GENERALINĖS ADVOKATĖS

CHRISTINE STIX-HACKL IŠVADA,

pateikta 2004 m. balandžio 29 d. ( )

Byloje C-196/02

Vasiliki Nikoloudi

prieš

Organismos Tilepikoinonion Ellados (OTE)

(Eirinodikeio Athinon(Graikija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Socialinė politika – Vienodas požiūris į vyrus ir moteris – EB 141 straipsnis – Direktyva 75/117/EEB – Direktyva 76/207/EEB – Priėmimo į nuolatines darbo vietas reglamentavimas – Galimybės nesuteikimas ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams – Darbo užmokesčio apskaičiavimas – Įrodinėjimo pareiga“





I – Įvadas

1. Penki prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo pateikti prejudiciniai klausimai iš esmės susiję su nacionalinės teisės normų atitiktimi Bendrijos teisei vienodo požiūrio į vyrus ir moteris srityje. Šios normos visų pirma numato, kad ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams nesuteikiama galimybė būti priimtiems nuolatiniais darbuotojais, o viena iš darbo ne visą darbo laiką kategorija skirta tik moterims.

2. Pagal Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl darbo ne visą darbo laiką( ) priedo 1 straipsnio a punktą Bendrasis susitarimas turi sudaryti sąlygas, kurios panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo laiką, diskriminaciją ir gerintų darbo ne visą darbo laiką kokybę. (Pataisytas vertimas)

3. Direktyvos 97/81 priedo 4 straipsnio 1 dalis nustato:

„Darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo laiką, negali būti sudaromos blogesnės darbo sąlygos negu panašiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo laiką, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo laiką, nebent šis nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas.“ (Pataisytas vertimas)

4. Todėl pagrindinėje byloje akivaizdžiai darytina prielaida, jog darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo laiką, sudaromos blogesnės darbo sąlygos šios nuostatos prasme, jei nuostata nesuteikia galimybės būti paskirtiems nuolatiniais darbuotojais. Tačiau, kadangi Direktyva 97/81 dėl ratione temporis netaikytina pagrindinės bylos aplinkybėms( ), šio klausimo išsamiau nagrinėti nebereikia.

II – Teisinis pagrindas

A – Nacionalinė teisė

5. Organismos Tilepikoinonion Ellados bendrųjų personalo nuostatų (toliau – OTE bendrieji personalo nuostatai) 2 straipsnio 1 dalis numato, kad OTE personalą sudaro nuolatiniai ir laikinieji darbuotojai. Nuolatiniai darbuotojai įdarbinami tik visai darbo dienai. Laikinieji darbuotojai yra arba darbuotojai, su kuriais sudarytos terminuotos darbo sutartys, arba – išimtiniais atvejais – pagal OTE bendrųjų personalo nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punktą darbuotojai, su kuriais sudarytos neterminuotos darbo sutartys ir kurie dirba ne visą darbo laiką valytojais (graikų kalba „katharistries“, t. y. valytoja).

6. OTE bendrųjų personalo nuostatų 3 straipsnio V dalies d punktas nustato, kad į pusę valytojų darbo vietų turi būti priimtos moterys.

7. OTE bendrųjų personalo nuostatų 5 straipsnio 9 dalis pagal iki 1996 m. sausio 1 d. galiojusią redakciją nustatė, kad darbo ne visą darbo laiką laikas į darbo stažą išvis neįskaičiuojamas, o nuo 1996 m. sausio 1 d. pakeista šios nuostatos redakcija numato proporcingą šio laiko įskaičiavimą. Laikinųjų darbuotojų – valytojų – atžvilgiu pakeistoje redakcijoje yra aiškiai nurodyta, kad kasdienis trijų valandų trukmės darbo laikas turi būti įskaičiuojamas kaip pusė visos darbo dienos.

8. OTE bendrųjų personalo nuostatų 66 straipsnio 1 dalis nustato, kad visą darbo laiką dirbantys laikinieji darbuotojai, kurie į OTE buvo įdarbinti sudarius neterminuotas darbo sutartis, išimties tvarka gali būti paskirti nuolatiniais darbuotojais. Iš to išplaukia, kad laikinieji darbuotojai turi būti įdarbinti visą darbo laiką tam, kad galėtų būti paskirti nuolatiniais darbuotojais.

9. Specialiosios 1987 m. lapkričio 2 d. ir 1991 m. gegužės 10 d. šakos lygio kolektyvinės sutartys (toliau – ginčijamos kolektyvinės sutartys), sudarytos tarp OTE ir Omospondia Ergazomenon OTE (OTE darbuotojų sąjunga, toliau – OME-OTE), reglamentuoja laikinųjų darbuotojų skyrimo nuolatiniais darbuotojais sąlygas pagal OTE bendrųjų personalo nuostatų 66 straipsnio 1 dalį.

10. Pirmoji ginčijama kolektyvinė sutartis atitinkamus laikinųjų darbuotojų prašymus susiejo su darbu visą darbo laiką ir su dvejų metų nepertraukiamais darbo santykiais šioje įmonėje.

11. Antrojoje ginčijamoje kolektyvinėje sutartyje jokių atitinkamų sąlygų nebuvo; tačiau OTE ją taikė taip, kad galimybę būti paskirtais nuolatiniais darbuotojais turėjo tik visą darbo laiką dirbantys darbuotojai.

B – Bendrijos teisė

12. EB 141 straipsnis nustato:

„1. Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad būtų taikomas principas už vienodą ar vienodos vertės darbą abiejų lyčių darbuotojams mokėti vienodą užmokestį.

2. Šiame straipsnyje „užmokestis“ – tai įprastas bazinis arba minimalus darbo užmokestis arba alga ir bet koks kitas atlygis grynaisiais arba natūra, kurį darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą.

<...>“

Direktyva 75/117/EEB( )

13. Pagal Direktyvos 75/117 1 straipsnį vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principas reiškia bet kokios diskriminacijos dėl lyties panaikinimą visų aspektų ir sąlygų atlyginant už tą patį darbą arba už vienodos vertės darbą atžvilgiu.

14. Direktyvos 75/117 3 straipsnis numato, kad valstybės narės panaikina bet kokią vyrų ir moterų diskriminaciją, atsirandančią dėl vienodo darbo užmokesčio principui prieštaraujančių įstatymų ir kitų teisės aktų.

Direktyva 76/207/EEB( )

15. Pagal Direktyvos 76/207 1 straipsnio 1 dalį šios direktyvos tikslas – valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principą įsidarbinimo, įskaitant pareigų paaukštinimą, profesinio mokymo ir darbo sąlygų, taip pat socialinės apsaugos pagal 2 dalyje nurodytas sąlygas atžvilgiu.

16. Direktyvos 76/207 2 straipsnio 1 ir 2 dalys iki pakeitimų Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/73/EB( ) nustatė:

„1. Pagal toliau išdėstytas nuostatas vienodo požiūrio principas reiškia, kad negali būti jokios tiesioginės arba netiesioginės diskriminacijos dėl lyties, ypač dėl santuokinės arba šeimyninės padėties.

2. Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės netaikyti jos nuostatų profesinės veiklos sritims, taip pat atitinkamais atvejais mokant tokios veiklos, kuriose darbuotojo lytis yra lemiamas veiksnys dėl šių profesinės veiklos rūšių pobūdžio arba aplinkos.“

17. Iki Direktyvos 2002/73 įsigaliojimo šiuo atveju reikšmingoje 3 straipsnio redakcijoje buvo atitinkamai nurodyta:

„1. Vienodo požiūrio principo taikymas reiškia, kad negali būti jokios diskriminacijos dėl lyties, įskaitant atrankos kriterijus įsidarbinant arba užimant pareigas, nepriklausomai nuo veiklos srities arba sektoriaus, taip pat siekiant visų profesinės hierarchijos lygių.

2. Šiam tikslui valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad:

a) <...>;

b) būtų arba galėtų būti paskelbtos negaliojančiomis arba būtų pakeistos nuostatos, prieštaraujančios vienodo požiūrio principui, kurios yra įtrauktos į kolektyvines sutartis, individualias darbo sutartis, įmonių vidaus taisykles arba taisykles, reglamentuojančias savarankišką verslą ir profesijas; <...>“

18. Direktyvos 76/207 5 straipsnyje nurodyta:

„1. Vienodo požiūrio principo taikymas darbo sąlygų, įskaitant nuostatas, reglamentuojančias atleidimą iš darbo, atžvilgiu reiškia, kad vyrams ir moterims garantuojamos vienodos sąlygos be jokios diskriminacijos dėl lyties.

2. Šiam tikslui valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad:

a) būtų panaikinti įstatymai ir kiti teisės aktai, prieštaraujantys vienodo požiūrio principui;

b) būtų arba galėtų būti paskelbtos negaliojančiomis arba pakeistos nuostatos, prieštaraujančios vienodo požiūrio principui, kurios yra įtrauktos į kolektyvines sutartis, individualias darbo sutartis, įmonių vidaus taisykles arba taisykles, reglamentuojančias savarankišką verslą ir profesijas;

c) būtų peržiūrėti įstatymai ir kiti teisės aktai, prieštaraujantys vienodo požiūrio principui, jeigu rūpinimasis apsauga, dėl kurio jie buvo priimti, nebėra pagrįstas; ir kai tokios nuostatos yra įtrauktos į kolektyvines sutartis, darbuotojai ir administracija būtų paraginti pakeisti atitinkamas nuostatas.“

III – Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

19. Iš pateikto sprendimo dėl prejudicinių klausimų matyti, kad V. Nikoloudi 1978 m. rugsėjo 1 d. pagal neterminuotą darbo sutartį įsidarbino laikinąja darbuotoja OTE. Iki 1996 m. lapkričio 28 d. jos darbo laikas sudarė pusę normalaus darbo laiko, o nuo šios datos jos darbo sutartis buvo pakeista nustatant visos darbo dienos darbo laiką. Jai sulaukus pensinio amžiaus, 1998 m. rugpjūčio 17 d. jos darbo santykiai nutrūko. Išėjimo į pensiją metu ji vis dar dirbo laikinąja darbuotoja.

20. V. Nikoloudi nacionaliniame teisme tvirtino, kad jai palankių specialiųjų kolektyvinių sutarčių nuostatų, susijusių su paskyrimu į nuolatinį darbą, netaikymas yra diskriminacija dėl lyties. Jos teigimu, jai turėjo būti pritaikyta jei ne pirmoji, tai bent jau antroji ginčijama kolektyvinė sutartis. Be to, jos nuomone, OTE bendrųjų personalo nuostatų 5 straipsnio 9 dalis – ir pirminės, ir nuo 1996 m. sausio 1 d. pakeistos redakcijos – prieštarauja Bendrijos teisei. Įskaičiavus į jos stažą visą laiką, kai ji dirbo ne visą darbo dieną, už laikotarpį nuo 1996 m. lapkričio 28 d. iki 1998 m. rugpjūčio 17 d. iš viso susidaro 5 834,43 eurų darbo užmokesčio skirtumas jos naudai.

21. Savo ieškiniu V. Nikoloudi reikalauja sumokėti šią sumą kartu su palūkanomis.

22. OTE tvirtina, kad V. Nikoloudi negalėjo būti priimta nuolatine darbuotoja, nes ji neatitiko vienos nuo lyties nepriklausančios sąlygos – nedirbo visos darbo dienos. Be to, pagal OTE bendrųjų personalo nuostatų 5 straipsnio 9 dalį laikas, kurį ji dirbo ne visą darbo laiką, gali būti įskaičiuotas tik nuo 1996 m. sausio 1 dienos.

23. Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nustatė, kad jo nagrinėjamam teisiniam ginčui išspręsti reikalingas Bendrijos teisės išaiškinimas; todėl jis sustabdė bylą tam, kad pagal EB 234 straipsnį pateiktų Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

1. Ar šioje byloje nagrinėjamo (OTE) bendrųjų personalo nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punkto, kuris numato, kad (tik) moterys įdarbinamos valytojomis pagal neterminuotą darbo sutartį darbui ne visą darbo laiką ar nepastoviai, egzistavimas ir taikymas atitinka (EEB sutarties 119 straipsnio) bei Direktyvų 75/117 ir 76/207 reikalavimus?

Remiantis Teisingumo Teismo praktika ir atsižvelgiant į faktą, kad ne viso darbo laiko darbas yra mažiau apmokamas, ar ginčijamą nuostatą galima aiškinti kaip automatiškai tiesiogiai diskriminuojančią dėl lyties, atsižvelgiant į tai, kad ji ne viso darbo laiko darbą tiesiogiai sieja su darbuotojų lytimi (moterys) bei turi neigiamą poveikį tik moterų atžvilgiu?

2. Ar aplinkybė, kad pagal šakos lygio kolektyvinės sutarties, sudarytos 1987 m. lapkričio 2 d. tarp OTE ir OTE darbuotojų federacijos (Omospondia Ergazomenon OTE, toliau – OME OTE), nuostatos nenumato galimybės ne visą darbo laiką pagal neterminuotą sutartį laikinai dirbančių valytojų būti paskirtomis nuolatinėmis darbuotojomis (nepriklausomai nuo ne viso darbo laiko darbo sutarties sudarymo termino), pavyzdžiui, kaip yra šioje byloje, nes ši kolektyvinė sutartis reikalauja ne mažiau kaip dvejų metų darbo stažo dirbant visą darbo laiką, prieštarauja EEB sutarties 119 straipsniui ir nurodytoms direktyvoms ar kitai Bendrijos teisės nuostatai, nes netiesiogiai diskriminuoja dėl lyties, jeigu daroma prielaida, kad ši nuostata (nepaisant savo neutralaus pobūdžio, nes nedaro nuorodos į darbuotojo lytį) netaikoma tik valytojų moterų atžvilgiu, kadangi nebuvo vyrų, dirbančių ,,bendrųjų reikalų“ (kuriam priklauso valytojos) ar kitame OTE padalinyje ne visą darbo laiką pagal neterminuotą darbo sutartį?

3. OTE pagal šakos lygio kolektyvinę sutartį, sudarytą 1991 m. gegužės 10 d. tarp OTE ir OME OTE, paskirdama (išbandymo terminui) laikinuosius darbuotojus nuolatiniais, reikalavo, kad jie pagal neterminuotą darbo sutartį dirbtų visą darbo laiką.

Ar galimybės ne visą darbo laiką dirbančioms valytojoms būti paskirtomis nuolatinėmis darbuotojomis nesuteikimas (nepriklausomai nuo jų darbo sutarties termino), pavyzdžiui, kaip yra šioje byloje, yra nepateisinama netiesioginė diskriminacija dėl lyties pagal Bendrijos teisės nuostatas (EEB sutarties 119 straipsnis bei Direktyvos 75/117 ir 76/207), atsižvelgiant į tai, kad šakos lygio kolektyvinė sutartis netaikoma tik valytojų moterų atžvilgiu, kadangi nebuvo vyrų, dirbančių OTE padalinyje ne visą darbo laiką pagal neterminuotą darbo sutartį?

4. Pagal OTE bendrųjų personalo nuostatų iki 1996 m. sausio 1 d. galiojančios redakcijos 5 straipsnio 9 dalį, nustatant geriausias darbo užmokesčio sąlygas, į darbo stažą visiškai neįskaičiuojamas ne viso darbo laiko darbas. Nuo 1996 m. sausio 1 d. ši nuostata pakeista šakos lygio kolektyvine sutartimi, nusprendžiant ne viso darbo laiko darbą įskaičiuoti (į darbo stažą), prilyginant jį pusei to pačio laikotarpio viso darbo laiko darbo.

Jeigu daroma prielaida, kad ne viso darbo laiko darbas išimtinai arba didžiąja dalimi susijęs tik su moterimis, ar nuostatos, pagal kurias ne viso darbo laiko darbas yra visiškai neįskaičiuojamas (iki 1996 m. sausio 1 d.) arba ,,įskaičiuojamas proporcingai“ viso darbo laiko darbui (nuo 1996 m. sausio 1 d.), atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, gali būti aiškinamos kaip įtvirtinančios netiesioginę diskriminaciją dėl lyties, kuri yra draudžiama (pagal Bendrijos teisės nuostatas), ir todėl į darbo stažą turi būti įskaičiuojami visi ne viso darbo laiko darbo laikotarpiai?

5. Jeigu Teisingumo Teismo atsakymas į nurodytus 1–4 klausimus yra teigiamas, t. y., kad ginčijamos nuostatos, įtvirtintos teisės aktuose ir kolektyvinėse sutartyse, prieštarauja Bendrijos teisei, kam tenka įrodinėjimo pareiga, jei darbuotojas teigia, kad jo atžvilgiu buvo pažeistas vienodo požiūrio principas?

IV – Pirmas prejudicinis klausimas

24. Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas pirmu prejudiciniu klausimu iš esmės siekia sužinoti, ar OTE bendrųjų personalo nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punkto nuostata yra tiesioginė diskriminacija dėl lyties todėl, kad ši nuostata moterims, pablogindama jų padėtį, numato darbą ne visą darbo laiką.

A – Pagrindiniai proceso dalyvių argumentai

25. V. Nikoloudi siūlo į šį klausimą atsakyti teigiamai. OTE neigia tiesioginę diskriminaciją ir, remdamasi Direktyvos 76/207 2 straipsnio 2 dalimi, pabrėžia, kad nagrinėjama nuostata buvo priimta dėl socialinės politikos priežasčių, siekiant skatinti moteris ir atsižvelgti į jų specifinius poreikius. Graikijos vyriausybė ir Komisija mano, kad diskriminacijos klausimas negali būti keliamas, nes nėra kitos situacijos, panašios į tą, kurioje yra ieškovė.

B – Vertinimas

26. Pagal OTE bendrųjų personalo nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punktą ne visam darbo laikui sudarant neterminuotą darbo sutartį valytojomis įdarbinamos tik moterys.

27. Nagrinėjant pirmą prejudicinį klausimą reikia patikrinti, ar atsisakymas priimti vyrus į tam tikrų kategorijų darbus ne visam darbo laikui – pirmiausia ne visą darbo laiką dirbančiais valytojais – prieštarauja Bendrijos teisei. Nepriklausomai nuo to, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas akivaizdžiai daro prielaidą, jog darbas ne visą darbo laiką moterims yra nenaudingas todėl, kad jis susijęs su mažesniu užmokesčiu.

28. Kadangi OTE bendrųjų personalo nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punktas turi įtakos vyrų galimybei pasirinkti šią profesiją, šią nuostatą reikia išnagrinėti remiantis Direktyva 76/207, ypač jos 1 straipsniu ir 2 straipsnio 2 bei 3 dalimis.

29. Jau iš sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktų klausimų paaiškėja, kad galimybės nesuteikimas vyrams iš esmės yra tiesioginė vyrų, o ne moterų diskriminacija, jeigu atimta teisė dirbti ne visą darbo laiką turėtų būti laikoma sąlygų pabloginimu. Atrodo, kad galimybės vyrams nesuteikimas nėra pateisinamas pagal Direktyvos 76/207 2 straipsnio 2 dalį, nes, atsižvelgiant į valytojų veiklos pobūdį ar šios veiklos sąlygas, lytis greičiausiai negali būti laikoma būtina sąlyga. Tačiau, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, šis klausimas gali likti neatsakytas.

30. Toliau pažymėtina, kad pagal ginčijamas taisykles moterims akivaizdžiai nekliudoma dirbti visą darbo laiką, bet kuriuo atveju – laikiną darbą. Šiame kontekste Komisija teisingai nurodo, kad pati V. Nikoloudi nuo 1996 m. dirbo visą darbo laiką.

31. Kadangi OTE bendrųjų personalo nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punkto ginčijama nuostata turi įtakos atitinkamiems valytojams priklausančiam darbo užmokesčiui, ją reikia išnagrinėti atsižvelgiant į EB 141 straipsnį ir Direktyvą 75/117.

32. Apskritai nevienodą požiūrį į dirbančias ne visą darbo laiką moteris vienodo darbo užmokesčio principo atžvilgiu galima būtų konstatuoti arba tuomet, kai jos uždirba mažiau nei dirbantys ne visą darbo laiką vyrai, arba tuomet, kai jos neturi galimybės įsidarbinti visą darbo laiką, o jeigu ir turi, tai tik sudėtingesnėmis sąlygomis – atitinkamai netekdamos dalies pajamų.

33. Pastarojo atvejo nagrinėjimas greičiausiai nesuteiks jokios naudos, nes, kaip nurodo prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, iš moterų nėra atimta galimybė dirbti visą darbo laiką( ). Be to, Teisingumo Teismas 1981 m. kovo 31 d. Sprendime Jenkins( ) nusprendė, kad darbas ne visą darbo laiką savo prigimtimi iš esmės yra toks pats darbas kaip ir analogiškas darbas visą darbo laiką. Šiuo atveju diskriminacija dėl lyties būtų tuomet, jeigu darbuotojų, dirbančių ne visą darbo laiką, darbo užmokestis už laiko vienetą būtų mažesnis. Sprendime Jenkins Teisingumo Teismas nematė būtino pagrindo pripažinti diskriminaciją net ir dėl tos priežasties, kad už darbą ne visą darbo laiką buvo mokamas mažesnis darbo užmokestis nei už darbą visą darbo laiką.

34. Todėl atsakant į pirmą prejudicinį klausimą svarbiausia turėtų būti tai, ar ne visą darbo laiką dirbančios moterys be objektyvaus pagrindo gauna mažesnį darbo užmokestį nei vyrai, esantys panašioje situacijoje.

35. Diskutuotinas klausimas, į kurią palyginamąją grupę reikia atsižvelgti. Komisijos ir Graikijos vyriausybės nuomone, palyginimas neįmanomas vien jau todėl, kad vyrai nėra įdarbinami valytojais darbui ne visai darbo dienai.

36. Teisinga tai, kad EB 141 straipsnis ir Direktyva 75/117 gali būti taikomi tik tuomet, kai galimas palyginimas su vyriškos lyties darbuotoju. Todėl pagal teismų praktiką palyginimas su „hipotetiniu darbuotoju“ neįmanomas( ).

37. Tačiau pagal išdirbtą laiką apmokamo darbo atveju galimybė palyginti atliktą darbą bet kuriuo atveju nėra neįmanoma dėl darbo trukmės, ir todėl dirbančiųjų visą ir ne visą darbo laiką palyginimas iš esmės nėra hipotetinio pobūdžio. Tačiau tik nacionalinis teismas, remdamasis žinomais kriterijais( ), turi nustatyti, ar atitinkamoje įmonėje tą patį arba lygiavertį darbą atlieka darbuotojai vyrai( ). Pavyzdžiui, sprendime Lawrence( ) nacionalinis teismas nusprendė, kad valymo ir viešojo maitinimo darbus galima palyginti su kitų darbuotojų, įdarbintų tokiose srityse, kaip antai sodų priežiūra, šiukšlių išvežimas ir kanalų priežiūra, darbu.

38. Iš to darytina išvada, kad vien aplinkybė, jog tik moterys dirba valytojomis ne visą darbo laiką, iš esmės nepanaikina galimybės, kad yra panašių visą darbo laiką dirbamų darbų. Tačiau sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių atspirties taškų, iš kurių būtų galima spręsti apie nevienodą požiūrį į ne visą darbo laiką dirbančias moteris ir visą darbo laiką dirbančius vyrus, kurie, dirbdami laikiną darbą, tam tikrais atvejais atlieka tą patį arba lygiavertį darbą.

V – Antras ir trečias prejudiciniai klausimai

39. Antru ir trečiu prejudiciniais klausimais, kurie turėtų būti nagrinėjami kartu, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės norėtų sužinoti, ar taisyklės dėl priskyrimo nuolatiniam personalui, taikomos ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams pagal ginčijamas kolektyvines sutartis, yra netiesioginė diskriminacija dėl lyties, nes tai susiję tik su moteriškos lyties darbuotojais( ).

A – Pagrindiniai proceso dalyvių argumentai

40. V. Nikoloudi ir Komisija tvirtina esant netiesioginės diskriminacijos dėl lyties, nes nesuteikimas galimybės būti paskirtiems nuolatiniais darbuotojais susijęs tik su moterimis. Komisija pabrėžia, kad šiuo atveju kalbama ne apie vienodą darbo užmokestį, o apie Direktyvos 76/207 taikymą. Toliau ji pažymi, kad nors nacionalinis teismas turi patikrinti, ar yra objektyvių pagrindų, galinčių pagrįsti tokį nevienodą požiūrį, nagrinėjama valytojų veikla nereikalauja jokios ypatingos patirties.

41. OTE ir Graikijos vyriausybė neigia diskriminacijos buvimą, nes nėra palygintinos situacijos. Be to, jos teigia, kad daugiausiai moterys turėjo naudos iš ginčijamų kolektyvinių sutarčių. OTE galiausiai remiasi objektyviomis priežastimis, kurios, jos nuomone, turėtų paaiškinti tariamą nevienodą požiūrį dėl ginčijamų kolektyvinių sutarčių, pavyzdžiui, skirtingomis darbo sąlygomis, skirtinga darbo laiko trukme ir ryšiu tarp priklausymo įmonei ir patirties, leidžiančios darbuotojui geriau atlikti savo darbą. Baigdama OTE nurodo savo įmonės politiką ir ekonomines priežastis.

B – Vertinimas

42. Antras ir trečias prejudiciniai klausimai yra susiję su galiojančiomis dviejų ginčijamų kolektyvinių sutarčių sąlygomis, reglamentuojančiomis skyrimą į nuolatinį darbą. Pagal 1987 m. kolektyvinę sutartį šios sąlygos buvo darbas visą darbo laiką ir dvejų metų darbo stažas. 1991 m. kolektyvinėje sutartyje buvo išlaikyta darbo visą darbo laiką sąlyga.

43. Skyrimas į nuolatinį darbą pirmiausia susijęs su darbo sąlygomis, todėl ginčijamas kolektyvines sutartis reikia išnagrinėti remiantis Direktyva 76/207.

44. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką netiesioginė diskriminacija yra tuomet, „kai nacionalinės priemonės, nors ir suformuluotos neutraliai, taikymas faktiškai gerokai pablogina moterų nei vyrų padėtį“( ).

45. Pagrindinėje byloje gerokai blogesnę didesnės moterų nei vyrų dalies padėtį gali lemti tai, kad ginčijama nuostata ne visą darbo laiką dirbančius darbuotojus diskriminuoja, palyginti su visą darbo laiką dirbančiais darbuotojais. Atsižvelgus į jau analizuotą OTE bendrųjų personalo nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punktą, darytina prielaida, kad nagrinėjamos sąlygos, reglamentuojančios skyrimą į nuolatinį darbą, gerokai dažniau taikomos moterims nei vyrams. Nors ir gali būti argumentuojama, kad aplinkybė, jog valytojų darbo vietos, kuriose darbuotojai dirba ne visą darbo laiką, skirtos daugiausiai moterims, nepanaikina galimybės įdarbinti vyrus ne visą darbo laiką kitose pareigose, pagal prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo klausimus vyrų darbas ne visą darbo laiką aiškiai neįmanomas. Tačiau bet kuriuo atveju nacionalinis teismas turi padaryti išvadas apie su šia nuostata susijusių moterų dalį. Nereikia jokio detalesnio pagrindimo, kad netiesioginė diskriminacija tikrai egzistuoja tuomet, kai nuostata blogesnes sąlygas nustato tik moterims.

46. Blogesnės moterų sąlygos dėl jų lyties pagrindinėje byloje išplaukia iš to, kad iš ne visą darbo laiką įdarbintų valytojų dėl to, kad jos dirba ne visą darbo laiką, atimama galimybė būti priimtomis į nuolatinį darbą ir kartu pasinaudoti visais iš to išplaukiančiais darbo sąlygų ir darbo vietos saugumo privalumais.

47. Tačiau, mano nuomone, galimas nevienodas požiūris į vyrus ir moteris priimant į nuolatinį darbą galėtų būti objektyviai pagrįstas. Šiuo atveju reikėtų daryti nuorodą į nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią skirtingos priemonės leidžiamos, „jeigu jos pagrįstos objektyviomis aplinkybėmis, niekaip nesusijusiomis su diskriminacija dėl lyties“( ).

48. Tokiais atvejais ypač atsižvelgiama į profesinės veiklos trukmės (darbo stažo) ryšį su profesinės patirties arba specifinių žinių įgijimu.

49. Teisingumo Teismas jau kelis kartus turėjo progą išdėstyti savo nuomonę dėl atitinkamų argumentų. Pirmiausia jis nurodė, kad skirstymas pagal išsilavinimą ir žinias yra leidžiamas tik tuomet, kai šie kriterijai objektyviai yra būtini būtent šiai konkrečiai darbo vietai( ).

50. Dėl darbo stažo Teisingumo Teismas yra pabrėžęs, kad jis „neatskiriamas nuo profesinės patirties, o ji apskritai leidžia darbuotojui geriau atlikti savo darbą“( ). Iš to Teisingumo Teismas pirmiausia padarė išvadą, kad darbdavys, nustatydamas darbo užmokestį, gali atsižvelgti į darbo įmonėje trukmę, neprivalėdamas nurodyti jos reikšmės darbuotojui atliekant paskirtas specifines užduotis( ). Tačiau vėliau priimtuose sprendimuose( ) Teisingumo Teismas įvedė diferencijavimo kriterijų, pagal kurį, nepaisant to, kad darbo stažas neatskiriamas nuo darbo patirties, kuri iš esmės turėtų leisti darbuotojui geriau atlikti savo užduotis, tokio kriterijaus objektyvumas priklauso nuo visų konkretaus atvejo aplinkybių, ypač nuo to, koks ryšys yra tarp vykdomos veiklos pobūdžio ir patirties, kuri išplaukia iš nagrinėjamos veiklos vykdymo tam tikrą laiką.

51. Pagrindinės bylos atveju tokie teiginiai kelia abejonių dėl galimybės pateisinti tam tikrą nuostatą. Bet kuriuo atveju netinkami yra tokie pateisinimo pagrindai, kuriais teigiama, kad ne visą darbo laiką dirbantys darbuotojai yra mažiau motyvuoti ar turi silpnesnį ryšį su įmone( ).

Dėl profesinės patirties pažymėtina: nors Teisingumo Teismas sprendime Danfoss( ) ir leido diferenciaciją pagal profesinę patirtį, tačiau ne visą darbo laiką dirbančių darbuotojų pareigų paaukštinimo atveju prieštaravo pro rata temporis principo taikymui. Greičiausiai šie motyvai gali būti perkelti ir taikomi nagrinėjamam paskyrimo į nuolatinį darbą atvejui.

52. Nacionalinis teismas turi nustatyti, kuria dalimi, atsižvelgiant į atliekamą veiklą (valymas), egzistuoja ryšys tarp pagal ginčijamą 1987 m. kolektyvinę sutartį reikšmingo darbo stažo ir profesinės patirties priimant darbuotoją į nuolatinį darbą. Be to, manau, kad Komisija teisingai pastebi, jog pagal ginčijamą 1987 m. kolektyvinę sutartį priimant darbuotoją į nuolatinį darbą bet kuriuo atveju atsižvelgiama į ne visą darbo stažą , nes šiuo atveju, kaip ir pagal ginčijamą 1991 m. kolektyvinę sutartį, atsižvelgiama tik į darbą visą darbo laiką( ).

VI – Ketvirtas prejudicinis klausimas

53. Ketvirtu klausimu iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar tai, kad ne visą darbo dieną išdirbtas darbo laikas į darbo stažą neįskaičiuojamas visiškai arba bent proporcingai, yra netiesioginė diskriminacija dėl lyties, darant prielaidą, kad ji susijusi vien ar daugiausia su moterimis.

A – Pagrindiniai proceso dalyvių argumentai

54. V. Nikoloudi tvirtina, kad būtų nenuoseklu, jei, viena vertus, būtų preziumuojama diskriminacija, o kita vertus, ne visą darbo laiką išdirbtas darbo laikas būtų įskaičiuojamas tik proporcingai. Tam prieštarauja OTE, remdamasi jau minėtais argumentais, pirmiausia priklausymo įmonei ryšiu su patirtimi, savo ruožtu leidžiančia darbuotojui geriau atlikti savo darbą.

55. Komisija mano, kad neįskaičiuojant ne visą darbo dieną išdirbto darbo laiko į darbo stažą, remiantis ginčijama nuostata, pažeidžiamas vienodo darbo užmokesčio principas, jeigu OTE ne visai darbo dienai neįdarbina vyrų, išskyrus tuos atvejus, kai ši nuostata yra pagrįsta dėl objektyvių aplinkybių, kurios neturi nieko bendra su diskriminacija dėl lyties. Taip pat Komisija teigia, kad, proporcingai įskaičiavus ne visą darbo dieną išdirbtą darbo laiką į darbo stažą, vienodo darbo užmokesčio principas nepažeidžiamas.

B – Vertinimas

56. Pirmiausia reikia nustatyti kriterijus, pagal kuriuos nagrinėtina ginčijama OTE bendrųjų personalo nuostatų 5 straipsnio 9 dalies norma.

57. OTE bendrųjų personalo nuostatų 5 straipsnio 9 dalis reglamentuoja darbo laiko trukmę, į kurią reikia atsižvelgti apskaičiuojant darbo stažą. Šiuo atveju iki 1996 m. sausio 1 d. galiojusioje redakcijoje į darbą ne visą darbo laiką apskritai nebuvo atsižvelgiama, tačiau nuo 1996 m. sausio 1 d. įsigaliojusioje redakcijoje buvo numatyta, kad turi būti atsižvelgiama į pro rata temporis.

58. Iš prejudicinio klausimo aišku, kad šiame kontekste darbo stažas turi įtakos darbo užmokesčiui. Todėl nagrinėjamą nuostatą reikia nagrinėti remiantis EB 141 straipsniu ir Direktyva 75/117. Tam neprieštarauja tai, jog pagal sprendimą Gerster( ) su darbo stažo apskaičiavimo sąlygomis susijusios nacionalinės nuostatos nepatenka nei į EEB sutarties 119 straipsnio (po pakeitimų – EB 141 straipsnio), nei į Direktyvos 75/117 reglamentavimo sritį, nes ten buvo nagrinėjama pareigų paaukštinimo galimybė. Pagrindinėje byloje darytina prielaida, kad ginčijama nuostata turi tiesioginės įtakos darbo užmokesčio dydžiui.

59. Netiesioginės diskriminacijos prielaida vienodo darbo užmokesčio principo atžvilgiu darytina ir tuomet, kai „tariamai neutralios nuostatos, kriterijai ar praktika yra nepalanki gerokai didesnei vienos lyties asmenų daliai, išskyrus atvejus, kai atitinkamos nuostatos, kriterijai ar praktika yra tinkama ir būtina bei gali būti pateisinta objektyviais veiksniais, nesusijusiais su lytimi“( ).

60. Jeigu pritariant prejudicinius klausimus pateikusiam teismui būtų preziumuojama, kad ne visai darbo dienai OTE buvo įdarbinamos tik moterys, be jokios abejonės, akivaizdu, kad OTE bendrųjų personalo nuostatų 5 straipsnio 9 dalis taikoma tik moterims.

61. Visiškai neatsižvelgiant į darbą ne visą darbo laiką apskaičiuojant darbo stažą už laikotarpį iki 1996 m. sausio 1 d., akivaizdžiai nustatomos nepalankesnės sąlygos su tuo susijusioms vien moterims.

62. Nuo to momento galiojančio proporcingo įskaičiavimo atžvilgiu paaiškėja kitokia situacija. Neturėtų kilti abejonių, kad nevienodam požiūriui konstatuoti nepakanka vien aplinkybės, kad tam tikra nuostata taikoma tik moterims( ). Užtikrinamo darbo užmokesčio atžvilgiu Komisija ne be pagrindo pabrėžia, kad nevienodo požiūrio nėra tol, kol visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams ir ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams mokamas vienodas atlyginimas už laiko vienetą( ). Tačiau pagrindinėje byloje nevienodą požiūrį galėtų reikšti tai, kad atlyginimui nustatyti naudojamas darbo stažas apskaičiuojamas remiantis neobjektyviais kriterijais. Šiame kontekste primintina jau minėta teismų praktika( ), pagal kurią objektyvų darbo stažo kriterijaus pobūdį pirmiausia lemia atliekamos veiklos pobūdžio sąryšis su patirtimi, atsirandančia po tam tikro darbo valandų skaičiaus. Kitaip tariant, nevienodas požiūris į ne visą darbo laiką dirbančius darbuotojus darbo stažo apskaičiavimo atžvilgiu gali būti ir tuomet, kai jų darbo trukmė apskaičiuojama pro rata temporis, nes taip finansinė nauda galiausiai susiejama su ilgesne darbo santykių įmonėje trukme nei visą darbo laiką dirbančių darbuotojų atveju. Ar ši diferenciacija yra objektyvi, labiausiai priklauso nuo atsižvelgiant į darbo stažą siekiamo tikslo: atsilyginimas už ištikimybę įmonei arba daugmaž bendras mokestis už įgytą patirtį, be to, šiuo atveju irgi reikėtų skirstyti pagal tai, ar atsižvelgiant į atliekamos veiklos pobūdį egzistuoja ryšys tarp patirties ir darbo trukmės( ).

63. Kadangi prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas turi patikrinti, ar ir kuria dalimi pagrindai, kuriuos pateikia OTE, pateisindama savo darbo užmokesčio politiką, gali būti laikomi objektyviai pagrįstais ekonominiais pagrindais( ), nacionalinis teismas taip pat turi padaryti išvadas dėl atsižvelgiant į darbo stažą siekiamų tikslų.

64. Jei atsižvelgiant į darbo stažą turi būti atsilyginama už ištikimybę įmonei, diferencijavimo kriterijaus tinkamumas, turint omenyje pirmiau išdėstytus argumentus, atrodytų abejotinas, o bendras atlyginimas už dirbant tam tikrą laiką įgytą patirtį iš esmės veikiau atrodytų įmanomas, nors ir tik tinkamai įvertinus, atsižvelgiant į atliekamos veiklos pobūdį ir su tuo susijusius reikalavimus, šiuo atveju ne visai neabejotiną ryšį tarp darbo stažo ir įgytos patirties.

VII – Penktas prejudicinis klausimas

65. Penktas prejudicinis klausimas yra susijęs su įrodinėjimo pareigos paskirstymu, jeigu darbuotojas mano, kad jo atžvilgiu nebuvo laikomasi vienodo požiūrio principo.

A – Pagrindiniai proceso dalyvių argumentai

66. Visų rašytinėje proceso dalyje dalyvavusių proceso dalyvių nuomone, įrodinėjimo pareiga tenka darbdaviui. Visi, išskyrus V. Nikoloudi, remiasi Direktyva 97/80. Tačiau reikalaujama, kad tam, jog apkaltintas darbdavys privalėtų įrodinėti, jog nebuvo pažeistas vienodo požiūrio principas, darbuotojas nurodytų įtikinamas faktines aplinkybes, iš kurių būtų galima spėti apie tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos buvimą.

B – Vertinimas

67. Atsakymas į penktą prejudicinį klausimą kyla iš Teisingumo Teismo praktikos, pagal kurią vis dėlto „įrodinėjimo pareiga pereina kitai ginčo šaliai, jei iš pirmo žvilgsnio diskriminuoti darbuotojai priešingu atveju neturėtų veiksmingos priemonės vienodo darbo užmokesčio principui užtikrinti. Jeigu priemonė, suskirstanti darbuotojus pagal jų dirbamą darbo laiką, iš tiesų sudaro blogesnes sąlygas vienos ar kitos lyties asmenims, dėl šios priežasties ši priemonė laikytina pažeidžiančia EEB sutarties 119 straipsnio tikslą, kai darbdavys negali jos pagrįsti objektyviais kriterijais, niekaip nesusijusiais su diskriminacija dėl lyties“( ).

68. Direktyvos 97/80 4 straipsnis kodifikavo šią teismų praktiką, o jos 3 straipsnio 1 dalies a punktas numato, kad šie principai taip pat taikomi atvejams, kuriuos reglamentuoja Sutarties 119 straipsnis (EEB sutarties 117–120 straipsniai buvo pakeisti EB sutarties 136–143 straipsniais), Direktyva 75/117 ir Direktyva 76/207.

69. Iš viso to išplaukia, kad darbdavys turi įrodyti, jog vienodo požiūrio principas nebuvo pažeistas, kai darbuotoja, mananti, kad vienodo požiūrio principas jos atžvilgiu buvo pažeistas, nurodė teismui įtikinamas faktines aplinkybes, leidžiančias spėti apie tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos buvimą.

VIII – Bylinėjimosi išlaidos

70. Graikijos vyriausybės ir Komisijos, pateikusių Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.

IX – Išvada

71. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, siūlau Teisingumo Teismui į prejudicinius klausimus atsakyti taip:

1. Padarius prielaidą, kad ne visą darbo laiką dirbantys darbuotojai gauna mažesnį darbo užmokestį už laiko vienetą nei visą darbo laiką dirbantys darbuotojai, kurie, dirbdami laikiną darbą, atlieka tokį patį ar lygiavertį darbą, EB 141 straipsnis ir 1975 m. vasario 10 d. Tarybos direktyvos 75/117/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principo taikymui, suderinimo 1 straipsnis draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas, kokios įtvirtintos OTE bendrųjų personalo nuostatų 24a straipsnio 2 dalies a punkte, pagal kurį sudarant neterminuotą darbo sutartį darbui ne visam darbo laikui arba laikiniems darbams įdarbinamos tik moterys.

2. 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu 2 straipsnio 1 dalis ir 3 straipsnio 1 dalis draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas, kokios yra įtvirtintos 1987 m. lapkričio 2 d. ir 1991 m. gegužės 10 d. kolektyvinėse sutartyse ir pagal kurias viena iš skyrimo į nuolatinį darbą sąlygų yra darbas visą darbo laiką, jeigu šios nuostatos nėra pagrįstos objektyviais kriterijais, kurie visiškai nesusiję su diskriminacija dėl lyties, prieštarauja.

3. EB 141 straipsnis ir Direktyvos 75/117 1 straipsnis draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas, kaip OTE bendrųjų personalo nuostatų 5 straipsnio 9 dalis, pagal kurią darbas ne visą darbo laiką darbo užmokesčio nustatymo tikslais į darbo stažą neįskaičiuojamas arba įskaičiuojamas tik pro rata temporis, jeigu ši nuostata nėra pagrįsta objektyviais kriterijais, kurie visiškai nesusiję su diskriminacija dėl lyties.

4. Pagal 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/80/EB dėl įrodinėjimo pareigos diskriminacijos dėl lyties bylose 4 straipsnio 1 dalį apkaltintas darbdavys turi įrodyti, jog nebuvo pažeistas vienodo požiūrio principas, kai darbuotoja, mananti, kad vienodo požiūrio principas jos atžvilgiu buvo pažeistas, nurodė teismui įtikinamas faktines aplinkybes, leidžiančias spėti apie tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos buvimą.