Laikina versija

GENERALINIO ADVOKATO

NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,

pateikta 2023 m. sausio 12 d.( )

Byla C‑747/21 P

PAO Severstal

prieš

Europos Komisiją





ir





Byla C‑748/21 P





Novolipetsk Steel PAO

prieš

Europos Komisiją

(Apeliacinis skundas – Dempingas – Tam tikrų Kinijos ir Rusijos kilmės plokščių šaltai valcuotų plieno produktų importas – Galutinis antidempingo muitas – Reglamentas (EB) Nr. 1225/2009 – Reglamentas (ES) 2016/1036 – 9 straipsnio 4 dalis – Žalos pašalinimas – Mažesnio muito taisyklė – Priverstinio pardavimo mažesnėmis kainomis skirtumas – Atitinkamas tikslinio pelno apskaičiavimo laikotarpis – Diskrecija – Antidempingo muitų pobūdis)





I. Įvadas

1. Apeliaciniuose skunduose PAO Severstal ir Novolipetsk Steel PJSC (NLMK)( ) – dvi pagal Rusijos teisę įsteigtos įmonės, veikiančios plieno produktų, visų pirma plokščių šaltai valcuotų plieno produktų, gamybos ir platinimo rinkoje – prašo Teisingumo Teismo panaikinti Bendrojo Teismo sprendimus( ), kuriais jis atmetė jų ieškinius dėl 2016 m. liepos 29 d. Komisijos įgyvendinimo reglamento (ES) 2016/1328, kuriuo tam tikriems importuojamiems Kinijos Liaudies Respublikos ir Rusijos Federacijos kilmės plokštiems šaltai valcuotiems plieno produktams nustatomas galutinis antidempingo muitas ir galutinai surenkamas laikinasis muitas (toliau – ginčijamas reglamentas)( ), panaikinimo.

2. Apeliantės remiasi trimis (iš esmės tapačiais) apeliacinio skundo pagrindais. Vis dėlto atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo prašymą šioje išvadoje analizuosiu tik antrąjį apeliacinio skundo pagrindą, kuris iš esmės susijęs su 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių( ) 9 straipsnio 4 dalyje, kuri iš esmės buvo panaikinta ir pakeista 2016 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/1036 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos Sąjungos narėmis nesančių valstybių( ) 9 straipsnio 4 dalimi, nustatytos „mažesnio muito taisyklės“ aiškinimu ir taikymu.

3. Nors pagrindiniai teisiniai klausimai, kurie keliami šiuose apeliaciniuose skunduose, šiuo atžvilgiu yra gana techniniai, norint atsakyti į tam tikrus apeliančių pateiktus argumentus reikia grįžti prie tam tikrų „egzistencinių“ klausimų, susijusių su ES antidempingo teisės aktais: koks yra antidempingo muitų pobūdis ir tikslas?

II. Teisinis pagrindas

4. Tyrimo metu galiojusioje Reglamento Nr. 1225/2009 9 straipsnio 4 dalies dėl galutinių muitų nustatymo redakcijoje buvo numatyta:

„Kai galutinai nustatyti faktai rodo, kad yra dempingas ir jo padaryta žala bei <...> reikia imtis priemonių, kad būtų apsaugoti Sąjungos interesai, Komisija <...> nustato galutinį antidempingo muitą. <...> Antidempingo muito suma neviršija nustatyto dempingo skirtumo, tačiau ji turėtų būti mažesnė už šį skirtumą, jei tokio mažesnio muito pakaktų Sąjungos pramonės subjektų patirtai žalai pašalinti.“

5. Ginčijamo reglamento priėmimo metu galiojusio Reglamento 2016/1036 9 straipsnio 4 dalies atitinkama nuostata yra suformuluota identiškai.

III. Faktinės aplinkybės

6. Gavusi skundą, Europos Komisija 2015 m. gegužės 14 d. paskelbė pranešimą apie antidempingo tyrimo dėl tam tikrų importuojamų Kinijos Liaudies Respublikos ir Rusijos Federacijos kilmės plokščių šaltai valcuotų plieno produktų inicijavimą( ) pagal Reglamentą Nr. 1225/2009. Atliekant dempingo ir žalos tyrimą nagrinėtas laikotarpis nuo 2014 m. balandžio 1 d. iki 2015 m. kovo 31 d. (toliau – tiriamasis laikotarpis). Tiriant žalai įvertinti svarbias tendencijas nagrinėtas laikotarpis nuo 2011 m. sausio 1 d. iki 2015 m. kovo 31 d. (toliau – nagrinėjamasis laikotarpis).

7. 2016 m. vasario 10 d. Komisija priėmė Įgyvendinimo reglamentą (ES) 2016/181, kuriuo tam tikriems importuojamiems Kinijos Liaudies Respublikos ir Rusijos Federacijos kilmės plokštiems šaltai valcuotiems plieno produktams nustatomas laikinasis antidempingo muitas( ).

8. Vėliau, 2016 m. liepos 29 d. Komisija priėmė ginčijamą reglamentą. Severstal nustatyto galutinio antidempingo muito tarifas sudarė 34 %, o NLMK – 36,1 %.

IV. Skundžiami sprendimai

9. 2016 m. spalio 28 d. Severstal ir NLMK pareiškė Bendrajam Teismui po ieškinį dėl ginčijamo reglamento panaikinimo. Severstal savo ieškinyje nurodė šešis, o NLMK savajame – penkis ieškinio pagrindus.

10. 2021 m. rugsėjo 22 d. Bendrasis Teismas priėmė du skundžiamus sprendimus, jais atmetė apeliančių ieškinius ir nurodė joms padengti savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas. Be to, Bendrasis Teismas nurodė Europos plieno asociacijai Eurofer, ASBL, kuri įstojo į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų, padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

V. Procesas Teisingumo Teisme

11. 2021 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismui pateiktame apeliaciniame skunde byloje C‑747/21 P Severstal prašo Teisingumo Teismo:

– panaikinti sprendimą byloje T‑753/16,

– priimti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti,

– nepatenkinus šio reikalavimo, grąžinti bylą Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo,

– priteisti iš Komisijos abiejų procesų bylinėjimosi išlaidas.

12. 2022 m. vasario 23 d. atsiliepime į apeliacinį skundą Komisija prašo Teisingumo Teismo jį atmesti ir priteisti iš Severstal bylinėjimosi išlaidas.

13. 2021 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismui pateiktame apeliaciniame skunde byloje C‑748/21 P NLMK prašo Teisingumo Teismo:

– panaikinti sprendimą byloje T‑752/16,

– priimti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti,

– nepatenkinus šio reikalavimo, grąžinti bylą Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo,

– priteisti iš Komisijos abiejų procesų bylinėjimosi išlaidas.

14. 2022 m. vasario 23 d. atsiliepime į apeliacinį skundą Komisija prašo Teisingumo Teismo jį atmesti ir priteisti iš NLMK bylinėjimosi išlaidas.

15. 2022 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimu šios dvi bylos sujungtos tam, kad būtų bendrai vykdomas žodinis procesas ir priimtas sprendimas.

16. 2022 m. spalio 24 d. raštu, pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 62 straipsnį priimta proceso organizavimo priemone, šalių buvo paprašyta atsakyti į tam tikrus klausimus; atsakymus Komisija ir apeliantės pateikė atitinkamai 2022 m. lapkričio 24 d. ir 2022 m. gruodžio 1 d. raštais.

VI. Apeliacinio skundo antrojo pagrindo vertinimas

17. Kaip minėta šios išvados įvade, analizuosiu tik apeliančių apeliacinio skundo antrąjį pagrindą.

18. Šiame pagrinde apeliantės ginčija atitinkamai skundžiamų sprendimų 243–257 punktus (Severstal) ir 209–223 punktus (NLMK). Tuose punktuose Bendrasis Teismas atmetė kaip nepagrįstą Severstal šeštojo pagrindo pirmą dalį ir NLMK penktojo pagrindo pirmą dalį. Šiuose pagrinduose apeliantės teigė, kad ginčijamame reglamente Komisija padarė teisės ir akivaizdžių vertinimo klaidų, nustatydama žalos skirtumą pagal Reglamento Nr. 1225/2009 9 straipsnio 4 dalį (dabartinę Reglamento 2016/1036 9 straipsnio 4 dalį)( ).

A. Šalių argumentai

19. Savo apeliaciniuose skunduose apeliantės iš esmės tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą, aiškindamas Reglamento 2016/1036 9 straipsnio 4 dalį ir vykdydamas teisminę kontrolę, kaip Komisija taikė šią nuostatą. Jos taip pat teigia, kad skundžiamuose sprendimuose argumentai šiais klausimais nepakankamai motyvuoti.

20. Visų pirma apeliantės priekaištauja Bendrajam Teismui, kad jis patvirtino Komisijos pasirinktą 9,9 % tikslinį Sąjungos pramonės pelną apskaičiuojant „priverstinio pardavimo mažesnėmis kainomis skirtumą“ Reglamento 2016/1036 9 straipsnio 4 dalies taikymo tikslais. Apeliantės pabrėžia, kad, nors tiriamasis laikotarpis tęsiasi nuo 2014 m. balandžio 1 d. iki 2015 m. kovo 31 d., Komisija pasirinko ankstesnius metus, t. y. 2008 m., kaip paskutinius „tipiškus metus“ tiksliniam pelnui nustatyti. Apeliančių nuomone, Bendrojo Teismo išvada, kad rinkdamasi paskutinius tipiškus metus Komisija nėra saistoma nagrinėjamo laikotarpio (in casu nuo 2011 m. sausio 1 d. iki 2015 m. kovo 31 d.) ribų, prieštarauja teisėtų lūkesčių principui.

21. Be to, apeliantės tvirtina, kad Bendrasis Teismas akivaizdžiai suklydo, kai pritarė Komisijos požiūriui. Apeliančių manymu, Komisijos nustatytas laikotarpis nėra pakankamai tipiškas, nes pernelyg nutolęs laiko atžvilgiu. Jos taip pat teigia, kad jis pasirinktas nepagrįstai, nes artimesni laikotarpiai buvo pakankamai tipiški. Be to, apeliantės tvirtina pirmojoje instancijoje pateikusios argumentų, kuriais siekė įrodyti, kad ginčijamame reglamente esama prieštaravimo: nustatant žalos Sąjungos pramonei buvimą į finansų krizės metus buvo atsižvelgta, o nustatant pramonės tikslinį pelną – ne. Apeliančių nuomone, toks Komisijos nenuoseklumas negali būti laikomas priimtinu pagal Reglamento 2016/1036 nuostatas, o Bendrasis Teismas tinkamai nepaaiškino, dėl kokių priežasčių atmetė su tuo susijusius jų argumentus.

22. Galiausiai apeliantės tvirtina, kad Bendrasis Teismas tinkamai neįvertino „žalos“ elemento, be kita ko, todėl, kad neatsižvelgė į jų argumentą, pagal kurį Sąjungos pramonės gamybos sąnaudų sumažėjimas (kuriuo Komisija rėmėsi vertindama padarytą žalą), be kitų veiksnių, turėtų būti siejamas su padėtimi, susidariusia dėl 2012 m. pasaulinės finansų krizės.

23. Komisija gina skundžiamus sprendimus. Jos nuomone, Bendrasis Teismas tinkamai išnagrinėjo apeliančių argumentus ir paaiškino, kodėl Komisija nepadarė klaidos, kai pasirinko 2008 m. kaip tipiškiausius metus tiksliniam pelnui apskaičiuoti. Visų pirma Komisija pabrėžia, kad ji turi diskreciją pagal Reglamento 2016/1036 9 straipsnio 4 dalį ir kad ginčijamame reglamente pasirinktas tikslinio pelno nustatymo metodas atitinka reikšmingą Bendrojo Teismo jurisprudenciją( ).

24. Komisija priduria, kad argumentas dėl tariamo teisėtų lūkesčių principo pažeidimo yra nepriimtinas (nes nebuvo pateiktas pirmojoje instancijoje) ir nepagrįstas (apeliantės niekada negavo jokių garantijų dėl to, kaip Komisija atliks vertinimą). Be to, Komisija laikosi nuomonės, kad kai kurie apeliančių argumentai, pateikti įrodinėjant apeliacinių skundų antrąjį pagrindą, yra nereikšmingi, nes verčia abejoti jos priežastinio ryšio tarp importo dempingo kaina ir Sąjungos pramonei padarytos žalos vertinimu. Vis dėlto apeliantės, kaip nurodo Komisija, neginčijo Bendrojo Teismo išvadų dėl priežastinio ryšio buvimo( ).

B. Analizė

25. Įrodinėdamos apeliacinio skundo antrąjį pagrindą apeliantės pateikia tris skirtingus argumentus.

26. Dėl toliau nurodytų priežasčių nemanau, kad tie argumentai yra įtikinami.

1. Teisėti lūkesčiai

27. Pirma, teiginys dėl tariamo teisėtų lūkesčių principo pažeidimo, kaip teisingai pažymi Komisija, yra nepriimtinas, nes nebuvo pareikštas Bendrajame Teisme, todėl juo negalima pirmą kartą remtis apeliaciniame skunde( ).

28. Šiaip ar taip, apeliantės nepaaiškina, kaip ir kokiomis aplinkybėmis Komisija joms būtų suteikusi garantijas (jau nekalbant apie tikslias garantijas) dėl tikslinio pelno nustatymo metodo ir kriterijų. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją iš tiesų teisė remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu suteikiama tik teisės subjektui, kuriam nacionalinė administracinė institucija sukėlė pagrįstų lūkesčių, suteikdama tikslių, besąlygiškų ir neprieštaringų garantijų, kildinamų iš leidžiamų ir patikimų šaltinių( ). Todėl šis argumentas bet kuriuo atveju yra nepagrįstas.

2. Finansų krizės poveikis ES pramonei

29. Antra, taip pat sutinku su Komisija, kad apeliančių teiginiai dėl to, kad Bendrasis Teismas: i) neteisingai įvertino finansų krizės poveikį Sąjungos pramonės padėčiai; ir (arba) ii) nepakankamai paaiškino savo motyvus, dėl kurių atmetė su tuo susijusius apeliančių argumentus, yra nereikšmingi.

30. Iš tiesų, kadangi apeliaciniuose skunduose Bendrojo Teismo išvados dėl žalos ir priežastinio ryšio buvimo nėra ginčijamos, apeliančių teiginiai, neatsižvelgiant į jų pagrįstumą, niekada negalėtų lemti skundžiamų sprendimų panaikinimo.

3. Reglamento 2016/1036 9 straipsnio 4 dalies aiškinimas

31. Trečia, ir dar svarbiau, Bendrasis Teismas, mano nuomone, nepadarė teisės klaidos, aiškindamas Reglamento 2016/1036 9 straipsnio 4 dalį. Be to, Bendrasis Teismas skundžiamuose sprendimuose paaiškino, kodėl nesutinka su apeliančių argumentais šiuo klausimu.

32. Reglamento 2016/1036 9 straipsnio 4 dalyje nustatyta, be kita ko, „mažesnio muito taisyklė“ (toliau – MMT), pagal kurią „[a]ntidempingo muito suma neviršija nustatyto dempingo skirtumo, tačiau ji turėtų būti mažesnė už šį skirtumą, jei tokio mažesnio muito pakaktų Sąjungos pramonės subjektų patirtai žalai pašalinti“.

33. Vis dėlto Reglamente 2016/1036 nenumatyta jokio metodo ar kriterijų rinkinio vadinamajam žalos skirtumui nustatyti. Vadinasi, ES institucijos šiuo atžvilgiu turi didelę diskreciją. Taigi jos gali laisvai pasirinkti metodiką, kuri joms atrodo tinkamiausia konkrečiomis aplinkybėmis, su sąlyga, kad ji visų pirma yra pagrįsta, taikoma objektyviai ir nuosekliai, todėl leidžia pasiekti tikėtinus rezultatus.

34. Savo praktikoje ES institucijos šiuo tikslu iš tiesų taikė įvairias metodikas( ). Kai kuriais atvejais žalos skirtumas yra nustatytas lyginant importo perpardavimo kainas su faktinėmis Sąjungos pramonės kainomis („priverstinio kainų mažinimo“ metodika). Vis dėlto kitais atvejais buvo manoma, kad toks palyginimas nebūtų tinkamas žalos skirtumui nustatyti, nes importas darė didelį spaudimą mažinti Sąjungos pramonės pardavimo kainas( ).

35. Tokiais atvejais Komisija taikė „priverstinio pardavimo mažesnėmis kainomis“ metodiką: žalos skirtumas apskaičiuojamas lyginant faktines importo kainas su „tiksline kaina“, atitinkančia kainą, kurią Sąjungos pramonė galėtų pagrįstai tikėtis taikyti ES rinkoje, jei nebūtų importo dempingo kaina. Siekiant nustatyti šią hipotetinę kainą, prie Sąjungos pramonės gamybos sąnaudų pridedamas „tikslinis pelnas“, kuris suprantamas kaip pelno dydis, kurio būtų galima pagrįstai tikėtis, jei nebūtų importo dempingo kaina.

36. Svarbu tai, kad ginčijamame reglamente faktiškai buvo taikoma priverstinio pardavimo mažesnėmis kainomis metodika, nes, Komisijos nuomone, per visą nagrinėjamąjį laikotarpį iš nagrinėjamųjų šalių buvo importuojama daug produktų, kurie darė neigiamą poveikį Sąjungos pramonės pelningumui( ).

37. Apeliantės neginčija šios metodikos tinkamumo nagrinėjamoje byloje. Šiaip ar taip, norėčiau pabrėžti, kad Teisingumo Teismas dar praėjusio amžiaus devintojo dešimtmečio viduryje( ) iš esmės pripažino tą metodiką priimtina.

38. Iš tiesų apeliantės ginčija tik tai, kaip ši metodika buvo taikoma ginčijamame reglamente. Jos visų pirma nesutinka su konkrečiu laikotarpiu, kurį Komisija taikė tiksliniam pelnui nustatyti, ir priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad šis nekritikavo Komisijos metodo ir tinkamai neišnagrinėjo su tuo susijusių jų argumentų.

39. Ginčijamo reglamento 155 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog „[p]aaiškėjo, kad 2005–2008 m. laikotarpio metai buvo tipiški metai tikslinio pelno dydžiui nustatyti, nes tiems metams poveikio neturėjo nei ekonomikos krizė <...>, nei išskirtinai palankios rinkos sąlygos. Be to, iš importo <...> tais metais apimties matyti, kad konkurencija buvo didelė“.

40. Skundžiamų sprendimų 251–257 punktuose (byla T‑753/16) ir 217–223 punktuose (byla T‑752/16) Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, kad pasirinkdama paskutinius tipiškus metus tiksliniam Sąjungos pramonės pelnui nustatyti Komisija nebuvo saistoma nagrinėjamojo laikotarpio laiko ribų. Bendrasis Teismas nurodė, kad apskaičiuojant tikslinę kainą taikytinas pelno dydis turi atitikti pelno dydį, kurį Sąjungos pramonė galėtų pagrįstai tikėtis gauti „įprastomis konkurencijos sąlygomis, jei nebūtų importo dempingo kaina“. Todėl, Bendrojo Teismo teigimu, naudodamasi didele diskrecija Komisija turi teisę nuspręsti, kad paskutiniai tipiški metai, priklausomai nuo aplinkybių, nepatenka į nagrinėjamąjį laikotarpį. Toliau Bendrasis Teismas paaiškino, kodėl manė, kad apeliantės nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių, kad nustatydama tipiškiausius metus Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, atmesdama metus po 2008 m.

41. Apeliantės kritikuoja tris šių punktų aspektus. Vis dėlto nė vieno jų argumento nelaikau įtikinamu.

42. Pirma, manau, kad apeliančių argumentai dėl Bendrojo Teismo neva padarytos vertinimo „akivaizdžios klaidos“ remiantis tuo, kad Komisijos nustatyti tipiškiausi metai buvo nepakankamai tipiški ir (arba) pasirinkti nepagrįstai, yra nepriimtini. Šie argumentai nesusiję su jokiu teisės klausimu ir netampa priimtinesni, jei tariamos klaidos vadinamos „akivaizdžiomis“.

43. Šiuo atžvilgiu reikia turėti omenyje, kad neva klaidingas Bendrojo Teismo atliktas faktinių aplinkybių vertinimas iš esmės nėra klausimas, kurį galima pagrįstai kelti apeliaciniame skunde, išskyrus atvejus, kai šalys remiasi esminiu įrodymų iškraipymu( ). Taip nėra šių apeliacinių skundų atveju.

44. Antra, manau, kad skundžiamuose sprendimuose pakankamai motyvuota, kodėl Bendrasis Teismas atmetė apeliančių teiginius dėl klaidingo Reglamento 2016/1036 9 straipsnio 4 dalies aiškinimo ar taikymo. Pagal suformuotą jurisprudenciją sprendimo motyvuose turi būti aiškiai ir nedviprasmiškai išdėstyti Bendrojo Teismo argumentai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priimtą sprendimą pagrindžiančias priežastis, o Teisingumo Teismas – vykdyti teisminę kontrolę( ).

45. Akivaizdu, kad skundžiamų sprendimų 251–257 punktuose (byla T‑753/16) ir 217–223 punktuose (byla T‑752/16) glaustai, tačiau tinkamai paaiškinama, kodėl Bendrasis Teismas pripažino apeliančių kritiką dėl Komisijos atlikto tipiškiausių metų nustatymo neįtikinama.

46. Trečia, apeliančių kritiką dėl tariamo ginčijamo reglamento nenuoseklumo, kurio Bendrasis Teismas nekritikavo, laikau nepagrįsta. Reikia išsamiau paaiškinti, kodėl taip manau.

a) Mažesnio muito taisyklės aiškinimas ir taikymas

47. Iš pradžių norėčiau pabrėžti, kad MMT, kurią Komisiją taikė šiose bylose, yra ne tik pateisinama prekybos sąžiningumo ir proporcingumo sumetimais, bet ir daugelio laikoma logiška pasekme to, kad antidempingo muitai tiek pagal ES( ), tiek pagal PPO( )taisykles gali būti nustatomi tik tada, kai produktai dempingo kaina padarė (arba gali padaryti) žalą vietinei pramonei( ).

48. Tas aspektas suteikia man puikią progą paaiškinti, kodėl apeliančių kritika dėl Bendrojo Teismo ir atitinkamai Komisijos pateikto MMT aiškinimo yra nepagrįsta. Tam, kaip minėta šios išvados įvade, gali būti naudinga žengti žingsnį atgal ir sutelkti dėmesį į kai kuriuos ES antidempingo teisės aktų pagrindus.

49. Bent jau nuo XIX a. pradžios( ) nemažai rašalo išlieta bandant atskleisti tikrąją antidempingo teisės aktų „esmę“. Koks yra šių teisės aktų ekonominis pagrindimas? Į kokio pobūdžio komercinius veiksmus jie turėtų būti nukreipti ir kodėl?

50. Tai neabejotinai įdomios temos akademinėms ir politinėms tarptautinės prekybos teisininkų, ekonomistų ir politikos formuotojų diskusijoms. Vis dėlto šioje byloje turėtume nekreipti dėmesio į rimčiausius filosofinius ir ekonominius aspektus ir pažvelgti į ES antidempingo teisės aktus per „normatyvinio teisinio pozityvizmo“ prizmę. Paprasčiau tariant, turėtume sutelkti dėmesį į antidempingo muitų, kaip jie suprantami ES teisinėje sistemoje, pobūdį ir tikslą.

51. „Dempingas“ iš esmės yra tiesiog kainų diskriminacijos forma( ). Pagal ES teisę tokia praktika, bent jau absoliuti jos išraiška, nėra nei draudžiama, nei apskritai laikoma neteisėta. Vis dėlto ji laikoma nesąžininga, kai dėl jos daroma (arba gali būti daroma) žala vietinei pramonei. Kai taip atsitinka, Europos Sąjunga gali, jei mano tai esant tikslinga, reaguoti priimdama priemones, skirtas tokiam neigiamam poveikiui neutralizuoti.

52. Taigi pagal ES sistemą antidempingo muitai nėra sankcijos, kuriomis siekiama nubausti įmones, atsakingas už savo ankstesnius veiksmus( ). Tai nėra ir kompensacinės priemonės, skirtos faktiškai padarytai žalai atlyginti( ). Antidempingo muitų nustatymas yra „gynybos ir apsaugos nuo dempingu grindžiamos nesąžiningos konkurencijos priemonė“( ), kuria siekiama „ateityje sutrukdyti importui dempingo kaina arba paversti jį ekonomiškai nenaudingu“( ). Todėl antidempingo muitai yra tik su prekyba susijusios priemonės (t. y. priemonės, skirtos tam tikrų prekių importui reguliuoti), kurių tikslas yra perspektyvinis – ištaisyti disbalansą vidaus rinkoje( ).

53. Jei taip ir yra, tuomet, kitaip, nei tvirtina apeliantės, tam tikromis aplinkybėmis nagrinėjamasis laikotarpis ir tipiškiausi metai gali pagrįstai nesutapti. Iš tiesų šios sąvokos atlieka skirtingas funkcijas, todėl tam, kad jas nustatytų, Komisija turi įvertinti skirtingus parametrus.

54. „Nagrinėjamuoju laikotarpiu“ siekiama nustatyti reikšmingas tendencijas Sąjungos vidaus rinkoje, analizuojant ES pramonės padėties raidą, nes žalos pripažinimas pagal Reglamento 2016/1036 3 straipsnio 2 dalį paprastai reiškia, kad pramonės padėtis per tam tikrą laikotarpį pablogėjo( ). Kadangi, nesant jokios (faktinės ar galimos) žalos, nebūtų pagrindo taikyti antidempingo priemones, atrodo pagrįsta, kad bet koks tokio elemento buvimo vertinimas atliekamas remiantis kuo naujesne informacija( ), susijusia su pakankamai ilgu laikotarpiu( ).

55. Ir atvirkščiai, nustatant tikslinį pelną „tipiškiausi metai“ nebūtinai turi būti grindžiami naujausiais duomenimis, jei šie duomenys neleidžia susidaryti tinkamos nuomonės apie tai, ko reikia sąžiningai konkurencijai atkurti po tiriamojo laikotarpio. Kaip Bendrasis Teismas nurodė Sprendime EFMA, kuriuo jis tinkamai rėmėsi skundžiamų sprendimų 249 punkte (byla T‑753/16) ir 215 punkte (byla T‑752/16), apskaičiuojant tikslinę kainą taikytinas pelno dydis turi atitikti pelno dydį, kurio Sąjungos pramonė „galėtų pagrįstai tikėtis įprastomis konkurencijos sąlygoms, jeigu nebūtų importo dempingo kaina“( ).

56. Mano nuomone, tai yra protingas požiūris, atsižvelgiant į pačią MMT logiką, ypač jei analizė atliekama atsižvelgiant į pirma aptartus pagrindinius ES antidempingo teisės aktų principus. Taigi, suprantama, kad siekdama nustatyti tikslinį pelną Komisija gali nuspręsti remtis ankstesniais vidaus rinkos duomenimis, kad nustatytų paskutinius metus, kuriais konkurencija buvo įprasta. Mano nuomone, tai gali reikšti, kad reikia pasirinkti laikotarpį, kai dempingo poveikis dar nebuvo pasireiškęs ir nebuvo jokių kitų išskirtinių ar laikinų aplinkybių, turėjusių įtakos ES pramonės (standartiniam) pelno dydžiui.

57. Šiuo atžvilgiu pažymiu, kad ES teisės aktų leidėjas taip pat laikė tokį požiūrį pagrįstu, nes iš esmės jį kodifikavo Reglamento 2016/1036 7 straipsnio 2c dalyje( ). Be to, pripažįstama, kad toks požiūris atitinka ir atitinkamas PPO nuostatas( ).

58. Taigi Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, kad pasirinkdama paskutinius tipiškus metus tikslinei kainai nustatyti Komisija nėra saistoma nagrinėjamo laikotarpio laiko ribų. Be to, a fortiori nemanau, kad ginčijamas reglamentas šiuo atžvilgiu yra nenuoseklus ar prieštaringas.

59. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad visi apeliančių pateikti argumentai, kuriais jos grindžia apeliacinio skundo antrąjį pagrindą, yra nepriimtini arba nepagrįsti.

VII. Išvada

60. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atmesti PAO Severstal ir Novolipetsk Steel PJSC (NLMK) apeliacinių skundų antrąjį pagrindą bylose C‑747/21 P ir C‑748/21 P.