo Teismui spręsti prejudicine tvarka.

16. Be to, dėl Unipol teiginio, kad nėra jokių abejonių, pakanka paminėti, jog pagal SESV 267 straipsnį nacionaliniai teismai turi plačią diskreciją kreiptis į Teisingumo Teismą, kai nusprendžia, kad jų nagrinėjama byla kelia klausimų dėl Sąjungos teisės nuostatų aiškinimo ar galiojimo, o dėl to jie turi priimti sprendimą. SESV 267 straipsniu nacionaliniams teismams suteikiama teisė – ir tam tikrais atvejais nustatoma pareiga – pateikti vieną ar kelis prejudicinius klausimus; jie tą patį gali padaryti tada, kai patys mano, kad ginčo esmė kelia klausimą dėl ES teisės aiškinimo ar galiojimo ( 9 ). Tai, kad vienai pagrindinės bylos šalių, šiuo atveju Unipol, nekyla jokių abejonių dėl atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos suderinamumo, neturi jokios įtakos prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumui.

B – Esminiai klausimai

17. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti, ar nacionalinės teisės nuostata, kaip antai Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis, suderinama su Pirmąja, Antrąja ir Trečiąja direktyvomis ir Direktyva 2009/103.

18. Visų pirma pažymėtina, kad, kaip teigia kelios pastabas Teisingumo Teismui pateikusios šalys, Direktyva 2009/103 ratione temporis netaikoma pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms. Eismo įvykis, dėl kurio buvo iškelta pagrindinė byla, įvyko 2007 m. Bet kuriuo atveju, kaip paaiškinsiu vėliau, šioje byloje taikomos ES teisės nuostatos iš esmės nepasikeitė įsigaliojus Direktyvai 2009/103.

19. Vis dėlto manau, kad prieš pradedant išsamiai nagrinėti šioje byloje iškilusių teisinių klausimų esmę, svarbu tiksliai nustatyti šių klausimų teisines ir faktines aplinkybes. Todėl pirma trumpai paaiškinsiu, kodėl prejudicinį klausimą pateikusiam teismui kilo abejonių dėl Privataus draudimo kodekso 139 straipsnio suderinamumo su ES teise. Vėliau aptarsiu atitinkamą Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su Pirmąja, Antrąja ir Trečiąja direktyvomis.

1. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonės

20. Tribunale di Tivoli tvirtina, kad pagal Italijos civilinio kodekso 2043 ir 2059 straipsnius ir turtinė, ir neturtinė žala Italijos teisės sistemoje teoriškai turi būti atlyginama, kai atsiranda deliktinė atsakomybė. Corte costituzionale ir Suprema Corte di Cassazione yra nuosekliai pabrėžę, kad viena „neturtinės žalos“ sąvoka apima „visą žalą, padarytą pakenkus asmenybei būdingiems aspektams“ ( 10 ). Vis dėlto prejudicinį klausimą pateikęs teismas nurodo, kad Italijos teismai paprastai laikosi pozicijos, kad neturtinę žalą sudaro skirtingos žalos kategorijos: i) „žala sveikatai“ („danno biologico“, t. y. kūno sužalojimas ar psichinė trauma), ii) „psichologinė žala“ („danno morale“, t. y. emocinis sukrėtimas patyrus traumą) ir iii) „liekamoji žala“ (kuri dažnai vadinama „danno esistenziale“ ir apima žalą, kurią plačiąja prasme sudaro pakenkimas asmens gebėjimui naudotis visomis teisėmis, kurios būdingos laisvoje visuomenėje). Kartu su kitais veiksniais šios kategorijos taikomos nustatant tinkamą žalos atlyginimo, mokėtino nukentėjusiajai šaliai, dydį. Apskritai nacionaliniai teismai, kuriuose iškelta deliktinės atsakomybės byla, nesivadovauja jokiais įstatymuose nustatytais kriterijais nustatydami neturtinės žalos atlyginimo dydį.

21. Tačiau deliktinei atsakomybei, atsirandančiai dėl kelių eismo įvykių, taikomas Privataus draudimo kodeksas, kuris, palyginti su Civiliniu kodeksu, laikytinas lex specialis. Privataus draudimo kodekso 139 straipsnyje nustatyti parametrai, į kuriuos turi atsižvelgti nacionaliniai teismai, nustatydami žalos sveikatai atlyginimo dydį, kurį turi išmokėti civilinės atsakomybės draudikas, atlygindamas neturtinę žalą, per eismo įvykius patyrus nesunkių kūno sužalojimų.

22. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis suderinamas su Pirmojoje, Antrojoje ir Trečiojoje direktyvose numatyta pareiga atlyginti patirtus nuostolius arba žalą. Minėtas teismas mano, kad 139 straipsniu trimis svarbiais aspektais ribojamos nacionalinio teismo galimybės priteisti atitinkamo dydžio žalos atlyginimą per kelių eismo įvykius nesunkių kūno sužalojimų patyrusiems asmenims. Pirma, kitaip nei kitais deliktinės atsakomybės atvejais, nacionaliniams teismams privaloma laikytis konkrečių parametrų apskaičiuojant kompensaciją už „žalą sveikatai“. Antra, žalos atlyginimo dydį galima tik šiek tiek koreguoti atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes ( 11 ). Trečia, manytina, kad pagal Privataus draudimo kodekso 139 straipsnį negalima priteisti jokio „psichologinės žalos“, kurią patyrė nukentėjusysis, atlyginimo (nors nacionalinis teismas paaiškina, kad ne visi Italijos teismai sutinka su tuo, kaip jis aiškina minėtą nuostatą).

2. Teisingumo Teismo praktika

23. Teisingumo Teismas su šia byla susijusias Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų nuostatas jau yra išaiškinęs ne viename savo sprendimų.

24. Teisingumo Teismas savo praktikoje yra nurodęs, kad bendri Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų tikslai yra, pirma, užtikrinti laisvą ir transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra Sąjungos teritorijoje, ir jose esančių asmenų judėjimą, antra, garantuoti, kad nukentėjusieji per šių transporto priemonių sukeltus eismo įvykius būtų vertinami vienodai, neatsižvelgiant į konkrečią Sąjungos teritorijos vietą, kur įvyko eismo įvykis ( 12 ). Tačiau šiomis direktyvomis nesiekiama suderinti valstybių narių civilinės atsakomybės sistemų ir dabar galiojančioje ES teisėje valstybėms narėms palikta laisvė nustatyti kelių eismo įvykiams taikomą civilinės atsakomybės sistemą ( 13 ).

25. Remdamasis šiuo pagrindu, Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, jog pareiga, kad civilinės atsakomybės draudimas apimtų variklinėmis transporto priemonėmis padarytą žalą, kurią apibrėžia ir garantuoja ES teisės aktai, nėra tas pats, kas šios žalos atlyginimo nukentėjusiesiems remiantis apdraustojo asmens civiline atsakomybe apimtis, kurią iš esmės reglamentuoja nacionalinė teisė ( 14 ).

26. Dėl pareigos užtikrinti draudimo apsaugą Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad valstybės narės „privalo užtikrinti, kad pagal jų nacionalinę teisę taikomą civilinę atsakomybę apimtų draudimas, atitinkantis minėtų trijų direktyvų nuostatas“ ( 15 ). Teisingumo Teismo teigimu, Pirmosios direktyvos, patikslintos ir papildytos Antrąja ir Trečiąja direktyvomis, 3 straipsnio 1 dalimi, be kita to, „patikslinamos žalos rūšys bei tretieji žalą patyrę asmenys, kuriuos ši draudimo apsauga turėtų apimti“ ( 16 ).

27. Vis dėlto dėl klausimų, kuriuos iš esmės reglamentuoja nacionalinės teisės aktai dėl civilinės atsakomybės, Teisingumo Teismas yra aiškiai nurodęs, kad valstybės narės „turi įgyvendinti savo kompetenciją laikydamosi ES teisės“. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas teigė, kad „nacionalinės teisės aktų nuostatos, kuriomis reglamentuojamas per transporto priemonių eismo įvykius patirtos žalos atlyginimas, negali panaikinti [Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų] veiksmingumo“ ( 17 ).

28. Teisingumo Teismas šiuos principus yra taikęs bylose dėl nacionalinių nuostatų, kuriomis žalos atlyginimas neskiriamas arba ribojamas, jei per eismo įvykį nukentėjęs asmuo prisidėjo prie patirto nuostolio ar žalos. Sprendime Ambrósio Lavrador Teisingumo Teismas nurodė, kad Pirmoji, Antroji ir Trečioji direktyvos netektų veiksmingumo, jei „bendrais ir abstrakčiais kriterijais grindžiamu nacionalinės teisės aktu iš nukentėjusiojo būtų atimta teisė į žalos atlyginimą iš privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo arba tokia teisė būtų neproporcingai apribota“ ( 18 ). Minėtuose sprendimuose Candolin ir kt. bei Farrell Teisingumo Teismas nurodė, kad nacionalinės teisės aktai, kuriais leidžiama nesuteikti teisės į variklinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo keleiviui mokamą žalos atlyginimą arba ją neproporcingai apriboti, nesuderinami su minėtomis direktyvomis ( 19 ).

29. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, pereisiu prie nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo.

3. Prejudicinio klausimo nagrinėjimas

30. Kaip jau minėta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis nesuderinamas su Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų nuostatomis. Komisija iš dalies pritaria tokiam požiūriui.

31. Kita vertus, Unipol ir visos šioje byloje pastabas pateikusios vyriausybės mano, kad nuostatos, kaip antai Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis, yra suderinamos su ES teise. Jų manymu, šia nuostata tiesiog reglamentuojamas per eismo įvykius nukentėjusiems asmenims skiriamo žalos atlyginimo dydis, o tai yra nacionalinės teisės aktų prerogatyva.

32. Manau, kad norint atsakyti į prejudicinį klausimą reikia atlikti dviejų etapų teisinę analizę.

33. Pirma, reikia išnagrinėti, ar Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis suderinamas su pareiga užtikrinti draudimo apsaugą, kaip numatyta Pirmosios direktyvos, kurią papildė Antroji ir Trečioji direktyvos, 3 straipsnio 1 dalyje. Net jeigu jis būtų suderinamas, dar reikėtų, antra, nustatyti, ar Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis panaikina Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų veiksmingumą dėl to, kad iš nukentėjusiųjų atimama teisė į žalos atlyginimą arba tokia teisė yra neproporcingai apribojama.

34. Toliau paaiškinsiu, kodėl, kaip Unipol ir šioje byloje pastabas pateikusios vyriausybės, manau, kad nuostata, kaip antai Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis, suderinama su Pirmąja, Antrąja ir Trečiąja direktyvomis.

a) Ar Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis suderinamas su Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalimi?

35. Kaip jau minėta, Teisingumo Teismas yra ne kartą pažymėjęs, kad pagal Pirmąją, Antrąją ir Trečiąją direktyvas valstybės narės turi užtikrinti, kad būtų apdrausta transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jų teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė, ir, be kita ko, nurodyti, kokioms žalos rūšims taikoma šio draudimo apsauga.

36. Taigi galiu įsivaizduoti du atvejus, kai nuostata, kaip antai Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis, galėtų prieštarauti šiam principui. Pirma, jeigu ją taikant privalomojo draudimo apsauga būtų netaikoma žalos rūšiai, kuriai apsauga turi būti taikoma pagal minėtas direktyvas. Antra, jeigu ja būtų numatyta abstrakti galimybė gauti tam tikros žalos rūšies atlyginimą, kartu numatant, kad tokio atlyginimo galima tikėtis tik iš vairuotojo (arba automobilio savininko), taip visiškai arba iš dalies atribojant draudiką nuo žalos atlyginimo.

i) Draudimo apsaugos netaikymas tam tikroms žalos rūšims

37. Pirmuoju atveju manau, kad neturtinė žala turi būti viena iš nuostolių ir žalos rūšių, kurioms turi būti taikoma privalomojo draudimo apsauga. Taigi valstybė narė neturi teisės į draudimo apsaugą in toto neįtraukti neturtinės žalos, patirtos per eismo įvykį nukentėjusių asmenų, atlyginimo.

38. Kalbėdamas apie „neturtinę žalą“ turiu omenyje nuostolius, nesusijusius su asmens lėšomis, turtu ar pajamomis, nes jų dydžio neįmanoma nustatyti objektyviai pagal rinkos kainą ar vertę ( 20 ).

39. Norėčiau iškart akcentuoti, kad yra kone visuotinai priimtina, jog žala, kurią asmuo gali patirti dėl kito asmens neteisėtos veikos ir kuri turi būti atlyginta, gali iš esmės apimti ir žalą, kuri nepriskiriama vien prie materialinių nuostolių.

40. Kiek man žinoma, šis principas taikomas daugumoje valstybių narių teisės sistemų, tik skiriasi terminai, kuriais apibūdinama ši sąvoka, tiksli jos taikymo sritis, sąlygos, kurias būtina tenkinti, ir mokėtino žalos atlyginimo dydis ( 21 ). Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką ES teisės sistemoje neturtinė žala priskiriama prie žalos, kuri Europos Sąjungoje turi būti atlyginama deliktinės atsakomybės bylose ( 22 ). Tarptautinėje viešojoje teisėje taip pat pripažįstama labai plati žalos ar nuostolių, kurie turi būti atlyginami dėl neleistinų veiksmų, sąvoka, apimanti neturtinę žalą ( 23 ).

41. Pagaliau šio principo ištakos siekia seniausius atrastus teisinius tekstus, bent jau kalbant apie žalos asmeniui atlyginimą. Pavyzdžiui, gerai žinomame maždaug 1772 pr. Kr. Babilono teisyne „Hamurabio kodeksas“ (toliau – Kodeksas) išsamiai numatyta žalos asmeniui atlyginimo tvarka. Pagal ją asmeniui, atsakingam už padarytą sužalojimą, skiriama bausmė, o nukentėjusiajam arba jo šeimai – žalos atlyginimas ( 24 ). Panašūs principai buvo numatyti ir Senovės Romos teisės aktuose. Tad Dvylikos lentelių įstatymai, priimti 451–449 pr. Kr., reglamentavo įvairias žalos atlyginimo, mokėtino įvairią žalą patyrusiems asmenims, rūšis. Vėliau 286 pr. Kr. priimtame Lex Aquilia de Damno šie principai buvo išdėstyti smulkiau. Svarbu tai, kad ieškinys, kurį nukentėjęs asmuo pareikšdavo dėl jo sužalojimo kaltam asmeniui, būdavo grindžiamas ne ekonominiais nuostoliais, o pasipiktinimu, tad priklausantis žalos atlyginimas galėdavo apimti ne tik materialias išlaidas, bet ir patirtą dvasinį ar fizinį skausmą ir kančias ( 25 ).

42. Mums nebūtina toliau gilintis į šiandien civilinę atsakomybę reglamentuojančios teisės ištakas. Tiesiog norėjau pabrėžti, kad jau nuo pirmųjų mūsų civilizacijos dienų buvo laikomasi supratimo, kad neteisėtais veiksmais gali būti padaryta žala, kuri turi būti atlyginta, ir kad tokia žala nėra vien turtinis ar piniginis nuostolis. Tai visų pirma pasakytina apie žalą, susijusią su fizinėmis ar psichologinėmis kančiomis.

43. Neturtinės žalos atlyginimo principas bėgant laikui kito ir tapo plačiai pripažintas ir ypač svarbus. Šių laikų visuomenėje tvirtai įsigalėjęs supratimas, kad nuo kito asmens neteisėto elgesio nukentėjęs asmuo turi teisę į visos patirtos žalos atlyginimą, nesvarbu, ar pažeisti turtinio ar neturtinio pobūdžio interesai ir ar yra įmanoma objektyviai nustatyti jų ekonominę vertę.

44. Šiuo atžvilgiu Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) praktika yra pavyzdinė. EŽTT, visų pirma vadovaudamasis Europos žmogaus teisių konvencijos 41 straipsniu ( 26 ), paprastai priteisia ir „turtinės“, ir „neturtinės“ žalos, kurią pareiškėjai patyrė dėl to, kad buvo pažeistos jų pagrindinės teisės, atlyginimą, ir neturtinės žalos atlyginimas dažnai yra didesnis nei turtinės žalos atlyginimas ( 27 ).

45. Tad būtų keistoka, jeigu Pirmojoje, Antrojoje ir Trečiojoje direktyvose būtų numatytos aplinkybės, kuriomis valstybėms narėms būtų suteikiama laisvė draudimo apsaugos netaikyti tokiai žalai, kurios apsaugą ir nacionaliniu, ir tarptautiniu lygmeniu numato beveik visos dabartinės teisės sistemos ir bendrieji tarptautinės teisės principai.

46. Manau, kad tokiuose teisės aktuose vartojamos sąvokos yra pakankamai plačios ir apima neturtinę žalą. Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad kiekviena valstybė narė imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad draudimo sutartis taip pat garantuotų apsaugą patirtų „nuostolių arba žalos atveju“ ( 28 ). Panašiai numatyta ir Antrosios direktyvos 1 straipsnyje – kad Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje minimas draudimas „privalomai apima draudiminę apsaugą ir turtui padarytos žalos, ir žalos asmeniui atveju“. Panašios sąvokos vartojamos ir Trečiosios direktyvos 1a straipsnyje.

47. Manau, kad tai, jog Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 2 dalies redakcijoje anglų kalba prieš daiktavardžius „loss or injury“ vartojimas žodis „any“, reiškia, kad šias sąvokas reikia aiškinti plačiai. Nei jeigu tos pačios nuostatos redakcijose kitomis kalbomis nėra žodžio „any“ atitikmens, atrodo, kad jos suformuluotos gana abstrakčiai.

48. Be to, Antrosios direktyvos 1 straipsnyje ir Trečiosios direktyvos 1a straipsnyje vartojama sąvoka „žala asmeniui“ neišvengiamai susijusi su nukentėjusiųjų fiziniu ir psichologiniu vientisumu ( 29 ). Bet koks šio vientisumo pažeidimas turi būti atlygintas, nepriklausomai nuo neigiamų ekonominių pasekmių, kurių dėl eismo įvykio gali kilti nukentėjusiesiems. Kaip savo išvadoje bylose Haasová ir Drozdovs pažymi generalinis advokatas N. Jääskinen, šių nuostatų formuluočių skirtingomis kalbomis palyginimas ir ypač Antrosios direktyvos parengiamieji dokumentai patvirtina, kad toks aiškinimas teisingas ( 30 ).

49. Šiuo atžvilgiu taip pat norėčiau pažymėti, kad Teisingumo Teismas, paprašytas išaiškinti analogiškas sąvokas, minimas kituose ES teisės aktuose ar tarptautinėse konvencijose, kurias yra pasirašiusi ES, yra nuosekliai išaiškinęs, kad tokios sąvokos apima ir neturtinę žalą ( 31 ).

50. Sprendime Leitner Teisingumo Teismas aiškino, kad 1990 m. birželio 13 d. Tarybos direktyvos 90/314/EEB dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų ( 32 ) 5 straipsnyje vartojama sąvoka „žala“ apima ir neturtinę žalą. Teisingumo Teismas rėmėsi šios nuostatos pažodiniu vertinimu ir teleologiniu direktyvos aiškinimu ( 33 ). Byloje Walz ( 34 ) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė išaiškinti, ar sąvoka „žala“, kuria grindžiama Konvencijos dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo (toliau – Monrealio konvencija ( 35 )) 22 straipsnio 2 dalis, kurioje nustatytos oro vežėjo atsakomybės ribos dėl žalos, be kita ko, atsiradusios dėl prarasto bagažo, turi būti aiškinama kaip apimanti ir turtinę, ir neturtinę žalą. Teisingumo Teismas šią žalos sąvoką išnagrinėjo atsižvelgdamas į bendros tarptautinės teisės taisykles ir į klausimą atsakė teigiamai ( 36 ). Sprendime Sousa Rodríguez ir kiti ( 37 ) Teisingumo Teismas prie tokios pačios išvados priėjo aiškindamas Reglamento (EB) Nr. 261/2004 ( 38 ) (toliau – Oro transporto keleivių teisių reglamentas) 12 straipsnyje minimą „papildomos kompensacijos“ sąvoką. Teisingumo Teismas nusprendė, kad sąvoka „papildoma kompensacija“ reiškia, jog nacionaliniams teismams numatyta galimybė priteisti žalos, įskaitant neturtinę žalą, atlyginimą ( 39 ).

51. Iš tikrųjų, Sprendime Veedfald ( 40 ) Teisingumo Teismas nurodė, kad 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvos 85/374/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo ( 41 ) 1 straipsnyje numatyta gamintojų pareiga atlyginti nukentėjusiesiems žalą, patirtą dėl gaminių su trūkumais, netaikoma neturtinei žalai, „kurios atlyginimą išimtinai reglamentuoja nacionalinė teisė“ ( 42 ). Tačiau, kitaip nei anksčiau nagrinėtose bylose ar vertinamų teisės aktų atveju, Direktyvoje 85/374 nustatyta aiški taisyklė dėl neturtinės žalos. Jos 9 straipsnyje, kuriame pateikta sąvokos „žala“ apibrėžtis, nurodyta: „šis straipsnis nepažeidžia nematerialinę žalą reglamentuojančių nacionalinių nuostatų“.

52. Todėl manau, kad Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų tekstas bei ankstesni Teisingumo Teismo sprendimai numato platų „žalos“ sąvokos aiškinimą. Be to, yra dar trys aspektai, kurie, mano manymu, patvirtina šią išvadą.

53. Visų pirma, Antrosios direktyvos penktoje konstatuojamojoje dalyje ir Trečiosios direktyvos ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad vienas iš Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų tikslų yra garantuoti, kad per variklinių transporto priemonių sukeltus eismo įvykius nukentėję asmenys gautų „deramą žalos atlyginimą“ ir su jais būtų „elgiamasi vienodai“, nepaisant to, kur Europos Sąjungoje atsitiko įvykis ( 43 ). Jeigu valstybėms narėms būtų leidžiama draudimo apsaugos netaikyti tokiai svarbiai žalos rūšiai, vargu, ar elgesys su per eismo įvykius nukentėjusiais asmenimis Europos Sąjungoje būtų „vienodas“, o ir žalos atlyginimas ne visada būtų „deramas“. Egzistuotų didžiuliai skirtingose vietose įvykusių eismo įvykių žalos atlyginimo rūšies ir dydžio skirtumai.

54. Antra, leidimas kai kuriems draudikams apsaugą taikyti tik turtinei žalai prieštarautų Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiui per eismo įvykius nukentėjusius asmenis apsaugoti kaip itin pažeidžiamų asmenų kategoriją ( 44 ).

55. Trečia, toks skirtingas požiūris į draudikus galėtų turėti neigiamų padarinių tinkamam vidaus rinkos veikimui. Prašymai atlyginti neturtinę žalą dažnai pateikiami bylose dėl eismo įvykių ir jais kartais prašoma priteisti nemažas sumas. Dideli draudikų, veikiančių skirtingose ES vidaus rinkos dalyse, prisiimamos civilinės atsakomybės skirtumai galėtų iškraipyti konkurenciją draudimo rinkoje ( 45 ).

ii) Draudiko solidariosios atsakomybės ribojimas

56. Kalbėdamas apie 36 punkte minėtą antrą galimą pažeidimą, norėčiau atkreipti dėmesį, kad iš dabartinės teismo praktikos gana akivaizdu, jog valstybė narė negali netaikyti draudikų atsakomybės už žalą arba jos riboti tiek, kad visos tokios žalos ar jos dalies atlyginimo reikėtų reikalauti tiesiogiai iš vairuotojo ar automobilio savininko.

57. Tai reikštų draudimo apsaugos ribojimą, kuriuo būtų šiurkščiai pažeidžiamas privalomojo draudimo principas, kad per transporto priemonių sukeltus eismo įvykius nukentėję asmenys turi teisę į visos patirtos žalos atlyginimą, kurio dydis nustatytas Pirmojoje, Antrojoje ir Trečiojoje direktyvose ( 46 ). Kalbėdamas apie Direktyvą 2009/103, generalinis advokatas P. Mengozzi nurodė, kad ši direktyva „grindžiama nuostata, kad draudikas iš esmės visuomet privalo atlyginti žalą nukentėjusiesiems, išskyrus atvejus, kai taikoma viena iš direktyvoje aiškiai nurodytų išimčių“ ( 47 ). Manau, kad šį teiginį galima taikyti ir Pirmajai, Antrajai bei Trečiajai direktyvoms. Norėčiau pažymėti, kad šios direktyvos taip pat grindžiamos nuostata, kad draudikas iš esmės privalo atlyginti visą žalą nukentėjusiesiems laikydamasis Pirmojoje, Antrojoje ir Trečiojoje direktyvose nustatytų ribų ir sąlygų.

58. Būtent dėl šios priežasties ELPA Teismas byloje Nguyen nusprendė, kad Norvegijos teisės aktų nuostatos, kuriose numatyta, kad nukentėjusieji neturtinės žalos atlyginimo gali reikalauti tik iš vairuotojo ir kad tokiam žalos atlyginimui netaikoma privalomojo draudimo apsauga, nesuderinamos su Pirmąja, Antrąja ir Trečiąja direktyvomis ( 48 ).

iii) Nagrinėjama byla

59. Vis dėlto manau, kad Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis nepažeidžia Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatytos pareigos užtikrinti draudimo apsaugą nė vienu iš nurodytų atvejų.

60. Viena vertus, akivaizdu, kad Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis nereiškia, kad į draudimo apsaugą in toto neįtraukiamas neturtinės žalos, patirtos per eismo įvykį, atlyginimas. Šio straipsnio 2 dalyje numatyta, kad reguliuojama žala susijusi su „kūno sužalojimu ar psichine trauma, <…> kurie neigiamai veikia nukentėjusio asmens kasdienę veiklą ir socialinį gyvenimą, neatsižvelgiant į poveikį šio asmens gebėjimui uždirbti pajamų“.

61. Kita vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, remiantis kitomis nacionalinės teisės nuostatomis, nukentėjusioji šalis negali papildomo žalos atlyginimo reikalauti tiesiogiai iš draudėjo. Tai reiškia, kad draudimo apsauga atspindi atitinkamas civilinės atsakomybės prievoles. Teismo posėdyje Italijos vyriausybė patvirtino, kad Privataus draudimo kodekso 139 straipsniu tiesiog nustatomas neturtinės žalos atlyginimo, kuris gali būti skirtas nukentėjusiesiems, dydis ir kad jis nėra skirtas draudikų atsakomybei, susijusiai su per eismo įvykius nukentėjusiais asmenimis, apriboti taip dalį tokios atsakomybės perkeliant apdraustiesiems asmenimis ( 49 ).

62. Remdamasis šiais pagrindais manau, kad nuostata, kaip antai Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis, nėra nesuderinama su pareiga užtikrinti draudimo apsaugą, kaip numatyta Pirmosios direktyvos, papildytos Antrąja ir Trečiąja direktyvomis, 3 straipsnio 1 dalyje.

b) Ar Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis panaikina Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų veiksmingumą?

i) Bendrosios pastabos

63. Kitas mano teisinės analizės šioje byloje etapas skirtas klausimui, ar nuostata, kaip antai Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis, panaikina Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų veiksmingumą dėl to, kad iš nukentėjusiųjų atimama teisė į žalos atlyginimą arba tokia teisė neproporcingai apribojama.

64. Kaip jau minėjau, bendrąsias taisykles ir principus, kurie taikomi draudikų civilinei atsakomybei, taip pat tokių įmonių nukentėjusiesiems išmokamo žalos atlyginimo dydį reglamentuoja nacionalinė teisė ( 50 ). Be to, akivaizdu, kad valstybėms narėms šioje teisės srityje turi būti suteikta nemaža veiksmų laisvė.

65. Reikia turėti omenyje, kad įvairių valstybių narių teisės sistemose, kurioms būdingos tam tikros bendros savybės, kai kurie civilinės žalos aspektai reguliuojami visiškai skirtingai. Atitinkami nacionalinės teisės aktai gali būti grindžiami įvairiausiais teisiniais ir procedūriniais principais, kurie, be kita ko, skiriasi pagal kiekvienos šalies teisines tradicijas. Todėl net nereikia akcentuoti, kad su civiline žala susiję teisės aktai yra labai svarbūs valstybių narių privatinės teisės sistemose. ES teisės aktų leidėjas yra aiškiai nurodęs, kad už šių klausimų reglamentavimą atsako valstybės narės, ir sąmoningai susilaikė nuo šios srities nuostatų suderinimo. Savo ruožtu Teisingumo Teismas, priimdamas su šia sritimi susijusius sprendimus, taip pat turėtų atidžiai išnagrinėti padarinius šių sistemų visumai.

66. Todėl atitinkamos nacionalinės nuostatos gali būti laikomos nesuderinamomis su ES teise tik tada, kai pareiga, kad civilinės atsakomybės draudimas apimtų variklinėmis transporto priemonėmis padarytą žalą, kaip nustatyta ir užtikrinama Pirmąja, Antrąja ir Trečiąja direktyvomis, užtikrinama tik teoriškai, bet ne praktiškai. Kitaip tariant, pagal Sąjungos teisę nacionalinių nuostatų dėl civilinės atsakomybės įvykus eismo įvykiams neleidžiama taikyti tik tiek, kiek tokios nuostatos kelia grėsmę minėtose direktyvose nustatytos sistemos veiksmingumui.

ii) Nagrinėjama byla

67. Klausimai, kuriuos dėl Privataus draudimo kodekso 139 straipsnio iškėlė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš esmės sudaryti iš trijų dalių. Pirma, ar valstybė narė turi teisę įstatymuose numatyti parametrus, kurie būtų privalomi nacionaliniams teismams nustatant per eismo įvykį patirtos žalos mastą? Antra, ar Privataus draudimo kodekso 139 straipsnyje nustatyti parametrai neproporcingai riboja nukentėjusiesiems mokėtino žalos atlyginimo dydį? Trečia, ar neproporcingas tokio žalos atlyginimo ribojimas gali atsirasti dėl to, kad, kaip teigiama, nacionaliniai teismai negali atsižvelgti į „psichologinę žalą“?

68. Dėl pirmojo iškelto teisinio klausimo manau, kad valstybei narei, šiuo atveju – Italijai, nusprendus priimti teisės aktus, kuriuose nustatyti privalomi eismo įvykių sukeltos neturtinės žalos nustatymo parametrai, nėra pažeidžiama nė viena ES teisės nuostata.

69. Žinoma, Italijos teisės aktų leidėjas galėjo pasirinkti kitokią politiką ir nuspręsti, kad neturtinės žalos atlyginimo dydį turi nustatyti nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į bylos šalių pateiktus įrodymus ir (arba) vadovaudamiesi teisingumo principu. Kaip suprantu, būtent tokia sistema Italijoje galiojo iki Privataus draudimo kodekso priėmimo, ir, atrodo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šią sistemą laiko tinkamesne.

70. Tačiau manau, kad abu reguliavimo būdai yra vienodai teisėti ES teisės požiūriu. Pirmojoje, Antrojoje ir Trečiojoje direktyvose nėra numatytas nė vienos sistemos taikymas ir nė vienai jų neteikiama pirmenybė prieš kitą. Be to, kiekviena jų turi savų pranašumų.

71. Kai nacionaliniams teismams suteikiama išimtinė kompetencija nustatyti žalos mastą, užtikrinama, kad šie teismai atsižvelgs į visas bylos aplinkybes ir ypatybes. Todėl tikėtina, kad priteisto žalos atlyginimo piniginė vertė konkrečiu momentu ir konkrečioje vietoje bus tinkama atsižvelgiant į nukentėjusiojo patirtą žalą.

72. Kita vertus, pasirinkus teisės aktuose nustatytus parametrus, kurie privalomi nacionaliniams teismams, galima kitokia nauda, net jeigu tokia sistema neišvengiamai suvaržo šių teismų veiksmų laisvę, o kartu ir jų galėjimą nustatyti žalos atlyginimo, kuris jiems atrodo teisingas atsižvelgiant į kiekvienos bylos aplinkybes, dydį. Pavyzdžiui, gali būti lengviau prognozuoti žalos atlyginimo dydį, o tai didina teisinį aiškumą ir mažina poreikį bylinėtis. Be to, bėgant laikui tai gali padėti draudimo bendrovėms tiksliau įvertinti joms tenkančią finansinę riziką. Toks galimos rizikos apribojimas gali sumažinti automobilių savininkų mokamų draudimo įmokų dydį.

73. Šiuo atžvilgiu pritariu Unipol ir Italijos vyriausybei, kurios pabrėžė, kad yra neišvengiama ir tiesioginė žalos atlyginimo, skiriamo dėl per eismo įvykius patirtos žalos ir nuostolių, dydžio ir draudimo bendrovių nustatomo draudimo įmokų dydžio sąsaja. Tad valstybė narė gali pagrįstai pasirinkti tokią politiką ir apriboti neturtinės žalos atlyginimo ex ante piniginę vertę, nes tai leistų draudimo bendrovėms sumažinti draudimo įmokų dydį, kas būtų naudinga visiems automobilių savininkams.

74. Manau, kad Teisingumo Teismas neturėtų vertinti politikos, kurią šioje srityje pasirenka valstybės narės. Teisingumo Teismas gali tik padėti nacionaliniams teismams įvertinti, ar in concreto parametrai, nustatyti nuostatose, kaip antai Privataus draudimo kodekso 139 straipsnyje, neproporcingai apriboja nukentėjusiesiems mokėtiną žalos atlyginimą.

75. Todėl norėčiau pereiti prie antrojo klausimo, kurį iškėlė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

76. Turiu pripažinti, kad nelengva nustatyti bendrą taisyklę ar principą, kurie leistų įvertinti, ar konkretus skirto žalos atlyginimo dydis yra proporcingas patirtai žalai, kai siekiama atlyginti tokią žalą, kurios, kaip jau minėta, negalima objektyviai nustatyti pagal jokius rinkos kriterijus ar ekonominius rodiklius.

77. Vienintelis principas, kurį galima rasti Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų tekstuose, yra „deramas“ žalos atlyginimo dydis. Antrosios direktyvos penktoje konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad „privalomojo draudimo sumos bet kuriuo atveju turi garantuoti nukentėjusiems asmenimis deramą žalos atlyginimą, nepriklausomai nuo to, kurioje valstybėje narėje atsitiko įvykis“.

78. Tačiau man atrodo, kad tai, kas vienoje valstybėje narėje laikoma derama ar tinkama, nebūtinai taip pat vertinama kitoje valstybėje narėje. Tai ypač pasakytina apie žalą, kuri susijusi su pačiam asmeniui vertingais interesais, kurios dydžio negalima nustatyti pinigine išraiška.

79. Manau, kad deramą žalos atlyginimo dydį konkrečiu atveju galima nustatyti tik pagal konkrečią vertę, kuri nacionalinės teisės sistemoje priskiriama pažeistiems asmens interesams. Taigi Teisingumo Teismui gana sunku įvertinti, ar neturtinės žalos atlyginimo dydis pagal valstybės narės teisės sistemą yra deramas.

80. Vertinimą dar labiau apsunkina tai, kad šioje byloje nukentėjusysis patyrė žalą dėl nesunkaus kūno sužalojimo. Šiuo atžvilgiu norėčiau dar kartą pabrėžti, kad Privataus draudimo kodekso 139 straipsniu tiesiog reguliuojamas neturtinės žalos atlyginimo, mokėtino, kai per kelių eismo įvykį patiriama nesunkių kūno sužalojimų, dydis. Jeigu per eismo įvykį patiriama sunkesnių fizinių sužalojimų, taikomos kitos teisės nuostatos.

81. Todėl, remiantis bylos medžiaga, darytina išvada, kad žalos atlyginimo, skiriamo pagal Privataus draudimo kodekso 139 straipsnyje nustatytus parametrus, dydis yra deramas. Minėtame straipsnyje nurodytos sumos tikrai nėra nereikšmingos ar minimalios. Žalos atlyginimas, kurį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, bendrovė Unipol jau yra išmokėjusi E. Petillo taikydama minėtą teisės aktą, man neatrodo per menkas atsižvelgiant į prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytą žalą.

82. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tvirtina, kad šie parametrai neatitinka parametrų, taikomų Italijos teismų praktikoje nagrinėjant deliktinės atsakomybės bylas, nesusijusias su eismo įvykiais. Tačiau šį klausimą visgi reikia spręsti pagal nacionalinės teisės nuostatas, atsižvelgiant į, pavyzdžiui, lygybės principą.

83. Deliktinė atsakomybė gali kilti pačiomis įvairiausiomis aplinkybėmis. Pirmojoje, Antrojoje ir Trečiojoje direktyvose nėra nė vienos nuostatos, kuria nacionalinės teisės aktų leidėjams iš esmės būtų draudžiama sukurti konkrečias deliktinės atsakomybės sistemas, pritaikytas kelių eismo įvykių ypatybėms.

84. Remdamasis išdėstytais motyvais nemanau, kad Privataus draudimo kodekso 139 straipsnyje nustatytų parametrų taikymas neproporcingai apriboja per variklinių transporto priemonių sukeltus eismo įvykius nukentėjusiems asmenims mokėtino žalos atlyginimo dydį.

85. Galiausiai, atsakydamas į trečiąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltą teisinį klausimą, susijusį su tariamu galimybės atlyginti „psichologinę žalą“ nebuvimu, manau, kad ir šis klausimas taip pat nėra aktualus atliekant šią analizę.

86. Kaip suprantu iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų, kuriuos per posėdį patvirtino Italijos vyriausybė ir Unipol, Italijos teismai nesutaria, ką tiksliai reiškia Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis. Kai kurie nacionaliniai teismai mano, kad žalos atlyginimas, nustatomas vadovaujantis Privataus draudimo kodekso 139 straipsniu, neapima „psichologinės žalos“ (ši sąvoka iš dalies panaši į kai kuriose teisės sistemose vartojamą „skausmo ir kančių“ sampratą). Tai reiškia, kad nukentėjusiesiems tinkamai įrodžius, kad jie patyrė tokią žalą, jiems gali būti skirta papildoma kompensacija. Kita vertus, kiti teismai mano, kad Privataus draudimo kodekso 139 straipsnyje numatytas žalos atlyginimas apima „psichologinės žalos“ atlyginimą, nes šios nuostatos formuluotėje minimas „kūno sužalojimas ar psichinė trauma, <…> kurie neigiamai veikia nukentėjusio asmens kasdienę veiklą ir socialinį gyvenimą“.

87. Šiuo atžvilgiu norėčiau tik pažymėti, kad nesvarbu, koks yra teisingas nacionalinės nuostatos aiškinimas (kuris yra Italijos teismų prerogatyva), atitinkamuose Italijos teisės aktuose yra numatytas žalos atlyginimas asmenims, per eismo įvykius patyrusiems kūno sužalojimų ir psichinių traumų, neatsižvelgiant į tai, kaip tokios traumos gali paveikti šių asmenų gebėjimą uždirbti pajamų.

88. Todėl manau, kad lieka vienintelis klausimas – ar tokį žalos atlyginimą galima laikyti „deramu“. Šiuo atveju nėra svarbu, kaip nacionalinėje teisėje įvardijama žala, kuri turi būti atlyginta. Kaip jau minėta, neįžvelgiu jokių požymių, kad Privataus draudimo kodekso 139 straipsnyje būtų nustatyti parametrai, kurie numatytų nederamą neturtinės žalos atlyginimą.

89. Todėl darau išvadą, kad nuostata, kaip antai Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis, nepanaikina Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų veiksmingumo, nes iš nukentėjusiųjų neatimama teisė į žalos atlyginimą arba tokia teisė nėra neproporcingai apribojama.

C – Rationae temporis nagrinėjimas

90. Baigdamas norėčiau pridurti, kad manau, jog prejudicinį klausimą pateikusiam teismui pateiktinas atsakymas niekuo nesiskirtų, net jei nagrinėjamoje byloje turėtų būti taikoma Direktyva 2009/103.

91. Siekiant aiškumo ir racionalumo, minėtąja direktyva yra tiesiog kodifikuojamos Pirmoji, Antroji ir Trečioji direktyvos ( 51 ). Be to, ja iš esmės nekeičiamos šiai bylai svarbios Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų nuostatos.

92. Direktyvos 2009/103 1 straipsnyje nustatyta „nukentėjusiosios šalies“ sąvokos apibrėžtis yra tapati Pirmosios direktyvos 1 straipsnyje nustatytai apibrėžčiai. Be to, Direktyvos 2009/103 3 straipsnyje nustatyta, kad privalomasis draudimas turi suteikti apsaugą ir dėl žalos turtui, ir dėl žalos asmeniui, o tai buvo nurodyta ir Trečiosios direktyvos 1a straipsnyje. Direktyvos 2009/103 3 konstatuojamojoje dalyje ir jos 3 straipsnyje patvirtinta, kad „apdraustosios atsakomybės apimtis ir draudimo sąlygos“ iš esmės ir toliau priskiriamos valstybių narių kompetencijai.

IV – Išvada

93. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Tribunale di Tivoli (Italija) prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktą klausimą atsakyti taip: 1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo 3 straipsnį, 1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo 1 straipsnio 1 dalį ir 1990 m. gegužės 14 d. Trečiosios Tarybos direktyvos 90/232/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo 1a straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal juos nedraudžiamos nacionalinės nuostatos, kaip antai 2005 m. rugsėjo 7 d. Įstatyminio dekreto Nr. 209 dėl Privataus draudimo kodekso 139 straipsnis, kuriose nustatyti neturtinės žalos atlyginimo, kurį draudikas turi išmokėti per variklinių transporto priemonių sukeltus eismo įvykius nukentėjusiems asmenims, dydžio nustatymo kriterijai.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) Žr. Komisijos komunikatą Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui „Kuriama saugi Europos kelių eismo erdvė. 2011–2020 m. kelių eismo saugos politikos kryptys”, COM(2010) 389 galutinis, p. 2.

( 3 ) OL L 103, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 10; su pakeitimais.

( 4 ) OL L 8, 1984, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 3; su pakeitimais.

( 5 ) OL L 129, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 249; su pakeitimais.

( 6 ) OL L 263, p. 11.

( 7 ) GURI, Nr. 239, 2005 m. spalio 13 d., Paprastasis priedas, Nr. 163.

( 8 ) Žr., be kita ko, 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Lucchini, C-119/05, Rink. p. I-6199, 43 ir 44 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką ir 2011 m. spalio 25 d. sprendimo, priimto sujungtose bylose eDate Advertising ir Martinez, C-509/09 ir C-161/10, Rink. p. I-10269, 32 ir 33 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką.

( 9 ) Žr., pavyzdžiui, 1997 m. liepos 10 d. Sprendimo Palmisani, C-261/95, Rink. p. I-4025, 20 punktą ir 2006 m. spalio 5 d. sprendimo, priimto sujungtose bylose Nádasdi and Németh, C-290/05 ir C-333/05, Rink. p. I-10115, 32 punktą.

( 10 ) Žr. visų pirma Corte Costituzionale sprendimą byloje Nr. 233/2003 (GURI, 2003 m. liepos 16 d.) ir Corte di Cassazione sprendimus Nr. 8827 ir 8828.

( 11 ) Žr. Privataus draudimo kodekso 139 straipsnio 3 dalį.

( 12 ) Žr., be kita ko, 2011 m. birželio 9 d. Sprendimo Ambrósio Lavrador ir Olival Ferreira Bonifácio, C-409/09, Rink. p. I-4955, 23 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Churchill Insurance Company Limited ir Evans, C-442/10, Rink. p. I-12639, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 13 ) Žr., be kita ko, 2011 m. kovo 17 d. Sprendimo Carvalho Ferreira Santos, C-484/09, Rink. p. I-1821, 32 punktą ir 2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Marques Almeida, C‑300/10, 29 punktą.

( 14 ) Minėto Sprendimo Marques Almeida 28 punktas, minėto Sprendimo Carvalho Ferreira Santos 31 punktas ir minėto Sprendimo Ambrósio Lavrador ir Olival Ferreira Bonifácio 25 punktas.

( 15 ) 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Mendes Ferreira ir Delgado Correia Ferreira, C-348/98, Rink. p. I-6711, 29 punktas ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Farrell, C-356/05, Rink. p. I-3067, 33 punktas.

( 16 ) Žr., be kita ko, minėto Sprendimo Churchill Insurance Company Limited ir Evans 28 punktą ir minėto Sprendimo Marques Almeida 27 punktą.

( 17 ) Žr., be kita ko, minėto Sprendimo Marques Almeida 31 punktą ir minėto Sprendimo Ambrósio Lavrador ir Olival Ferreira Bonifácio 28 punktą.

( 18 ) Minėto Sprendimo Ambrósio Lavrador ir Olival Ferreira Bonifácio 29 punktas.

( 19 ) Žr. 2005 m. birželio 30 d. Sprendimo Candolin ir kt., C-537/03, Rink. p. I-5745, 29, 30 ir 35 punktus ir minėto Sprendimo Farrell 35 punktą.

( 20 ) Plg. W. V. Horton Rogers (leid.) „Damages for Non-Pecuniary Loss in a Comparative Perspective“, European Centre of Tort and Insurance Law, Viena, Niujorkas, Springer Verlag, 2001, p. 246.

( 21 ) Gera apžvalga pateikta W. V. Horton Rogers (minėta) ir M. Bona ir P. Mead „Personal Injury Compensation in Europe“, Kluwer Law, Deventeris, 2003.

( 22 ) Žr., pavyzdžiui, 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Gordon prieš Komisiją, C-198/07 P, Rink. p. I-10701, 19 ir 60 punktus; 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo SELEX Sistemi Integrati prieš Komisiją, C‑481/07 P, 38 punktą ir 2013 m. gegužės 28 d. Sprendimo Abdulrahim prieš Tarybą ir Komisiją, C‑239/12 P, 72 ir 76 punktus.

( 23 ) Reikšmingame sprendime „Chožuvo fabriko byla“ Nuolatinis Tarptautinis Teisingumo Teismas (1928 m. rugsėjo 28 d. sprendimas, A serija, Nr. 17) nurodė: „Esminis neteisėtos veikos sąvokos principas, kuris, manytina, įtvirtintas tarptautinėje praktikoje <…>, numato, kad žalos atlyginimu, kiek įmanoma, turi būti panaikinti visi neteisėtos veikos padariniai ir atkurta tokia padėtis, kuri tikriausiai būtų egzistavusi, jeigu nebūtų buvę tokios veikos. Restitucija natūra arba, jeigu ji negalima, sumos, lygios restitucijos natūra vertei, išmoka; priteistas, jeigu reikia, patirtų nuostolių atlyginimas, kurio neapimtų restitucija natūra ar jai lygiavertė išmoka, – tai principai, kuriais vadovaujantis turi būti nustatomas tarptautinės teisės pažeidimu padarytos žalos atlyginimo dydis“. Vėliau priimto Valstybių atsakomybės už tarptautinės teisės pažeidimus straipsnių projekto 31 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad patirtų nuostolių atlyginimas turi apimti „bet kokią materialinę ar moralinę žalą, padarytą valstybei pažeidus tarptautinę teisę“.

( 24 ) Įdomu tai, kad Kodekse buvo numatytos ir eismo įvykiams taikomos nuostatos, kaip antai 251 straipsnis, kuriame buvo numatyta, kad galvijų, kelyje nužudžiusių laisvą žmogų, savininkas turi sumokėti pusę minos sidabro, jeigu jam buvo žinoma, kad galvijai gali įniršti, tačiau jis jų nepririšo ar nepatrumpino jiems ragų. U. Magnus „Compensation for Personal Injuries in a Comparative Perspective“, Washburn Law Journal, Nr. 39, 2000, p. 347–362, žr. p. 348.

( 25 ) J. O’Connell ir K. Carpenter „Payment for pain and suffering through history“, Insurance Counsel Journal, 1983, p. 411–417, žr. p. 411.

( 26 ) Šiame straipsnyje, pavadintame „Teisingas atlyginimas“, numatyta: „Jeigu Teismas nustato Konvencijos ar jos protokolų pažeidimą ir jeigu Aukštosios Susitariančiosios Šalies įstatymai leidžia tik iš dalies atlyginti pažeidimu padarytą žalą, tai prireikus Teismas gali priteisti nukentėjusiajai šaliai teisingą atlyginimą“.

( 27 ) Žr., pavyzdžiui, 1995 m. vasario 24 d. Sprendimą McMichael prieš Jungtinę Karalystę, A serija, Nr. 307-B, EŽTT 20 (1995), p. 205, ir 2006 m. kovo 29 d. EŽTT Didžiosios kolegijos sprendimą Riccardi Pizzati prieš Italiją, Nr. 62361/00.

( 28 ) Taip pat žr. „nukentėjusiosios šalies“ apibrėžtį Pirmosios direktyvos 1 straipsnyje.

( 29 ) Šiuo klausimu žr. generalinio advokato A. Tizzano išvados byloje Leitner (2002 m. kovo 12 d. sprendimas, Rink. p. I-2631) 30 punktą.

( 30 ) Generalinio advokato N. Jääskinen išvados bylose Haasová (C‑22/12) ir Drozdovs (C‑277/12), šiuo metu nagrinėjamose Teisingumo Teisme, 73 ir 89–91 punktai.

( 31 ) Reikia pabrėžti, kad šios bylos susijusios su teisės aktais, kurie nėra visiškai panašūs į Pirmąją, Antrąją ir Trečiąją direktyvas, nes galimos neturtinės žalos atlyginimo dydis pagal šiuos teisės aktus paprastai yra mažesnis nei žalos atlyginimas, kurio galima reikalauti nukentėjus per eismo įvykius. Tačiau visuose šiuose sprendimuose Teisingumo Teismas pripažino, kad sąvoka „žalos atlyginimas“ apima ir neturtinę žalą. Manytina, kad Teisingumo Teismo argumentai šiuose sprendimuose gali mutatis mutandis būti aktualūs ir šioje byloje.

( 32 ) OL L 158, p. 59; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 10 t., p. 132.

( 33 ) Minėto Sprendimo Leitner 19–24 punktai.

( 34 ) 2010 m. gegužės 6 d. sprendimas, C-63/09, Rink. p. I-4239.

( 35 ) 1999 m. gruodžio 9 d. pasirašyta tuometinės Europos bendrijos ir patvirtinta 2001 m. balandžio 5 d. Tarybos sprendimu dėl Konvencijos dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo (Monrealio konvencija) sudarymo Europos bendrijos vardu (OL L 194, 2001, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 491).

( 36 ) Minėto Sprendimo Walz 17–39 punktai.

( 37 ) 2011 m. spalio 13 d. sprendimas, C-83/10, Rink. p. I-9469.

( 38 ) 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 261/2004, nustatantis bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinantis Reglamentą (EEB) Nr. 295/91 (OL L 46, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 8 t., p. 10), su pakeitimais.

( 39 ) Minėto Sprendimo Sousa Rodriguez ir kiti 36–46 punktai.

( 40 ) 2001 m. gegužės 10 d. sprendimas, C-203/99, Rink. p. I-3569.

( 41 ) OL L 210, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 257; su pakeitimais.

( 42 ) Minėto Sprendimo Veedfald 27 punktas.

( 43 ) Taip pat žr. 12 išnašoje nurodytą teismo praktiką.

( 44 ) Šiuo atžvilgiu žr. Trečiosios direktyvos penktą konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. generalinės advokatės V. Trstenjak išvados byloje Carvalho Ferreira Santos 66 punktą ir generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvados byloje Farrell 52 ir 53 punktus.

( 45 ) Šiuo atžvilgiu reikėtų prisiminti, kad Pirmoji, Antroji ir Trečioji direktyvos buvo priimtos dabartinio SESV 114 straipsnio arba SESV 115 straipsnio, kuriuose numatoma galimybė suderinti nacionalinės teisės nuostatas dėl vidaus rinkos sukūrimo ir veikimo, pagrindu.

( 46 ) Šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo 28 d. Sprendimo Ruiz Bernáldez, C-129/94, Rink. p. I-1829, 18 punktą.

( 47 ) Generalinio advokato P. Mengozzi išvados byloje Churchill Insurance Company Limited ir Evans 50 punktas.

( 48 ) 2008 m. birželio 20 d. Sprendimo Celina Nguyen prieš valstybę, atstovaujamą Justis- og politidepartementet, E‑8/07, 3 bei 4 ir 19–29 punktai. Šis sprendimas paskelbtas http://www.eftacourt.int. Sprendimo santrauka paskelbta Oficialiajame leidinyje (OL C 263, 2008, p, 4).

( 49 ) Siekiant išsamumo reikia pažymėti, kad Unipol ir Komisija kitaip aiškino atitinkamus Italijos teisės aktus ir teigė, kad juose numatyta per eismo įvykius nukentėjusių asmenų galimybė, remiantis Italijos civilinio kodekso 2043 ir 2059 straipsniais, deliktinės atsakomybės ieškinį dėl galimos žalos, kuri nepatenka į Privataus draudimo kodekso 139 straipsnio taikymo sritį, pareikšti tik vairuotojui. Tačiau, šiuo klausimu nesant išsamesnės faktinės informacijos, neįžvelgiu, kodėl šioje byloje Teisingumo Teismas turėtų nukrypti nuo savo nuosekliai formuojamos praktikos, t. y. kad „Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, neturi aiškinti nacionalinių nuostatų ir nuspręsti dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikto jų aiškinimo teisingumo. Laikydamasis jurisdikcijos tarp [ES] ir nacionalinių teismų padalijimo principo, Teisingumo Teismas turi remtis tokiomis faktinėmis ir teisinėmis prejudicinio klausimo aplinkybėmis, kurios nurodytos sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą“. Žr., be kita ko, 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Neri, C-153/02, Rink. p. I-13555 34 ir 35 punktus ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo, priimto sujungtose bylose Orfanopoulos ir Oliveri, C-482/01 ir C-493/01, Rink. p. I-5257, 42 punktą.

( 50 ) Žr., visų pirma, Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, Antrosios direktyvos antrą konstatuojamąją dalį ir Trečiosios direktyvos 1a straipsnį ir antrą konstatuojamąją dalį. Taip pat žr. 13 išnašoje nurodytą teismo praktiką.

( 51 ) Žr. Direktyvos 2009/103 pirmą konstatuojamąją dalį.