Byla T‑240/07

Heineken Nederland BV ir

Heineken NV

prieš

Europos Komisiją

„Konkurencija – Karteliai – Nyderlandų alaus rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Pažeidimo įrodymas – Galimybė susipažinti su byla – Bauda – Vienodo požiūrio principas – Protingas terminas“

Sprendimo santrauka

1. Konkurencija – Karteliai – Įmonių susitarimai – Sąvoka – Valios elgtis rinkoje tam tikru būdu suderinimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

2. Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Sąvoka – Kontaktų užmezgimas, nesuderinamas su kiekvienos įmonės pareiga savarankiškai spręsti dėl savo elgesio rinkoje – Keitimasis informacija – Prezumpcija – Sąlygos

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

3. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Įrodinėjimo būdas – Įrodymų viseto pasitelkimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

4. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Įrodinėjimo būdas – Dokumentiniai įrodymai

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

5. Bendrijos teisė – Principai – Pagrindinės teisės – Nekaltumo prezumpcija – Procedūra konkurencijos srityje – Taikymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

6. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Kitų darant pažeidimą dalyvavusių įmonių pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktų pareiškimų panaudojimas kaip įrodymų – Leistinumas – Sąlygos

(EB 81 ir 82 straipsniai)

7. Konkurencija – Karteliai – Įmonių susitarimai – Komisijos pareiga įrodyti pažeidimą – Ribos

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

8. Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Konkurencijos pažeidimas – Vertinimo kriterijai – Antikonkurencinis tikslas – Pakankamas konstatavimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

9. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Komisijos pareiga įrodyti pažeidimą ir jo trukmę – Pagrindinių kartelio dalyvių, siekiant pasinaudoti pranešimu dėl bendradarbiavimo, savanoriškai padarytų pareiškimų kitos įmonės nenaudai įrodomoji galia

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Komisijos pranešimas 96/C 207/04)

10. Konkurencija – Karteliai – Sudėtinis pažeidimas, turintis susitarimo ir suderintų veiksmų elementų – Bendras kvalifikavimas kaip „susitarimo ir (arba) suderintų veiksmų“ – Leistinumas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

11. Konkurencija – Karteliai – Dalyvavimas antikonkurencinį tikslą turinčiuose susitikimuose

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

12. Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas – Galimybė susipažinti su byla – Apimtis – Atsisakymas pateikti dokumentą – Pasekmės – Būtinybė atitinkamai įmonei tenkančios įrodinėjimo pareigos lygmeniu atskirti kaltę patvirtinančius ir ją paneigiančius dokumentus

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 2 dalis)

13. Konkurencija – Administracinė procedūra – Galimybė susipažinti su byla – Tyrimo byloje nesantys ir kaltei patvirtinti Komisijos nepanaudoti dokumentai – Dokumentai, kurie gali būti panaudoti šalių gynybai

(EB 81 straipsnio 1 dalis ir 82 straipsnis; EEE susitarimo 53, 54 ir 57 straipsniai; Tarybos reglamentas Nr. 139/2004; Komisijos pranešimo 2005/C 325/07 27 punktas)

14. Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas – Kaltę patvirtinantis dokumentas – Sąvoka

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 2 dalis)

15. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Komisijos pareiga rūpestingai ir nešališkai patikrinti visas reikšmingas nagrinėjamo atvejo aplinkybes

16. Konkurencija – Administracinė procedūra – Skubotas Komisijos įsitikinimo dėl pažeidimo buvimo išreiškimas

17. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos pareigos – Protingo termino laikymasis – Vertinimo kriterijai – Pažeidimas – Pasekmės

(Tarybos reglamentas Nr. 1/2003)

18. Konkurencija – Administracinė procedūra – Prašymas pateikti informaciją – Bendra įmonėms ar įmonių asociacijoms tenkanti apdairumo pareiga

(Tarybos reglamento Nr. 17 11 straipsnis)

19. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Komisijai suteikta diskrecija – Ribos – Komisijos priimtų gairių laikymasis – Teisminė kontrolė

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

20. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Atsižvelgimas į konkrečią įtaką rinkai – Apimtis

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1punkto A dalis)

21. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Atsižvelgimas į įtakos turėjimą konkrečioje geografinėje teritorijoje – Apimtis

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

22. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Komisijos diskrecija

(Tarybos reglamentai Nr. 17 ir Nr. 1/2003; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

23. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Suinteresuotųjų įmonių suskirstymas į skirtingas kategorijas – Sąlygos

(Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1 punkto A dalies šešta pastraipa)

24. Konkurencija – Baudos – Sprendimas, kuriuo skiriamos baudos – Pareiga motyvuoti – Apimtis – Vertinimo elementų, leidusių Komisijai nustatyti pažeidimo sunkumą, nurodymas – Pakankamas nurodymas

(EB 253 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalys)

25. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Atgrasomasis pobūdis – Atgrasymo veiksnio vertinimo kriterijai

(Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1 punkto A dalies ketvirta pastraipa)

26. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Atgrasomasis pobūdis – Komisijos diskrecija

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalys; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1 punkto A dalies ketvirta pastraipa)

27. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės – Pažeidimo nutraukimas Komisijai įsikišus – Apimtis

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 3 punktas)

28. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės – Faktinis neteisėtų susitarimų netaikymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 3 punktas)

29. Konkurencija – Bendrijos teisės normos – Pažeidimai – Baudos – Nustatymas – Kriterijai – Bendro baudų lygio padidinimas – Leistinumas – Sąlygos

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamentas Nr. 1/2003)

30. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos pareigos – Protingo termino laikymasis – Pažeidimas – Pasekmės – Baudos dydžio sumažinimas teisingumo sumetimais

(EB 81 straipsnis ir 288 straipsnio antra pastraipa)

1. Susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, laikomas sudarytu jau tuomet, kai atitinkamos įmonės išreiškė savo bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru apibrėžtu būdu. Galima manyti, kad susitarimas, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, sudarytas, jeigu yra suderinta valia dėl paties konkurencijos ribojimo principo, net jeigu dėl konkrečių siekiamo apribojimo elementų dar vyksta derybos.

Susitarimo, kaip jis suprantamas pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, sudarymo fakto nepaneigia nei aplinkybė, kad atitinkamos įmonės nebuvo pasiekusios sutarimo dėl konkrečių kainų padidinimo įgyvendinimo sąlygų, nei aplinkybė, kad iš tikrųjų šis padidinimas niekuomet nebuvo įgyvendintas rinkoje.

(žr. 44 ir 45, 183 punktus)

2. Sąvoka „suderinti veiksmai“ reiškia koordinavimo tarp įmonių, kurios, nepasiekusios konkretaus susitarimo, sąmoningai pakeičia konkurencijos keliamą riziką praktiniu tarpusavio bendradarbiavimu, būdą.

Šiuo požiūriu EB 81 straipsnio 1 dalimi draudžiami tiesioginiai ar netiesioginiai ūkio subjektų kontaktai, kurie galėtų daryti įtaką esamo ar potencialaus konkurento elgesiui rinkoje, arba atskleisti tokiam konkurentui, kaip pats atitinkamas ūkio subjektas nusprendė elgtis rinkoje arba kokio elgesio būdo ketina imtis, kai tokių kontaktų tikslas ar poveikis yra konkurencijos ribojimas.

Nesant priešingų įrodymų, kuriuos turi pateikti suinteresuotieji ūkio subjektai, darytina prielaida, kad, derindamos veiksmus ir nustatydamos savo elgesį, rinkoje dalyvaujančios ir tebeveikiančios įmonės atsižvelgia į informaciją, kuria keičiasi su konkurentais. Tai visų pirma pasakytina tuo atveju, kai įmonės derina veiksmus reguliariai, ilgą laiką.

(žr. 46 ir 47, 186 punktus)

3. Kiek tai susiję su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų pateikimu, Komisija turi įrodyti savo konstatuotą pažeidimą ir pateikti įrodymų, galinčių teisiniu požiūriu pakankamai patvirtinti pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą. Taigi Komisija turi pateikti tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas buvo padarytas.

Vis dėlto kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šiuos reikalavimus atitiktų bendrai įvertintas institucijos pateiktų įrodymų visetas.

Atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų, aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet kuriuo atveju Komisijos turimus ne visus ir atskirus įrodymus galima papildyti išvadomis, iš kurių būtų galima atkurti reikšmingas faktines aplinkybes. Todėl antikonkurencinė praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir netiesioginių įrodymų, kurie, nagrinėjami kartu, gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo.

(žr. 48–51 punktus)

4. Jeigu Komisija, pagrįsdama savo išvadą dėl antikonkurencinio susitarimo ar elgesio buvimo, pateikė rašytinių įrodymų, Bendrajame Teisme šią išvadą ginčijančios šalys turi ne paprasčiausia pateikti logišką alternatyvą Komisijos teiginiams, o įrodyti, kad ginčijamame sprendime panaudotų įrodymų nepakanka patvirtinti pažeidimo buvimą.

(žr. 52 punktą)

5. Kalbant apie teisminės kontrolės apimtį, nagrinėdamas ieškinį dėl sprendimo taikyti EB 81 straipsnio 1 dalį panaikinimo, Bendrasis Teismas paprastai turi atlikti išsamų patikrinimą, ar buvo tenkinamos visos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos.

Teismui suabejojus, abejonės turėtų būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai, laikantis nekaltumo prezumpcijos principo, kuris, kaip bendrasis Sąjungos teisės principas, be kita ko, taikomas procedūrose dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimo, galinčiose pasibaigti vienkartinės ar periodinės baudos skyrimu.

(žr. 53 ir 54 punktus)

6. Jokia Sąjungos teisės norma ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai vienos įmonės atžvilgiu remtis kitų pažeidimo padarymu kaltinamų įmonių pareiškimais. Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimų įrodymus būtų neįvykdoma ir nesuderinama su EB sutartyje jai numatyta pareiga prižiūrėti tinkamą šių teisės normų taikymą.

Teisinga, kad dalyvavimu kartelyje kaltinamos įmonės pareiškimas, ginčijamas daugelio kitų kaltinamų įmonių, negali būti laikomas pakankamu tų kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jis nėra pagrįstas kitomis įrodymo priemonėmis. Taigi tokio pareiškimo savaime negali pakakti pažeidimui įrodyti ir jis turi būti patvirtintas kitais įrodymų elementais. Vis dėlto reikia manyti, kad padidinto pareiškimo patikimumo atveju reikalaujamas patvirtinimo laipsnis ir dėl reikiamo tikslumo, ir dėl būtino išsamumo yra mažesnis nei ne ypač patikimo pareiškimo atveju.

Pavyzdžiui, nustačius, jog neprieštaringų įrodymų visetas patvirtina tam tikrus specifinius tokiame ypač patikimame pareiškime nurodytų veiksmų aspektus ir pačius veiksmus, vien šio pareiškimo galėtų užtekti įrodant kitus Komisijos sprendimo aspektus.

Be to, jei dokumentas akivaizdžiai neprieštarauja pareiškimui dėl inkriminuojamo elgesio buvimo ar esminio turinio, tam, kad kaltę patvirtinančių įrodymų visete jam būtų pripažinta tam tikra patvirtinamoji vertė, pakanka, kad jame būtų išdėstyti tam tikri reikšmingi jame aprašyto elgesio požymiai.

(žr. 70, 92–94 punktus)

7. Komisijai dažnai tenka įrodinėti pažeidimo padarymą tam nepalankiomis aplinkybėmis, nes persekiojamą pažeidimą sudarančios aplinkybės galėjo būti susiklosčiusios prieš daug metų ir daugelis įmonių, dėl kurių atliekamas tyrimas, aktyviai su ja nebendradarbiavo.

Nors Komisija būtinai turi įrodyti, kad buvo sudarytas neteisėtas rinkų pasidalijimo susitarimas, būtų per daug reikalauti įrodyti tikslų mechanizmą, kaip turėjo būti pasiektas šis tikslas. Dėl pažeidimo kaltai įmonei būtų labai lengva išvengti bet kokių sankcijų, jeigu ji galėtų remtis argumentu, kad apie neteisėto susitarimo veikimą pateikta informacija yra neaiški, nepaisant to, jog susitarimo sudarymo faktas ir jo antikonkurencinis tikslas yra pakankamai įrodyti. Tokioje situacijoje įmonės gali veiksmingai gintis, turėdamos galimybę pateikti komentarus dėl visų įrodymų, kuriais jų nenaudai remiasi Komisija.

(žr. 78 punktą)

8. Iš EB 81 straipsnio teksto išplaukia, jog įmonių susitarimai ir suderinti veiksmai draudžiami, jeigu jie turi antikonkurencinį tikslą, neatsižvelgiant į jokią įtaką rinkai. Todėl kadangi Komisija konstatavo antikonkurencinį tikslą turinčių susitarimų ir suderintų veiksmų buvimą, šiam konstatavimui negali būti prieštaraujama nuorodomis į tai, kad neteisėti susitarimai nebuvo taikomi arba kad jie neturėjo įtakos rinkai.

(žr. 79 ir 80 punktus)

9. Nors iš esmės gali būti tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškais pareiškimais, atsižvelgiant į tai, kad šie dalyviai gali stengtis sumenkinti savo vaidmenį darant pažeidimą ir sureikšminti kitų vaidmenį, prašymas taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo, siekiant, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitus inkriminuojamo kartelio dalyvius. Bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali turėti įtakos vertinant pareiškėjo nuoširdumą ir jo visišką bendradarbiavimą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos jo galimybei visiškai pasinaudoti pranešimu dėl bendradarbiavimo.

(žr. 91 punktą)

10. Esant kompleksinėms faktinėms aplinkybėms, dvigubą antikonkurencinio elgesio kvalifikavimą kaip „susitarimų ir (arba) suderintų veiksmų kompleksą“, kiek šis elgesys apėmė ir tokius elementus, kurie kvalifikuotini kaip „susitarimas“, ir tokius elementus, kurie kvalifikuotini kaip „suderinti veiksmai“, reikia suprasti ne kaip kvalifikavimą, pagal kurį vienu metu ir kumuliatyviai reikalaujama, kad kiekvienoje šių faktinių aplinkybių būtų ir susitarimo, ir suderintų veiksmų elementų, o kaip apibrėžiantį visą kompleksą su faktiniais elementais, kurių keli buvo kvalifikuoti kaip susitarimai, o kiti – kaip suderinti veiksmai, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, kuriame nėra numatytas specialus tokio kompleksinio pažeidimo tipo kvalifikavimas.

(žr. 191 punktą)

11. Jeigu tam tikra įmonė, net ir neatlikdama aktyvaus vaidmens, dalyvavo susitikime, kuriame buvo aptariamas neteisėtas susitarimas, ji laikoma dalyvavusi šiame susitarime, nebent įrodytų atvirai nuo jo atsiribojusi ar informavusi kitus dalyvius, kad dalyvauja atitinkamame susitikime dėl kitų priežasčių nei jie.

(žr. 195 punktą)

12. Teisė susipažinti su byla kyla iš teisės į gynybą paisymo principo ir reiškia, kad Komisija turi suteikti suinteresuotai įmonei galimybę išnagrinėti visus dokumentus, esančius tyrimo byloje, kurie gali būti svarbūs gynybai. Šie dokumentai apima tiek kalte patvirtinančius, tiek ją paneigiančius dokumentus, išskyrus kitų įmonių verslo paslaptis, Komisijos vidaus dokumentus ir kitą konfidencialią informaciją.

Kiek tai susiję su kaltę patvirtinančiais dokumentais, tam tikro dokumento nepateikimas sudaro teisės į gynybą pažeidimą, tik jeigu suinteresuotoji įmonė įrodo, kad Komisija pasirėmė šiuo dokumentu, nes siekė pagrįsti savo kaltinimą dėl pažeidimo padarymo, ir kad šis kaltinimas galėjo būti įrodytas tik pasirėmus šiuo dokumentu. Taigi atitinkama įmonė turi įrodyti, kad išvada, prie kurios priėjo Komisija savo sprendime, būtų kitokia, jeigu nepateiktas dokumentas turėtų būti atmestas kaip įrodymas.

Savo ruožtu, kiek tai susiję su kaltę paneigiančio dokumento nepateikimu, reikia pažymėti, jog atitinkama įmonė turi įrodyti tik tai, kad jo neatskleidimas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui jos nenaudai. Įmonei pakanka įrodyti, kad ji būtų galėjusi panaudoti tokį kaltę paneigiantį dokumentą gynybai, be kita ko, parodydama, kad būtų galėjusi pasiremti aplinkybėmis, kurios nesutampa su Komisijos vertinimais pranešimo apie kaltinimus etapu, todėl būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką sprendime pateiktiems vertinimams.

(žr. 235–238 punktus)

13. Pranešimas apie kaltinimus – tai dokumentas, skirtas apibrėžti prieš įmonę pradėtos procedūros dalyką ir užtikrinti veiksmingą teisės į gynybą įgyvendinimą. Būtent šiuo aspektu pranešimas apie kaltinimus susijęs su procedūrinėmis garantijomis, kuriomis įgyvendinamas teisės į gynybą paisymo principas, tarp kurių yra teisė susipažinti su Komisijos bylos dokumentais.

Atsakymai į pranešimą apie kaltinimus nėra tyrimo bylos tiesiogine šios sąvokos prasme dalys. Kadangi tai yra dokumentai, kurie nesudaro išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus surinktos bylos dalies, Komisija gali atskleisti šiuos atsakymus kitoms suinteresuotoms šalims, tik jeigu paaiškėja, kad juose yra naujų kaltę patvirtinančių ar ją paneigiančių įrodymų. Be to, pagal Komisijos pranešimo dėl teisės susipažinti su Komisijos dokumentais bylose pagal EB 81 ir 82 straipsnius, EEE sutarties 53, 54 ir 57 straipsnius bei Reglamentą Nr. 139/2004 taisyklių 27 punktą dažniausiai šalims nesuteikiama teisė susipažinti su kitų šalių, kurių atžvilgiu atliktas tyrimas, atsakymais į pranešimą apie kaltinimus. Tam tikra šalis turi teisę susipažinti su šiais dokumentais, tik jeigu jie gali būti laikomi naujais kaltę patvirtinančiais ar ją paneigiančiais įrodymais, susijusiais su Komisijos pranešime apie kaltinimus suformuluotais kaltinimais tai šaliai.

Šiuo klausimu dėl, pirma, naujų kaltę patvirtinančių įrodymų pasakytina, kad jei norėdama įrodyti pažeidimą Komisija ketina pasiremti aplinkybe, išplaukiančia iš atsakymo į pranešimą apie kaltinimus, kitoms šioje procedūroje dalyvaujančioms įmonėms turi būti sudaryta galimybė pareikšti nuomonę dėl šios naujos įrodymų priemonės.

Antra, dėl naujų kaltę paneigiančių įrodymų pasakytina, kad Komisija neprivalo sudaryti galimybės su jais susipažinti savo iniciatyva. Jeigu vykstant administracinei procedūrai Komisija atmeta tam tikro ieškovo prašymą leisti susipažinti su dokumentais, kurie nepriklauso tyrimo bylai, teisės į gynybą pažeidimas gali būti konstatuotas tik tuomet, jei įrodoma, kad administracinė procedūra galėjo pasibaigti kitaip, jeigu per šią procedūrą ieškovas būtų susipažinęs su atitinkamai dokumentais.

(žr. 239–244, 253 punktus)

14. Tam tikras dokumentas gali būti laikomas kaltę patvirtinančiu dokumentu, jeigu Komisija juo naudojasi pagrįsdama tam tikros įmonės padaryto pažeidimo konstatavimą.

Siekiant įrodyti savo teisės į gynybą pažeidimą, suinteresuotai įmonei nepakanka parodyti, kad per administracinę procedūrą ji negalėjo išreikšti nuomonės dėl kurio nors ginčijamo sprendimo vietoje panaudoto dokumento. Ji turi įrodyti, kad Komisija panaudojo šį dokumentą ginčijamame sprendime kaip papildomą įrodymą dėl pažeidimo, kuriame, jos nuomone, dalyvavo ši įmonė.

(žr. 245 punktą)

15. Tarp Sąjungos teisės sistemos užtikrinamų garantijų per administracinę procedūrą, be kita ko, yra kompetentingos institucijos pareiga rūpestingai ir nešališkai patikrinti visas reikšmingas nagrinėjamo atvejo aplinkybes.

(žr. 268 punktą)

16. Pažeidimo padarymas turi būti vertinamas remiantis vien Komisijos surinktais įrodymais. Jeigu administracinės procedūros pabaigoje tam tikro pažeidimo faktas iš tikrųjų nustatytas, įrodymas, kad per šią procedūrą Komisija per anksti išreiškė savo įsitikinimą dėl šio pažeidimo buvimo, negali paneigti paties pažeidimo įrodymo fakto.

(žr. 278 punktą)

17. Protingo termino laikymasis vykdant administracines procedūras konkurencijos politikos srityje yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina Sąjungos teismai.

Siekiant taikyti šį principą reikia išskirti dvi administracinės procedūros stadijas, t. y. pirminio tyrimo stadiją prieš pateikiant pranešimą apie kaltinimus, ir likusią administracinės procedūros dalį. Pirmasis laikotarpis, trunkantis iki pranešimo apie kaltinimus, prasideda tuomet, kai Komisija, naudodamasi teisės aktų leidėjo suteiktais įgaliojimais, imasi priemonių, kuriomis, be kita ko, priekaištaujama dėl pažeidimo padarymo ir leidžiama jai suformuoti poziciją dėl procedūros krypties. Antrasis laikotarpis savo ruožtu trunka nuo pranešimo apie kaltinimus iki galutinio sprendimo priėmimo. Jo tikslas – leisti Komisijai užimti galutinę poziciją dėl inkriminuojamo pažeidimo.

Nesant Komisijai pateiktos papildomos informacijos ar papildomo pagrindimo dėl per šį laikotarpį atliktų tyrimo veiksmų, 65 mėnesių pirmos procedūros stadijos trukmė pripažintina pernelyg ilga. Vis dėlto protingo termino principo pažeidimo konstatavimas gali lemti sprendimo, kuriuo konstatuojamas pažeidimas, panaikinimą, tik jeigu procedūros trukmė turėjo įtakos procedūros baigčiai.

(žr. 286–288, 290, 292, 295 punktus)

18. Pagal bendrą įmonėms ar įmonių asociacijoms tenkančią apdairumo pareigą jos privalo užtikrinti, kad jų knygose ar archyvuose bus tinkamai saugomi duomenys, leidžiantys atsekti jų veiklą, be kita ko, siekiant išsaugoti būtinus įrodymus, jei būtų pradėtos teisminės ar administracinės procedūros.

Kadangi Komisija buvo pateikusi įmonei prašymus pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį, ji juo labiau turėjo veikti labiau rūpestingai ir imtis visų reikiamų priemonių, kad būtų išsaugoti įrodymai, kuriais, vertinant protingai, ji galėjo disponuoti.

(žr. 301 punktą)

19. Komisija turi didelę diskreciją pasirinkti baudų apskaičiavimo metodą. Šis Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse įtvirtintas apskaičiavimo metodas numato įvairias lankstumo suteikiančias nuostatas, leidžiančias Komisijai įgyvendinti savo diskreciją nepažeidžiant Reglamento Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo.

Be to, tokiais klausimais, kaip antai baudos pagal Reglamentą Nr. 1/2003 dydžio nustatymas, kur Komisija turi tokią diskreciją, tokiems vertinimams taikoma teisėtumo kontrolė apsiriboja patikrinimu, ar nėra akivaizdžios vertinimo klaidos. Tačiau Komisijos diskrecija ir šiuo atžvilgiu jos nustatytos ribos neužkerta kelio Sąjungos teismui naudotis jam priklausančia neribota jurisdikcija, kuri suteikia jam teisę panaikinti, sumažinti ar padidinti Komisijos skirtą baudą.

(žr. 308–310 punktus)

20. Pažeidimo sunkumas nustatomas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, dėl kurių Komisija disponuoja didele diskrecija.

Konkrečiai kalbant, pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1 punkto A dalies pirmą pastraipą vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, konkrečią įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį. Įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją, Bendrasis Teismas turi įvertinti, ar paskirtos baudos dydis yra proporcingas pažeidimo sunkumui ir trukmei, ir palyginti pažeidimo sunkumą bei įmonės nurodytas aplinkybes.

Pagal minėtų gairių 1 punkto A dalies antros pastraipos trečią įtrauką labai sunkūs pažeidimai – tai iš esmės „horizontalūs apribojimai, pavyzdžiui, kainų karteliai [ir] rinkos pasidalijimo kvotos“. Tokių tipų karteliai yra vieni sunkiausių konkurencijos pažeidimų, nes pagal patį savo tikslą tiesiogiai skirti panaikinti konkurenciją tarp juos įgyvendinančių įmonių ir dėl to prieštarauja fundamentaliems Sąjungos tikslams. Horizontalūs kainų arba rinkų padalijimo karteliai, kaip šioje byloje nagrinėjamas pažeidimas, gali būti kvalifikuoti kaip labai sunkūs remiantis tik pačiu jų pobūdžiu, ir Komisija neprivalo įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos rinkai.

Nors vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, tai yra tik vienas iš kelių veiksnių, kaip antai paties pažeidimo pobūdis ir geografinės rinkos dydis. Be to, iš aptariamų gairių 1 punkto A dalies pirmos pastraipos išplaukia, kad į šią įtaką reikia atsižvelgti, tik jeigu ji gali būti įvertinta.

(žr. 314–316, 319 ir 320, 324 ir 325 punktus)

21. Visa tam tikros valstybės narės teritorija sudaro didelę bendrosios rinkos dalį. Tokie pažeidimai, kaip antai susitarimai ar suderintieji veiksmai, kurių tikslas – nustatyti kainas ir pasidalyti klientus, vien dėl savo pobūdžio gali būti kvalifikuojami kaip labai sunkūs pažeidimai, nekeliant sąlygos, kad tokie veiksmai būtų atlikti ypač didelėje teritorijoje.

Be to, šią išvadą dar labiau patvirtina aplinkybė, kad nors Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse pateiktame orientacinio pobūdžio sunkių pažeidimų aprašyme teigiama, kad dažniausia tai yra horizontalūs arba vertikalūs apribojimai, kurie įgyvendinami griežčiau, turi didesnę įtaką rinkai ir veikia didesnes bendrosios rinkos sritis, aprašant labai sunkius pažeidimus savo ruožtu neminimas joks reikalavimas dėl konkrečios įtakos rinkai nei įtakos atsiradimas konkrečioje geografinėje teritorijoje.

Tai reiškia, kad aplinkybė, jog atitinkamos geografinės rinkos dydis apima visą nacionalinę teritoriją, bet kuriuo atveju neprieštarauja pažeidimo kvalifikavimui kaip labai sunkaus. Atitinkamo produkto rinkos dydis iš principo yra ne veiksnys, į kurį privaloma atsižvelgti, o tik vienas iš reikšmingų kriterijų vertinant pažeidimo sunkumą ir nustatant baudos dydį.

(žr. 337, 339–342 punktus)

22. Pagal Reglamentą Nr. 17 ir Reglamentą Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo nustatydama baudų dydžius Komisija turi diskreciją, kad skatintų įmones laikytis konkurencijos taisyklių, ir įgaliojimus bet kuriuo metu pritaikyti baudų dydį prie šios politikos poreikių.

Ankstesnė Komisijos sprendimų praktika nėra teisinis pagrindas nustatant baudas konkurencijos srityje. Sprendimai kitose bylose, kiek tai susiję su diskriminacijos buvimu, tėra papildomas rodiklis, nes mažai tikėtina, kad šiems sprendimams būdingos aplinkybės, kaip antai rinkos, produktai, įmonės ir atitinkami laikotarpiai, visiškai sutaps.

Komisija vertina pažeidimo sunkumą vadovaudamasi daugeliu veiksnių, kurie nėra kildinami iš privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos būtina atsižvelgti, sąrašo. Be to, ji neprivalo taikyti tikslios matematinės formulės, nesvarbu, ar būtų kalbama apie bendrą paskirtą baudą, ar apie jos suskirstymą į atskirus elementus. Tokiomis sąlygomis tiesioginis dviejų dėl skirtingų pažeidimų priimtų sprendimų adresatėms skirtų baudų palyginimas gali iškreipti ypatingas skirtingų baudų apskaičiavimo etapų funkcijas. Galutiniai baudų dydžiai atspindi specifines konkrečias kiekvieno kartelio aplinkybes.

(žr. 345, 347, 350 ir 351 punktus)

23. Pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1 punkto A dalies šeštą pastraipą tam tikro sunkumo pažeidimų atveju, kai pažeidimą padaro kelios įmonės, kaip antai kartelio atveju, gali prireikti koreguoti bendrą pradinį dydį, siekiant nustatyti specialų pradinį dydį atsižvelgiant į specifinį kiekvienos įmonės dydį, t. y. tikrąją kiekvienos įmonės pažeidimo elgesio įtaką konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės.

Atsižvelgimas į specifinį kiekvienos įmonės dydį, t. y. tikrąją kiekvienos įmonės elgesio įtaką konkurencijai, susijęs su kartelio narių suskirstymu į kategorijas pagal jų dydį rinkoje per referencinį laikotarpį ir nereiškia atsižvelgimo į viso pažeidimo įtaką rinkai.

Diferencijuotas požiūris remiantis šia nuostata nereikalauja atsižvelgti į tikrąją pažeidimo įtaką rinkai.

(žr. 356–358 punktus)

24. Esminės formos reikalavimai, kuriems priklauso pareiga motyvuoti baudos apskaičiavimo metodą, remiantis nusistovėjusia teismų praktika įvykdomi, jeigu savo sprendime Komisija nurodo vertinimo kriterijus, kurie leido jai įvertinti pažeidimo sunkumą ir trukmę.

Dėstydama baudos lygį pateisinančius motyvus Komisija, pasinaudodama savo diskrecija, neprivalo nurodyti skaičių, kuriais vadovavosi, visų pirma kiek tai susiję su siekiamu atgrasomuoju poveikiu.

(žr. 360, 375 punktus)

25. Nustatydama baudos dydį Komisija turi užtikrinti jos atgrasomąjį poveikį.

Šiuo aspektu Komisija, be kita ko, gali atsižvelgti į atitinkamos įmonės dydį ir ekonominį pajėgumą.

Be to, Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1 punkto A dalies ketvirtoje pastraipoje numatyta, kad būtina atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams, visų pirma vartotojams, ir nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį.

Turint omenyje diskreciją, kurią turi Komisija nustatydama baudų dydžius, kad skatintų įmones laikytis konkurencijos taisyklių, tai, kad praeityje Komisija tam tikros rūšies pažeidimams taikė tam tikro dydžio baudas, neatima iš jos galimybės padidinti šį dydį, jeigu tai yra būtina užtikrinti konkurencijos politikos vykdymą ir sustiprinti baudų atgrasomąjį poveikį.

(žr. 367–369, 372 punktus)

26. Teisinio saugumo principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, pagal kurį, be kita ko, reikalaujama, kad teisės aktai, privatiems asmenims sukeliantys nepalankių pasekmių, būtų aiškūs, tikslūs, o teisės subjektai galėtų numatyti jų taikymą.

Su šiuo principu glaudžiai susijęs pažeidimo sudėčių ir bausmių teisėtumo principas, pagal kurį reikalaujama, kad įstatyme būtų aiškiai apibrėžti pažeidimai ir už juos gresiančios bausmės.

Nors Reglamento Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse Komisijai palikta didelė diskrecija, ji šiose nuostatose vis dėlto yra ribojama įtvirtinus objektyvius kriterijus, kurių ji privalo laikytis.

Pirma, baudos dydis, kuris gali būti nustatytas, turi skaičiais įvertinamą ir absoliučią ribą, todėl galima iš anksto nustatyti maksimalų baudos, kuri gali būti skirta konkrečiai įmonei, dydį.

Antra, naudojimąsi šia diskrecija taip pat riboja taisyklės, kurias pati Komisija nusistatė Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse, o Komisijos administracinei praktikai taikoma visiška Sąjungos teismo kontrolė.

Supratingas ūkio subjektas, prireikus pasinaudojęs teisės konsultanto paslaugomis, gali pakankamai tiksliai numatyti dėl tam tikro elgesio jam gresiančių baudų apskaičiavimo metodą bei dydį, ir aplinkybė, kad šis ūkio subjektas negali iš anksto tiksliai žinoti baudų, kurias Komisija skirs kiekvienoje konkrečioje byloje, lygio, negali sudaryti bausmių teisėtumo principo pažeidimo. Be to, administracinėje procedūroje, per kurią gali būti skirta bauda, dalyvaujančios įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija bet kuriuo atveju gali nuspręsti pakelti baudų lygį, palyginti su anksčiau taikytomis baudomis. Taigi aplinkybę, kad Komisija bet kuriuo momentu gali peržiūrėti bendrą baudų lygį, siekdama įgyvendinti kitokią konkurencijos politiką, suinteresuotos įmonės gali protingai numatyti.

(žr. 383–386 punktus)

27. Pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 3 punktą Komisijos nustatyta pagrindinė bauda sumažinama, be kita ko, jeigu apkaltinta įmonė nutraukia pažeidimą Komisijai įsikišus.

Toks pagrindinio baudos dydžio sumažinimas susijęs su nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis, galinčiomis lemti tai, kad Komisija jo netaikys įmonei, kuri yra neteisėto susitarimo šalis. Lengvinančios aplinkybės pripažinimas situacijose, kurioms esant įmonė yra akivaizdžiai neteisėto susitarimo, apie kurį ji žinojo arba negalėjo nežinoti, šalis, be kita ko, galėtų paskatinti įmones tęsti slaptą susitarimą kuo ilgiau, tikintis, kad jų elgesys niekada nebus atskleistas, ir žinant, kad jeigu jų elgesys bus atskleistas, už tai skirtos baudos galėtų būti sumažintos dėl pažeidimo nutraukimo.

Toks pripažinimas pašalintų bet kokį atgrasomąjį paskirtos baudos poveikį ir sumažintų EB 81 straipsnio 1 dalies praktinį veiksmingumą. Tai yra lengvinanti aplinkybė, kuri, siekiant šio straipsnio praktinio veiksmingumo, turi būti aiškinama griežtai ir atsižvelgimą į kurią gali pateisinti tik ypatingos nagrinėjamo atvejo aplinkybės.

Konkrečiai kalbant, tyčinio pažeidimo nutraukimas negali būti laikomas lengvinančia aplinkybe, jei pažeidimas buvo nutrauktas įsikišus Komisijai.

Vien tai, kad nustatydama baudos dydį Komisija ankstesnėje sprendimų praktikoje yra pripažinusi tam tikrus dalykus lengvinančiomis aplinkybėmis, nereiškia, kad ji privalo laikytis tokio paties vertinimo vėlesniame sprendime.

(žr. 394–397, 401 punktus)

28. Nors vien aplinkybė, kad tam tikra įmonė neįgyvendina neteisėtų susitarimų, savaime negali panaikinti jos atsakomybės, tai vis dėlto yra aplinkybė, į kurią būtina atsižvelgti kaip į lengvinančią nustatant baudos dydį.

(žr. 409 punktą)

29. Aplinkybė, jog už tam tikro pobūdžio pažeidimus anksčiau Komisija skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai neperžengiant Reglamente Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo nustatytų ribų padidinti baudų lygį, jei to reikia konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti. Veiksmingas konkurencijos taisyklių taikymas veikiau reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių.

Įmonė negali pagrįstai teigti, kad jeigu Komisija būtų anksčiau užbaigusi administracinę procedūrą, jai skirta bauda būtų buvusi mažesnė, nes vykstant administracinei procedūrai Komisija padidino bendrą baudų lygį.

Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus, administracinės procedūros trukmė, net jeigu ji pernelyg ilga, negali būti laikoma turinčia įtakos ginčijamo sprendimo turiniui vien dėl tos aplinkybės, kad per tą laiką Komisija padidino baudų lygį.

(žr. 418–420 punktus)

30. Procedūrinis pažeidimas, net jeigu negali lemti tam tikros bendrovės atžvilgiu Komisijos priimto sprendimo dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo panaikinimo, gali pateisinti baudos sumažinimą. Protingo termino viršijimas gali pagrįsti Komisijos sprendimą sumažinti baudą teisingumo sumetimais, nes Komisija turi galimybę taikyti tokį sumažinimą vykdydama savo įgaliojimus. Tai, kad Komisija pasinaudojo šia prerogatyva, netrukdo Bendrajam Teismui pasinaudojant neribota jurisdikcija papildomai sumažinti baudą.

Kadangi paskirtos sankcijos sumažinimu siekiama suteikti kompensaciją už protingo termino principo pažeidimą, šio sumažinimo apimtis turi būti nustatyta atsižvelgiant į įmonei skirtą sankciją. Vis dėlto bauda sumažinama vadovaujantis teisingumo principu be išankstinio Sąjungos deliktinės atsakomybės pagal EB 288 straipsnio antrą pastraipą sąlygų įvertinimo.

(žr. 425 ir 426, 428, 432 punktus)

BENDROJO TEISMO (šeštoji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS

2011 m. birželio 16 d.( )

„Konkurencija – Karteliai – Nyderlandų alaus rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Pažeidimo įrodymas – Galimybė susipažinti su byla – Bauda – Vienodo požiūrio principas – Protingas terminas“

Byloje T‑240/07

Heineken Nederland BV, įsteigta Zutervaudėje (Nyderlandai),

Heineken NV, įsteigta Amsterdame (Nyderlandai),

atstovaujamos advokatų T. Ottervanger ir M. de Jong,

ieškovės,

prieš

Europos Komisiją, iš pradžių atstovaujamą A. Bouquet, S. Noë ir A. Nujenhuis, vėliau – A. Bouquet ir S. Noë, padedamų advokato M. Slotboom,

atsakovę,

dėl pagrindinio prašymo iš dalies panaikinti 2007 m. balandžio 18 d. Komisijos sprendimą C (2007) 1697 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/B/37.766 – Nyderlandų alaus rinka) ir papildomo prašymo sumažinti ieškovei skirtą baudą

BENDRASIS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija),

kurį sudaro kolegijos pirmininko pareigas einantis teisėjas V. Vadapalas (pranešėjas) ir teisėjai A. Dittrich bei L. Truchot,

posėdžio sekretorius J. Plingers, administratorius,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. kovo 25 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Faktinės bylos aplinkybės

1 Ieškovės Heineken Nederland BV ir Heineken NV priklauso Heineken grupei (toliau – Heineken), kuri veikia alaus gamybos ir platinimo srityje. Heineken NV pavestas grupės valdymas, o Heineken Nederland – alaus gamyba. Per savo dukterinę bendrovę Heineken Nederlands Beheer BV, kurioje valdo 100 % akcijų, Heineken NV valdo visas Heineken Nederland akcijas.

2 Heineken yra viena keturių pagrindinių Nyderlandų alaus rinkoje veikiančių subjektų. Kitos didžiausios alaus daryklos šioje rinkoje – tai InBev grupė (toliau – InBev), iki 2004 m. žinoma Interbrew pavadinimu, kurios valdymas pavestas bendrovei InBev NV, o gamyba – dukterinei bendrovei InBev Nederland NV, Grolsch grupė (toliau – Grolsch), kurios valdymas pavestas bendrovei Koninklijke Grolsch NV, ir bendrovė Bavaria NV.

3 Ieškovės ir kitos trys pagrindinės šios rinkos alaus daryklos savo alų galutiniams klientams parduoda, be kita ko, pasitelkdamos du platinimo kanalus. Reikia skirti „horeca“ sektorių, t. y. viešbučius, restoranus ir kavines (toliau – viešbučių ir restoranų sektorius), kuriuose alus vartojamas vietoje, ir „food“ sektorių, kuris apima prekybos centrus bei vyno ir alkoholinių gėrimų parduotuves, kuriose pirktas alus skirtas privačiai vartoti namuose. Antrasis sektorius taip pat apima su privačiu prekių ženklu parduodamą alų. Iš keturių suinteresuotų alaus daryklų šiame segmente veikia tik InBev ir Bavaria.

4 Šios keturios alaus daryklos yra Centraal Brouwerij Kantoor (toliau – CBK) narės. Tai yra federacijos forma veikianti organizacija, kuri pagal savo įstatus atstovauja savo narių interesams ir kurią sudaro visuotinis susirinkimas ir įvairios komisijos, kaip antai komisija, kuriai pavesti viešbučių ir restoranų sektoriaus klausimai, bei finansų komisija, dabar tapusi direktorių komitetu. CBK vykstantiems susirinkimams jos sekretoriatas parengia pakvietimus ir oficialius nuosekliai numeruojamus protokolus bei išsiunčia juos susirinkime dalyvaujantiems organizacijos nariams.

Administracinė procedūra

5 2000 m. sausio 28 d. bei 2000 m. vasario 3, 25 ir 29 dienos raštais InBev padarė kelis pareiškimus dėl konkurenciją ribojančių veiksmų Nyderlandų alaus rinkoje. Šie pareiškimai buvo padaryti vykstant 1999 m. pradėtam Europos Bendrijų Komisijos tyrimui dėl kartelinių veiksmų ir galimo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi Belgijos alaus rinkoje. Kartu su šiais pareiškimais InBev pateikė prašymą neskirti ar sumažinti baudą pagal Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, 1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo.

6 2000 m. kovo 22 ir 23 d., gavusi InBev pareiškimus, Komisija atliko patikrinimus ieškovių ir kitų suinteresuotų įmonių patalpose. Be to, nuo 2001 iki 2005 m. ieškovėms ir kitoms suinteresuotoms įmonėms buvo išsiųsti kiti papildomi prašymai pateikti informacijos.

7 2005 m. rugpjūčio 30 d. Komisija išsiuntė ieškovėms ir kitoms suinteresuotoms įmonėms pranešimą apie kaltinimus. 2005 m. lapkričio 24 d. raštu ieškovės pateikė savo rašytines pastabas dėl šio pranešimo. Nė viena suinteresuotoji šalis neprašė surengti posėdžio.

8 2006 m. sausio 26 ir kovo 7 d. raštais Komisija supažindino ieškoves su papildomais dokumentais. Tai, be kita ko, buvo InBev skirti prašymai pateikti informacijos ir Komisijai suteikti atsakymai.

9 2007 m. balandžio 18 d. Komisija priėmė sprendimą dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla Nr. COMP/B/37.766 – Nyderlandų alaus rinka; toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka buvo paskelbta 2008 m. gegužės 20 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 122, 2008, p. 1) ir apie kurį ieškovei pranešta 2007 m. balandžio 24 d. raštu.

Ginčijamas sprendimas

Nagrinėjamas pažeidimas

10 Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyta, kad ieškovės ir bendrovės InBev NV, InBev Nederland, Koninklijke Grolsch ir Bavaria nuo 1996 m. vasario 27 d. iki 1999 m. lapkričio 3 d. dalyvavo darant vieną tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą, kurį sudarė susitarimai ir (arba) suderinti veiksmai, siekiant apriboti konkurenciją bendrojoje rinkoje.

11 Pažeidimą sudarė, pirma, alaus kainų ir alaus kainų padidinimo koordinavimas Nyderlanduose viešbučių ir restoranų bei privačiame sektoriuose, įskaitant su privačiu prekių ženklu parduodamą alų, antra, nereguliarus kitų atskiriems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomų prekybos sąlygų, kaip antai įsikūrimo paskolos, Nyderlanduose koordinavimas ir, trečia, nereguliarus klientų pasidalijimo koordinavimas Nyderlanduose viešbučių ir restoranų bei privačiame sektoriuose (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis ir 257 bei 258 konstatuojamosios dalys).

12 Remiantis ginčijamu sprendimu, alaus daryklų antikonkurenciniai veiksmai buvo atliekami per daugiašalius neoficialius susitikimus, kuriuose reguliariai dalyvavo keturi pagrindiniai Nyderlandų alaus rinkos subjektai, ir per papildomus dvišalius įvairių šių alaus daryklų susitikimus. Pagal ginčijamą sprendimą šie susitikimai vyko slaptai, tyčia, jų dalyviams suvokiant, kad atliekami draudžiami veiksmai (ginčijamo sprendimo 257–260 konstatuojamosios dalys).

13 Pavyzdžiui, pirmiausia nuo 1996 m. vasario 27 d. iki 1999 m. lapkričio 3 d. vyko nemažai daugiašalių susitikimų, vadinamų „Catherijne overleg“ („Catherijne pasitarimai“) arba „agendacommissie“ („einamųjų reikalų komitetas“). Ginčijamame sprendime nustatyta, kad šie susitikimai, per kuriuos didžiausias dėmesys buvo skiriamas viešbučių ir restoranų sektoriui, tačiau kurie galėjo būti susiję ir su privačiu sektoriumi, buvo iš esmės skirti kainoms ir alaus kainų padidinimui koordinuoti, nuolaidų dydžio ribojimui aptarti ir klientams pasidalyti, taip pat veiksmams dėl tam tikrų kitų prekybos sąlygų suderinti. Per šiuos susitikimus buvo aptariamos ir su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainos (ginčijamo sprendimo 85, 90, 98, 115–127 ir 247–252 konstatuojamosios dalys).

14 Antra, kiek tai susiję su dvišaliais alaus daryklų kontaktais, ginčijamame sprendime pažymima, kad InBev ir Bavaria buvo susitikusios 1997 m. gegužės 12 d. ir aptarė su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainų padidinimą (ginčijamo sprendimo 104 konstatuojamoji dalis). Be to, anot Komisijos, ieškovės ir Bavaria buvo susitikusios 1998 m., siekdamos aptarti apribojimus, susijusius su pardavimo taškais viešbučių ir restoranų sektoriuje (ginčijamo sprendimo 189 konstatuojamoji dalis). Komisija pažymi, kad 1999 m. liepos mėnesį dvišalių kontaktų buvo tarp ieškovių ir Grolsch dėl kompensacijų klientams privačiame sektoriuje, kurie taiko laikinas kainų nuolaidas (ginčijamo sprendimo 212 ir 213 konstatuojamosios dalys).

15 Galiausiai, remiantis ginčijamu sprendimu, 1997 m. tarp InBev ir Bavaria buvo dvišalių kontaktų ir keitimosi informacija, skirtų bendroms diskusijoms apie alaus kainas ir diskusijoms daugiausia apie privačius prekių ženklus. Dvišaliai kontaktai pasikeitimo informacija forma, skirti privatiems prekių ženklams, 1998 m. birželio ir liepos mėn. taip pat buvo užmegzti su Belgijos alaus daryklomis. Komisija patikslino, kad šie pokalbiai vyko dalyvaujant ieškovėms ir Grolsch (ginčijamo sprendimo 105, 222–229 ir 232–236 konstatuojamosios dalys).

16 Heineken NV buvo pripažinta atsakinga dėl to, kad pažeidimo laikotarpiu Heineken Nederland tiesiogiai ar netiesiogiai visiškai jai priklausė, o ši aplinkybė, kurią patvirtina kiti bylos dokumentai, parodo, kad ji darė lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės komercinei politikai (ginčijamo sprendimo 400–414 konstatuojamosios dalys).

Ieškovėms skirta bauda

17 Ginčijamo sprendimo 3 straipsnio a punkte ieškovėms buvo skirta 219 275 000 eurų bauda.

18 Apskaičiuodama šios baudos dydį Komisija taikė Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir [EB] 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 dalį ir Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir [EAPB] 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės) aprašytą metodą (ginčijamo sprendimo 436 ir 442 konstatuojamosios dalys). Remiantis šiuo metodu, ieškovei skirta bauda buvo apskaičiuota pagal pažeidimo sunkumą ir trukmę (ginčijamo sprendimo 437 konstatuojamoji dalis).

19 Konkrečiai kalbant, pažeidimas buvo kvalifikuotas kaip „labai sunkus“, nes jį iš esmės sudarė reguliarus kainų, jų padidinimo ir kitų prekybos sąlygų koordinavimas bei klientų pasidalijimas (ginčijamo sprendimo 440 konstatuojamoji dalis). Komisija taip pat atsižvelgė į tai, kad antikonkurenciniai veiksmai buvo atliekami slapta ir tyčia, bei į aplinkybę, jog pažeidimas paveikė visą Nyderlandų teritoriją ir visą alaus rinką, t. y. ir viešbučių ir restoranų sektorių, ir privatų sektorių (ginčijamo sprendimo 453 ir 455 konstatuojamosios dalys). Be to, Komisija pabrėžė, kad šioje byloje nebuvo atsižvelgta į tikrąją antikonkurencinių veiksmų įtaką Nyderlandų rinkai, nes jos nebuvo įmanoma įvertinti (ginčijamo sprendimo 452 konstatuojamoji dalis).

20 Komisija taip pat diferencijuotai traktavo ieškoves, siekdama atsižvelgti į jų tikrąjį ekonominį pajėgumą ir individualų vaidmenį atliekant konstatuotus pažeidimus. Tam Komisija panaudojo ieškovių pasiekto alaus pardavimo Nyderlanduose skaičius 1998 m., t. y. paskutiniais visais kalendoriniais pažeidimo metais. Remiantis tuo, ieškovė buvo priskirta pirmai kategorijai, kuriai apskaičiuota 65 mln. eurų pradinė bauda (ginčijamo sprendimo 462 ir 464 konstatuojamosios dalys).

21 Siekiant užtikrinti pakankamą atgrasomąjį poveikį, atsižvelgiant į didelę Heineken apyvartą, pradinė bauda buvo padauginta iš koeficiento 2,5 (ginčijamo sprendimo 464 konstatuojamoji dalis).

22 Kadangi ieškovės dalyvavo darant pažeidimą nuo 1996 m. vasario 27 d. iki 1999 m. lapkričio 3 d., t. y. 3 metus ir 8 mėnesius, ši pradinė bauda buvo padidinta 35 % (ginčijamo sprendimo 465 ir 466 konstatuojamosios dalys). Taip buvo nustatyta 219 375 000 eurų pagrindinė bauda (ginčijamo sprendimo 470 konstatuojamoji dalis).

23 Galiausiai Komisija 100 000 eurų sumažino baudos dydį, nes pripažino, kad administracinės procedūros trukmė nagrinėjamu atveju buvo neprotinga (ginčijamo sprendimo 495–499 konstatuojamosios dalys).

Procesas ir šalių reikalavimai

24 Ši byla pradėta ieškovės ieškiniu, kurį teismo kanceliarija gavo 2007 m. liepos 4 d.

25 2010 m. vasario 10 d. Bendrasis Teismas, taikydamas savo Procedūros reglamento 14 straipsnio 1 dalį ir 51 straipsnio 1 dalį, nusprendė perduoti bylą šeštajai išplėstinei kolegijai.

26 Taikydamas proceso organizavimo priemones, 2010 m. vasario 12 d. Bendrasis Teismas pateikė Komisijai rašytinius klausimus, į kuriuos ji atsakė per nustatytą terminą.

27 Per 2010 m. kovo 25 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo užduotus klausimus.

28 Kadangi teisėjas pranešėjas negalėjo vykdyti savo pareigų po žodinės proceso dalies pabaigos, byla buvo paskirta naujam teisėjui pranešėjui ir, remiantis Procedūros reglamento 32 straipsniu, pasitarimuose dėl šio sprendimo dalyvavo trys jį pasirašiusieji teisėjai.

29 Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:

– panaikinti visą ar dalį ginčijamo sprendimo, kiek jis susijęs su ieškovėmis,

– panaikinti arba sumažinti joms skirtą baudą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

30 Komisija Bendrojo Teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

31 Grįsdamos savo ieškinį, ieškovės pateikia vienuolika ieškinio pagrindų, pirma, dėl gero administravimo principo ir Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio pažeidimo, kiek tai susiję su atsisakymu leisti susipažinti su kitų suinteresuotų įmonių atsakymais į pranešimą apie kaltinimus, antra, dėl gero administravimo principo, „rūpestingumo principo“ ir rungtyniškumo principo pažeidimo tariamai neatlikus rūpestingo ir nešališko tyrimo, trečia, dėl nekaltumo prezumpcijos pažeidimo, ketvirta, dėl protingo termino pažeidimo per administracinę procedūrą, penkta, dėl nepakankamų pažeidimo įrodymų, šešta, dėl susitarimų ir (arba) suderintų veiksmų, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, nebuvimo, septinta, dėl neteisingo pažeidimo trukmės nustatymo, aštunta, dėl Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies, gairių, vienodo požiūrio, teisinio saugumo ir proporcingumo principų bei pareigos motyvuoti pažeidimo, kiek tai susiję su baudos dydžio nustatymu, devinta, dėl neteisingo lengvinančių aplinkybių įvertinimo, dešimta, dėl administracinės procedūros trukmės poveikio baudos dydžiui ir, vienuolikta, dėl pernelyg mažo baudos sumažinimo, kurį Komisija pritaikė dėl pernelyg ilgos administracinės procedūros trukmės.

32 Bendrasis Teismas mano, kad pirmiausia reikia išnagrinėti penktąjį, šeštąjį ir septintąjį ieškinio pagrindus, kuriais iš esmės siekiama ginčyti pažeidimą, vėliau – pirmąjį, antrąjį, trečiąjį ir ketvirtąjį ieškinio pagrindus, susijusius su tariamais procedūriniais trūkumais ir teisės į gynybą pažeidimais, ir galiausiai – aštuntąjį, devintąjį, dešimtąjį ir vienuoliktąjį ieškinio pagrindus, skirtus baudos dydžiui nustatyti.

Dėl penktojo ir šeštojo ieškinio pagrindų, atitinkamai susijusių su nepakankamais pažeidimo įrodymais ir susitarimų ir (arba) suderintų veiksmų, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, nebuvimu

Šalių argumentai

33 Pateikdamos penktąjį ieškinio pagrindą, ieškovės iš esmės teigia, kad ginčijamame sprendime Komisijos panaudotų įrodymų nepakanka, siekiant be jokių protingų abejonių įrodyti EB 81 straipsnio pažeidimą. Todėl, jų nuomone, atitinkama Komisijos išvada prieštarauja nekaltumo prezumpcijai ir pareigai motyvuoti.

34 Dėl to ieškovės ginčija InBev pareiškimo, kuris sudaro pagrindinį ginčijamo sprendimo ramstį, įrodomąją galią dėl to, kad šis pareiškimas tariamai labai neaiškus ir prieštaringas ir tariamai iš dalies pagrįstas iš trečiųjų asmenų gauta informacija. Be to, jos kaltina Komisiją, kad neišnagrinėjo, ar šis pareiškimas buvo padarytas sąmoningai ir po išsamaus apmąstymo bei nesiėmus jokių veiksmų dėl jame esančių kaltę paneigiančių teiginių.

35 Ieškovės mano, jog per inkriminuotus susitikimus Nyderlandų alaus daryklų atstovų padarytų užrašų, turint omeny, kad jie fragmentiniai, taip pat nepakanka antikonkurenciniam elgesiui įrodyti.

36 Pateikdamos šeštąjį ieškinio pagrindą, ieškovės ginčija tam tikrų dokumentinių įrodymų, pagrindusių išvadą dėl konkurenciją ribojančių susitarimų ir (arba) suderintų veiksmų komplekso, reikšmingumą ir tai, kaip Komisija juos išaiškino.

37 Ieškovės neigia, kad per kontaktus tarp alaus daryklų buvo sudarytas susitarimas, nes jos niekuomet nebuvo suderinusios valios nustatyti tam tikrą elgesio rinkoje liniją.

38 Jos taip pat ginčija suderintų veiksmų buvimą. Šiuo klausimu jos tvirtina, kad iš turimų įrodymų nėra matyti, kad alaus daryklų kontaktai būtų pašalinę arba bent reikšmingai sumažinę netikrumą dėl jų būsimo elgesio rinkoje. Priešingai, jos mano pakankamai įrodžiusios, kad alaus daryklos savarankiškai sprendė dėl savo elgesio rinkoje.

39 Be to, ieškovės teigia, kad inkriminuojami susitikimai niekuomet neturėjo antikonkurencinio objekto. Anot jų, per šiuos susitikimus vykę pokalbiai buvo skirti daugeliui teisėtų temų ir pokalbiai dėl situacijos rinkoje, įskaitant dėl vartojimo kainų privačiame sektoriuje ir pasiūlymus kai kuriems viešbučių ir restoranų sektoriaus klientams, vyko tik kartais ir neformaliai.

40 Galiausiai ieškovės prieštarauja dėl savo atsakomybės dėl pokalbių tarp Interbrew ir Bavaria, skirtų su privačiais prekių ženklais parduodamo alaus segmentui, nes jame nevykdo jokios veiklos.

41 Komisija ginčija ieškovių argumentus.

Bendrojo Teismo vertinimas

42 Penktajame ieškinio pagrinde ieškovės iš esmės kaltina Komisiją, kad teisiniu požiūriu pakankamai neįrodė faktinių konstatavimų, kurių pagrindu padarė išvadą dėl pažeidimo padarymo. Šeštajame ieškinio pagrinde jos ginčija nagrinėjamų veiksmų kvalifikavimą kaip susitarimų ir (arba) suderintų veiksmų, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį. Kadangi šiais dviem ieškinio pagrindais ginčijamas pažeidimo konstatavimas, jie nagrinėtini kartu.

43 Pagal EB 81 straipsnio 1 dalį kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje.

44 Susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, laikomas sudarytu jau tuomet, kai atitinkamos įmonės išreiškė savo bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru apibrėžtu būdu (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hercules Chemicals prieš Komisiją, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 256 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 199 punktas).

45 Galima manyti, kad susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, sudarytas, jeigu yra suderinta valia dėl paties konkurencijos ribojimo principo, net jeigu dėl konkrečių siekiamo apribojimo elementų dar vyksta derybos (šiuo klausimu žr. 44 punkte minėto Sprendimo HFB Holding ir kt. prieš Komisiją 151–157 ir 206 punktus).

46 Sąvoka „suderinti veiksmai“ reiškia koordinavimo tarp įmonių, kurios, nepasiekusios konkretaus susitarimo, sąmoningai pakeičia konkurencijos keliamą riziką praktiniu tarpusavio bendradarbiavimu, būdą (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 115 punktas ir Sprendimo Hüls prieš Komisiją, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 158 punktas).

47 Šiuo požiūriu EB 81 straipsnio 1 dalimi draudžiami tiesioginiai ar netiesioginiai ūkio subjektų kontaktai, kurie galėtų daryti įtaką esamo ar potencialaus konkurento elgesiui rinkoje, arba atskleisti tokiam konkurentui, kaip pats atitinkamas ūkio subjektas nusprendė elgtis rinkoje arba kokio elgesio būdo ketina imtis, kai tokių kontaktų tikslas ar poveikis yra konkurencijos ribojimas (šiuo klausimu žr. 46 punkte minėto Sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni 116 ir 117 punktus).

48 Kiek tai susiję su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų pateikimu, primintina, kad Komisija turi įrodyti savo konstatuotą pažeidimą ir pateikti įrodymų, galinčių teisiniu požiūriu pakankamai patvirtinti pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktas ir 46 punkte minėto Sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni 86 punktas).

49 Taigi Komisija turi pateikti tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas buvo padarytas (šiuo klausimu žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Volkswagen prieš Komisiją, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 43 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

50 Vis dėlto reikia pabrėžti, kad kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šiuos reikalavimus atitiktų bendrai įvertintas institucijos pateiktų įrodymų visetas (žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 179 ir 180 punktus bei nurodytą teismo praktiką).

51 Atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų, aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet kuriuo atveju Komisijos turimus ne visus ir atskirus įrodymus galima papildyti išvadomis, iš kurių būtų galima atkurti reikšmingas faktines aplinkybes. Todėl antikonkurencinė praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir netiesioginių įrodymų, kurie, nagrinėjami kartu, gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55–57 punktai).

52 Jeigu Komisija, pagrįsdama savo išvadą dėl antikonkurencinio susitarimo ar elgesio buvimo, pateikė rašytinių įrodymų, Bendrajame Teisme šią išvadą ginčijančios šalys turi ne paprasčiausia pateikti logišką alternatyvą Komisijos teiginiams, o įrodyti, kad ginčijamame sprendime panaudotų įrodymų nepakanka patvirtinti pažeidimo buvimą (50 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 187 punktas).

53 Kalbant apie teisminės kontrolės apimtį, pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nagrinėdamas ieškinį dėl sprendimo taikyti EB 81 straipsnio 1 dalį panaikinimo, Bendrasis Teismas paprastai turi atlikti išsamų patikrinimą, ar buvo tenkinamos visos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos (žr. 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Bayer prieš Komisiją, T‑41/96, Rink. p. II‑3383, 62 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

54 Teismui suabejojus, abejonės turėtų būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai, laikantis nekaltumo prezumpcijos principo, kuris, kaip bendrasis Sąjungos teisės principas, be kita ko, taikomas procedūrose dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimo, galinčiose pasibaigti vienkartinės ar periodinės baudos skyrimu (46 punkte minėto Sprendimo Hüls prieš Komisiją 149 ir 150 punktai bei 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP ir T‑56/02 OP, T‑60/02 OP, T‑56/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 60 ir 61 punktai).

55 Tai, ar Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad savo elgesiu ieškovės pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, nagrinėjamoje byloje reikia patikrinti vadovaujantis būtent šiais argumentais.

– Dėl InBev pareiškimo

56 Pirmiausia pažymėtina, kad Komisija didele dalimi remiasi (žr. ypač ginčijamo sprendimo 40–62 konstatuojamąsias dalis) InBev pareiškimu, padarytu pateikus prašymą neskirti ar sumažinti baudą 2000 m. sausio 28 d. ir vasario 3, 25 bei 29 d. raštais, kurie buvo papildyti pridėtais penkių InBev direktorių pareiškimais (ginčijamo sprendimo 34 ir 40 konstatuojamosios dalys, toliau visi kartu – InBev pareiškimas).

57 Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad InBev pareiškime buvo paminėtos „įvairios alaus daryklų susiderinimo formos Nyderlandų alaus rinkoje“, atskiriant oficialius CBK visuotinius susirinkimus, neformalius CBK finansų komisijos susitikimus ir lygiagrečiai rengtus „kitus susitikimus“, žinomus kaip „Catherijne pasitarimai“, kurių dalyvių sudėtis nebuvo pastovi ir kurių rašytinių pėdsakų InBev pareiškė neradusi. „Kitus susitikimus“, be kita ko, galima suskirstyti į: „i) keturių pagrindinių alaus daryklų (Heineken, Interbrew, Grolsch ir Bavaria) <…> direktorių viešbučių ir restoranų sektoriui susitikimus; ii) bendrus direktorių viešbučių ir restoranų sektoriui bei direktorių privačiam sektoriui susitikimus (du susitikimai 1998 m.); ir iii) direktorių privačiam sektoriui susitikimus (vienas susitikimas 1999 m. <...>)“ (ginčijamo sprendimo 41–46 konstatuojamosios dalys).

58 Remiantis InBev pareiškimu, finansų Komisija „turėjo oficialią dienotvarkę, tačiau buvo taip pat naudojama kaip pokalbių dėl kainų nustatymo privačiame bei viešbučių ir restoranų sektoriuose forumas; šie pokalbiai nebuvo protokoluojami“ (ginčijamo sprendimo 43 konstatuojamoji dalis).

59 Anot šio pareiškimo, per „kitus susitikimus“ aptariamos temos taip pat apėmė tiek viešbučių ir restoranų sektorių, tiek privatų sektorių bei su privačiu prekių ženklu parduodamą alų (ginčijamo sprendimo 47 konstatuojamoji dalis).

60 Kalbant, pirmiausia, apie viešbučių ir restoranų sektorių, buvo aptariamos dvi pagrindinės temos: „egzistavo principinis susitarimas dėl maksimalių nuolaidų nuo pirkimo apimčių nustatymo viešbučių ir restoranų sektoriui <...>, kitas konsultacijų klausimas buvo skirtas investicijoms viešbučių ir restoranų sektoriuje; buvo numatyta išlaikyti esančią padėtį sektoriuje ir vengti kitų alaus daryklų klientų perėmimo“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis).

61 Vienas iš InBev direktorių pabrėžia nežinantis tikslaus šio susitarimo turinio, o kitas direktorius ji aprašo kaip „labai sudėtingą ir neaiškų susitarimą dėl kategorijų (viešbučių ir restoranų sektoriui suteikiamos nuolaidos), kuriame mes niekuomet nedalyvavome“, ir pažymi, kad „pasitarimus sudarė kas du mėnesius vykę už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingų direktorių susitikimai, per kuriuos buvo aptariami žinomi „taisyklės“ pažeidimai (nors taisyklė buvo neaiški; buvo kalbėta apie rinkos ekscesus)“.

62 Antra, kalbant apie privatų sektorių, pažymėtina, kad, remiantis InBev pareiškimu, pokalbiai buvo skirti ir kainų lygiui apskritai, ir specifiniam su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus klausimui.

63 Kiek tai susiję su kainų lygiu apskritai, vienas iš InBev direktorių teigia, jog „buvo įprasta, kad tam tikra alaus darykla pakelia savo kainas iš anksto pranešusi apie tai kitoms alaus darykloms <...>; iniciatyvos visuomet ėmėsi viena iš didelių alaus daryklų ir dažniausia – Heineken; tokiu atveju kitos alaus daryklos dar turėjo pakankamai laiko savo pozicijai nustatyti; nors alaus daryklos dažniausiai bendrais bruožais pritaikydavo savo kainas prie kitų, kiekviena jų turėjo ir išlaikė nuosavą kainų politiką“ (ginčijamo sprendimo 51 konstatuojamoji dalis).

64 Dėl su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus InBev pažymi, kad pokalbiai dėl kainų tarp Nyderlandų ūkio subjektų šiame segmente (Bavaria ir Oranjeboom, kurią vėliau įsigijo Interbrew) vyko nuo 1987 m. Ji papildo, kad „aptarusios šį klausimą abi šalys suprato, jog nė viena iš jų nesusitaikys su jokių jų privačių prekių ženklų klientūros perėmimu, jeigu tai reikštų pardavimo kiekių sumažėjimą“ (ginčijamo sprendimo 52 konstatuojamoji dalis).

65 Dėl Heineken ir Grolsch veiklos šiame sektoriuje pažymėtina, kad, remiantis InBev pareiškimu, „Nyderlandų rinkai būdingas kainų skirtumas tarp su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus („B prekių ženklai“) ir [kitų prekių ženklų („A prekių ženklai“); Heineken, kuri nevykdo veiklos privačių prekių ženklų segmente, visuomet priešinosi A prekių ženklų kainų kėlimui, kol nekeliamos su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainos; taip ji darė netiesioginį spaudimą visų pirma su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus gamintojams, kaip antai Bavaria ir Interbrew“ (ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamoji dalis).

66 InBev pareiškė, kad keturios alaus daryklos, kitaip tariant – dalyvaujant ir Grolsch, taip pat diskutavo apie su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainas ir aptarė kainų skirtumus, kuriuos reikėjo išlaikyti tarp įvairių prekių ženklų alaus. Remiantis InBev pareiškimu, „Heineken ir Grolsch ilgus metus nekėlė savo kainų, ir su alaus daryklų prekių ženklu bei su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainos taip pat nebuvo didinamos; pastaraisiais metais Bavaria ir Interbrew padidino savo kainas ir jų pavyzdžiu pasekė Grolsch“ (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamoji dalis). Taip pat pažymima, kad „prieš trejus ketverius metus šios neformalios konsultacijos buvo integruotos į Catherijne pasitarimus dėl viešbučių ir restoranų sektoriaus, kuriuose dalyvavo ir CBK atstovai; po kelių susitikimų buvo nuspręsta vėl suskirstyti juos į atskirus privačiam sektoriui ir viešbučių bei restoranų sektoriui skirtus susitikimus“ (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamoji dalis).

67 Be to, InBev pareiškė, kad tai, jog 1996–1997 m. tam tikrą rinkos dalį užėmė Belgijos alaus darykla Martens, lėmė „susitarimą tarp Belgijos ir Nyderlandų alaus daryklų, veikiančių privačių prekių ženklų rinkoje; 1998 m. <...> Bredos mieste buvo surengti du susitikimai; buvo sutarta paisyti atitinkamų privataus prekių ženklo alaus kiekių, paduodamų Nyderlanduose ir Belgijoje įsteigtiems klientams“ (ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamoji dalis).

68 Remiantis InBev direktorių pareiškimais, „kiti susitikimai“ buvo rengiami siekiant abipusio nuraminimo dėl „riboto agresyvumo“ rinkoje (ginčijamo sprendimo 46 konstatuojamoji dalis).

69 Savo 2001 m. gruodžio 19 d. atsakyme į prašymą pateikti informacijos InBev pažymi, kad „ankstesnių metų dienotvarkės ir per neformalius susitikimus padaryti užrašai buvo sunaikinti 1998 m. lapkričio mėnesio pabaigoje; maždaug tuo metu rinkoje pradėjo būti žinoma apie Nyderlandų alaus daryklų susitarimus ir atsirado nuogąstavimų dėl Nyderlandų konkurencijos tarnybos patikrinimų; dienotvarkės dar buvo naikinamos ir paskesniais metais“ (ginčijamo sprendimo 61 konstatuojamoji dalis).

70 Pirmiausia pastebėtina, kad jokia Sąjungos teisės norma ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai vienos įmonės atžvilgiu remtis kitų pažeidimo padarymu kaltinamų įmonių pareiškimais. Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimų įrodymus būtų neįvykdoma ir nesuderinama su EB sutartyje jai numatyta pareiga prižiūrėti tinkamą šių teisės normų taikymą (žr. 50 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 192 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

71 Nagrinėjamu atveju ieškovės neginčija InBev pareiškimo teiginių, pagal kuriuos tarp Nyderlandų alaus gamintojų atstovų vyko susitikimai. Jos taip pat neginčija, kad jų atstovai dalyvavo daugelyje šių susitikimų ir kad per šiuos susitikimus buvo neformaliai diskutuojama apie bendrą situaciją rinkoje. Be to, ieškinyje jos pripažįsta, kad per šiuos susitikimus kartais buvo reiškiamas susirūpinimas dėl vartojimo kainų lygio ir dėl su tam tikrais klientais susijusių problemų.

72 Tačiau jos neigia, kad per šiuose susitikimuose vykusius pokalbius buvo pasiektas neteisėtas susitarimas arba prisiimtas įsipareigojimas dėl suderintų veiksmų. Jos tvirtina, kad pokalbiai iš esmės buvo skirti teisėtiems klausimams ir kad tuomet, kai buvo kalbėta apie situaciją rinkoje, tai nebuvo daroma siekiant antikonkurencinių tikslų. Šiuo klausimu ieškovės ginčija InBev pareiškimo patikimumą ir tvirtina, kad jis labai neaiškus ir prieštaringas ir kad jame iš dalies yra konstatavimų, kurie nebuvo tiesiogiai žinomi pareiškimus padariusiems asmenims, todėl juose yra „įrodymų iš nuogirdų“.

73 Dėl InBev pareiškimo prieštaringumo ieškovės pastebi, kad jame yra nemažai kaltę paneigiančių teiginių.

74 Viena vertus, anot jų, tai yra ginčijamame sprendime nepaminėti pareiškimai, pagal kuriuos „pokalbių temos buvo skirtos diskusijoms apie žinomus kategorizavimo (kuris, be to, buvo labai neaiškus) pažeidimus; praktikoje kiekvienas darė tai, ką manė esant teisinga“; „mūsų elgesys rinkoje buvo labai agresyviai orientuotas į naujų klientų pritraukimą – taip pat taikant nuolaidas“; „taigi mes elgėmės visiškai teisėtai“; „[InBev] nesudarė jokio susitarimo ir nieko nesilaikė“; „per [Catherijne] pasitarimus nebuvo pasiekta konkrečių rezultatų, kiek tai susiję su įtaka rinkai <...>; nė vienu iš šių dviejų atvejų mes nesame konkrečiai kalbėję apie elgesį rinkoje; susitikimas daugiau buvo neformalaus pobūdžio“; „nebuvo sudarytas joks susitarimas dėl maisto produktų sektoriaus“; „aš niekuomet nesu konstatavęs, kad [CBK] susitikimas būtų pratęstas pokalbiais dėl rinkai svarbių klausimų; visuomet įmanoma, kad tokie susitikimai sudaro galimybę dvišaliams neformaliems pokalbiams, tačiau, mano nuomone, niekas nebuvo sprendžiama“.

75 Antra vertus, ieškovės daro nuorodą į tam tikras ginčijamame sprendime cituotas pareiškimų ištraukas, pagal kurias „Interbrew mano, kad šis susiderinimas niekuomet neturėjo reikšmingos įtakos rinkai apskritai ir pastaruoju metu yra ne toks intensyvus <...>; pokalbiai buvo labai bendro pobūdžio“ (cituota ginčijamo sprendimo 45 konstatuojamojoje dalyje); „visų pirma buvo kalbamasi siekiant sudaryti įspūdį, kad mes ramiai elgsimės rinkoje. Apie kategorijas arba pardavimo taškus buvo kalbama retai arba iš viso nekalbama. Kiekvienas laikė kitą idiotu. Pastaraisiais metais šie susitikiamai prarado vis daugiau esmės ir susiderinimas pasidarė dar neaiškesnis“ (cituota ginčijamo sprendimo 46 konstatuojamojoje dalyje); „taip pat egzistavo labai sudėtingas ir neaiškus susitarimas dėl kategorijų (viešbučių ir restoranų sektoriui suteikiamos nuolaidos), kuriame mes niekuomet nedalyvavome; be to, aš niekada nemačiau kokio nors dokumento šiuo klausimu“ (cituota ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamojoje dalyje).

76 Anot ieškovių, šie pareiškimas ne tik nekonkretūs, bet ir nedera su Komisijos išvadomis dėl nagrinėjamo pažeidimo buvimo. Jų manymu, iš jų išplaukia, kad pokalbiai tarp alaus daryklų buvo labai bendro pobūdžio, kad nebuvo sudaryta jokių susitarimų, kad InBev nesilaikė jokio susitarimo ir kad susiderinimas neturėjo jokios įtakos rinkai.

77 Pirmiausia konstatuotina, kad dedukcinės ieškovių išvados remiantis tam tikromis InBev pareiškimo dalimis, kuriose daroma nuoroda į bendrą pokalbių pobūdį, susitarimo dėl tam tikrų sektorių nebuvimą ir į tai, kad šie pokalbiai neturėjo įtakos alaus daryklų elgesiui rinkoje, savaime negali sukelti abejonių dėl Komisijos išvados dėl pažeidimo.

78 Dėl tariamo bendro šio pareiškimo pobūdžio reikia priminti, kad Komisijai dažnai tenka įrodinėti pažeidimo padarymą tam nepalankiomis aplinkybėmis, nes persekiojamą pažeidimą sudarančios aplinkybės galėjo būti susiklosčiusios prieš daug metų ir daugelis įmonių, dėl kurių atliekamas tyrimas, aktyviai su ja nebendradarbiavo. Nors Komisija būtinai turi įrodyti, kad buvo sudarytas neteisėtas rinkų pasidalijimo susitarimas, būtų per daug reikalauti įrodyti tikslų mechanizmą, kaip turėjo būti pasiektas šis tikslas. Dėl pažeidimo kaltai įmonei būtų labai lengva išvengti bet kokių sankcijų, jeigu ji galėtų remtis argumentu, kad apie neteisėto susitarimo veikimą pateikta informacija yra neaiški, nepaisant to, jog susitarimo sudarymo faktas ir jo antikonkurencinis tikslas yra pakankamai įrodyti. Tokioje situacijoje įmonės gali veiksmingai gintis, turėdamos galimybę pateikti komentarus dėl visų įrodymų, kuriais jų nenaudai remiasi Komisija (50 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 203 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją, C‑403/04 P ir C‑405/04 P, Rink. p. I‑729, 50 punktą).

79 Be to, dėl tariamo InBev pareiškimo prieštaringumo, nes jame yra nuorodų į tai, kad nagrinėjamas elgesys neturėjo įtakos rinkai, primintina, kad iš paties EB 81 straipsnio teksto išplaukia, jog įmonių susitarimai ir suderinti veiksmai draudžiami, jeigu jie turi antikonkurencinį tikslą, neatsižvelgiant į jokią įtaką rinkai (46 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo Hüls prieš Komisiją 163–166 punktai ir 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo T‑Mobile Netherlands ir kt., C‑8/08, Rink. p. I‑4529, 29 punktas).

80 Todėl kadangi Komisija konstatavo antikonkurencinį tikslą turinčių susitarimų ir suderintų veiksmų buvimą, šiam konstatavimui negali būti prieštaraujama nuorodomis į tai, kad neteisėti susitarimai nebuvo taikomi arba kad jie neturėjo įtakos rinkai.

81 Dėl tariamos InBev pareiškime esančios informacijos apie tai, kad privačiame sektoriuje bei viešbučių ir restoranų sektoriuje susitarimas nebuvo sudarytas, pažymėtina, jog ieškovių nurodytos ištraukos, atsižvelgus į jų kontekstą, niekaip negali paneigti susitarimo ar suderintų veiksmų egzistavimo atitinkamuose sektoriuose.

82 Kalbant apie privatų sektorių (mažmeninė prekyba), pasakytina, jog po vieno iš InBev direktorių teiginio, kad „nebuvo sudarytas susitarimas dėl [šio] sektoriaus“, konkrečiai aprašomas alaus daryklų taikytas kainų koordinavimo mechanizmas. Atitinkama pareiškimo dalis suformuluota taip:

„Nebuvo sudarytas susitarimas dėl mažmeninės prekybos sektoriaus („Food“). Kiek tai susiję su alaus kainų padidinimu, buvo įprasta, kad tam tikra alaus darykla pakelia savo kainas iš anksto pranešusi apie tai kitoms alaus darykloms. Jeigu kuri nors šalis pateikdavo tokį pranešimą, buvo diskutuojama apie poveikį rinkai; tačiau alaus kaina vis tiek buvo padidinama. Iniciatyvos visuomet ėmėsi viena iš didelių alaus daryklų ir dažniausiai – Heineken. Tokiu atveju kitos alaus daryklos dar turėjo pakankamai laiko savo pozicijai nustatyti. Nors alaus daryklos dažniausiai bendrais bruožais pritaikydavo savo kainas prie kitų, kiekviena jų turėjo ir išlaikė nuosavą kainų politiką.“

83 Tokiomis sąlygomis vien aplinkybė, kad InBev direktorius mini, jog „susitarimo“ nebuvo, negali būti tinkamas argumentas, nes Komisija ir prireikus Bendrasis Teismas turi juridiškai kvalifikuoti veiksmus, aprašytus atitinkamų įmonių atsakingų asmenų padarytuose pareiškimuose.

84 Kiek tai susiję su tariamu susitarimo nebuvimu ir susitarimo nepaisymu viešbučių ir restoranų sektoriuje, konstatuotina, kad vieno iš InBev vadovų pareiškimas, jog „[InBev] nesudarė jokio susitarimo ir nieko nesilaikė“, neprieštarauja išvadai dėl susitarimo, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, egzistavimo. Savo pareiškime tas pats InBev vadovas tiesiogiai kalba apie „labai sudėtingo ir neaiškaus susitarimo dėl kategorijų (viešbučių ir restoranų sektoriui suteikiamos nuolaidos)“ egzistavimą ir apie susitarimo, skirto „išvengti pernelyg didelių pasikeitimų viešbučių ir restoranų sektoriuje“, egzistavimą.

85 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ieškovių teiginiams dėl prieštaringo InBev pareiškimo pobūdžio negali būti pritarta. Šiuo požiūriu taip pat atmestinas jų argumentas dėl to, kad Komisija tariamai selektyviai panaudojo šį pareiškimą, nes neatsižvelgė į tariamus prieštaravimus.

86 Todėl ieškovės neįrodė tariamų prieštaravimų, kurie galėtų sumažinti InBev pareiškimo patikimumą, buvimą.

87 Be to, teigdamos, kad InBev pareiškime yra „įrodymų iš nuogirdų“, ieškovės turi omenyje pareiškimo ištraukas, pagal kurias „Interbrew niekada nematė dokumento su susitarimu dėl nuolaidų, apie kurį kalbėta per pokalbius, tačiau atrodė, jog bendra taisyklė yra žinoma“ (cituota ginčijamo sprendimo 45 konstatuojamojoje dalyje), „man pačiam nėra žinomas šis susitarimas (dėl kategorizavimo) ir aš taip pat nesu matęs jokio tam skirto dokumento“ bei „man nėra žinomas tikslus susitarimo turinys <...>; be to, aš niekada nemačiau kokio nors dokumento šiuo klausimu“.

88 Pastebėtina, kad ieškovių nurodytos ištraukos susijusios vien su („kategorizavimo“) susitarimo dėl viešbučių ir restoranų sektoriaus klientams suteikiamų nuolaidų buvimo klausimu. Šiuo konkrečiu aspektu InBev pareiškimo įrodomoji galia neabejotinai mažesnė dėl tiesioginio įrodymo stokos. Tačiau teiginių dėl „kategorizavimo“ egzistavimo patikimumą sustiprina aplinkybės, kad, pirma, jie padaryti dviejų nepriklausomų šaltinių ir, antra, juose yra tikslių nuorodų į „kategorizavimą“, t. y. tikslus maksimalios nuolaidos dydis (žr. ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamąją dalį). Be to, „kategorizavimą“ patvirtina du nuo InBev nepriklausomi įrodymai, t. y. Bavaria valdybos nario užrašai dėl 1997 m. gegužės 1 d. susitikimo (ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamoji dalis) ir už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo Bavaria direktoriaus užrašai dėl 1998 m. kovo 12 d. susitikimo (išdėstyti ginčijamo sprendimo 143 konstatuojamojoje dalyje).

89 Taigi ieškovių argumentai dėl „įrodymų iš nuogirdų“ negali sukelti abejonių dėl remiantis InBev pareiškimu padarytų išvadų.

90 Galiausiai dėl bendro InBev pareiškimo patikimumo vertinimo pasakytina, kad, priešingai nei teigia ieškovės, Komisija galėjo visiškai pagrįstai pripažinti, jog InBev pareiškimo patikimumo lygis ypač didelis, nes tai yra pačios įmonės vardu duotas atsakymas, kurio patikimumas viršija tą patikimumą, kurį galėtų turėti vieno iš jos darbuotojų duotas atsakymas, kad ir kokia būtų jo patirtis ar nuomonė. Taip pat svarbu pažymėti, kad InBev pareiškimas – tai įmonės pradėto vidinio tyrimo išdava ir jį Komisijai pateikė advokatas, turėjęs profesinę pareigą veikti šios įmonės interesais. Todėl jis negalėjo lengvai pripažinti pažeidimo padarymo ir negalvoti apie tokio elgesio pasekmes (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 45 punktas ir 50 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 206 punktas).

91 Be to, iš teismų praktikos išplaukia, kad nors iš esmės gali būti tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškais pareiškimais, atsižvelgiant į tai, kad šie dalyviai gali stengtis sumenkinti savo vaidmenį darant pažeidimą ir sureikšminti kitų vaidmenį, prašymas taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo, siekiant, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitus inkriminuojamo kartelio dalyvius. Bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali turėti įtakos vertinant pareiškėjo nuoširdumą ir jo visišką bendradarbiavimą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos jo galimybei visiškai pasinaudoti pranešimu dėl bendradarbiavimo (2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 70 punktas).

92 Teisinga, kad dalyvavimu kartelyje kaltinamos įmonės pareiškimas, ginčijamas daugelio kitų kaltinamų įmonių, negali būti laikomas pakankamu tų kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jis nėra pagrįstas kitomis įrodymo priemonėmis (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Enso-Gutzeit prieš Komisiją, T‑337/94, Rink. p. II‑1571, 91 punktą ir 50 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 219 punktą).

93 Taigi InBev pareiškimo savaime negali pakakti pažeidimui įrodyti ir jis turi būti patvirtintas kitais įrodymų elementais.

94 Vis dėlto reikia manyti, kad nagrinėjamu atveju dėl InBev pareiškimo patikimumo reikalaujamas patvirtinimo laipsnis ir dėl reikiamo tikslumo, ir dėl būtino išsamumo yra mažesnis nei ne ypač patikimo pareiškimo atveju. Pavyzdžiui, reikia pripažinti, kad nustačius, jog neprieštaringų įrodymų visetas patvirtina tam tikrus specifinius InBev pareiškime ir ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytų veiksmų aspektus ir pačius veiksmus, vien šio pareiškimo galėtų užtekti įrodant kitus ginčijamo sprendimo aspektus. Be to, jei dokumentas akivaizdžiai neprieštarauja InBev pareiškimui dėl inkriminuojamo elgesio buvimo ar esminio turinio, tam, kad kaltę patvirtinančių įrodymų visete jam būtų pripažinta tam tikra patvirtinamoji vertė, pakanka, kad jame būtų išdėstyti tam tikri reikšmingi InBev pareiškime aprašyto elgesio požymiai (šiuo klausimu žr. 50 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 220 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

95 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia išnagrinėti ieškovių argumentus dėl kitų įrodymų elementų, kuriuos ginčijamame sprendime panaudojo Komisija, siekdama patvirtinti remiantis InBev pareiškimu padarytus konstatavimus.

– Dėl kitų įrodymų elementų

96 Ginčijamame sprendime Komisija pažymi, kad InBev pareiškimą patvirtina nemažai ieškovių ir kitų trijų Nyderlandų alaus daryklų vidaus dokumentų, kaip antai susitikimų užrašai, išlaidų pažymos ir dienotvarkių kopijos, gautų atlikus patikrinimus ir išsiuntus prašymus pateikti informacijos.

97 Ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamojoje dalyje Komisija mini Grolsch komercijos direktoriaus užrašus dėl 1996 m. vasario 27 d. susitikimo, kurio tema aprašyta kaip „CBK cie HOR cath“. Šiuose užrašuose yra tokia frazė: „Garantijos / finansavimas: finansavimas <...> didesnis nei konkrečių taškų poreikiai. T. y. <...> milijonai“.

98 Anot Komisijos, iš šios ištraukos matyti, kad keturios aptariamos alaus daryklos per vieną Catherijne susitikimą aptarė finansines sąlygas, kurios buvo ar turėjo būti taikomos tam tikriems viešbučių ir restoranų sektoriaus klientams (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji dalis), ir, konkrečiai kalbant – įstaigoms, kurias valdo didelio viešbučių ir restoranų sektoriaus įstaigų skaičiaus savininkas Nyderlanduose.

99 Ginčijamo sprendimo 76 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo Bavaria direktoriaus užrašus dėl 1996 m. birželio 19 d. susitikimo. Juose parašyta:

„– pritaikyti kinas

suvartojimas namuose padidėjęs – mažas

Bavaria – Interbrew pokalbiai

<…> ir <…> -> problema <…>

Martens

Schultenbrau!! 89 centų

– vien pilstomo alaus kainų padidinimas

argumentai

vien Hein + Grolsch kartu

Frise US Heit

Interbrew \

| padidina kartu

Bavaria /

-> <…> taip pat

apačia didėja daugiau nei viršus

– oras

– susitarimai

pagerinti situaciją su nuolaidomis prekybininkams 7,5 už statinę Heineken

parengti atstovus galimiems susitarimams

Interbrew \

| galima naudoti orą

Grolsch /.“

100 Komisijos nuomone, šie užrašai parodo, kad dalyvavusios alaus daryklos detaliai aptarė kainas tiek dėl su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus, tiek dėl statinėmis parduodamo alaus ir kad pigesnio alaus, gaminamo Interbrew ir Bavaria, kaina turėjo būti padidinta daugiau nei brangesnio alaus, gaminamo Heineken ir Grolsch, kaina (ginčijamo sprendimo 85 konstatuojamoji dalis).

101 Ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo laišką, kurį 1997 m. gegužės 25 d. Interbrew Nederland generalinis direktorius išsiuntė InBev būstinei Belgijoje:

„Šiuo metu tarp pagrindinių alaus daryklų pasiektas konsensusas padidinti kainas iki 1998 m. Tai leis alaus darykloms sukaupti atsargų reikiamiems papildomiems reklamos biudžetams. A prekių ženklo subjektai bando diferencijuoti kainos padidinimą A prekių ženklų (+ 2 NLG / hl) ir B prekių ženklų (+ 4 NLG / hl) atveju. Man tai atrodo labai nerealu – mes visi turėtume palaikyti bendrą padidinimą 4 NLG. Aš būčiau linkęs nedidinti mūsų „geriamų“ alaus rūšių (DAS, „Hoegaarden“, „Leffe“) kainų. Derybos prasidėjo.“

102 Remdamasi šiuo laišku, Komisija padarė išvadą, kad po pagrindinių gamintojų derybų dėl kainų buvo numatyta padidinti kainas iki 1998 m. Be to, anot jos, šis laiškas taip pat patvirtina, kad buvo skirtumai tarp gamintojų ir pigesnių ar brangesnių alaus rūšių (ginčijamo sprendimo 90 konstatuojamoji dalis).

103 Ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1997 m. gegužės 1 d. susitikimo Bavaria valdybos nario užrašus. Ji cituoja tokias užrašų ištraukas:

„Catherijne klubas 1/5 – 97

„vidiniai“ pasikeitimai grupėje

reikia paisyti ir „kategorijų“

<...> „Haga“

Monster ZH [Pietų Olandija] didesnis konkurencinis pasiūlymas.“

104 Komisijos nuomone, šie užrašai patvirtina, kad alaus daryklos aptarė prekybos sąlygų, kurios suteikiamos individualiems pardavimo taškams perėjimo nuo vienos prie kitos grupės atveju bei perėjimo toje pačioje grupėje atveju, „kategorizavimą“ (ginčijamo sprendimo 99 konstatuojamoji dalis).

105 Ginčijamo sprendimo 100 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, kad minėtuose užrašuose pirmoje eilutėje parašyti „Heineken / Amstel/Brand / Grolsch“ pavadinimai, o antroje eilutėje – „Interbrew / Bavaria“ pavadinimai; šios dvi eilutės sujungtos skliausteliu, po kurio parašyta „kainos nedidinamos“. Remdamasi tuo Komisija padarė išvadą, kad Heineken ir Grolsch turimų A prekių ženklų atskyrimas nuo Interbrew ir Bavaria turimų B prekių ženklų sudarė pagrindinį alaus daryklų pokalbių dėl alaus kainų padidinimo klausimą (ginčijamo sprendimo 103 konstatuojamoji dalis).

106 Ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1997 m. gruodžio 17 d. susitikimo Bavaria valdybos nario užrašus. Ji cituoja tokias užrašų ištraukas:

2) kainų situacija: gegužė / balandis

vienpakopis žingsnis / dvipakopis žingsnis

a) Heineken nelaukia didelių sunkumų!! Heineken 18.59

b) padidinimo atveju: labai geros derybų galimybės; labai nuoširdžiai; bus palaikymas.“

107 Remdamasi tuo Komisija padarė išvadą, kad 1997 m. gruodžio 17 d. susitikime dalyvavusios alaus daryklos, t. y. Bavaria, Grolsch ir Heineken, kalbėjo apie kainų padidinimą ir apie galimą reakciją į kainų padidinimą (ginčijamo sprendimo 127 konstatuojamoji dalis).

108 Ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo Bavaria direktoriaus 1998 m. kovo 12 d. užrašų ištraukas:

„– Nuo sausio 1 d. atsitiko nedaug

– A prekių ženklai – jokios panikos dėl kainų padidinimo Hein

9.95 kainos sumažinimas 11,49 mažai prasmingas Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

privatūs prekių ženklai

mažiausios kainos rinkoje

<...> kovo viduryje Bavaria kažką darys

su Amstel (17) Bavaria (15)

nuo 9.75 iki 10.75, jeigu neatsitiks,

antraip Grolsch ir Hein

alaus darykla padidina kišenę

→ susitarti dėl susitikimo su <...> ir Dick

Tai turi būti „įrodoma“ per Nielsen, antraip

nieko nevyks.“

109 Anot Komisijos, iš to išplaukia, kad 1998 m. kovo 12 d. susitikime dalyvavusios alaus daryklos kalbėjo apie Nyderlandų prekybos centrams suteikiamas nuolaidas (ginčijamo sprendimo 137 konstatuojamoji dalis) ir kad Bavaria kainų padidinimas turi būti įrodomas prekybos centrų kasų duomenimis, kuriuos turi surinkti AC Nielsen (ginčijamo sprendimo 133 konstatuojamoji dalis).

110 Ginčijamo sprendimo 138 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo antrą tų pačių užrašų ištrauką:

„Bav palūkanos 4 %? 6 1/2

išskyrus,

jeigu bus reklamos kompensacija.“

111 Komisijos nuomone, ši ištrauka patvirtina, kad vyko pokalbis dėl palūkanų normos suteikiant paskolas pardavimo taškams viešbučių ir restoranų sektoriuje (ginčijamo sprendimo 142 konstatuojamoji dalis).

112 Ginčijamo sprendimo 143 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo trečią tų pačių užrašų ištrauką:

„Futbolo klubai, teatrai,

studentų susivienijimai

<...>

Grolsch

Mažiau / daugiau nei numatyta pagal kategoriją

130

<...> (125) 124,5. “

113 Anot Komisijos, iš to išplaukia, kad tarp alaus daryklų vyko konkretus pokalbis apie konkrečius viešbučių ir restoranų sektoriaus klientus, kiek tai susiję su tam tikra „kategorija“, o tai patvirtina InBev pareiškimą dėl „kategorizavimu“ vadinamo susitarimo buvimo (ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamoji dalis).

114 Ginčijamo sprendimo 156 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. liepos 3 d. susitikimo Bavaria valdybos nario užrašus.

„<...> Heineken padidino

<...> >> Heineken alus statinėse.“

115 Iš šios ištraukos Komisija daro išvadą, kad alaus daryklos kalbėjosi apie kainas, taikomas tiek privataus sektoriaus klientams, tiek vienam iš viešbučių ir restoranų sektoriaus klientų (ginčijamo sprendimo 162–164 konstatuojamosios dalys).

116 Ginčijamo sprendimo 165 konstatuojamojoje dalyje paminėjo kitą tų pačių užrašų ištrauką:

„ Kavinė <...> 1800 <...>

<...> 400 <...>

60 hektolitrui

650.000,- V.B.K.“.

117 Anot Komisijos, iš šios ištraukos matyti, kad alaus daryklos kalbėjosi apie konkrečią nuolaidą ir (arba) apie konkrečius nuolaidų komisinius, taikytus ar numatytus taikyti konkretiems viešbučių ir restoranų sektoriaus pardavimo taškams (ginčijamo sprendimo 171 konstatuojamoji dalis).

118 Ginčijamo sprendimo 174 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. birželio 30 d. dokumentą ir Heineken kainoraštį, kuriame buvo paskelbtos naujos kainos, taikomos alui buteliuose ir pilstomam alui (cisternose ar statinėse) nuo 1998 m. birželio 1 d., kurie buvo aptikti už privatų sektorių atsakingo Grolsch direktoriaus biure ir kuriuose buvo įrašas „agenda commissie CBK“ (CBK einamųjų reikalų komitetas). Anot Komisijos, šie dokumentai patvirtina InBev pareiškimą, kad per atitinkamus susitikimus buvo kalbėta ir apie privataus sektoriaus kainas, ir apie konkurenciją viešbučių ir restoranų rinkoje (ginčijamo sprendimo 175 konstatuojamoji dalis).

119 Ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. spalio 14 d. Heineken vidaus pažymą, skirtą jos vadovaujančiam personalui, kurioje sakoma: „iš Nielsen [pateiktų skaičių] nėra aiškiai matyti CBK Bavaria pažadėto kainų padidinimo“. Anot Komisijos, ši pažyma patvirtina išvadą, kad per 1998 m. kovo 12 d. posėdį Bavaria paskelbė apie savo ketinimą pirmoji pakelti savo kainas privačiame sektoriuje, o kitos alaus daryklos turėjo tai padaryti vėliau, ir Bavaria padidinimus turėjo „įrodyti“ Nielsen pateikiami skaičiai (ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamoji dalis).

120 Ginčijamo sprendimo 184 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo laišką, kurį už Nyderlandų viešbučių ir restoranų sektorių atsakingam Heineken direktoriui parašė Heineken Brand BV alaus daryklos rinkodaros ir privataus sektoriaus direktorius apie savo pokalbį su vienu Bavaria valdybos nariu:

„Per [1998 m.] rugsėjo 9 d. maisto produktų kongresą Nordveike [vienas Bavaria valdybos narys] kreipėsi į manę dėl <...> ir Heineken reakcijos į tai. Trumpai tariant, jo nuomone, Heineken galėtų daug anksčiau sėsti prie derybų stalo su svarbiausiais už Nyderlandų viešbučių ir restoranų sektorių atsakingais Heineken ir Bavaria asmenimis. Tuomet prarasti hektolitrai galėtų būti kompensuoti kitokiu būdu. Jis taip pat pridūrė, kad šiuo metu Bavaria galbūt mato kitų potencialių viešbučių ir restoranų sektoriaus klientų, kurie norėtų savanoriškai (buvo pabrėžtas savanoriškumas, kaip, jo nuomone, <...> atveju) pas Bavaria [už Nyderlandų viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo Heineken darbuotojo vardas], savaime suprantama, kad tai visiškai tinka prie žinomos <...> retorikos. Aš nenorėjau nuslėpti nuo tavęs šios informacijos. Sėkmės tau per pokalbį.“

121 Komisijos manymu, šis laiškas patvirtina InBev pareiškimą, kad alaus daryklos kalbėjosi ne vien apie nuolaidas, bet ir apie apribojimus kitą alaus daryklą pasirenkantiems pardavimo taškams, ir tai buvo daroma ne tik per daugiašalius, bet ir per dvišalius susitikimus (ginčijamo sprendimo 189 konstatuojamoji dalis).

122 Ginčijamo sprendimo 193 konstatuojamojoje dalyje Komisija priminė Grolsche Bierbrouwerij Nederland generalinio direktoriaus užrašus pakvietime į 1999 m. sausio 8 d. susitikimą:

„– pardavimas 98 m.

– alaus kaina →

– „pinolės“ tipo dėžės | akcijos / II kat.

– dėžės | apačia

| statinė

| NMA.“

123 Anot Komisijos, tai parodo, kad pokalbiai apie alaus kainą buvo sukoncentruoti į keturis klausimus, kuriuos sudarė: pirma, pardavimo skatinimo akcijos privačiame rinkos sektoriuje, antra, pigesnio ir su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kaina, trečia, alaus kaina statinėmis, Nyderlandų alaus rinkoje viešbučių ir restoranų sektoriuje naudojamais dideliais konteineriais ir, ketvirta, Nyderlandų konkurencijos tarnyba NMA (ginčijamo sprendimo 194 konstatuojamoji dalis).

124 Ginčijamo sprendimo 197–199 konstatuojamosiose dalyse Komisija paminėjo per 1999 m. sausio 8 d. susitikimą aptartinų temų sąrašą, kuriame Grolsch atstovas užsirašė trumpinį „BP“, kurį Komisija aiškina kaip „alaus kaina“ (bierprijs) arba „bazinė kaina“ (bodemprijs), ir „PL [Private Label; privatūs prekių ženklai] 50 centų daugiau“. Iš šių užrašų Komisija padarė išvadą, kad, kiek tai susiję su statinėmis parduodamu alumi, alaus daryklos kainas aptarė detaliai (ginčijamo sprendimo 203 konstatuojamoji dalis).

125 Ginčijamo sprendimo 212–213 konstatuojamosiose dalyse Komisija paminėjo dokumentą, kuriame yra nuoroda į tris direktorių lygio Heineken ir Grolsch kontaktus maždaug 1999 m. liepos 5 d. ir kuriame kalbama apie dviejų alaus daryklų „kainų karą“. Remdamasi tuo Komisija padarė išvadą, kad Heineken buvo užmezgusi tiesioginį kontaktą su Grolsch dėl nuolaidų, ir tai buvo padaryta likus pusantro mėnesio iki faktinio laikinų kainų nuolaidų taikymo parduotuvių tinkle, kuriam Grolsch atsisakė suteikti kompensaciją (ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamoji dalis).

126 Ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo kelis į jos administracinę bylą įtrauktus dokumentus, iš kurių matyti temos, aptartos per dvišalius Bavaria ir InBev susitikimus 1995 m. kovo 8 d., 1997 m. kovo antroje pusėje, 1997 m. gegužės 12 d., 1997 m. birželio 19 d. ir 1997 m. rugsėjo 8 d. Ji cituoja tokias ištraukas:

– 1995 m. kovo 8 d. susitikimas: „[Bavaria] ir [Interbrew Nederland] pareiškė turinčios didelių problemų su <...> Nyderlanduose“ (ginčijamo sprendimo 491 išnaša),

– 1997 m. gegužės 12 d. susitikimas: buvo aptartas „kainų padidinimas“ ir „privatūs prekių ženklai kaip Damoklo kardas <...> psichologinis Grolsch ir visų pirma Heineken spaudimas padidinti su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainą“ (ginčijamo sprendimo 493 išnaša),

– 1997 m. birželio 19 d. susitikimas: buvo aptartas „elgesys, kurio reikia imtis privačių prekių ženklų segmente ar atitinkamai Interbrew pozicija dėl Martens (kuri laikoma nekviestu svečiu Nyderlandų alaus pasaulyje) (ginčijamo sprendimo 494 išnaša),

– 1997 m. rugsėjo 8 d. susitikimas: buvo aptarta „situacija privačių prekių ženklų rinkoje Nyderlanduose ir aplinkybė, kad Bavaria perėmė vieną Interbrew klientą <...> agresyvus pasiūlymas [klientui] <...> Bavaria kelia grėsmę status quo <...>“ (ginčijamo sprendimo 495 išnaša).

127 Šiuos dokumentus Komisija aiškina kaip įrodymą, kad dvišalės Bavaria ir InBev konsultacijos leido išlaikyti „taiką apsiginklavus“ ir „nepuolimo paktą“, kalbant apie su privačiu prekių ženklu parduodamą alų (ginčijamo sprendimo 223 konstatuojamoji dalis).

128 Ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1997 m. rugsėjo 26 d. Interbrew Nederland eksporto direktoriaus laišką eksporto direktoriui Interbrew centrinėje būstinėje dėl „alaus pardavimo Vokietijoje ir privačių prekių ženklų“:

„Šiuo klausimu neseniai kalbėjausi su mūsų pagrindiniu konkurentu Nyderlanduose ir sužinojau, kad jie turėtų susitikti su <...> dėl TIP alaus apimčių 1998 m. Aš pasiteiravau dėl kainų lygio, su kuriuo jis ketina dirbti, ir jis man patvirtino tiksliai tokią pačią kainą, atėmus <...> skirtą sumą, taip pat buvo patvirtinta, kad ten už šią kainą bus priimta maždaug 200 000 hl.“

129 Anot Komisijos, tai parodo, kad Interbrew paprašė ir gavo iš Bavaria detalios informacijos apie kainą ir galimas alaus, kurį Bavaria tieks su privačiu prekių ženklu vienam Vokietijos prekybos centrų tinklui, apimtis. Komisijos manymu, ši aplinkybė patvirtina InBev pareiškimą, kad Interbrew ir Bavaria keitėsi informacija apie su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus pirkėjams siūlomą kainų lygį. Komisija taip pat teigia, kad šią aplinkybę InBev pripažino 2006 m. vasario 21 d. rašte (ginčijamo sprendimo 228 konstatuojamoji dalis).

130 Ginčijamo sprendimo 234 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo tokį Haacht alaus daryklos pareiškimą apie 1998 m. birželio 14 ar 15 d. Bavaria, Interbrew Nederland ir Belgijos alaus daryklų Interbrew Belgique, Alken Maes, Haacht ir Martens susitikimą:

„Per šį susitikimą Nyderlandų alaus daryklos buvo informuotos apie tai, kokio turinio informacija keičiasi Belgijos dalyviai. Nyderlandų alaus daryklos sutiko pasikeisti duomenimis apie apimtis, pakavimo būdus, sutarčių galiojimo laiką bei galimus terminus ir apie klientus Dėl kainų dalyviai iš principo sutarė nesikeisti informacija šiuo klausimu <...>

Susitikimo dalyviai nusprendė, kad reikėtų pavesti neutraliai šaliai centralizuoti keitimąsi informacija. Toks prašymas buvo pateiktas, nes Nyderlandų rinkoje veikiančios šalys nepasitikėjo kitomis šalimis. Haacht buvo pakviesta centralizuoti informaciją, nes ji neveikė Nyderlandų rinkoje.“

131 Komisija mano, kad aptartu klausimu šis pareiškimas patvirtina InBev pareiškimą (ginčijamo sprendimo 235 konstatuojamoji dalis).

132 Ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje paminėjo 1998 m. birželio 14 ar 15 d. susitikimo užrašus, kurie buvo rasti Bavaria valdybos pirmininko sekretorės biure:

„Martens → nieko konkretaus su Nyderlandais

→ žemutinė riba – rinka – kainų laužytoja

|→ pateikiami kainų pasiūlymai

Interbrew Nederland – Martens -> pateiktas pasiūlymas dideliam privataus

prekių ženklo klientui

<...>

7,68 [apibrėžta]

Martens – „kainų mažėjimas Belgijoje“

dabar NL → <...>

Interbrew Belgique padarė pirmą žingsnį, kiek tai susiję su PL [Private Label; privatūs prekių ženklai]

vien <...>

Pilsener <...>

/ \ / \

daugkartinis vienkartinis

<...> – „tikrai“ |→ Interbrew

I+II KAT.“

133 Anot Komisijos, šie užrašai patvirtina, kad Interbrew Belgique ėmėsi iniciatyvos dėl susitikimo dėl su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus, per kurį buvo nuspręsta, kad sutartį su mažmeninės prekybos įmonių pirkimo organizacija „sudarys Interbrew Nederland“ (ginčijamo sprendimo 237 konstatuojamoji dalis).

134 Dėl to susitikimo Komisija taip pat paminėjo už privatų sektorių atsakingo InBev direktoriaus pareiškimą, kurį InBev pateikė 2006 m. vasario 21 d., kai atsakė į prašymą pateikti informacijos (ginčijamo sprendimo 238 konstatuojamoji dalis):

„Galiausiai <...> iš <...> parodė man mažą kainą, kurią jam pasiūlė Martens. Jis pasakė, kad gavo 0,32 NLG kainą už butelį. Tai atitinka 7,68 NLG kainą už 24 butelių dėžę, paminėtą [Bavaria atsakingo asmens] užrašuose. Per šiuos pokalbius, kurie vyko nuo 1998 m. balandžio iki birželio pradžios, aš jam pasiūliau pereiti prie II kategorijos ir pasinaudoti akcizų privalumais. Galiausiai 1998 m. birželio pradžioje mes sudarėme sutartį su <...> dėl naujo <...> II kategorijos <...> alaus tiekimo. Dėl mažesnių akcizų, taikomų perėjus prie II kategorijos alaus, mes galėjome pasiūlyti 6,36 NLG neto kainą, įskaitant 0,84 NLG mažesnius akcizus, ir taip pasipriešinti Martens pasiūlymui.

<...>

Kai vyko 1998 m. birželio 14 ar 15 d. susitikimai, Interbrew buvo pasiekusi susitarimą su <...> dėl I kategorijos <...> ir II kategorijos alaus tiekimo. Per šį susitikimą aš buvau iškėlęs klausimą dėl pokalbių ir sutarties su <...> dėl dviejų priežasčių. Pirmiausia norėjau padiskutuoti su Martens apie jos pasiūlymą <...>, nes Martens visuomet neigė, kad teikė pasiūlymus į Nyderlandus. Antra, norėjau pasakyti kitiems dalyviams, kad jie nebeturėtų teikti pasiūlymų <...>, nes Interbrew ir <...> pasiekė susitarimą. <…>. [Ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje minėto dokumento] n eilutė atspindi mano pranešimą apie sutarties dėl I ir II kategorijų alaus tiekimo sudarymą tarp <...> ir Interbrew. Šio susitarimo su <...> sudarymas matyti iš 1998 m. birželio 24 d. fakso.“

135 Ginčijamo sprendimo 240 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo Belgijos alaus daryklos Haacht pareiškimą apie antrąjį Belgijos ir Nyderlandų alaus daryklų susitikimą 1998 m. liepos 7 d., pagal kurį:

„Tai buvo paskutinis organizuotas šalių susitikimas. Per šį susitikimą, Haacht padalijo surinktą informaciją apie Nyderlandų rinką.

Tuomet šalys pakeitė temą ir aptarė kelis mažiau reikšmingus aspektus, tačiau Haacht atstovas nedalyvavo šioje diskusijoje. Bet kuriuo atveju šiais klausimais nebuvo pasikeista jokia reikšminga informacija. Susidarė įspūdis, kad šis susitikimas nedavė konkrečių rezultatų.“

136 Anot Komisijos, už privatų sektorių atsakingo Interbrew direktoriaus pareiškimas patvirtina Haacht pareiškimą, kad tai buvo paskutinis Belgijos ir Nyderlandų alaus daryklų susitikimas. Komisija mano, kad sprendimas nebeorganizuoti šių susitikimų buvo pagrįstas konkrečia priežastimi, t. y. nuogąstavimais, kad Nyderlandų konkurencijos tarnyba galėtų atlikti patikrinimus vienoje ar keliose alaus daryklose, o tai patvirtina ir InBev pareiškimas (ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamoji dalis).

137 Ginčijamo sprendimo 248 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminė