GENERALINIO ADVOKATO

GERARD HOGAN IŠVADA,

pateikta 2021 m. rugsėjo 30 d. ( 1 )

Byla C‑247/20

VI

prieš

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

(Social Security Appeal Tribunal (Šiaurės Airijos socialinės apsaugos apeliacinis teismas, Jungtinė Karalystė) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Direktyva 2004/38/EB – 7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 16 straipsnis – Vienos valstybės narės pilietybę turinčio vaiko buvimas kitoje valstybėje narėje – Ekonomiškai aktyvi motina iš trečiosios šalies, teikianti pakankamai išteklių – Motinos išvestinė teisė gyventi priimančiojoje valstybėje narėje – Teisė gauti mokesčio kreditą už vaiką ir išmokas šeimai (išmoką vaikui) – Sąlyga, pagal kurią reikalaujama turėti „visavertį sveikatos draudimą“

I. Įvadas

1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB ( 2 ), 7 ir 16 straipsnių išaiškinimo.

2. Prašymas pateiktas nagrinėjant VI ir Her Majesty’s Revenue & Customs (Jungtinės Karalystės mokesčių ir muitų administratorius, toliau – HMRC) ginčą dėl apeliantės teisės gyventi Jungtinėje Karalystėje 2006 m. gegužės 1 d.–2006 m. rugpjūčio 20 d. ir 2014 m. rugpjūčio 18 d.–2016 m. rugsėjo 25 d. laikotarpiais ir tais laikotarpiais gauti mokesčio kreditą už vaiką bei išmoką vaikui.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

1. Direktyva 2004/38

3. Direktyvos 2004/38 10 ir 18 konstatuojamosiose dalyse nurodyta: „(10) Tačiau savo teisėmis gyventi besinaudojantys asmenys neturėtų tapti nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai per pradinį gyvenimo joje laikotarpį. Todėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisė gyventi šalyje ilgesnį kaip trijų mėnesių laikotarpį turėtų būti suteikiama taikant tam tikrus reikalavimus. <…> (18) Siekiant, kad nuolatinio gyvenimo šalyje teisė būtų tikras integravimosi į priimančiosios valstybės narės visuomenę variklis, kartą ją suteikus, nebeturėtų būti keliami jokie reikalavimai.“

4. Teisė gyventi šalyje reglamentuojama Direktyvos 2004/38 III skyriuje „Teisė gyventi šalyje“. To skyriaus 7 straipsnyje reglamentuojama teisė gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius. Jame įtvirtinta: „1. Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje [teritorijoje] ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie: a) yra darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji priimančiojoje valstybėje narėje, arba b) turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai[,] ir turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje, arba <…> d) yra Sąjungos pilietį, kuris atitinka a, b arba c punkto reikalavimus, lydintys ar kartu vykstantys šeimos nariai. 2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta gyvenimo šalyje teisė taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai, lydintiems ar vykstantiems kartu su Sąjungos piliečiu priimančiojoje valstybėje narėje, jei toks Sąjungos pilietis atitinka 1 dalies a, b arba c punkto reikalavimus. <…>“

5. Direktyvos 2004/38 8 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad „valstybės narės negali nustatyti tam tikros sumos, kurią jos laiko „pakankamais ištekliais“, tačiau turi atsižvelgti į atitinkamo asmens asmeninę padėtį. Visais atvejais ši suma neturi būti didesnė už ribą, žemiau kurios priimančiosios valstybės narės piliečiams turi būti suteikiama socialinė parama arba, kai šis kriterijus netaikomas, didesnė už priimančiosios valstybės narės mokamą mažiausiąją socialinio draudimo išmoką“.

6. To paties III skyriaus 12 straipsnyje „Gyvenimo šalyje teisės išlikimas šeimos nariams mirus arba išvykus Sąjungos piliečiui“ nustatyta: „1. Nepažeidžiant antros pastraipos, Sąjungos piliečio mirtis ar išvykimas iš priimančiosios valstybės narės neturi įtakos jo šeimos narių, kurie yra valstybės narės piliečiai, gyvenimo šalyje teisei. Prieš įgydami nuolatinio gyvenimo [šalyje] teisę atitinkami asmenys turi atitikti 7 straipsnio 1 dalies a, b, c arba d punktuose nustatytus reikalavimus. 2. Nepažeidžiant antros pastraipos, Sąjungos piliečio mirtis neturi įtakos jo šeimos narių, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir kurie kaip šeimos nariai gyveno priimančiojoje valstybėje narėje bent vienerius metus iki Sąjungos piliečio mirties, gyvenimo šalyje teisei. Prieš įgydami nuolatinio gyvenimo [šalyje] teisę atitinkami asmenys turi įrodyti, kad yra darbuotojai arba savarankiškai dirbantieji arba kad jie turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai ir priimančioje valstybėje narėje turi visavertį sveikatos draudimą arba kad jie yra priimančiojoje valstybėje narėje jau sukurtos šiuos reikalavimus atitinkančio asmens šeimos nariai. „Pakankami ištekliai“ – tai 8 straipsnio 4 dalyje apibrėžti ištekliai. Tokie šeimos nariai išlaiko teisę gyventi šalyje išskirtinai sau asmeniškai. <…>“

7. To paties Direktyvos 2004/38 III skyriaus 14 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta: „Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai 7, 12 ir 13 straipsniuose numatytą teisę gyventi šalyje [turi] tol, kol jie atitinka ten nustatytus reikalavimus.“

8. IV skyriaus „Nuolatinio gyvenimo šalyje teisė“ 16 straipsnyje įtvirtinta: „1. Sąjungos piliečiai, kurie priimančiojoje valstybėje narėje legaliai gyveno ištisinį penkerių metų laikotarpį, turi nuolatinio gyvenimo joje teisę. Šiai teisei netaikomi III skyriuje numatyti reikalavimai. 2. Šio straipsnio 1 dalis taip pat taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir legaliai gyveno priimančiojoje valstybėje narėje su Sąjungos piliečiu ištisinį penkerių metų laikotarpį. <…>“

2. Reglamentas Nr. 492/2011

9. Šalia Direktyvos 2004/38 Sąjungos teisės aktų leidėjas yra priėmęs specialų teisės aktą dėl laisvo darbuotojų judėjimo – 2011 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) Nr. 492/2011 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Sąjungoje ( 3 ).

10. Pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnio pirmą pastraipą „valstybės narės piliečio, dirbančio arba dirbusio kitos valstybės narės teritorijoje, vaikai priimami į tos valstybės bendrojo lavinimo, pameistrystės ir profesinio mokymo mokyklas tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos valstybės piliečiai, jeigu šie vaikai gyvena jos teritorijoje“.

B. Jungtinės Karalystės teisė

11. Direktyva 2004/38 į Jungtinės Karalystės teisę perkelta Immigration (European Economic Area) Regulations 2006 (2006 m. Imigracijos (Europos ekonominėje erdvėje) taisyklės, toliau – 2006 m. Imigracijos taisyklės), kurios vėliau buvo konsoliduotos Immigration (European Economic Area) Regulations 2016 (2016 m. Imigracijos (Europos ekonominėje erdvėje) taisyklės, toliau – 2016 m. Imigracijos taisyklės).

12. 2016 m. Imigracijos taisyklių 4 taisyklės 1 dalyje apibrėžtos skirtingos Sąjungos piliečių kategorijos, nurodytos Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies a–c punktuose, būtent atitinkamai „darbuotojai“, „savarankiškai dirbantys asmenys“ ir „studentai“. 2016 m. Imigracijos taisyklių 4 taisyklės 1 dalies c punkte nustatyta, kad sąvoka „savarankiškas asmuo“ reiškia: „asmenį, kuris turi: i) pakankamai išteklių, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta Jungtinės Karalystės socialinės paramos sistemai; ir ii) visavertį sveikatos draudimą Jungtinėje Karalystėje.“

13. 2016 m. Imigracijos taisyklių 4 taisyklės 3 dalies b punkte įtvirtinta, kad „reikalavimas studentui arba savarankiškam asmeniui turėti visavertį sveikatos draudimą Jungtinėje Karalystėje tenkinamas tik tuo atveju, jeigu toks draudimas taikomas tiek tam studentui arba savarankiškam asmeniui, tiek visiems atitinkamiems jo šeimos nariams“.

14. 2016 m. Imigracijos taisyklių 15 taisyklė pavadinta „Teisė nuolat gyventi šalyje“. Joje nustatyta: „1. Teisę nuolat gyventi Jungtinėje Karalystėje įgyja šie asmenys: a) EEE pilietis, kuris pagal šias taisykles gyveno Jungtinėje Karalystėje ištisinį penkerių metų laikotarpį; b) EEE piliečio šeimos narys, kuris nėra EEE pilietis, bet gyveno Jungtinėje Karalystėje su EEE piliečiu pagal šias taisykles ištisinį penkerių metų laikotarpį; <…>“

15. 2016 m. Imigracijos taisyklių 16 taisyklė pavadinta „Išvestinė teisė gyventi šalyje“. Ji atitinka 2006 m. Imigracijos taisyklių 15a taisyklę ir joje nustatyta: „1. Asmuo turi išvestinę teisę gyventi šalyje bet kuriuo laikotarpiu, kai jis: a) nėra nuo reikalavimų atleistas asmuo; ir b) atitinka visus vienoje arba keliose iš 2–6 dalių nustatytus kriterijus. 2. Šioje dalyje nustatyti kriterijai: a) asmuo yra EEE pilietį faktiškai prižiūrintis asmuo; ir b) EEE pilietis: i) nėra sulaukęs 18 metų amžiaus; ii) gyvena Jungtinėje Karalystėje kaip savarankiškas asmuo; ir iii) negalėtų likti Jungtinėje Karalystėje, jeigu tas asmuo išvyktų iš Jungtinės karalystės neribotam laikui. <…>“

III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės

16. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas faktines aplinkybes apibūdina itin glaustai.

17. Vis dėlto atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą galima daryti išvadą, kad VI yra Pakistano pilietė, gyvenanti Šiaurės Airijoje (Jungtinė Karalystė), kur 2004 m. gimė jos sūnus. Jos vaikas turi Airijos pilietybę pagal Airijos Konstitucijos 2 straipsnio nuostatas, kurios buvo taikomos jo gimimo metu. Tose nuostatose (kurios vėliau buvo iš esmės pakeistos) buvo nustatyta, kad Airijos saloje gimęs asmuo yra Airijos pilietis nuo gimimo.

18. Taip pat atrodo, kad pagrindinės bylos šalys sutaria dėl to, kad bent jau 2006 m. rugpjūčio 17 d.–2014 m. rugpjūčio 16 d. laikotarpiu VI ir jos šeima turėjo teisę gyventi šalyje išmokų mokėjimo tikslais, kai ji ir jos šeimos nariai turėjo visavertį sveikatos draudimą.

19. Jos išvestinė teisė gyventi šalyje atsirado pagal 2006 m. Imigracijos taisyklių 15a taisyklės 1 ir 2 dalis dėl to, kad ji faktiškai prižiūri EEE pilietybę turintį vaiką, kuris yra savarankiškas.

20. Šalys taip pat neginčija, kad VI sūnus, teisėtai išgyvenęs Jungtinėje Karalystėje ištisinį penkerių metų laikotarpį, įgijo teisę nuolat gyventi Jungtinėje Karalystėje.

21. Vis dėlto pagrindinės bylos šalys nesutaria dėl to, ar 2006 m. gegužės 1 d.–2006 m. rugpjūčio 20 d. ir 2014 m. rugpjūčio 18 d.–2016 m. rugsėjo 25 d. laikotarpiais VI turėjo teisę gauti, pirma, mokesčio kreditą už vaiką ir, antra, išmoką vaikui.

22. HMRC teigia, kad VI tokios teisės neturi, nes nebuvo apdrausta visaverčiu sveikatos draudimu visais šiais laikotarpiais. Taigi, tais laikotarpiais ji neturėjo teisės nei į mokesčio kreditą už vaiką, nei į išmoką vaikui. Vis dėlto šiuo metu HMRC pripažįsta, kad iš VI negalima susigrąžinti permokėtos pinigų sumos, nes nebuvo taip, kad ji būtų neteisingai nurodžiusi faktines aplinkybes ar jų neatskleidusi.

23. Nacionalinis teismas sujungė du jame pareikštus susijusius ieškinius tam, kad pateiktų šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, remdamasis tuo, kad jų dalykas tas pats, būtent VI teisė gyventi Jungtinėje Karalystėje aptariamais laikotarpiais.

IV. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme

24. Būtent šiomis aplinkybėmis 2020 m. kovo 11 d.Social Security Appeal Tribunal (Socialinės apsaugos apeliacinis teismas, Jungtinė Karalystė) nusprendė, ir 2020 m. balandžio 7 d. pateikė sprendimą Teismui, sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar vaikas, kuris nuolat gyvena EEE, turi turėti visavertį sveikatos draudimą, kad išlaikytų teisę gyventi šalyje, kaip jo pagal [2016 m. Imigracijos taisyklių] 4 taisyklės 1 dalį būtų to reikalaujama kaip savarankiško asmens? 2. Ar, atsižvelgiant į Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalį ir [2010 m. vasario 23 d.] Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimo Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83)] 70 punkte pateiktą jurisprudenciją, [2016 m. Imigracijos taisyklių] 4 taisyklės 3 dalies b punkte nustatytas reikalavimas (t. y. kad reikalavimas studentui arba savarankiškam asmeniui turėti visavertį sveikatos draudimą Jungtinėje Karalystėje, atsižvelgiant į [2016 m. Imigracijos taisyklių] 16 taisyklės 2 dalies b punkto ii papunktį, tenkinamas tik tuo atveju, jei toks draudimas taikomas ir tam asmeniui, ir visiems atitinkamiems jo šeimos nariams), yra neteisėtas pagal ES teisę? 3. Ar, atsižvelgiant į Sprendimo Ahmad / Secretary of State for the Home Department [2014], EWCA Civ 988, 53 punktą, Jungtinės Karalystės ir Airijos Respublikos sudaryti abipusiai bendros kelionių erdvės susitarimai dėl sveikatos draudimo laikomi abipusiais susitarimais, taigi, ar pagal juos taikomas visavertis sveikatos draudimas, kaip tai suprantama pagal [2016 m. Imigracijos taisyklių] 4 taisyklės 1 dalį?“

25. Rašytines pastabas pateikė VI, Norvegijos vyriausybė ir Komisija. Pagal Procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas nusprendė nerengti teismo posėdžio. Taikydamas 2021 m. liepos 2 d. proceso organizavimo priemonę Teisingumo Teismas pateikė klausimus, į juos apeliančių pagrindinėje byloje ir visų suinteresuotųjų šalių paprašė atsakyti raštu. Rašytines pastabas dėl klausimų, dėl kurių buvo taikomos šios proceso organizavimo priemonės, VI ir Komisija pateikė per nustatytą terminą.

26. Teisingumo Teismo prašymu šioje išvadoje bus nagrinėjami du pirmieji prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai.

V. Pirminė pastaba dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos

27. 2020 m. vasario 1 d., kai įsigaliojo Susitarimas dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos ( 4 ), ši valstybė pasitraukė iš Sąjungos, taigi tapo trečiąja valstybe. Vadinasi, nuo tos dienos Jungtinės Karalystės teismai nebegali būti laikomi valstybės narės teismais.

28. Vis dėlto to susitarimo 126 straipsnyje nustatytas pereinamasis laikotarpis nuo jo įsigaliojimo 2020 m. vasario 1 d. iki 2020 m. gruodžio 31 d. To susitarimo 127 straipsnyje įtvirtinta, kad, jei tame susitarime nenustatyta kitaip, tuo laikotarpiu Jungtinei Karalystei ir jos teritorijoje taikoma Sąjungos teisė, ji turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sąjungoje bei jos valstybėse narėse ir yra aiškinama bei taikoma vadovaujantis tais pačiais metodais ir bendraisiais principais, kurie taikytini Sąjungoje.

29. Susitarimo dėl Jungtinės Karalystės išstojimo 86 straipsnio 2 dalyje taip pat nustatyta, kad Teisingumo Teismas toliau turi jurisdikciją Jungtinės Karalystės teismų prašymu priimti prejudicinį sprendimą, jei prašymas pateiktas iki pereinamojo laikotarpio pabaigos. Be to, pagal to susitarimo 86 straipsnio 3 dalį laikoma, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas, kaip tai suprantama pagal 2 dalį, tą dieną, kai Teisingumo Teismo kanceliarija užregistravo dokumentą, kuriuo pradedama byla.

30. Šį Jungtinės Karalystės teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gavo 2020 m. balandžio 7 d., t. y. iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, byloje dėl VI teisės gyventi šalyje ir jos teisės gauti tam tikras valstybės išmokas.

31. Darytina išvada, kad, pirma, pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį ratione temporis pagal Susitarimo dėl Jungtinės Karalystės išstojimo 126 ir 127 straipsnius ir, antra, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti prejudicinį sprendimą bent jau dėl pirmųjų dviejų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimų pagal to susitarimo 86 straipsnio 2 dalį.

VI. Analizė

A. Pirmasis klausimas

32. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar EEE nuolat gyvenantis vaikas turi turėti visavertį sveikatos draudimą, kad išlaikytų teisę gyventi šalyje, kaip jo pagal 2016 m. Imigracijos taisyklių 4 taisyklės 1 dalį būtų reikalaujama kaip savarankiško asmens.

33. Atsižvelgiant į šią formuluotę, gali kilti abejonių dėl to, ar šis klausimas priimtinas, arba net dėl to, ar Teisingumo Teismas turi jurisdikciją į jį atsakyti. Primintina, kad SESV 267 straipsnyje įtvirtinta bendradarbiavimo sistema pagrįsta griežtu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu. Pagal šiame straipsnyje numatytą procedūrą nacionalines nuostatas turi aiškinti nacionaliniai teismai, o ne Teisingumo Teismas, ir pastarajam nepriklauso spręsti, ar vidaus teisės normos suderinamos su Sąjungos teisės nuostatomis. Tačiau Teisingumo Teismas yra kompetentingas pateikti nacionaliniam teismui visapusišką Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris leistų įvertinti vidaus teisės normų atitiktį Sąjungos teisės aktams ( 5 ).

34. Atsižvelgiant į tai, Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Teisingumo Teismui pavesta aiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad jie išspręstų nagrinėjamas bylas, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos šių teismų Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose ( 6 ). Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus Sąjungos teisės klausimus, atsižvelgdamas į bylos dalyką ( 7 ).

35. Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją ir į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktą informaciją, aiškiai matyti, kad pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnį reikalaujama, kad vaikas, kuris yra EEE pilietis, turėtų visavertį sveikatos draudimą tam, kad išlaikytų teisę nuolat gyventi šalyje, kaip to pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punktą reikalaujama laikino gyvenimo šalyje laikotarpiu.

36. Į taip suprantamą šį klausimą turi būti atsakyta labai aiškiai ir neigiamai. Iš tiesų, nors teisės nuostatos formuluotės retai būna nedviprasmiškos, tokių atvejų gali pasitaikyti: Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalis yra tokio atvejo pavyzdys. Šioje nuostatoje aiškiai nustatyta, kad „Sąjungos piliečiai, kurie priimančiojoje valstybėje narėje legaliai gyveno ištisinį penkerių metų laikotarpį, turi nuolatinio gyvenimo joje teisę. Šiai teisei netaikomi III skyriuje numatyti reikalavimai“ ( 8 ).

37. Vis dėlto visaverčio sveikatos draudimo reikalavimas įtrauktas į vieną iš to skyriaus nuostatų, būtent 7 straipsnio 1 dalies b punktą. Taigi ši sąlyga nebetaikoma Sąjungos piliečiui, teisėtai gyvenusiam priimančiojoje valstybėj narėje penkerius metus.

38. Jeigu reikėtų į tai atkreipti dėmesį, būtų galima remtis ir 2004/38 18 konstatuojamąja dalimi, kurioje nedviprasmiškai patvirtintas Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimas atleisti teisę nuolat gyventi šalyje įgijusius Sąjungos piliečius nuo visų reikalavimų. Iš tiesų pagal šią konstatuojamąją dalį „siekiant, kad nuolatinio gyvenimo šalyje teisė būtų tikras integravimosi į priimančiosios valstybės narės visuomenę variklis, kartą ją suteikus, nebeturėtų būti keliami jokie reikalavimai“.

39. Kitaip tariant, įgiję nuolatinio gyventojo statusą Sąjungos piliečiai nebeturi atitikti Direktyvos 2004/38 7 straipsnio reikalavimų ( 9 ).

40. Be to, tokį Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalies aiškinimą panašiomis aplinkybėmis jau yra pateikęs Teisingumo Teismas. Atsižvelgiant į 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) galima padaryti išvadą, kad, jeigu trečiosios šalies piliečio vaikas yra įgijęs teisę nuolat gyventi valstybėje narėje pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalį, tokio vaiko teisei gyventi šalyje „netaikomos šios direktyvos III skyriuje nustatytos sąlygos, be kita ko, nustatytosios jos 7 straipsnio 1 dalies b punkte“ ( 10 ).

41. Galiausiai pridurčiau, kad Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 2 dalyje pabrėžiama, jog ši taisyklė taikoma ir šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir legaliai gyveno priimančiojoje valstybėje narėje su Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalyje nurodytu Sąjungos piliečiu ištisinį penkerių metų laikotarpį.

42. Taigi, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, akivaizdu, kad Direktyvos 2004/38 16 straipsnį reikia aiškinti taip, kad EEE gyvenantis vaikas, kuris įgijo teisę nuolat gyventi šalyje pagal tą nuostatą, neprivalo turėti visaverčio sveikatos draudimo tam, kad išlaikytų teisę nuolat gyventi šalyje.

B. Antrasis klausimas

43. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad reikalavimas ekonomiškai neaktyviam asmeniui turėti visavertį sveikatos draudimą tenkinamas tik tuo atveju, jeigu toks draudimas taikomas ir tam asmeniui, ir visiems atitinkamiems jo šeimos nariams. Be to, klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 2010 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83; toliau – Sprendimas Teixeira) 70 punktu. Šiuos du aspektus nagrinėsiu paeiliui. Užbaigsiu pastaba apie sąvoką „visavertis sveikatos draudimas“.

1. Asmenys, kuriems taikomas reikalavimas turėti visavertį sveikatos draudimą pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punktą

44. Pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punktą visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės teritorijoje ilgiau kaip tris mėnesius, „jei jie turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, ir turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje“.

45. Iš tikrųjų pažymėtina, kad, jeigu šios nuostatos versijos anglų k. tekstas galėjo kelti abejonių dėl pareigos turėti visavertį sveikatos draudimą pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punktą taikymo srities, Teisingumo Teismas neseniai išaiškino šią nuostatą ir atsakė į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą.

46. Iš tiesų 2021 m. liepos 15 d. Sprendime A (Visuomenės sveikatos priežiūros paslaugos) (C‑535/19, EU:C:2021:595) Teisingumo Teismas nurodė, kad, „kaip matyti iš Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punkto, siejamo su šios direktyvos 10 konstatuojamąja dalimi, valstybės narės gali reikalauti iš Sąjungos piliečių, turinčių kitos valstybės narės pilietybę, siekiančių teisės gyventi jų teritorijoje ilgiau kaip tris mėnesius nevykdant ekonominės veiklos, kad jie sau ir savo šeimos nariams turėtų visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje ir pakankamai išteklių, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta šios valstybės socialinės paramos sistemai“ ( 11 ).

47. Kaip paaiškinta tame sprendime, atrodo, kad pagal Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 2 dalį Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisė gyventi priimančiojoje valstybėje narėje remiantis šios direktyvos 7 straipsniu išsaugoma, tik jeigu šie piliečiai ir jų šeimos nariai atitinka šioje nuostatoje įtvirtintus reikalavimus. Taigi iš Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punkto, siejamo su jos 14 straipsnio 2 dalimi, matyti, kad ekonomiškai neaktyvus Sąjungos pilietis, gyvenantis priimančiojoje valstybėje narėje ilgesnį nei trijų mėnesių, tačiau trumpesnį nei penkerių metų laikotarpį, visų pirma turi turėti visavertį savo ir savo šeimos narių sveikatos draudimą, kad netaptų nepagrįsta našta viešiesiems šios valstybės narės finansams ( 12 ).

48. Nepaisant galimo 7 straipsnio 1 dalies b punkto versijos anglų k. dviprasmiškumo, šis aiškinimas visiškai atitinka kitas šios nuostatos kalbines versijas ( 13 ). Vis dėlto pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją vienoje iš Sąjungos teisės nuostatos kalbinių versijų vartojama formuluotė negali būti vienintelis šios nuostatos aiškinimo pagrindas ar įgyti prioriteto prieš kitas kalbines versijas ( 14 ).

49. Be to, Teisingumo Teismo taikomas Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punkto aiškinimas atitinka ir teisės akto, kurio dalis yra ši nuostata, bendrą struktūrą bei tikslą. Šiuo klausimu galima nurodyti atitinkamai Direktyvos 2004/38 12 straipsnio 2 dalį ir 14 straipsnio 2 dalį bei šios direktyvos 10 konstatuojamąją dalį.

50. Šiomis aplinkybėmis galiu tik patvirtinti, kad Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį visą gyvenimo priimančiojoje valstybėje ilgiau kaip tris mėnesius ir trumpiau kaip penkerius metus laikotarpį ekonomiškai neaktyvūs Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai turi turėti visavertį sveikatos draudimą.

2. Sprendime „Teixeira“ pateikto aiškinimo apimtis

51. Sprendimo Teixeira 70 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje ( 15 ) 12 straipsnį teisę mokytis įgyvendinantį vaiką faktiškai prižiūrinčio vieno iš tėvų turimai teisei gyventi priimančiojoje valstybėje narėje netaikoma sąlyga turėti pakankamų išteklių, kad netaptų našta šios valstybės narės socialinės paramos sistemai gyvenimo joje laikotarpiu, ir visavertį sveikatos draudimą šioje valstybėje narėje.

52. Reikia priminti, kad nors Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnis buvo panaikintas ir pakeistas Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu, šių dviejų nuostatų formuluotė tapati, todėl Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusi su pirmąja nuostata, taip pat svarbi aiškinant Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį ( 16 ).

53. Taigi, nekyla abejonių, kad valstybės narės piliečio, dirbančio arba dirbusio priimančiojoje valstybėje narėje, vaikai ir juos faktiškai prižiūrintis vienas iš tėvų gali naudotis teise gyventi šioje valstybėje, remdamiesi vien Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu, ir neprivalo tenkinti Direktyvoje 2004/38 nustatytų sąlygų, įskaitant sąlygą, kad suinteresuotieji asmenys turėtų pakankamai išteklių ir visavertį sveikatos draudimą toje valstybėje ( 17 ).

54. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą šiuo klausimu nebuvo pateikta jokios informacijos. Vis dėlto Teisingumo Teismui nusiųstame atsakyme į klausimus, į kuriuos buvo prašoma atsakyti raštu, VI nurodė, kad jos sutuoktinis, kuris yra su byla susijusio vaiko tėvas, kaip ir ji, yra Pakistano pilietis. Atsakyme pati VI pripažįsta, kad todėl ji netvirtina, jog ši situacija patenka į Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnio taikymo sritį ( 18 ).

55. Šiomis aplinkybėmis Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnis negali turėti įtakos atsakymui į antrąjį prejudicinį klausimą.

3. Paskutinė pastaba dėl sąvokos „visavertis sveikatos draudimas“

56. Mano nuomone, negalima neatsižvelgti į tai, kad kitas esminis klausimas, dėl kurio kilo pagrindinės bylos šalių ginčas, tikriausiai susijęs su tuo, ar teisė naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis, teikiamomis valstybinėje sveikatos priežiūros sistemoje (būtent kurias teikia National Health Service (Nacionalinė sveikatos tarnyba, toliau – NHS)) yra „visavertis sveikatos draudimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punktą ( 19 ). Be to, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą atrodo, kad mintis dėl būtinybės užduoti klausimą dėl visaverčio sveikatos draudimo buvo aiškiai iškelta per ginčus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

57. Vis dėlto reikia pripažinti, kad, pirma, apeliantės atstovas aiškiai atsakė, jog „2 klausimo nebūtina performuluoti arba suskaidyti siekiant paklausti, kas yra „visavertis sveikatos draudimas“ ( 20 ), ir, antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nemanė, kad Teisingumo Teismui būtina užduoti šį klausimą. Iš tiesų antrasis prejudicinis klausimas nesusijęs nei su „sveikatos draudimo“ reikalavimo „pobūdžiu“, nei su jo materialine taikymo sritimi.

58. Be to, prašyme priimti prejudicinį sprendimą daugiau nėra jokios su tuo susijusios informacijos, išskyrus trečiajame klausime paminėtą Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Anglijos ir Velso apeliacinis teismas (Civilinių bylų skyrius), Jungtinė Karalystė) sprendimą ( 21 ) dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos sudarytų abipusių bendros kelionių erdvės susitarimų.

59. Galiausiai galima tik apgailestauti, kad Jungtinė Karalystė nematė reikalo pateikti rašytines pastabas arba paprašyti surengti posėdį, kad galėtų Teisingumo Teismui paaiškinti savo valstybinės sveikatos priežiūros sistemos veikimą ir apimtį ( 22 ).

60. Šiomis aplinkybėmis man atrodo, kad nagrinėti šį klausimą būtų visiškai netikslinga, nepaisant to, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nebeturės galimybės kreiptis į Teisingumo Teismą šiuo klausimu, nes Jungtinė Karalystė nusprendė išstoti iš Sąjungos.

61. Taigi, šiuo klausimu galima nurodyti tik tai, kad, pirma, Sąjungos teisės aktų leidėjas paisė valstybių narių nuogąstavimų dėl to, kad naudojimasis judėjimo laisve gali turėtų įtakos jų viešiesiems finansams ( 23 ), bet, antra, jis nenustatė reikalavimo, kad reikalaujamą „visavertį sveikatos draudimą“ teiktų privatus subjektas, ir, trečia, jis pasirinko vartoti sąvoką „visavertis sveikatos draudimas“, o Direktyvos 90/365 1 straipsnio 1 dalyje anksčiau buvo reikalaujama sveikatos draudimo nuo „bet kurios rizikos priimančiojoje valstybėje narėje)“ ( 24 ).

62. Kita vertus, Direktyvoje 2004/38 nėra nurodyta, kaip turi būti suprantama sąvoka „visavertis“, taip pat nėra nuorodos į nacionalinius įstatymus, kiek tai susiję su šios sąvokos reikšme. Darytina išvada, kad taikant šią direktyvą šį terminą reikia laikyti autonomiška Sąjungos teisės sąvoka, kuri visų valstybių narių teritorijoje aiškintina vienodai ( 25 ). Be to, atsižvelgiant į Direktyvos 2004/38 kontekstą ir ja siekiamus tikslus, jos nuostatos negali būti aiškinamos siaurai ir bet kuriuo atveju jos neturi tapti neveiksmingos ( 26 ). Tai a contrario reiškia, kad sąlygą, kuri gali pakenkti laisvam judėjimui – kaip antai susijusią su Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytu visaverčiu sveikatos draudimu – reikia aiškinti siaurai.

63. Šiomis aplinkybėmis manau, kad sveikatos draudimas turi būti laikomas „visaverčiu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punktą, jeigu Sąjungos piliečio turimas draudimas atitinka tą, kurį priimančioji valstybė narė nemokamai teikia savo piliečiams (juo labiau kad valstybės narės gali numatyti, kad galimybė naudotis jų sveikatos draudimo sistema nėra nemokama) ( 27 ), arba tą, kurį įsigyti valstybė narė reikalauja savo piliečių, be kita ko, kai Sąjungos piliečiai prie mokesčio bazės, iš kurios finansuojama sveikatos sistema, prisideda taip pat kaip atitinkamos valstybės narės piliečiai.

64. Šis aiškinimas nėra toks, kad pagal jį viešiesiems finansams galėtų tekti pernelyg didelė našta, taigi šiuo požiūriu jis atitinka Direktyvos 2004/38 tikslą. Be to, jis mutatis mutandis atitinka Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytus pakankamų išteklių sąlygos reikalavimus. Iš tiesų pagal Direktyvos 2004/38 8 straipsnio 4 dalį suma, kuri laikoma „pakankamais ištekliais“, neturi būti didesnė už ribą, žemiau kurios priimančiosios valstybės narės piliečiams turi būti suteikiama socialinė parama, arba, kai šis kriterijus netaikomas, didesnė už priimančiosios valstybės narės mokamą mažiausią socialinio draudimo išmoką. Taigi logiška, kad sveikatos draudimas laikomas „visaverčiu“, kai atitinka tai, kas suteikiama priimančiosios valstybės narės piliečiams arba ko iš jų reikalaujama.

VII. Išvada

65. Taigi, atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į pirmuosius du Social Security Appeal Tribunal (Northern Ireland) (Šiaurės Airijos socialinės apsaugos apeliacinis teismas, Jungtinė Karalystė) klausimus: 1. 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB, 16 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad EEE gyvenantis vaikas, kuris įgijo teisę nuolat gyventi šalyje pagal tą nuostatą, neprivalo turėti visaverčio sveikatos draudimo tam, kad išlaikytų teisę nuolat gyventi šalyje. 2. Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad visą gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje ilgesnį nei trijų mėnesių, tačiau trumpesnį nei penkerių metų laikotarpį ekonomiškai neaktyvūs Sąjungos piliečiai turi turėti savo ir savo šeimos narių visavertį sveikatos draudimą.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46; klaidų ištaisymas OL L 274, 2009, p. 47.

( 3 ) OL L 141, 2011, p. 1.

( 4 ) OL L 29, 2020, p. 7 (toliau – Susitarimas dėl Jungtinės Karalystės išstojimo).

( 5 ) Šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 18 d. Sprendimą Syndicat CFTC (C‑463/19, EU:C:2020:932, 29 punktas).

( 6 ) Šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 33 punktas).

( 7 ) Šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 34 punktas).

( 8 ) Išskirta mano.

( 9 ) Žr. Mantu, S. ir Minderhoud, P. „Exploring the Links between Residence and Social Rights for Economically Inactive ES Citizens“, European Journal of Migration and Law, 2019 (21), p. 313–337, ypač p. 327.

( 10 ) 47 punktas.

( 11 ) 53 punktas, išskirta mano.

( 12 ) Šiuo klausimu žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą A (Visuomenės sveikatos priežiūros paslaugos) (C‑535/19, EU:C:2021:595, 54 ir 55 punktai). Galima pažymėti, kad šis aiškinimas jau buvo pateiktas ankstesniuose sprendimuose dėl atitinkamos ankstesnės nuostatos, t. y. 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 90/364/EEB dėl teisės apsigyventi (OL L 180, 1990, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 3) 1 straipsnio1 dalies, arba anglų k. suformuluotas taip, kad galėtų pasirodyti dviprasmiškas. Šiuo klausimu žr. atitinkamai 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 87 punktas) ir 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, 47 punktas). Nors atlikta apžvalga tikrai nėra išsami, peržvelgtoje doktrinoje šiam aiškinimui pritariama. Šiuo klausimu žr., be kita ko, Sarolea, S. „De Strasbourg à Luxembourg, quels droits pour les familles migrantes?“, Revue Québecoise de Droit International, 2020, 33 (Special Issue), p. 439–464, ypač p. 444; de Mars, S. „Economically inactive ES migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?“, E.L. Rev., 2014, 39(6), p. 770–789, ypač p. 772 ir Sokol, T. „Comprehensive Sickness Insurance as a Condition for ES Citizens’ Residence in Other Member State: a Need for a Reform?“, European Journal of Social Security, 2016, 18 t., p. 380–398, ypač p. 381 ir 394.

( 13 ) Plg., pavyzdžiui, Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punkto versiją anglų k. su versija vokiečių k. („für sich und seine Familienangehörigen über ausreichende Existenzmittel verfügt <…> und er und seine Familienangehörigen über einen umfassenden Krankenversicherungsschutz im Aufnahmemitgliedstaat verfügen“), versija ispanų k. („dispone, para sí y los miembros de su familia, de recursos suficientes <…> así como de un seguro de enfermedad que cubra todos los riesgos en el Estado miembro de acogida“), versija prancūzų k. („s’il dispose, pour lui et pour les membres de sa famille, de ressources suffisantes <…> et d’une assurance maladie complète dans l’État membre d’accueil“) arba versija italų k. („di disporre, per se stesso e per i propri familiari, di risorse economiche sufficienti <…> e di un’assicurazione malattia che copra tutti i rischi nello Stato membro ospitante“).

( 14 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimą Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:1004, 34 punktas).

( 15 ) OL L 257, 1968, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 15, iš dalies pakeistas 1992 m. liepos 27 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2434/92 (OL L 245, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 69).

( 16 ) Šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, 34 punktas).

( 17 ) Šiuo klausimu žr. 2010 m. vasario 23 d. Sprendimą Ibrahim ir Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 50 ir 59 punktai) ir 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, 39 punktas).

( 18 ) Žr. apeliantės atsakymo į klausimus, į kuriuos buvo prašoma atsakyti raštu, 14 punktą.

( 19 ) Taigi šis klausimas skiriasi nuo klausimo, ar priimančioji valstybė narė privalo pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punktą jos teritorijoje gyvenantį ekonomiškai neaktyvų Sąjungos pilietį nemokamai įtraukti į valstybinę sveikatos draudimo sistemą. Kaip žinome, Teisingumo Teismas į šį klausimą atsakė neigiamai 2021 m. liepos 15 d. Sprendime A (Visuomenės sveikatos priežiūros paslaugos) (C 535/19, EU:C:2021:595, 56 ir 58 punktai).

( 20 ) 2020 m. vasario 28 d.Spires Centre Belfaste (Jungtinė Karalystė) įvykusio Appeal Tribunal (Apeliacinis teismas) posėdžio protokolas, atsiųstas kaip prašymas priimti prejudicinį sprendimą šioje byloje.

( 21 ) Sprendimas Ahmad / Secretary of State for the Home Department [2014], EWCA Civ 988. Toje byloje Court of Appeal (Apeliacinis teismas) nusprendė, kad NHS draudimas nėra visavertis sveikatos draudimas. VI teigia, kad šis klausimas turėtų būti aptartas. Šiuo klausimu žr. de Mars, S. „Economically inactive ES migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?“, E.L. Rev., 2014, 39(6), p. 770–789.

( 22 ) Man taip pat neatrodo, kad, atsižvelgiant į tai, kad 2010 m. vasario 23 d. Sprendime Ibrahim ir Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 20 punktas) Teisingumo Teismas prie išdėstytų faktinių aplinkybių nurodė, jog N. H. Ibrahim „[neturėjo] visaverčio sveikatos draudimo ir [priklausė] National Health Service (Nacionalinė sveikatos tarnyba) sistemai“, galima padaryti kokią nors išvadą.

( 23 ) Žr. Direktyvos 2004/38 10 konstatuojamąją dalį ir šiuo klausimu – 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą A (Visuomenės sveikatos priežiūros paslaugos) (C‑535/19, EU:C:2021:595, 55 ir 62 punktai).

( 24 ) Išskirta mano.

( 25 ) Šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Ziolkowski ir Szeja (C‑424/10 ir C‑425/10, EU:C:2011:866, 33 punktas).

( 26 ) Šiuo klausimu žr. neseniai priimtą 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimą Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 27 ) Šiuo klausimu žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą A (Visuomenės sveikatos priežiūros paslaugos) (C‑535/19, EU:C:2021:595, 58 ir 62 punktai).