Sprendžiant, be kita ko, dėl galimo atitinkamo trečiosios valstybės piliečio išsiuntimo iš šalies reikia, pirma, atsižvelgti į pagrindines teises, kurių paisymą užtikrina Teisingumo Teismas, pirmiausia į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnyje įtvirtintą teisę į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą, ir, antra, laikytis proporcingumo principo. Chartijos 7 straipsnį reikia aiškinti siejant jį su jos 24 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta pareiga atsižvelgti į vaiko interesus.

Pagal Sąjungos teisę draudžiama apriboti teisę gyventi šalyje remiantis bendrosios prevencijos sumetimais ir siekiant atgrasyti kitus užsieniečius, ypač jeigu šios priemonės buvo imtasi automatiškai po to, kai buvo priimtas apkaltinamasis nuosprendis, neatsižvelgus nei į nusikalstamą veiką padariusio asmens elgesį, nei į grėsmę, kurią jis kelia viešajai tvarkai. Vertinant, ar išsiuntimo iš šalies priemonė yra proporcinga siekiamam teisėtam tikslui, nagrinėjamu atveju – siekiui apsaugoti viešąją tvarką arba visuomenės saugumą, reikia atsižvelgti į Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 1 dalyje nurodytus kriterijus, t. y. į suinteresuotojo asmens gyvenimo priimančiosios valstybės narės teritorijoje trukmę, jo amžių, sveikatos būklę, šeiminę ir materialinę padėtį, socialinę ir kultūrinę integraciją priimančiojoje valstybėje narėje ir jo sąsajų su kilmės šalimi tvirtumą. Taikant proporcingumo principą svarbu įvertinti ir nusikalstamos veikos pavojingumą. Tokiomis aplinkybėmis atitinkamo asmens elgesys turi kelti tikrą, esamą ir pakankamai rimtą grėsmę vienam iš pagrindinių visuomenės interesų, o sąlyga, susijusi su esamos grėsmės buvimu, iš esmės turi būti įvykdyta tuo metu, kai nustatoma konkreti priemonė.

SESV 21 straipsnį ir Direktyvą 2004/38 dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje reikia aiškinti taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuos taikant automatiškai atsisakoma išduoti leidimą gyventi šalyje trečiosios valstybės piliečiui, vienam iš nepilnamečio Sąjungos piliečio, turinčio kitos nei priimančioji valstybės narės pilietybę, tėvų, kuris jį išlaiko ir kartu su juo gyvena priimančiojoje valstybėje narėje, vien dėl to, kad jis yra teistas.

SESV 20 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuos taikant automatiškai atsisakoma išduoti leidimą gyventi šalyje trečiosios valstybės piliečiui, vienam iš tėvų, turinčiam Sąjungos pilietybę turinčių vaikų išimtines globos teises, vien dėl to, kad jis turi teistumą, jeigu dėl tokio atsisakymo vaikai priversti išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos.

Iš esmės, nors SESV 20 straipsnis neturi įtakos valstybių narių galimybei remtis išimtimi, susijusia būtent su viešosios tvarkos palaikymu ir visuomenės saugumo užtikrinimu, kadangi šio trečiosios valstybės piliečio situacijai taikoma Sąjungos teisė, ją reikia vertinti atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnyje įtvirtintą teisę į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą, ir šį straipsnį reikia aiškinti jį siejant su Chartijos 24 straipsnio 2 dalyje pripažinta pareiga atsižvelgti į vaiko interesus. Be to, siekiant pagrįsti Sąjungos piliečių ar jų šeimos narių teisės gyventi šalyje išimtį, sąvokos „viešoji tvarka“ ir „visuomenės saugumas“ turi būti aiškinamos siaurai – jų turinio valstybės narės negali nustatyti vienašališkai, be Sąjungos institucijų priežiūros.

Sąvoka „viešoji tvarka“ bet kuriuo atveju reiškia, kad, be socialinės tvarkos sutrikdymo, kurį sukelia bet koks įstatymo pažeidimas, turi kilti tikra, esama ir pakankamai rimta grėsmė vienam iš pagrindinių visuomenės interesų. Sąvoka „visuomenės saugumas“ apima valstybės narės vidaus ir jos išorės saugumą, todėl grėsmė institucijų ir pagrindinių viešųjų tarnybų veikimui ir gyventojų išlikimui, taip pat rimto išorinių santykių arba taikaus tautų sugyvenimo sutrikdymo pavojus ir grėsmė kariuomenės interesams gali paveikti visuomenės saugumą. Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad jeigu atsisakymas suteikti teisę gyventi šalyje grindžiamas tikra, esama ir pakankamai rimta grėsme viešajai tvarkai ar visuomenės saugumui, atsižvelgiant į trečiosios valstybės piliečio, turinčio išimtines Sąjungos pilietybę turinčių vaikų globos teises, padarytas nusikalstamas veikas, toks atsisakymas gali atitikti Sąjungos teisę.

Vis dėlto šios išvados negalima padaryti automatiškai, remiantis vien suinteresuotojo asmens teistumu. Tokią išvadą nacionalinis teismas gali padaryti tik konkrečiai įvertinęs visas esamas ir reikšmingas bylos aplinkybes, atsižvelgęs į proporcingumo principą, vaiko interesus ir pagrindines teises, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas. Atliekant tokį vertinimą, be kita ko, reikia atsižvelgti į atitinkamo asmens elgesį, jo gyvenimo atitinkamos valstybės narės teritorijoje trukmę ir teisėtą pobūdį, padarytos nusikalstamos veikos pobūdį ir sunkumą, suinteresuotojo asmens esamą pavojingumą visuomenei, vaikų amžių ir sveikatos būklę, taip pat jų šeiminę ir materialinę padėtį.

(žr. 81–88 punktus ir rezoliucinę dalį)