Keywords

Summary



Keywords

1. Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija

(EB 234 straipsnis)

2. Konkurencija – Karteliai – Įmonių susitarimai

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

3. Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Sąvoka

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

4. Konkurencija – Karteliai – Žala konkurencijai

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

5. Konkurencija – Karteliai – Draudimas – Netaikymas – Sąlygos

(EB 81 straipsnio 1 ir 3 dalys)

Summary

1. Nagrinėjant bylas pagal EB 234 straipsnį, atsižvelgiant į kompetencijos pasidalijimą tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų, pirmasis negali tikrinti, ar sprendimas, kuriuo į jį buvo kreiptasi, buvo priimtas laikantis nacionalinių teismų santvarkos ir teismo proceso normų.

Teisingumo Teismui ir nacionaliniam teismui bendradarbiaujant pagal EB 234 straipsnį, tik bylą nagrinėjantis nacionalinio teismo teisėjas, kuriam tenka atsakomybė priimti teismo sprendimą, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali įvertinti, ar būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, bei Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų tinkamumą. Vadinasi, kai prejudiciniai klausimai yra susiję su Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi priimti sprendimą.

Tačiau išimtinėmis aplinkybėmis, siekdamas įvertinti, ar byla jam teisminga, Teisingumo Teismas gali nagrinėti sąlygas, kuriomis jam bylą perdavė nacionalinis teismas. Iš tikrųjų bendradarbiavimo principas, kuriuo reikia vadovautis procese dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, reikalauja, kad nacionalinis teismas atsižvelgtų į Teisingumo Teismui patikėtą uždavinį prisidėti prie teisingumo vykdymo valstybėse narėse, o ne teikti konsultacines nuomones apie bendruosius ar hipotetinius klausimus.

Šiuo atžvilgiu nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą galima atmesti, tik jei yra akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Bendrijos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, jam būtinos norint pateikti naudingą atsakymą į pateiktus klausimus.

Taip nėra, jei tam, kad galima būtų išspręsti ginčą nagrinėjamą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, gali tekti taikyti ir Bendrijos, ir nacionalinę konkurencijos teisę, o savo prašymu dėl prejudicinio sprendimo nacionalinis teismas iš esmės siekia užtikrinti Bendrijos teisės viršenybės principo laikymąsi.

(žr. 14–17, 20–21 punktus)

2. EB 81 straipsnio 1 dalyje nurodytos sąlygos, susijusios su poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai, aiškinimo ir taikymo atskaitos taškas turi būti tas, kad jos tikslas yra konkurencijos reglamentavimo srityje apibrėžti Bendrijos teisės sritį valstybių narių reglamentavimo srities atžvilgiu. Į Bendrijos teisės taikymo sritį patenka visi įmonių karteliai ir veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą taip, kad būtų pakenkta vieningos rinkos tarp valstybių narių tikslų įgyvendinimui, ypač tie, kuriais atskiriamos nacionalinės rinkos arba pakeičiamos konkurencijos sąlygos bendrojoje rinkoje.

Kad būtų daromas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, įmonių susitarimai, sprendimai ar veiksmai, atsižvelgiant į objektyvių faktinių ir teisinių aplinkybių visumą, turi leisti pakankamai tiksliai numatyti, kad jie gali tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir trukdyti kurti vieningą valstybių narių rinką. Be to, šis poveikis neturi būti nedidelis.

Taigi Bendrijos vidaus prekybai poveikis paprastai daromas, kai veikia keletas veiksnių, kurie, nagrinėjami atskirai, nebūtinai yra lemiami. Norint nustatyti, ar kartelis daro didelį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, jį reikia nagrinėti atsižvelgiant į visą jo ekonominį ir teisinį kontekstą.

Šiuo atžvilgiu, viena vertus, paprasčiausia aplinkybė, jog nacionaliniame kartelyje dalyvauja ir kitų valstybių narių ūkio subjektai, vertinant yra svarbi, tačiau savaime ji nėra lemiama, kad būtų galima daryti išvadą, jog tenkinama sąlyga, susijusi su poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai.

Kita vertus, to, kad kartelinio susitarimo objektas yra tik prekyba produktais vienoje valstybėje narėje, nepakanka, norint atmesti poveikio prekybai tarp valstybių narių galimybę. Iš tiesų visoje vienos valstybės teritorijoje taikomas kartelinis susitarimas vien tik dėl savo pobūdžio sustiprina valstybės rinkos atskyrimą ir taip trukdo Sutartimi siekiamai ekonominei skvarbai.

Be to, ta aplinkybė, kad kokie nors susitarimas ar veiksmai sudaro palankias sąlygas didėti valstybių narių tarpusavio prekybai, nepanaikina galimybės, jog toks susitarimas ar veiksmai gali turėti neigiamą poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.

Taigi, kalbant apie finansų institucijų keitimosi informacija apie klientų mokumą sistemą, nacionalinis teismas turi patikrinti, ar atsižvelgiant į nagrinėjamos nacionalinės rinkos savybes yra pakankamai didelė tikimybė, kad tokios sistemos veikimas gali tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai daryti poveikį kitų valstybių narių ūkio subjektų siūlomiems kreditams konkrečioje valstybėje narėje ir kad šis poveikis nėra nedidelis.

Atlikdamas šį patikrinimą nacionalinis teismas turi atsižvelgti į numatomus konkurencijos sąlygų pokyčius ir valstybių narių tarpusavio prekybos srautus. Šiuo aspektu jis turi atsižvelgti, pavyzdžiui, į galimą tarpvalstybinės veiklos vystymąsi, numatomą galimų politinių ar teisinių iniciatyvų, skirtų sumažinti teisines ar technines kliūtis prekybai, įtaką.

(žr. 33–39, 43–44 punktus)

3. Iš pačios EB sutarties konkurencijos nuostatų prigimties išplaukia, kad kiekvienas ūkio subjektas turi savarankiškai spręsti, kokios politikos jis laikysis bendrojoje rinkoje. Taigi toks savarankiškumo reikalavimas draudžia bet kokius tiesioginius ar netiesioginius kontaktus tarp ūkio subjektų, kurie galėtų arba daryti įtaką esamo ar galimo konkurento veiklai rinkoje, arba atskleisti tokiam konkurentui, kaip pats ūkio subjektas ketina toliau elgtis rinkoje arba kokių naujų veiksmų joje imtis, kai tokių kontaktų tikslas arba pasekmė yra nenormalių konkurencijos sąlygų atitinkamoje rinkoje atsiradimas, atsižvelgiant į tiriamų produktų ar paslaugų pobūdį, įmonių skaičių ir dydį bei rinkos apimtį.

Bet kokiu atveju šis savarankiškumo reikalavimas neatima iš ūkio subjektų teisės protingai prisiderinti prie savo konkurentų esamo ar numanomo elgesio.

Todėl tai, ar finansų institucijų keitimosi informacija apie klientų mokumą sistema atitinka Bendrijos konkurencijos taisykles, negali būti įvertinta abstrakčiai. Tai priklauso nuo ekonomikos sąlygų nagrinėjamose rinkose ir pačios sistemos charakteristikų, ypač nuo jos tikslo, prieigos ir dalyvavimo keičiantis informacija sąlygų, o taip pat informacijos, kuria keičiamasi, pobūdžio – ji gali būti, pavyzdžiui, vieša arba konfidenciali, detali arba apibendrinta, apie praeitį arba apie dabartį, – jos dažnumo ir reikšmės nustatant kainas bei apimčių ir teikimo sąlygų.

(žr. 52–54 punktus)

4. Finansų institucijų keitimosi informacija apie klientų mokumą sistema, sumažindama paskolas paėmusių asmenų įsipareigojimų nevykdymų atvejų skaičių, iš esmės pagerina kreditų pasiūlą. Iš tiesų jei finansų įstaigos dėl to, kad neturi informacijos apie riziką, jog paskolas paėmę asmenys neįvykdys savo įsipareigojimų, negali iš jų išskirti tų paskolas paėmusių asmenų, kurių įsipareigojimų neįvykdymo rizika yra didesnė, šių įstaigų prisiimama rizika neišvengiamai padidės ir jos bus linkusios šią riziką įskaičiuoti į visų paskolas imančių asmenų sąnaudas, net ir tų, dėl kurių kyla mažiausia rizika, todėl pastarieji turės mokėti brangiau nei tuo atveju, jei šios įstaigos turėtų galimybę tiksliau įvertinti paskolos sugrąžinimo galimybę, taigi šią tendenciją tokia finansų institucijų keitimosi informacija apie klientų mokumą sistema sušvelnina.

Be to, finansų institucijų keitimosi informacija apie klientų mokumą sistema, sumažindamos pačių finansų įstaigų turimų duomenų apie savo klientus svarbą, iš principo, atrodo, gali padėti padidinti kreditus imančių asmenų mobilumą. Be to, šios duomenų bazės gali palengvinti naujų konkurentų atėjimą į rinką.

Todėl EB 81 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokia finansų įstaigų informacijos sistema iš principo neriboja konkurencijos šios nuostatos prasme, jei nagrinėjamos rinkos nėra labai koncentruotos, jei sistema nesudaro galimybių identifikuoti kreditorius ir jei prieigos bei naudojimo sąlygos visoms finansų įstaigoms yra teisiškai ir faktiškai nediskriminacinės.

(žr. 55–56, 61, 72 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)

5. Jei tokia finansų institucijų keitimosi informacija apie klientų mokumą sistema ribotų konkurenciją EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, tai šio straipsnio 3 dalyje numatytą išimtį galima taikyti tik tuomet, kai yra įvykdytos keturios šioje nuostatoje nurodytos kumuliacinės sąlygos, ir nacionalinis teismas turi patikrinti, ar šios sąlygos yra įvykdytos. Norint įvykdyti sąlygą, pagal kurią sąžininga iš susitarimo gaunamos naudos dalis turi būti skirta vartotojams, iš principo nebūtina, kad kiekvienas vartotojas individualiai gautų naudos iš susitarimo, sprendimo ar suderintų veiksmų. Tačiau reikia, kad bendras poveikis visiems vartotojams aptariamose rinkose būtų palankus.

(žr. 72 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)