GENERALINĖS ADVOKATĖS

VERICA TRSTENJAK IŠVADA,

pateikta 2007 m. kovo 28 d.( )

Byla C‑331/05 P

Internationaler Hilfsfonds eV

prieš

Komisiją

„Apeliacinis skundas – Bendrijos deliktinė atsakomybė – EB 288 straipsnio antroji pastraipa – Atsisakymas suteikti bendrą NVO veiklos finansavimą – Pirmosios instancijos teismo sprendimo, kuriuo buvo atmestas ieškinys, panaikinimas – Su procedūra Europos ombudsmeno institucijoje susijusių išlaidų advokatui atlyginimas“

Turinys

I – Įžanga

II – Teisinis pagrindas

III – Faktinės aplinkybės ir procesas

A – Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės

B – Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiama nutartis

C – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

D – Apeliacinio skundo pagrindai ir šalių argumentai

IV – Teisinė analizė

A – Apeliacinio skundo pagrindų vertinimas

1. Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo, grindžiamo išlaidų advokatui atlygintinumu ieškinio dėl žalos atlyginimo atveju

a) Bylinėjimosi išlaidas reglamentuojantys Bendrijos teisės aktai

i) Bendrijos teismuose patirtų bylinėjimosi išlaidų atlyginimo taisyklės

ii) Išlaidų padengimą nustatančių taisyklių, skirtų procedūrai Europos ombudsmeno institucijoje, nebuvimas

– Skirtumai, lyginant su Bendrijos teismine sistema

– Dėl būtinybės konsultuotis su advokatu nebuvimo

b) Bendrijos deliktinė atsakomybė

2. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas, susijęs su Bendrijos teismų praktikos nesilaikymu

a) Sprendimas Herpels

b) Sprendimas AFCon Management Consultants ir kt. prieš Komisiją

3. Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas, susijęs su priežastiniu ryšiu

B – Analizės išvada

V – Dėl bylinėjimosi išlaidų

VI – Išvada

I – Įžanga

1. Ši byla kilo dėl apeliacinio skundo pateikto dėl 2005 m. liepos 11 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (toliau – Pirmosios instancijos teismas) nutarties( ), kuria jis kaip akivaizdžiai nepagrįstą atmetė neprivilegijuotos ieškovės ieškinį pagal EB 288 straipsnio antrąją pastraipą, kuriuo buvo siekiama nurodyti Bendrijai atlyginti nuostolius, atsiradusius deliktinės atsakomybės pagrindu.

2. Apeliantė ir ieškovė pagrindinėje byloje (toliau – apeliantė) yra pagal Vokietijos teisę įsteigta nevyriausybinė organizacija (NVO), padedanti pabėgėliams ir nukentėjusiems nuo karo ir stichinių nelaimių. Savo ieškinyje pirmojoje instancijoje ieškovė siekė, kad jai būtų atlygintos išlaidos advokatui, patirtos trijose dėl Komisijos veiksmų pradėtose procedūrose Europos ombudsmeno institucijoje. Jos nuomone, jos patirtos išlaidos siekia 54 037 eurus. Todėl ji kreipiasi į Europos Bendrijų Teisingumo Teismą dėl pirmojoje instancijoje priimto sprendimo teisinio peržiūrėjimo.

II – Teisinis pagrindas

3. EB 288 straipsnio antroji pastraipa numato:

„Deliktinės atsakomybės atveju Bendrija pagal bendrus valstybių narių įstatymams būdingus principus atlygina bet kokią žalą, kurią, eidami savo pareigas, padaro jos institucijos ar jų tarnautojai.“

4. Pagal EB 21 straipsnio antrąją pastraipą kiekvienas Sąjungos pilietis gali kreiptis į ombudsmeną, kurio pareigybė įsteigta pagal 195 straipsnį.

5. EB 195 straipsnio 1 dalis numato:

„Europos Parlamentas skiria ombudsmeną, turintį įgaliojimus priimti kiekvieno Sąjungos piliečio arba kiekvieno bet kurioje valstybėje narėje gyvenančio ar savo registruotą buveinę turinčio fizinio arba juridinio asmens skundus dėl netinkamo administravimo atvejų Bendrijos institucijų ar įstaigų veikloje, išskyrus Teisingumo Teismą ir Pirmosios instancijos teismą, kai šie vykdo teismines funkcijas.

Eidamas savo pareigas, ombudsmenas, jo nuomone, reikalingus tyrimus atlieka arba savo paties iniciatyva, arba remdamasis jam tiesiogiai ar per Europos Parlamento narį pateiktais skundais, išskyrus atvejus, kai įtariamieji faktai yra ar jau buvo nagrinėjami teismine tvarka. Tais atvejais, kai ombudsmenas nustato netinkamo administravimo atvejį, jis šiuo reikalu kreipiasi į atitinkamą instituciją, kuri per tris mėnesius privalo informuoti jį apie savo požiūrį. Paskui ombudsmenas siunčia pranešimą Europos Parlamentui ir atitinkamai institucijai. Skundą pateikęs asmuo informuojamas apie tokių tyrimų rezultatus.

Ombudsmenas Europos Parlamentui pateikia metų pranešimą apie savo tyrimų rezultatus.“

6. Remdamasis tuo metu galiojusia EB 194 straipsnio 4 dalimi, 1994 m. gegužės 9 d. Europos Parlamentas priėmė Sprendimą 94/262/EAPB, EB, Euroatomas dėl ombudsmeno pareigų atlikimą reglamentuojančių nuostatų ir bendrųjų sąlygų( ).

7. Pagal Sprendimo 94/262 2 straipsnio 6 dalį ombudsmenui pateikiami skundai nesustabdo terminų ieškiniams administraciniame arba teisminiame procese pateikti. Be to, Sprendimo 94/262 2 straipsnio 7 dalyje nustatyta, kad, jei ombudsmenas turi pripažinti skundą nepriimtinu arba nutraukti jo nagrinėjimą dėl to, kad skunde pateikiami faktai nagrinėjami ar buvo išnagrinėti teisme, visų jo iki to momento atliktų tyrimų rezultatai turi būti sutvarkyti nesiimant jokių tolesnių veiksmų.

III – Faktinės aplinkybės ir procesas

A – Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės

8. Ginčas kilo dėl daugelio apeliantės Komisijai pateiktų paraiškų, kuriose ji prašė skirti bendrąjį finansavimą tam tikriems paramos projektams. 1993–1997 m. apeliantė pateikė Komisijai iš viso šešias paraiškas dėl bendrojo veiklos finansavimo.

9. Nagrinėdamos pirmąsias paraiškas, Komisijos tarnybos manė, kad apeliantei negali būti skirta NVO suteikta pagalba, nes ji neatitinka projektų bendrojo finansavimo bendrųjų sąlygų. Komisijos nustatytos bendrosios projektų, kuriuos Europos NVO įgyvendina besivystančiose šalyse, bendrojo finansavimo sąlygos įtvirtina NVO ir projektų tinkamumo kriterijus, nurodo konkrečius paraiškų pateikimo reikalavimus ir pateikia išsamią informaciją apie finansavimo būdus( ). Apie tai apeliantei buvo pranešta 1993 m. spalio 12 d. laišku. 1996 m. liepos 29 d. laiške Komisija paaiškino pagrindines priežastis, lėmusias jos išvadą, kurioje nurodyta, jog apeliantė negali būti laikoma tinkama NVO.

10. 1996 m. gruodžio 5 d. apeliantė Komisijai pateikė naują projektą. 1997 m. rugsėjo mėn. su nauja paraiška Komisijai buvo pateikta iš dalies pakeista šio projekto redakcija. Komisija nesprendė dėl šių naujų bendrojo finansavimo paraiškų, manydama, kad 1993 m. spalio 12 d. sprendimas dėl ieškovės netinkamumo lieka galioti.

11. Todėl apeliantė trimis skundais – vienu 1998 m. ir dviem 2000 m. – kreipėsi į ombudsmeną. Šie skundai iš esmės buvo pateikti dėl dviejų dalykų, t. y. dėl galimybės apeliantei susipažinti su byla ir dėl to, ar Komisija gerai ir tinkamai išnagrinėjo jos paraiškas.

12. Dėl galimybės susipažinti su dokumentais 2001 m. lapkričio 30 d. sprendimu ombudsmenas padarė išvadą, kad Komisijos apeliantei susipažinti pasiūlytas dokumentų sąrašas buvo neišsamus, kad Komisija be jokios priežasties neleido susipažinti su kai kuriais dokumentais ir todėl toks Komisijos elgesys galėjo būti netinkamo administravimo atvejis. Jis pasiūlė Komisijai leisti tinkamai susipažinti su dokumentais. 2001 m. spalio 26 d. Komisijos patalpose buvo susipažinta su dokumentais. Be to, ombudsmenas pripažino netinkamo administravimo atvejį, nes apeliantė formaliai neturėjo galimybės būti išklausyta dėl trečiųjų asmenų Komisijai pateiktos informacijos, kuria buvo pasiremta priimant jai nepalankų sprendimą.

13. Dėl klausimo, ar apeliantės paraiškos buvo gerai ir tinkamai išnagrinėtos, ombudsmenas kitu, taip pat 2001 m. lapkričio 30 d. priimtu, sprendimu dėl Komisijos atsižvelgimo į tam tikrą iš trečiųjų asmenų gautą informaciją pripažino, kad toks nagrinėjimas nebuvo atliktas. Be to, 2000 m. liepos 11 d. sprendime ombudsmenas konstatavo, kad Komisija per ilgai užtruko raštu pateikti priežastis, dėl kurių ji nusprendė dėl apeliantės netinkamumo. Galiausiai dėl to, kad Komisija nepriėmė formalaus sprendimo dėl 1996 m. gruodžio mėn. ir 1997 m. rugsėjo mėn. apeliantės pateiktų paraiškų, 2001 m. liepos 19 d. sprendime ombudsmenas rekomendavo Komisijai dėl šių paraiškų nuspręsti iki 2001 m. spalio 31 dienos.

14. Kad įvykdytų ombudsmeno rekomendaciją, 2001 m. spalio 16 d. Komisija apeliantei išsiuntė laišką, kuriuo dvi 1996 m. gruodžio mėn. ir 1997 m. rugsėjo mėn. pateiktos paraiškos buvo atmestos dėl apeliantės netinkamumo gauti bendrąjį finansavimą.

15. Apeliantė 2001 m. gruodžio 15 d. pareiškė ieškinį dėl 2001 m. spalio 16 d. laiško. 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimu Internationaler Hilfsfonds prieš Komisiją( ) Pirmosios instancijos teismas panaikino 2001 m. spalio 16 d. Komisijos sprendimą, kuriuo atsisakoma patenkinti apeliantės 1996 m. gruodžio mėn. ir 1997 m. rugsėjo mėn. paraiškas dėl bendrojo finansavimo, ir priteisė iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.

16. Ieškinyje byloje T‑321/01 apeliantė taip pat prašė priteisti atsakovei atlyginti per procedūrą ombudsmeno institucijoje patirtas išlaidas. Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad su procedūra ombudsmeno institucijoje susijusios išlaidos neturėtų būti laikomos būtinomis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 91 straipsnio b punkto prasme ir todėl nėra atlygintinos.

B – Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiama nutartis

17. Nauju ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. liepos 23 d., apeliantė, šį kartą remdamasi EB 288 straipsnio antrąja pastraipa, paprašė priteisti iš Bendrijos 54 037 eurų sumą patirtai turtinei žalai atlyginti.

18. 2005 m. liepos 11 d. priimta nutartimi Pirmosios instancijos teismas, nurodydamas, kad nebuvo Bendrijos deliktinės atsakomybės, atmetė ieškinį kaip akivaizdžiai nepagrįstą.

19. Pirmosios instancijos teismas savo sprendimą grindžia daugeliu argumentų, kuriuos iš esmės apima vienas pagrindas: nėra reikalingo priežastinio ryšio tarp Bendrijos institucijos veiksmų ir nurodytos žalos, nes per procedūrą Europos ombudsmeno institucijoje nėra būtina būti atstovaujamam advokato.

20. Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį kaip akivaizdžiai nepagrįstą, nes su procedūra ombudsmeno institucijoje susijusios išlaidos negali būti laikomos būtinomis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 91 straipsnio b punkto prasme, todėl nėra atlygintinos pagal šią nuostatą. Jis nurodė, jog iš šios nuostatos išplaukia, kad atlygintinas išlaidas sudaro tik, pirma, patirtosios dėl proceso Pirmosios instancijos teisme ir, antra, šiam tikslui būtinos išlaidos.

21. Dėl procedūros ombudsmeno institucijoje Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad, priešingai nei vykstant procesams Bendrijos teismuose, per procedūrą ombudsmeno institucijoje nėra būtina advokato pagalba. Skunde pakanka nurodyti faktus, tačiau nebūtina pateikti teisinių argumentų. Todėl tokiomis aplinkybėmis laisvas piliečio pasirinkimas ombudsmeno procedūroje būti atstovaujamam advokato reiškia, kad jis pats privalo padengti išlaidas. Būtent dėl pasirinkimo laisvės nebuvimo Bendrijos teismuose, kai advokato dalyvavimas yra būtinas, per teismo procesą išsprendžiamas klausimas dėl bylinėjimosi išlaidų, įskaitant išlaidas advokatui.

22. Be kita ko, Pirmosios instancijos teismas priminė, kad Teisingumo Teismas 1978 m. kovo 9 d. Sprendime Herpels prieš Komisiją( ) nusprendė, kad išlaidos advokato konsultacijai administracinių procedūrų stadijoje, vykstant ikiteisminiam etapui, organizuotam pagal Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnį, turi būti atskirtos nuo advokato honoraro už atstovavimą teismo procese. Nors ir tokiu atveju negalima uždrausti suinteresuotiesiems asmenims šioje stadijoje konsultuotis su advokatu, tai yra jų, o ne institucijos atsakovės pasirinkimas. Todėl Teisingumo Teismas manė, kad bet koks priežastinis ryšys tarp tariamos žalos, t. y. ikiteisminėje procedūroje patirtų išlaidų advokatui, ir Bendrijos veiksmų prieštarauja teisei, ir todėl reikalavimas atlyginti žalą turi būti ne tik atmestas, bet gali būti laikomas visiškai teisiškai nepagrįstu ir įžeidžiančiu, į ką reikėtų atsižvelgti sprendžiant dėl bylinėjimosi išlaidų.

23. Iš to, kas pasakyta, Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad per procedūrą ombudsmeno institucijoje patirtos išlaidos advokatui nėra atlygintinos kaip žala ieškinio dėl žalos atlyginimo atveju.

24. Galiausiai atsižvelgdamas į kitas sąlygas, suteikiančias galimybę pareikšti Bendrijai ieškinį dėl iš deliktinės atsakomybės kilusios žalos atlyginimo, Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad apeliantė neįrodė tiesioginio priežastinio ryšio tarp neteisėtų veiksmų, kuriais ji kaltina atsakovę, ir jos prašomos atlyginti žalos. Dar kartą primintina, kad advokato dalyvavimas ombudsmeno procedūroje nėra būtinas. Šiomis aplinkybėmis laisvas piliečio pasirinkimas kreiptis į ombudsmeną ir jo procedūroje būti atstovaujamam advokato negali būti būtina ir tiesioginė galimo Bendrijos institucijos netinkamo administravimo pasekmė.

C – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

25. 2005 m. rugsėjo 2 d. Internationaler Hilfsfonds eV pateikė šį apeliacinį skundą, užregistruotą 2005 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje.

26. Apeliantė prašo Teisingumo Teismo:

– panaikinti 2005 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo nutartį ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo arba priteisti iš atsakovės 54 037 eurus

ir

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

27. 2005 m. lapkričio 9 d. atsiliepimu į apeliacinį skundą, užregistruotu 2005 m. lapkričio 10 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje, Komisija Teisingumo Teismo prašo:

– atmesti apeliacinį skundą

ir

– priteisti iš Internationaler Hilfsfonds eV bylinėjimosi išlaidas.

28. Po rašytinės proceso dalies 2006 m. lapkričio 16 d. įvyko posėdis, kuriame buvo išklausyti žodiniai šalių paaiškinimai.

D – Apeliacinio skundo pagrindai ir šalių argumentai

29. Savo apeliacinį skundą Internationaler Hilfsfonds eV grindžia trimis pagrindais, kuriais kritikuojami trys pagrindiniai Pirmosios instancijos teismo nutartyje nurodyti argumentai.

30. Pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu Internationale Hilfsfonds eV prieštarauja Pirmosios instancijos teismo išvadai, jog su procedūra ombudsmeno institucijoje susijusios išlaidos nėra atlygintinos pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 91 straipsnio b punktą, tvirtindama, kad tai iš esmės neturi reikšmės sprendžiant klausimą, ar šios išlaidos gali būti atlygintinos pagal ieškinį dėl žalos atlyginimo pagal EB 288 straipsnio antrąją pastraipą.

31. Be to, Internationale Hilfsfonds eV ginčija Pirmosios instancijos teismo vertinimą, jog, priešingai nei vykstant procesams Bendrijos teismuose, procedūroje ombudsmeno institucijoje nėra būtina advokato pagalba. Apeliantės nuomone, tokios išvados negalima daryti nei pagal nuostatus, nei pagal įgyvendinimo nuostatas.

32. Savo atsiliepime Komisija pripažįsta, kad teisė į bylinėjimosi išlaidų atlyginimą ir teisė į nuostolių atlyginimą iš esmės yra susijusios su įvairiomis sąlygomis ir viena nuo kitos nepriklauso. Tačiau tai netrukdo palyginti abi teises, kai jos priklauso nuo panašių teisių įgijimo sąlygų. Klausimas, susijęs su išlaidų už advokato pagalbą „būtinybe“, kyla būtent teisės į bylinėjimosi išlaidų atlyginimą ir į galimą nuostolių atlyginimą atveju tiek, kiek šis kriterijus yra svarbus nustatant priežastinį ryšį arba nagrinėjant pareigas, siekiant sumažinti nuostolius.

33. Komisijos tvirtinimu, būtų prieštaringa, jeigu bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimo atveju patirtų išlaidų būtinybė būtų neigiama, bet teisės į nuostolių atlyginimą nagrinėjimo atveju būtų remiamasi tuo, jog apeliantė galėjo patirti būtent tokias išlaidas.

34. Palyginimas rodo, kad ten, kur yra pripažįstama ir numatyta būtinybė būti atstovaujamam advokato, įstatymas taip pat užtikrina dėl to patirtų išlaidų padengimą. Tačiau skundo nagrinėjimo procedūroje ombudsmeno institucijoje įstatymas aiškiai atsisako šios būtinybės.

35. Savo apeliacinio skundo antruoju pagrindu apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas netinkamai išaiškino Bendrijos teismų praktiką arba į ją neatsižvelgė.

36. Apeliantė pirmiausia ginčija Teisingumo Teismo sprendimo Herpels prieš Komisiją( ) taikymą ieškinyje nurodytiems reikalavimams, motyvuodama tuo, kad minėtas sprendimas turi būti analizuojamas atsižvelgiant tik į tarnybinius Bendrijos ir jos tarnautojų santykius, dėl ko negalima daryti išvados nagrinėjamoje byloje.

37. Be to, apeliantė kritikuoja, kad nebuvo atsižvelgta į 2005 m. kovo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą AFCon Management Consultants ir kt. prieš Komisiją( ), kuriuo dėl pirkimų procedūros pažeidimų Komisijai buvo priteista atlyginti nuostolius. Į šioje byloje nurodytus nuostolius, be kita ko, pateko išlaidos advokatui, kurias ieškovas patyrė skundo nagrinėjimo procedūroje ombudsmeno institucijoje. Apeliantė Teisingumo Teismo prašo konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į šį sprendimą ir jo nepalygino su nagrinėjama byla.

38. Priešingai, Komisija mano, kad visas sprendimas Herpels prieš Komisiją taikytinas šiai bylai. Aplinkybė, kad minėtoje byloje buvo nagrinėjama su tarnyba susijusi problema, yra tokia pat nesvarbi kaip ir aplinkybė, kad tarp Komisijos ir jos tarnautojų susiklosto sutartiniai santykiai. Priešingai, reikšminga tai, kad abiejose bylose reikalavimas atlyginti žalą buvo pateiktas dėl tų pačių išlaidų, o būtent dėl išlaidų už advokato pagalbą neteisminėje procedūroje. Taip pat svarbu, kad abiems atvejais buvo pasinaudota neteismine skundo nagrinėjimo procedūra, kurioje nėra būtina advokato pagalba, ir dėl to apeliantės laisva valia ir pačios įvertinusios advokato pagalbos būtinumą apsisprendė būtinai ja pasinaudoti.

39. Be to, Komisija nurodo, kad toje pačioje instancijoje anksčiau priimto sprendimo netaikymas nėra per se teisės klaida, nes Bendrijos teismų sistema pagrįsta ne precedento principu, kurio laikytis yra teisinė pareiga.

40. Trečia, apeliantė nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas nepagrįstai nepripažino priežastinio ryšio tarp neteisėtų Komisijos veiksmų ir patirtos žalos. Apeliantės požiūriu, priežastinis ryšys tarp neteisėto elgesio ir žalos visuomet egzistuoja, kai bendrai sutariama, kad dėl institucijos elgesio paprastai atsiranda tokia, kokia yra patirtoji, žala. Tai matyti iš priežastinio ryšio adekvatumo teorijos („Adäquanztheorie“), pripažintos Vokietijos teisės srityje, o taip pat ir Bendrijos teismuose.

41. Galiausiai apeliantė tvirtina, kad, laikantis „procesinio lygiateisiškumo“ principo, šioje byloje buvo būtinas advokato dalyvavimas, jai siekiant apginti savo interesus, nes Komisija dėl jau minėtų skundų, nagrinėtų procedūroje ombudsmeno institucijoje, kreipėsi pagalbos į savo Teisės tarnybą.

42. Komisija primena, kad, pagal teismų praktiką, žala turi tiesiogiai atsirasti dėl veiksmų, kuriais yra kaltinama. Šis kriterijus atitinka apeliantės nurodytą adekvatumo reikalavimą. Iš to galima daryti išvadą, kad priežastinis ryšys yra netiesioginis, kai atsiradusi žala bet kuriuo atveju buvo neišvengiama, tačiau ji buvo ją patyrusio asmens laisvo pasirinkimo pasekmė. Skundo nagrinėjimo procedūroje, kuri sudaryta taip, kad skundo pareiškėjas neprivalo pateikti teisinių argumentų ir prireikus ombudsmenas pats tiria neišnagrinėtas faktines aplinkybes ir teisės klausimus, apsisprendimas būti atstovaujamam advokato yra laisvas.

43. Dėl šios nurodytos skundo nagrinėjimo procedūros su „procesiniu lygiateisiškumu“ susijęs argumentas yra taip pat klaidingas, nes būtent pats ombudsmenas yra tas asmuo, kuris gina suinteresuotojo asmens interesus.

IV – Teisinė analizė

44. Pagal EB 225 straipsnį apeliacinis skundas Teisingumo Teismui paduodamas tik dėl teisės klausimų. Kadangi apeliantė iš esmės ginčija, kad Pirmosios instancijos teismo nutartyje buvo pažeista Bendrijos teisė, jos skundas atitinka šią priimtinumo sąlygą.

45. Apeliantė savo skundą grindžia trimis skirtingais pagrindais, kurių pagrįstumą reikia išnagrinėti, laikantis nurodytos tvarkos.

A – Apeliacinio skundo pagrindų vertinimas

1. Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo, grindžiamo išlaidų advokatui atlygintinumu ieškinio dėl žalos atlyginimo atveju

46. Pirmiausia apeliantė ginčija Pirmosios instancijos teismo nurodytą argumentą, kad tokių išlaidų pripažinimas kaip žalos prieštarautų Pirmosios instancijos teismo praktikai dėl minėtų išlaidų neatlygintinumo. Tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas nurodytą teisę į nuostolių atlyginimą palygina su bylinėjimosi išlaidų atlyginimu, šį argumentą apeliantė laiko klaidingu.

47. Tokiam požiūriui negaliu pritarti. Mano manymu, yra priešingai, šiuo požiūriu Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo labai svarbų klausimą, kuris negali būti nepastebėtas šioje byloje. Konkrečiai tai susiję su konkurencija tarp procesinės teisės į išlaidų atlyginimą ir materialinės teisės į nuostolių atlyginimą, o taip pat su klausimu, ar pastaroji teisė gali viršyti tai, ką procesinė teisė gali suteikti atlyginimo reikalaujančiam asmeniui. Tam, kad pateikčiau savo teisinę interpretaciją, pirmiausia norėčiau nurodyti kelias bendras pastabas dėl santykio tarp bylinėjimosi išlaidas reglamentuojančių Bendrijos teisės aktų ir nuostolių atlyginimą reglamentuojančių Bendrijos teisės aktų.

a) Bylinėjimosi išlaidas reglamentuojantys Bendrijos teisės aktai

i) Bendrijos teismuose patirtų bylinėjimosi išlaidų atlyginimo taisyklės

48. Pagrindinis bylinėjimosi išlaidas reglamentuojančių teisės aktų procese Bendrijos teismuose principas yra vadinamoji pralaimėjusiosios šalies atsakomybė, tai yra pralaimėjusioji šalis iš principo turi padengti bylinėjimosi išlaidas, o pirmiausia atlyginti priešingosios šalies patirtas būtinąsias išlaidas. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį arba Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė.

49. Vis dėlto šios vadinamosios procesinės teisės į išlaidų atlyginimą, kurią pagal bylinėjimosi išlaidas reglamentuojančius teisės aktus turi laimėjusioji šalis, apimčiai nustatomos ribos, kurios atsirado taip pat dėl teisės aktų leidėjo vertinimo.

50. Pavyzdžiui, Teisingumo Teismo procedūros reglamento 73 straipsnio b punktas patikslina 69 straipsnį taip, kad atlygintomis išlaidomis laikomos būtinosios išlaidos, kurias dėl proceso patyrė šalys, pirmiausia kelionės bei gyvenimo išlaidos ir advokatų atlyginimas. Iš principo reikia padengti tik tas išlaidas, kurios patiriamos teismo procese. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, sąvoka „procesas“ Teisingumo Teismo procedūros reglamento 73 straipsnio b punkto prasme reiškia tik Teisingumo Teismo procesą, t. y. ginčo stadiją, neįtraukiant prieš tai buvusios stadijos( ). Tas pats taikoma Pirmosios instancijos teismui jo Procedūros reglamento 91 straipsnio b punkto prasme.

51. Iš to išplaukia, kad sprendžiant klausimą dėl bylinėjimosi išlaidų neatsižvelgiama į išlaidas, kurias šalys patyrė per prieš tai vykusią administracinę procedūrą( ).

52. Galiausiai iš teismų praktikos matyti, kad dėl laikotarpio iki ieškinio pareiškimo gali būti prašoma atlyginti rengiant ieškinį patirtas išlaidas( ). Atvirkščiai, išlaidos ir honorarai, sumokėti patarėjams už išvadų apie sėkmės galimybes ir ieškinio priimtinumą rengimą, nėra laikomos atlygintinomis išlaidomis( ).

53. Skundžiamoje nutartyje Pirmosios instancijos teismas pagrįstai nurodė, kad skundo nagrinėjimas procedūroje ombudsmeno institucijoje yra alternatyva teisių gynimo būdui pareiškiant ieškinį Bendrijos teisme, kurį Sutartis suteikė Sąjungos piliečiams jų interesams ginti. Šis alternatyvus neteisminis būdas atitinka specialius kriterijus ir nebūtinai turi tokį patį tikslą kaip ieškinys teisme. Be to, Pirmosios instancijos teismas, aiškindamas EB 195 straipsnio 1 dalį ir Sprendimo 94/262 2 straipsnio 6 ir 7 dalis, teisingai konstatavo, kad šių dviejų teisių gynimo būdų negalima naudoti tuo pačiu metu.

54. Mano požiūriu, pagirtinas Pirmosios instancijos sprendimo pasiekimas yra tas, jog jame aiškiai nustatyta, kad skundo nagrinėjimo procedūra ombudsmeno institucijoje jokiu būdu nėra prieš procesą Bendrijos teismuose vykstanti privaloma procedūra, kuria visuomet reikia pasinaudoti prieš pareiškiant ieškinį. Atsižvelgiant į šį sprendimą, galima padaryti išvadą, kad skundo nagrinėjimo procedūra ombudsmeno institucijoje nėra dalis teisių gynimo būdo, kurį nustatė teisės aktų leidėjas tam, kad, prieš kreipiantis į Bendrijos teismus, suteiktų teisinę apsaugą asmenims, kurie susiję su Bendrijos teisei prieštaraujančiu Bendrijos institucijų elgesiu. Todėl suprantama, kad Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo procedūrų reglamentų nuostatos dėl bylinėjimosi išlaidų nenumato jokių taisyklių, susijusių su išlaidų, galinčių atsirasti per skundo nagrinėjimo procedūrą, atlygintinumu.

ii) Išlaidų padengimą nustatančių taisyklių, skirtų procedūrai Europos ombudsmeno institucijoje, nebuvimas

55. Nesant vidinio ryšio su Bendrijos jurisdikcija, kyla klausimas dėl išlaidų padengimą nustatančių specialių taisyklių, skirtų procedūrai Europos ombudsmeno institucijoje, buvimo. Procesinę apeliantės teisę į išlaidų atlyginimą pirmiausia reikėtų kildinti iš atitinkamo teisinio pagrindo. Vis dėlto nėra tokios išlaidų padengimą nustatančios tvarkos, kuri, atidžiau panagrinėjus, būtų paaiškinama atsižvelgiant į skundo nagrinėjimo procedūros prasmę ir tikslą bei į ombudsmeno vaidmenį, kuris jam suteiktas Europos Sąjungos institucinėje struktūroje EB 195 straipsnio 1 dalies prasme.

– Skirtumai, lyginant su Bendrijos teismine sistema

56. Kaip jau nurodė generalinis advokatas L. A. Geelhoed savo išvadoje byloje Lamberts( ), ombudsmeno institucijos įsteigimas yra vienas iš instrumentų, kurių pagalba Sutartis apibrėžia Sąjungos pilietybę. Pilietis turi teisę kreiptis į ombudsmeną su skundais dėl netinkamo administravimo atvejų, susijusių su Bendrijos institucijų ar įstaigų veiksmais. Taigi ombudsmeno pareigybė skirta piliečių teisių apsaugai. Iš ombudsmeno institucijos atsiradimo aplinkybių aiškiai matyti, kad ji įsteigta kaip instrumentas apsaugoti specialias Sąjungos piliečių teises. Tačiau, mano požiūriu, generalinis advokatas L. A. Geelhoed pagrįstai nurodė, kad vis dėlto skundo nagrinėjimo procedūra ombudsmeno institucijoje, net jeigu ji ir skirta apsaugoti piliečių teises, nesiekiama suteikti tokios teisinės apsaugos, kokią suteikia teismai( ).

57. Akivaizdu, kad skundo nagrinėjimo procedūra ombudsmeno institucijoje iš tikrųjų nėra rungtyniškumo principu grindžiama kvaziteisminė procedūra, kurioje apeliantas ir atitinkama Bendrijos tarnyba laikomi priešingomis šalimis ir kurioje ginčo sprendimas perduodamas nešališkam trečiajam asmeniui. Nei ombudsmeno pareigų atlikimą reglamentuojančių nuostatų ir bendrųjų sąlygų 3 straipsnio 5 dalis( ), nei įgyvendinimo nuostatų 6 straipsnis( ) neužsimena, kad ombudsmenas atlieka šalių arbitro vaidmenį. Priešingai, iš šių nuostatų matyti, kad ombudsmenas kartu su atitinkama institucija ar įstaiga kiek įmanoma stengiasi surasti sprendimą, kuriuo būtų galima pašalinti netinkamo administravimo atvejį ir patenkinti paduotus skundus, o tai leidžia daryti prielaidą, kad ombudsmeno institucija yra labiau administracinė( ).

58. Kitas ginčijamos procedūros principo pažeidimas išplaukia iš ombudsmeno pareigų atlikimą reglamentuojančių nuostatų ir bendrųjų sąlygų 3 straipsnio 1 dalyje nustatytos ombudsmeno kompetencijos, pagal kurią savo iniciatyva ombudsmenas gali atlikti visus tyrimus, kurie, jo manymu, yra reikalingi siekiant išaiškinti kiekvieną įtariamą netinkamo administravimo atvejį Bendrijos institucijų ir įstaigų veikloje.

59. Atvejai, kai galima paduoti skundus Europos ombudsmenui, taip pat atskleidžia Bendrijos teisminės sistemos skirtumus. Pavyzdžiui, galimybė pasinaudoti skundo nagrinėjimo procedūra fiziniams arba juridiniams asmenims yra mažiau ribojama nei ieškinio Bendrijos teismuose atveju. Teise pareikšti ieškinį kaip priimtinumo sąlyga teismo procese siekiama apsaugoti nuo actio popularis ir taip užtikrinti, jog būtų priimami tik faktiškai ir tiesiogiai susijusių su neteisėtais Bendrijos institucijų veiksmais asmenų ieškiniai( ). Pavyzdžiui, fizinio arba juridinio asmens ieškinio dėl neteisėto Bendrijos teisės akto, kuris nėra jam skirtas, panaikinimo pateikimas EB 230straipsnio 4 dalies prasme priklauso nuo sąlygos, kad atitinkamas apeliantas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su tuo teisės aktu, o skundui, kuris paduodamas ombudsmenui, nekeliami jokie specialūs priimtinumo reikalavimai. Atsižvelgiant į tai, netgi asmenys, nesusiję su netinkamu administravimo atveju Bendrijos institucijų ir įstaigų veikloje, turi teisę paduoti skundus ombudsmeno institucijai( ).

60. Kitu ombudsmeno pareigybės ypatumu reikia laikyti aplinkybę, kad ombudsmenas turi tik pareigą imtis veiksmų, jis yra visiškai nepriklausomas ir, be to, atlikdamas savo funkcijas naudojasi plačia diskrecija( ). Todėl jis turi daug priemonių išspręsti piliečio ir atitinkamos Bendrijos institucijos ginčus. Jeigu ombudsmenas nustato netinkamo administravimo atvejį, jis kiek įmanoma stengiasi surasti priemonių skundo pareiškėjui apginti ir jo skundui patenkinti ginčą išsprendžiant taikiai. Jeigu ombudsmenas mano, kad ginčą išspręsti taikiai neįmanoma, arba paaiškėjus, jog pastangos surasti taikų ginčo sprendimo būdą yra nesėkmingos, tokiu atveju jis bylą užbaigia, priimdamas pagrįstą nuomonę, kurioje gali būti ir kritinių pastabų, arba pateikdamas ataskaitą su rekomendacijų projektais. Tačiau visoms priemonėms būdingas neprivalomasis pobūdis, nes ombudsmenas teisiškai negali įpareigoti administracijos keisti elgesį. Tai paaiškina, kodėl skundo nagrinėjimo procedūroje priimti ombudsmeno sprendimai tik sąlygiškai gali būti ieškinio, pareikšto Bendrijos teismuose, dalykas. Vienintelė ombudsmeno turima priemonė, priverčianti institucijas ir įstaigas keisti elgesį, yra jo argumentų tvirtumas bei viešas spaudimas, kurį jis gali daryti savo ataskaitose kritikuodamas netinkamo administravimo atvejus( ).

61. Mažesnių pažeidimų atvejais ombudsmenas, turėdamas tokią plačią diskreciją, gali net visai atsisakyti imtis priemonių prieš atitinkamą instituciją, o Bendrijos teismai tokio pasirinkimo, remiantis Bendrijos teisės garantuota teise į veiksmingą teisinę apsaugą, neturi( ). Skundo pareiškėjo atžvilgiu tai praktiškai reiškia, kad ombudsmenas negali jam garantuoti, jog skundas bus patenkintas( ).

62. Šie esminiai skirtumai aiškiai rodo, kad teisinė asmenų apsauga nėra pagrindinis skundo nagrinėjimo procedūroje ombudsmeno institucijoje tikslas.

63. Jeigu daugiausia ombudsmeno pastangų skiriama ne asmenų teisinei apsaugai, o tam, kad gerai veiktų Bendrijos administracija, yra logiška nenustatyti skundo nagrinėjimo procedūros išlaidų padengimą nustatančios tvarkos. Priešingai, atrodo teisinga įpareigoti padengti išlaidas tą šalį, kuri pasinaudoja galimybe paduoti skundą. Tokia išvada suderinama su teisės aktų leidėjo nustatytu tikslu pasiūlyti piliečiui nebrangų ir lankstų sprendimo būdą, siekiant atkreipti visuomenės dėmesį į administracijos pažeidimus( ).

64. Taigi apeliantė neturi jokio išlaidas padengti nustatančio teisinio pagrindo, kuriuo ji galėtų remtis savo ieškinyje dėl išlaidų advokatui atlyginimo.

– Dėl būtinybės konsultuotis su advokatu nebuvimo

65. Nesant panašios į Europos Bendrijų Teisingumo Teismo statuto 19 straipsnio 3 dalį teisės akto nuostatos, akivaizdžiai įtvirtinančios pareigą fiziniams ir juridiniams asmenims būti atstovaujamiems advokato procedūroje ombudsmeno instititucijoje, reikia laikyti, kad atitinkamas atstovavimas bent jau nėra privalomas.

66. Pasinaudoti advokato paslaugomis tradiciškai būdinga tik teisinėse bylose( ). Svarbiausias advokato uždavinys yra paaiškinti atstovaujamam suinteresuotajam asmeniui teisės aktų nuostatas, susijusias su šio asmens teisine problema, ir užtikrinti, jog bus pasirūpinta įrodymų išsaugojimu kaip svarbiausia sąlyga, reikalinga bet kokios teisės pripažinimui.

67. Savo išvadoje byloje Lamberts generalinis advokatas L. A. Geelhoed jau nurodė nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką dėl teismo sąvokos, įtvirtintos EB 234 straipsnyje, ir nustatė, kad skundo nagrinėjimo procedūra atitinka ne visus požymius( ). Mano požiūriu, klausimas dėl būtinybės pasinaudoti advokato pagalba pirmiausia priklauso nuo to, ar teisinių problemų išsprendimas yra svarbiausias skundo nagrinėjimo procedūros ombudsmeno institucijoje dalykas. Dėl to būtina atsižvelgti į sąvoką „netinkamas administravimo atvejis“ EB 195 straipsnio 1 dalies prasme, nes ji nustato materialinę ombudsmeno kompetenciją.

68. Apibrėžimas, kurį dėl teisinio apibrėžimo nebuvimo pirminėje teisėje pateikė tuometinis ombudsmenas Jacob Södermann metiniame pranešime, pateiktame 1997 m. Europos Parlamente, ir kuris nuo to laiko yra taikomas, nustato, kad „netinkamo administravimo atvejis kyla tuomet, kai viešasis subjektas veikia ne pagal jam privalomas taisykles arba principus.“ Šis apibrėžimas rodo, kad netinkamo administravimo atveju iš principo laikytinas ne tik privalomų teisės normų pažeidimas, bet ir bet koks pažeidimas tų gero adminstravimo praktikos principų, kurie paprastai dėl savo neimperatyvaus pobūdžio priskiriami vadinamajai „soft law“. Šis apibrėžimas atitinka EB 195 straipsnio ir Sprendimo 94/262 2 straipsnio 7 dalies nuostatas, kurios nustato ombudsmeno kompetencijos ribas teisminės sistemos atžvilgiu ir netiesiogiai numato, kad ombudsmenas, nors tai ir ne išimtis, taip pat gali nagrinėti teisinius klausimus( ).

69. Nors teisės žinių neturinčiam skundo pareiškėjui gali būti sunku konkrečiu atveju suprasti šį skirtumą, šis apibrėžimas jam praktiškai neturi reikšmės, juo labiau kad ombudsmenas privalo ne tik išsiaiškinti faktines aplinkybes savo iniciatyva, padedant skundo pareiškėjui ir institucijai arba įstaigai, bet ir neišvengiamai nagrinėti galimus teisinius klausimus. Taip ombudsmenas palengvina skundo pareiškėjo naštą pačiam rūpintis savo teisėtų interesų gynyba.

70. Dėl apeliantės argumento, kad advokato dalyvavimas yra būtinas, siekiant užtikrinti procesinį lygiateisiškumą, nes Europos Komisija kreipėsi teisinės pagalbos į savo Teisės tarnybą, reikia pažymėti, kad, nepaisant to, jog nagrinėjamoje byloje buvo reikalinga teisinė analizė, Komisijos Teisės tarnyba nebūtinai atlieka tokį patį vaidmenį kaip ir procese Bendrijos teismuose. Taigi ji turi atsižvelgti į aplinkybę, kad, remiantis jau minėtomis nuostatomis, skundo nagrinėjimo procedūroje ombudsmeno ir Komisijos pastangos būtų skirtos taikiai išspręsti ginčą. Be to, ne visi skundai prieš Komisiją susiję su teisiniais klausimais. Teisės tarnybos pareiga yra rūpintis taikiu ginčo išsprendimu ir suteikti jam tinkamą teisinę formą( ). Šiuo požiūriu laikytina, kad apeliantės teisė į teisingą procesą yra saugoma.

71. Dėl nurodytų skirtumų, lyginant su procesu Bendrijos teismuose, o ypač atsižvelgiant į neteisminį ir daugiausia neteisinį skundo nagrinėjimo procedūros pobūdį bei į specialų ombudsmeno atliekamą vaidmenį, manau, kad advokato dalyvavimas nėra nei nustatytas, nei būtinas.

b) Bendrijos deliktinė atsakomybė

72. Savarankiška Bendrijos teisės sistema grindžiama valstybių narių, kurios savo ruožtu pagal ES 6 straipsnio 2 dalį įpareigotos laikytis teisinės valstybės principo, teisinėmis tradicijomis. Taigi pareiga laikytis teisinės valstybės principo taip pat priskiriama prie bendrųjų Bendrijos teisės principų. Viešosios valdžios institucijų atsakomybė yra svarbiausia šio principo išraiška( ), kuria remiantis Europos Sąjungos valstybėse narėse už tokių institucijų neteisėtą elgesį suteikiamas žalos atlyginimas( ). Pagrindinė viešosios valdžios institucijų atsakomybę nustatanti nuostata yra EB 288 straipsnio 2 dalis, pagal kurią deliktinės atsakomybės atveju Bendrija pagal bendrus valstybių narių įstatymams būdingus principus atlygina bet kokią žalą, kurią, eidami savo pareigas, padaro jos institucijos ar jų tarnautojai. Teisingumo Teismas, remdamasis leidimu plėtoti teisę, nustatė specialaus atsakomybės pagal Bendrijos teisę apibrėžimo požymius( ).

73. Bendrijos deliktinė atsakomybė EB 288 straipsnio 2 dalies prasme atsiranda, tik esant visoms šioms trims sąlygoms: neteisėti Bendrijos veiksmai, reali ir tikra žala bei priežastinis ryšys tarp neteisėtų veiksmų ir tariamos žalos( ). Dėl teisės plėtojimo šis pagrindinis atsakomybės apibrėžimas teismų praktikoje buvo patikslintas tuo( ), kad institucijos veiksmai gali būti laikomi prieštaraujančiais Bendrijos teisei, tik jeigu pažeidimas yra pakankamai akivaizdus. Todėl ne dėl kiekvieno Bendrijos teisės pažeidimo atsiranda viešosios valdžios institucijų atsakomybė pagal EB 288 straipsnio 2 dalį( ).

74. Jeigu nėra vieno iš atsakomybės apibrėžimo požymių, visas ieškinys turi būti atmestas, ir neprivalu nustatyti kitų Bendrijos deliktinei atsakomybei reikalingų sąlygų( ).

75. Teisinė sąvoka „žala“ apima ne tik turto netekimą siaurąja prasme, bet ir turto sumažėjimą bei negautą turto padidėjimą, kuris būtų gautas, jeigu nebūtų buvę žalą sukėlusio fakto. Žalos atlyginimas reiškia, kad nukentėjusio asmens turtas turi būti grąžintas tokios būklės, kokios jis būtų buvęs, nepadarius teisės pažeidimo, arba bent jau panašios būklės, kokią jis būtų turėjęs, jeigu nebūtų buvę teisės pažeidimo. Šie bendrieji principai taikomi ne tik civilinės teisės srityje, bet ir viešosios valdžios subjektų atsakomybės, o ypač Bendrijos deliktinės atsakomybės srityje( ).

76. Vertinant tik formaliai ir nenagrinėjant priežastingumo bei teisinės atsakomybės aspektų, kuriuos reikėtų dar atidžiau išanalizuoti, skundo nagrinėjimo procedūroje ombudsmeno institucijoje apeliantės patirtas turto netekimas, atsiradęs dėl išlaidų advokatui, galėtų objektyviai atitikti natūralaus turto sumažėjimo sąlygas. Tačiau kyla kitas klausimas, ar toks turto netekimas, atsižvelgiant į Bendrijos teisę, o ypač į proceso teisę, gali būti laikomas žala atsakomybę reglamentuojančios teisės prasme. Kadangi apeliantės ieškinio reikalavimai aiškiai prieštarauja bylinėjimosi išlaidas reglamentuojančiai Bendrijos teisei, abejoju, jog, remiantis žalos atlyginimą nustatančiais teisės aktais, apeliantei turi būti pripažinta materialinė teisė, kuria galiausiai siekiama to paties tikslo.

77. Kaip jau nurodyta, Bendrijos proceso teisė suteikia teisę į žalos atlyginimą, kuria remiantis padengiamos tik aiškiai nustatytos, paprastai su procesinių veiksmų atlikimu susijusios išlaidos. Taigi procesinė teisė į bylinėjimosi išlaidų atlyginimą susijusi su teisės aktų leidėjo vertinimu ir ją reikia suprasti kaip atsakomybės apribojimą ta prasme, jog teisių užtikrinimas ikiteisminėje stadijoje tenka pačios šalies atsakomybei. Todėl iš proceso teisės nuostatų galima matyti, kad pati šalis privalo padengti išlaidas, skirtas neteisminiam teisių gynimui. Tai yra nuo proceso pradėjimo neatsiejama rizika, kurią turi prisiimti šalis.

78. Mano požiūriu, pripažįstant pernelyg plačią, t. y. materialinę teisę, į išlaidų atlyginimą, kuri grindžiama atsakomybę reglamentuojančia Bendrijos teise bei savo apimtimi viršija tai, ką proceso teisė suteikia žalos atlyginimo siekiančiai šaliai, kyla rizika, jog teisės aktų leidėjo vertinimas, kuriuo grindžiami bylinėjimosi išlaidų atlyginimą reglamentuojantys teisės aktai, taps beprasmis. Bendrijos deliktine atsakomybe grindžiamo ieškinio dėl de lege lata neatlygintinų išlaidų pasekmė gali būti tik galiojančių nuostatas apėjimas( ).

79. Todėl savo nutarties 50 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai pasirėmė išlaidas reglamentuojančiais teisės aktais ir, darydamas nuorodą į teismo praktiką, atmetė šiais aktais pagrįstą procesinę teisę į advokato išlaidų atlyginimą ir teisingai 51 punkte nurodė vertinimo prieštaravimą, kuris kiltų, jeigu būtų pripažinta identiškos apimties teisė į žalos atlyginimą.

80. Pirmosios instancijos teismo pastabas dėl skundo nagrinėjimo procedūros ombudsmeno institucijoje pobūdžio pateisina pastangos paaiškinti šios procedūros ir proceso Bendrijos teismuose skirtumus. Jomis siekiama aiškiai parodyti, kad skundo nagrinėjimo procedūra nėra su teismo procesu susijusi ikiteisminė procedūra. Pirmosios instancijos teismas, atkreipdamas dėmesį į aplinkybę, kad vykstant skundo nagrinėjimo procedūrai nėra būtina advokato pagalba, vėl nurodo būtinumo sąlygą, nustatytą bylinėjimosi išlaidas reglamentuojančiuose teisės aktuose.

81. Tai rodo, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai suprato problemą, kylančią dėl procesinės ir materialinės teisės į bylinėjimosi išlaidų atlyginimą konkurencijos, ir, nepripažindamas pastarosios teisės, priėmė numanomus teisės aktų leidėjo tikslus atitinkantį sprendimą, kuriuo atsižvelgiama į Bendrijos teisės vientisumą. Kadangi Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos, pirmasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.

2. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas, susijęs su Bendrijos teismų praktikos nesilaikymu

a) Sprendimas Herpels( )

82. Tais pačiais argumentais reikia remtis atsakant į apeliantės prieštaravimą dėl Pirmosios instancijos teismo nuorodos į sprendimą Herpels. Nepaisant to, kad sprendimas svarbus pareigūnams, jame galima rasti kriterijus, padedančius išspręsti nagrinėjamą bylą. Minėto sprendimo 45 ir 49 punktuose nurodoma Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnyje įtvirtinta ikiteisminė procedūra, kuri nenumato jokių specialių procedūrinių reikalavimų, a fortiori jokios pareigūno pareigos būti atstovaujamam advokato. Tikėtina, kad minėtu atveju Pirmosios instancijos teismas bandė nustatyti paralelę su skundo nagrinėjimo procedūra ombudsmeno institucijoje, kurioje, kaip jau nustatyta, nėra būtina būti atstovaujamam advokato.

83. Dėl būtinybės būti atstovaujamam advokato ikiteisminėje procedūroje nebuvimo Pirmosios instancijos teismas aiškiai laikosi nuomonės, kad apeliantė yra atsakinga už savo sprendimą. Taigi į Bendrijos teisėje nustatytą atsakomybės apibrėžimą akivaizdžiai bandoma įtraukti priskyrimo elementą, kuris jau buvo aptartas kartu su bylinėjimosi išlaidas reglamentuojančiais teisės aktais ir kurį tam, kad jis būtų suprantamesnis, reikia išsamiau išnagrinėti kartu su priežastingumu.

b) Sprendimas AFCon Management Consultants ir kt. prieš Komisiją( )

84. Tiek, kiek apeliantė mano, kad sprendimas AFCon Management Consultants ir kt. prieš Komisiją gali turėti teisinių pasekmių nagrinėjamai bylai, reikia konstatuoti, kad minėtas sprendimas negali įpareigoti nei Pirmosios instancijos teismo, nei Teisingumo Teismo atitinkamai aiškinti Bendrijos teisę. Kaip savarankiškos teisminės institucijos Europos Sąjungos institucijų sistemoje jie saistomi tik teisės. Tai matyti iš EB 220 straipsnio, pagal kurį Bendrijos teismai, kiekvienas pagal savo jurisdikciją, užtikrina, kad aiškinant ir taikant šią Sutartį būtų laikomasi teisės. Sąvoka „teisė“ šios nuostatos prasme apima visas privalomas rašytines ir nerašytines Bendrijos teisės arba Sąjungos teisės normas. Be pirminės ir antrinės teisės normų, tai apima ir bendruosius teisės principus bei paprotinę teisę( ). Tačiau Bendrijos teisės šaltiniams nepriskiriami Bendrijos teismų sprendimai. Sprendimai yra aiškinimo, kurį Bendrijos teismai suteikia teisei, išraiška, tačiau jie negali būti painiojami su pačia teise( ).

85. Precedentinė teisė nėra Sąjungos teisminei sistemai būdingas bruožas( ). Nors dėl teisinio saugumo ir vienodo Bendrijos teisės aiškinimo Bendrijos teismai iš principo siekia nuoseklaus teisės aiškinimo, bendra Bendrijos teisės sistemos bei jurisdikcijos struktūra draudžia, kad Bendrijos teismai būtų saistomi ankstesnės teismų praktikos. Istoriškai tai galima paaiškinti aplinkybe, kad Bendriją įkūrė valstybės, priklausančios Europos kontinentinei „civil law“ teisinei sistemai, ir šitaip sukurta viršnacionalinė teisės sistema turi panašius požymius( ). Be to, tai lemia aplinkybė, jog iš pradžių Teisingumo Teismas buvo įsteigtas kaip pirmosios ir paskutinės instancijos teismas, kol Tarybos sprendimu dėl Pirmosios instancijos teismo įsteigimo nebuvo suformuota kita teisminė institucija( ). Precedentinės teisės pripažinimas „common law“ sistemos prasme būtų neįmanomas tuo požiūriu, jog Teisingumo Teismo galutinius sprendimus būtų galima pakeisti tik pakeitus steigiamąsias Sutartis. Todėl atsižvelgiant į su tuo susijusias konstitucines kliūtis valstybėse narėse, Teisingumo Teismui turėjo būti suteikti įgaliojimai nukrypti nuo savo ankstesnės praktikos ir Bendrijos teisės raidą pakreipti kita linkme( ).

86. Šie principai taikomi ir vėliau įsteigtam Pirmosios instancijos teismui. Dėl to Pirmosios instancijos teismui negalima uždrausti nukrypti nuo ankstesnės teismų praktikos( ). Tai yra akivaizdu, nes priešingu atveju griežtas susaistymas ankstesniu sprendimu apeliacinį skundą Teisingumo Teisme darytų beprasmį. Kai nukrypstama, kaip šiuo atveju, nuo Pirmosios instancijos teismo praktikos, tai galima suprasti tik kaip kreipimasį į Teisingumo Teismą priimti privalomą ir galutinį sprendimą dėl spręstino teisės klausimo.

87. Dėl šių priežasčių apeliacinio skundo pagrindas negali būti grindžiamas vien tik Pirmosios instancijos teismo nukrypimu nuo ankstesnio sprendimo. Todėl antrasis apeliacinio skundo pagrindas taip pat turi būti atmestas.

3. Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas, susijęs su priežastiniu ryšiu

88. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, tik esant tiesioginiam ir priežastiniam ryšiui tarp tariamai neteisėtų atitinkamos institucijos veiksmų ir nurodytos žalos gali kilti Bendrijos deliktinė atsakomybė EB 288 straipsnio 2 dalies prasme. Apeliantė privalo įrodyti, jog toks priežastinis ryšys yra( ).

89. Tiek, kiek apeliantė remiasi akivaizdžiu teisės pažeidimu, negalima tokio pažeidimo ginčyti. Savo 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendime, kuris jau įgijo res judicata galią, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija, nenustačiusi, ar apeliantė įvykdė reikalingas sąlygas dėl tinkamumo, pažeidė savo pareigą priimti tinkamą sprendimą dėl 1996–1997 metų bendrojo finansavimo paraiškų( ). Vietoj to Komisija pasirėmė anksčiau iš trečiųjų asmenų gauta informacija apie apeliantės veiklą, nesuteikdama apeliantei formalios galimybės būti išklausytai. Pareiškėjo teisės būti išklausytam pažeidimas Europos ombudsmeno buvo įvertintas kaip netinkamas administravimo atvejis( ). Taigi akivaizdu, kad procedūra ombudsmeno institucijoje ir procesas Pirmosios instancijos teisme buvo neteisėto Komisijos elgesio pasekmė.

90. Tik tie veiksmai, dėl kurių bendrai sutariama, jog jie paprastai gali sukelti žalą, kaip antai patirtoji, gali būti laikomi žalos priežastimi. Taip nėra tuo atveju, jeigu žalos atsiradimas, kaip veiksmo pasekmė, buvo visiškai neįtikimas, nes niekas negalėjo jo numatyti. Atitinkamos institucijos pažeidimas turi būti tiesioginė ir ypač lemiama tokios žalos priežastis( ), o tai reiškia, jog antraeilės pasekmės negali būti priskirtos Bendrijai( ).

91. Bendrai sutariama, kad tarp neteisėto Bendrijos institucijos veiksmo ir žalos nėra priežastinio ryšio, jeigu suinteresuotasis asmuo prisidėjo prie žalos atsiradimo( ). Šis asmuo turi pareigą imtis visų jam prieinamų priemonių žalai išvengti arba sumažinti. Tik žala, kuri galėjo atsirasti atsargiam asmeniui, yra atlyginama( ). Jeigu suinteresuotasis asmuo nerodo būtino rūpestingumo, Bendrija neatsako arba tik iš dalies atsako už patirtą žalą( ).

92. Nagrinėjamoje byloje apeliantė naudojosi skundo nagrinėjimo procedūra ombudsmeno institucijoje ir buvo atstovaujama advokato, nors pastarojo pagalba, kaip jau buvo nurodyta, nebuvo nei teisiškai privaloma, nei būtina. Todėl tokio žingsnio buvo imtasi laisvo pasirinkimo pagrindu, dėl kurio pasekmių negali kilti retrospektyvi Bendrijos atsakomybė. Sprendime Herpels, kuriuo taip pat savo nutartyje remiasi Pirmosios instancijos teismas, Teisingumo Teismas aiškiai vadovaujasi tuo pačiu pagrindiniu argumentu, kai nurodo, kad nors ir negalima uždrausti suinteresuotiesiems asmenims ikiteisminėje stadijoje konsultuotis su advokatu, tačiau tai yra jų, o ne atitinkamos institucijos pasirinkimo dalykas. Sprendime Herpels Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad tokiu atveju remiantis teise nėra jokio priežastinio ryšio tarp tariamos žalos ir Komisijos veiksmų( ).

93. Bendrijos teisės sistema, kaip ir jos valstybių narių teisės sistemos, grindžiama laisvės ir asmeninės atsakomybės idėjomis. Bendras bruožas yra tas, kad minėtose sistemose asmeniui paliekama nuspręsti, kaip jam geriausiai ginti saugotinus savo interesus. Šios laisvės padarinys, ginant asmenines teises, yra dispozityvumo principas, procesiškai išplaukiantis iš materialinėje teisėje numatyto privačios autonomijos principo. Šis taip pat Europos Sąjungos proceso teisėje pripažintas principas nustato, kad tik šalys turi teisę pradėti, užbaigti procesą bei pakeisti bylos dalyką( ). Ši laisvė turi būti taikoma a fortiori ikiteisminėje stadijoje.

94. Bendrijos teisės sistema piliečiui suteikia galimybę pasirinkti teisių gynimo būdą Bendrijos teismuose arba skundo nagrinėjimo procedūrą ombudsmeno institucijoje. Iš esmės iš piliečio galima reikalauti iš anksto išsiaiškinti kiekvienos galimos procedūros ypatumus, pavyzdžiui, būtinybę būti atstovaujamam advokato, ir į tai atitinkamai atsižvelgti. Dėl šios priežasties pilietis pats turi būti atsakingas už šios rūpestingumo pareigos pažeidimo pasekmes. Lemiamas veiksnys pasirenkant tinkamą procedūrą visuomet yra siektinas tikslas. Jeigu piliečio tikslas yra teisiškai įpareigoti Bendrijos instituciją, jis Bendrijos teismų turi prašyti teisinės apsaugos( ). Priešingai, kreipimasis į ombudsmeną pirmiausia piliečiui suteikia galimybę turėti teisių gynimo priemonę tais atvejais, kai jis neturi teisės pareikšti ieškinį arba tokio ieškinio pareiškimas neduotų tinkamo rezultato. Todėl kreipimasis į ombudsmeną turi būti laikomas tikro teismo proceso papildymu( ).

95. Taigi nėra priežastinio ryšio tarp Komisijos veiksmų ir apeliantės išlaidų, kurias sudaro išlaidos advokatui procedūroje ombudsmeno institucijoje. Atsižvelgiant į taikytinas taisykles, šios išlaidos turėtų būti priskirtos labiau apeliantei. Dėl to Pirmosios instancijos teismas pagrįstai atsisakė pripažinti priežastinį ryšį. Atsižvelgiant į tai, trečiasis apeliacinio skundo pagrindas taip pat turi būti atmestas.

96. Užbaigdama atsakomybę reglamentuojančių teisės aktų analizę, pabrėžiu, kad ši išvada atitinka Bendrijos procesą bei bylinėjimosi išlaidas reglamentuojančius teisės aktus ir, mano požiūriu, Bendrijos teisės sistemos vieningumo principo atžvilgiu yra vienintelis galimas šios bylos išsprendimas. Taip pat ir instituciniu požiūriu žalos atlyginimo pripažinimas leistų apeiti esmines nuostatas, nes tai galėtų pilietį paskatinti, prieš kreipiantis į Bendrijos teismus, naudoti skundo nagrinėjimo procedūrą ombudsmeno institucijoje tam, kad pasinaudotų papildoma kontrolės galimybe. Piliečiui nebūtų rizikos dėl išlaidų, nes jis galėtų reikalauti atlyginti paprastai neatlygintinas išlaidas advokatui, pareikšdamas ieškinį dėl viešosios valdžios institucijų atsakomybės. Taip ši skundo nagrinėjimo procedūra taptų tam tikros rūšies ikiteismine procedūra, kuri vyktų prieš kreipiantis į Bendrijos teismą, o taip negali būti pagal Sąjungos teisės aktus.

B – Analizės išvada

97. Atsižvelgiant į tai, kas paminėta, darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas kaip akivaizdžiai nepriimtiną pagrįstai atmetė Internationaler Hilfsfonds eV ieškinį Bendrijai dėl nuostolių atlyginimo. Todėl reikia atmesti apeliacinį skundą.

V – Dėl bylinėjimosi išlaidų

98. Procedūros reglamento 122 straipsnio pirmoji pastraipa nustato, kad jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal Procedūros reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas ir ši pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

VI – Išvada

99. Teisingumo Teismui siūlau:

– atmesti apeliacinį skundą,

– priteisti iš Internationaler Hilfsfonds eV bylinėjimosi išlaidas.