GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2010 m. birželio 15 d.( )

Byla C–132/09

Europos Komisija

prieš

Belgijos Karalystę

„EB 226 straipsnis – Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Priimtinumas – Europos mokyklų statutas – 1957 m. ir 1994 m. konvencijos – Arbitražinė išlyga – 1962 m. Susitarimas dėl būstinės – Išlaidų baldams ir mokymo medžiagai finansavimas – Susitarimo dėl būstinės ir EB 10 straipsnio pažeidimas“

I – Įvadas

1. Šioje byloje Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, atsisakydama padengti savo teritorijoje esančių Europos mokyklų išlaidas baldams ir mokymo medžiagai, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1962 m. spalio 13 d. Europos mokyklos valdytojų tarybos ir Belgijos Karalystės Vyriausybės sudarytą Susitarimą dėl būstinės (toliau – Susitarimas dėl būstinės), skaitomą kartu su EB 10 straipsniu.

II – Teisinis pagrindas

A – Europos mokyklos statutas

2. Nuo Europos mokyklų įkūrimo jų veikla buvo reguliuojama dviem susitarimais, t. y., pirma, 1957 m. balandžio 12 d. Liuksemburge pasirašytu Europos mokyklos statutu (toliau – 1957 m. konvencija)( ) ir, antra, 1962 m. balandžio 13 d. Liuksemburge pasirašytu Protokolu dėl pagal Europos mokyklos statutą įsteigtų Europos mokyklų įkūrimo (toliau – 1962 m. protokolas)( ). Šiuos du dokumentus sudarė šešios pirmosios Europos Bendrijų valstybės narės.

3. Pagal 1957 m. konvenciją įsteigtą Europos mokyklos valdytojų tarybą sudaro kiekvienos susitariančiosios šalies kompetentingas ministras arba ministrai. Pagal konvencijos 9 straipsnį Valdytojų taryba prižiūri šios konvencijos įgyvendinimą, ir šiuo tikslu jai suteikti reikalingi įgaliojimai švietimo, biudžeto ir administraciniais klausimais. Ji bendru sutarimu nustato bendrąsias mokyklų taisykles. Pagal minėtos konvencijos 28 straipsnį Valdytojų taryba gali derėtis su valstybės, kurios teritorijoje yra mokykla, vyriausybe dėl bet kokio papildomo susitarimo, reikalingo siekiant užtikrinti, kad mokykla veiktų pačiomis geriausiomis materialinėmis ir moralinėmis sąlygomis.

4. 1957 m. konvencija ir 1962 m. protokolas buvo panaikinti ir pakeisti šiuo metu galiojančia 1994 m. birželio 21 d. Konvencija, apibrėžiančia Europos mokyklų statutą (toliau – 1994 m. konvencija), kaip numatyta jos 34 straipsnyje( ). 1994 m. konvenciją sudarė valstybės narės ir Europos Bendrijos, dėl kurių dalyvavimo buvo priimtas 1994 m. birželio 17 d. Tarybos sprendimas 94/557/EB, Euratomas, įgaliojantis Europos bendriją ir Europos atominės energijos bendriją pasirašyti ir sudaryti Konvenciją, apibrėžiančią Europos mokyklų statutą( ).

5. Vadovaujantis 1994 m. konvencija (34 straipsnis), nuorodos į ankstesnius nei ši konvencija teisės aktus dėl mokyklų suprantamos, atsižvelgiant į atitinkamus šios konvencijos straipsnius.

6. Į 1994 m. konvencijos taikymo sritį patenka jos I priede nurodytos mokyklos, tarp kurių yra Briuselio I, Briuselio II, Briuselio III ir Molio Europos mokyklos.

7. Pagal 1994 m. konvencijos 2 straipsnio 3 dalį, prieš atidarant naują mokyklą valstybės narės teritorijoje, Valdytojų taryba privalo sudaryti susitarimą su priimančiąja valstybe nare dėl naujai mokyklai tinkančių patalpų neatlygintino suteikimo ir priežiūros.

8. 1994 m. konvencijos 6 straipsnio antroje pastraipoje numatyta, kad, kiek tai susiję su teisėmis ir pareigomis, kiekviena valstybė narė, atsižvelgdama į šios konvencijos konkrečias nuostatas, mokyklą laiko švietimo įstaiga, kuri yra viešosios teisės subjektas.

9. Pagal 1994 m. konvencijos 10 straipsnį Valdytojų taryba, kurią, be kitų atstovų, sudaro kiekvienos valstybės narės ministerijų atstovas ir Komisijos narys, prižiūri, kaip įgyvendinama ši konvencija, ir šiuo tikslu turi reikalingus įgaliojimus priimti sprendimus švietimo, biudžeto ir administraciniais klausimais ir derėtis dėl susitarimų, nurodytų minėtos konvencijos 28–30 straipsniuose.

10. Pagal 1994 m. konvencijos 30 straipsnį Valdytojų taryba gali derėtis su valstybės, kurios teritorijoje yra mokykla, vyriausybe dėl bet kokio papildomo susitarimo, reikalingo siekiant užtikrinti, kad mokykla veiktų pačiomis geriausiomis sąlygomis, sudarymo.

11. Vadovaujantis 1994 m. konvencijos 25 straipsniu, mokyklų biudžetas sudaromas, be kita ko, iš valstybių narių įnašų, nuolat mokant atlyginimą komandiruotiems ar paskirtiems mokymo personalo nariams, ir prireikus iš finansinių įnašų bei Europos Bendrijų įnašo, skirto mokyklų visų išlaidų ir visų kitų pajamų skirtumui padengti.

12. Vadovaujantis 1994 m. konvencijos 26 straipsniu, Valdytojų taryboje neišspręsti susitariančiųjų šalių ginčai dėl šios konvencijos aiškinimo ir taikymo priklauso išimtinei Teisingumo Teismo jurisdikcijai.

13. 1994 m. konvencijos 33 straipsnyje, be kita ko, nurodyta, kad šią konvenciją ratifikuoja valstybės narės, kurios yra Susitariančios Šalys, pagal savo atitinkamus konstitucinius reikalavimus ir kad ji įsigalioja pirmąją mėnesio, einančio po valstybių narių visų ratifikavimo priemonių ir aktų, kuriais pranešama apie Europos Bendrijų įvykdytą sudarymą, deponavimo, dieną.

14. Atsakydamos į šalims pateikus klausimus raštu, Komisija ir Belgijos Karalystė patvirtino, kad 1994 m. konvencija įsigaliojo 2002 m. spalio 1 dieną.

B – Susitarimas dėl būstinės

15. 1962 m. spalio 13 d. Valdytojų taryba ir Belgijos Karalystės Vyriausybė pasirašė Susitarimą dėl būstinės, siekdamos užtikrinti geriausias materialines ir moralines Europos mokyklų Briuselyje ir Molyje veiklos sąlygas, kaip nurodyta 1957 m. konvencijos 28 straipsnyje.

16. Susitarimo dėl būstinės I skyriaus „Mokyklų pastatai ir įranga“ 1 straipsnyje nurodyta:

„Belgijos Karalystės Vyriausybė įsipareigoja suteikti mokykloms jų veiklai reikalingus pastatus, atitinkančius Protokolą dėl Europos mokyklų įkūrimo pasirašiusių vyriausybių nustatytus tikslus.

Ji įsipareigoja prižiūrėti šiuos pastatus ir juos apdrausti pagal Belgijos valstybei priklausantį nekilnojamąjį turtą reguliuojančias taisykles.

Ji įsipareigoja aprūpinti mokyklas baldais ir mokymo medžiaga pagal jos pačios įstaigoms taikomus kriterijus.“

17. Vadovaujantis susitarimo 13 straipsniu, šis susitarimas įsigalioja tą dieną, kai Belgijos vyriausybė informuoja Valdytojų tarybą apie konstitucinių procedūrų įvykdymą. Pagal tą patį straipsnį Susitarimo dėl būstinės nuostatos pradedamos taikyti 1958 m. rugsėjo 17 d., išskyrus jo 2 ir 3 straipsnius, kurie pradedami taikyti nuo šio susitarimo įsigaliojimo datos.

18. Belgijos Karalystė Susitarimą dėl būstinės ratifikavo 1975 m. lapkričio 8 dieną( ). Šis susitarimas vis dar galioja ir po įsigaliojimo nebuvo pakeistas.

C – Karlsruhės sprendimas

19. 1967 m. gegužės 17–19 d. Karlsruhėje įvykusiame susitikime Valdytojų taryba, susipažinusi su Finansinių klausimų grupės ataskaita, nagrinėjo išlaidų mokyklų įrangai ir statybai finansavimo klausimus (toliau – Karlsruhės sprendimas).

20. Pagal šio susitikimo protokolo 12 punktą Valdytojų taryba patvirtino Finansinių klausimų grupės ataskaitą dėl išlaidų mokyklų įrangai ir statybai finansavimo ir suteikė jai įgaliojimus parengti nuostatas, kurios turėtų būti įtvirtintos Valdytojų tarybos ir valstybių, kuriose yra Europos mokyklų būstinių, vyriausybių pasirašytame susitarime.

21. Minėtame 12 punkte taip pat nurodoma, kad Valdytojų taryba priima minėto protokolo priede nurodytus sprendimus, ir patikslinama, kad šie sprendimai netaikomi atgaline data.

22. Pagal protokolo priedo 12 punkto 1 papunktį priimančioji šalis turi padengti išlaidas įrangai, kuri tampa „neatskiriama“, nes įtraukiama į pastato struktūrą, net jei tai reikia atlikti bet kuriuo vėlesniu mokyklos eksploatavimo laikotarpiu. Baldai ir mokymo medžiaga yra investicijos, kurios turi būti padengiamos iš įprastų biudžeto dotacijų ir todėl glaudžiai susijusios su mokyklos veikla.

23. Pagal to paties priedo 12 punkto 3 papunktį „Valdytojų taryba prašo visų valstybių narių sudaryti su ja susitarimus, kuriais būtų užtikrintos [1957 m. konvencijos] 28 straipsnyje numatytos Europos mokyklų veiklos sąlygos <...>. Valdytojų taryba patvirtina toliau pateiktas nuostatas dėl išlaidų mokyklų įrangai ir statyboms finansavimo. Šios nuostatos galėtų būti perkeltos į Valdytojų tarybos ir valstybių, kuriose yra Europos mokyklų būstinių, vyriausybių pasirašytų susitarimų 1 straipsnį“.

III – Ikiteisminė procedūra ir šalių reikalavimai

24. Po gausaus susirašinėjimo tarp Valdytojų tarybos ir Belgijos valdžios institucijų 1995–2006 m. ir 2006 m. spalio 30 d. laiško, kuriame šios valdžios institucijos nurodė nemanančios, kad turi padengti išlaidas baldams ir mokymo medžiagai, o to buvo reikalaujama iš Belgijos Karalystės nuo 1995 m., 2007 m. spalio 23 d. Komisija pagal EB 226 straipsnį nusiuntė Belgijos Karalystei oficialų pranešimą.

25. Šiame laiške Komisija apkaltino Belgijos Karalystę pažeidus EB 10 straipsnį, nes pastaroji atsisakė, pirma, nuo 1995 m. suteikti finansavimą jos teritorijoje esančių Europos mokyklų pradiniam aprūpinimui baldais ir mokymo medžiaga, t. y. 837 708, 33 euro suma, reikalaujama dėl Briuselio I ir Briuselio II Europos mokyklų, ir, antra, nuo 1989 m. skirti metinį įnašą veiklai ir įrengimui, skirtą einamosioms jos teritorijoje įsteigtų Europos mokyklų išlaidoms padengti, kurio dydis dar turi būti nustatytas. Komisijos teigimu, vadovaujantis Sprendimu Komisija prieš Belgiją( ), dėl Belgijos valdžios institucijų požiūrio kilo grėsmė Bendrijos finansavimo sistemai ir finansinių įsipareigojimų pasidalijimui tarp valstybių narių ir taip buvo pažeistas EB 10 straipsnis.

26. Kadangi 2008 m. vasario 22 d. Belgijos Karalystės atsakymas Komisijos netenkino, 2008 m. birželio 27 d. ji pareiškė pagrįstą nuomonę pagal EB 226 straipsnio pirmą pastraipą.

27. Pagrįstoje nuomonėje Komisija nurodė, jog atsisakydama padengti išlaidas baldams ir mokymo medžiagai Belgijos Karalystė pažeidė įsipareigojimus pagal EB 10 straipsnį, ir paragino šią valstybę narę per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

28. Kadangi Belgijos Karalystė per nustatytą terminą nurodytų priemonių nesiėmė, 2009 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Komisija pareiškė šį ieškinį.

29. Komisija Teisingumo Teismo prašo:

– pripažinti, kad, atsisakydama padengti išlaidas Europos mokyklų baldams ir mokymo medžiagai, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Susitarimą dėl būstinės, skaitomą kartu su EB 10 straipsniu ir

– priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

30. Belgijos Karalystė Teisingumo Teismo prašo:

– pirmiausia, pripažinti, kad jis neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinio,

– nepatenkinus pirmojo reikalavimo, pripažinti ieškinį nepriimtinu,

– nepatenkinus ir šio reikalavimo, pripažinti ieškinį nepagrįstu ir

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

IV – Vertinimas

31. Belgijos Karalystė pirmiausia nurodo, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo šioje byloje ir, papildomai, kad ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo nepriimtinas.

32. Jau dabar galiu nurodyti, kad, mano manymu, šiems reikalavimams galima pritarti, kiek jie susiję su dalimi dėl tariamo pažeidimo, pagrįsto Susitarimo dėl būstinės pažeidimu. Kita vertus, kaip turėsiu galimybę paaiškinti tolesniuose argumentuose, siūlau iš esmės išnagrinėti kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalį, susijusią su EB 10 straipsnio pažeidimu.

A – Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos

1. Šalių argumentai

33. Belgijos vyriausybė pirmiausia ginčija Teisingumo Teismo jurisdikciją nagrinėti klausimus, susijusius su Susitarimu dėl būstinės. Ji teigia, kad norėdama teisėtai pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį Komisija privalo nustatyti, pirma, kad buvo pažeista Bendrijos teisės nuostata, antra, kad buvo pažeistas susitarimas, kurio šalis yra Bendrija, arba, trečia, kad egzistuoja nuostata, kuria suteikiama jurisdikcija.

34. Šiuo atveju Belgijos vyriausybė teigia, kad Bendrijos teisės nuostata nebuvo pažeista (nebuvo pažeistos EB sutarties, jos priedų ar antrinės teisės nuostatos), Bendrija nėra Susitarimo dėl būstinės šalis ir nėra jurisdikciją suteikiančios nuostatos. Jos teigimu, Susitarimo dėl būstinės negalima laikyti 1994 m. konvencijos (arba 1957 m. konvencijos) „išvestiniu“ teisės aktu, nes teisės akto, kuriuo Belgijos Karalystė sudarė šį susitarimą, privalomoji galia kyla tik iš Belgijos valstybės suvereniteto.

35. Komisija atmeta Belgijos vyriausybės poziciją dėl dviejų motyvų.

36. Pirma, ji primena, kad ieškinys paremtas ne vien Susitarimu dėl būstinės, bet ir EB 10 straipsniu, skaitomu kartu su šiuo susitarimu.

37. Antra, Komisija teigia, kad neatsižvelgiant į EB 10 straipsnį Susitarimas dėl būstinės neginčijamai yra Bendrijos teisės dalis, nes jį reikia pripažinti 1994 m. konvencijos, kuri yra Bendrijos teisės dalis, „išvestiniu“ teisės aktu.

38. Ji nurodo, kad, vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika dėl su Bendrijos kompetencija susijusių teisės nuostatų, Bendrijos ir jos valstybių narių sudaryti susitarimai su trečiosiomis šalimis Bendrijos teisės sistemoje turi tokį pat statusą kaip tik Bendrijos vardu sudaryti susitarimai ir kad 1994 m. konvencija buvo sudaryta tarp Bendrijos ir jos valstybių narių.

39. Komisija primena, kad Susitarimas dėl būstinės pirmiausia buvo 1957 m. konvencijos „išvestinis“ teisės aktas ir kad jau 1962 m. Europos anglių ir plieno bendrijos (EAPB) vyriausioji valdyba buvo balsavimo teisę turinti Valdytojų tarybos narė. Taigi Vyriausioji valdyba buvo Susitarimo dėl būstinės susitariančioji šalis. Komisija pažymi, kad, 1965 m. balandžio 8 d. pasirašius Sujungimo sutartį, ji pakeitė EAPB vyriausiąją valdybą ir kad 1994 m. konvencijos tikslas buvo konsoliduoti 1957 m. konvencijos acquis ir sustiprinti Europos Bendrijų, kaip susitariančiosios šalies, vaidmenį. Todėl ji mano, jog atsižvelgiant į tai, kad Susitarimas dėl būstinės buvo priimtas remiantis 1957 m. konvencijos 28 straipsniu, ir į tai, kad susitarimai dėl būstinės yra numatyti ir 1994 m. konvencijoje, Susitarimas dėl būstinės yra 1994 m. Bendrijų įgytų teisių ir prisiimtų įsipareigojimų dalis.

2. Vertinimas

40. Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip matyti, be kita ko, iš ieškinio, kuriuo buvo pradėta byla, 35 punkto ir dubliko 12–14 punktų, Komisija kaltina Belgijos Karalystę, pirma, pažeidus Susitarimą dėl būstinės, kuris yra sudedamoji Bendrijos teisės dalis nuo 1994 m. konvencijos, iš kurios šis susitarimas kyla, pasirašymo, ir, antra( ), sukėlus grėsmę Bendrijos finansavimo sistemai ir finansinių įsipareigojimų pasidalijimui tarp valstybių narių, taip pažeidžiant EB 10 straipsnį, dėl atsisakymo padengti šios valstybės narės teritorijoje esančių Europos mokyklų išlaidas baldams ir mokymo medžiagai nuo 1995 m. gruodžio 13 d.( ), kiek tai susiję su pradinio aprūpinimo finansavimu, ir nuo 1986 m.( ), kiek tai susiję su metiniu įnašu veiklai ir įrengimui, skirtu Europos mokyklų baldams ir mokymo medžiagai.

41. Taigi šios dvi nurodomo įsipareigojimų neįvykdymo dalys yra suformuluotos atskirai, kaip, atrodo, pripažįsta Komisija dubliko 12 punkte( ), net jei ieškinio reikalavimuose nurodomas Susitarimo dėl būstinės, „skaitomo kartu su EB 10 straipsniu“, pažeidimas.

42. Kaip matyti iš anksčiau apibendrintų Belgijos Karalystės argumentų, ji remiasi tuo, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl Komisijos nurodomo Susitarimo dėl būstinės pažeidimo, nes, šios valstybės narės manymu, jis nepriklauso teisės nuostatoms, kurių teisminę kontrolę vykdo Teisingumo Teismas. Vis dėlto ji taip pat teigia – be kita ko, atsiliepimo į ieškinį 63 punkte ir reikalavimuose, – kad Teisingumo Teismas turi pripažinti neturįs jurisdikcijos priimti sprendimo „šioje byloje“, o šis žodžių junginys neišvengiamai apima ir kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo antrą dalį, pagrįstą EB 10 straipsnio pažeidimu.

43. Vis dėlto manau, kad argumentą, jog jurisdikcijos neturėjimo pagrindą reikia išplėsti taip, kad jis apimtų kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo antrą dalį, reikia atmesti, nes ši dalis susijusi su Bendrijos teisės nuostatos, šiuo atveju – EB 10 straipsnio, pažeidimu, o šiuo klausimu Teisingumo Teismas jurisdikciją turi.

44. Kita vertus, Teisingumo Teismo jurisdikciją priimti sprendimą dėl tariamo Susitarimo dėl būstinės pažeidimo, mano manymu, reikia įvertinti atsižvelgiant į dvi esmines aplinkybes: pirma, tai, kad 1994 m. konvencija įsigaliojo tik 2002 m. spalio 1 d., nors, remiantis rašytiniais Komisijos paaiškinimais, nurodomas įsipareigojimų neįvykdymas prasidėjo nuo 1986 m., kiek tai susiję su atsisakymu atlikti metinį įnašą, ir nuo 1995 m. gruodžio 13 d., kiek tai susiję su pradinio aprūpinimo finansavimu, ir, antra, tai, kad ieškinį Teisingumo Teisme Komisija pareiškė remdamasi tik EB 226 straipsnio antra pastraipa, o ne, bent iš dalies, 1994 m. konvencijos 26 straipsnyje įtvirtinta arbitražine išlyga.

45. Dėl pirmojo klausimo manau, kad dėl toliau išdėstytų aplinkybių Teisingumo Teismas bet kuriuo atveju neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl tariamo Susitarimo dėl būstinės pažeidimo, susijusio su laikotarpiu iki 1994 m. konvencijos įsigaliojimo, t. y. iki 2002 m. rugsėjo 30 d., kai Teisingumo Teismui buvo suteikta išimtinė jurisdikcija nagrinėti ginčus tarp susitariančių šalių, susijusius su šios konvencijos „aiškinimu ir taikymu“ pagal minėtos konvencijos 26 straipsnį.

46. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Sprendime Hurd( ) Teisingumo Teismas nusprendė neturintis jurisdikcijos priimti sprendimo dėl 1957 m. konvencijos aiškinimo ir dėl valstybėms narėms iš jos kylančių įsipareigojimų, nes, nepaisant šios konvencijos sąsajų su Bendrija ir jos institucijų veikimu, tai yra valstybių narių sudaryta tarptautinė sutartis, kuri nėra Bendrijos teisės sudedamoji dalis( ). Manau, kad šio aiškinimo niekaip negalima apriboti vien bylos, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Hurd ir kurioje Teisingumo Teismo buvo prašoma priimti prejudicinį sprendimą, procedūriniu kontekstu, bet jis taip pat taikytinas EB 226 straipsnyje įtvirtintai procedūrai, kurios dalykas gali būti tik valstybės narės įsipareigojimų pagal EB sutartį neįvykdymas.

47. Mano manymu, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti Susitarimo dėl būstinės viso laikotarpio iki 1994 m. konvencijos įsigaliojimo atžvilgiu, t. y. šiuo atveju nuo 1986 m. iki 2002 m. rugsėjo 30 dienos.

48. Kaip nurodyta šio susitarimo preambulėje, jo pagrindas pirmiausia buvo 1957 m. konvencijos 28 straipsnis, kuriuo Valdytojų tarybai suteikiami įgaliojimai derėtis su valstybės narės, kurios teritorijoje yra mokykla, vyriausybe dėl bet kokio papildomo susitarimo, reikalingo siekiant užtikrinti, kad Europos mokyklos veiktų pačiomis geriausiomis materialinėmis ir moralinėmis sąlygomis, sudarymo. Taigi šio susitarimo nuostatos turėjo atitikti 1957 m. konvencijos nuostatas.

49. Belgijos vyriausybės pozicija šiuo klausimu yra keistai dviprasmiška, nes savo atsiliepimo į ieškinį 22 punkte ji teigia, kad Susitarimas dėl būstinės buvo pasirašytas „remiantis [1957 m.] konvencija“, o tripliko 20 punkte ji bando neigti, jog tas pats susitarimas yra „išvestinio“ ir papildomo pobūdžio minėtos konvencijos atžvilgiu, teigdama, kad konvencija nėra susitarimo teisinis pagrindas. Negaliu pritarti tokiam teiginiui dėl šios išvados ankstesniame punkte jau nurodytų priežasčių. Be to, jei 1957 m. konvencija nebūtų buvusi pakeista 1994 m. konvencija, bet būtų tiesiog panaikinta, Valdytojų taryba, kaip pagal 1957 m. konvenciją įsteigta institucija, savaime netektų bet kokio teisinio statuso. Tai neišvengiamai būtų turėję įtakos Susitarimui dėl būstinės ir todėl galima patvirtinti „išvestinį“ ir papildomą šio susitarimo pobūdį 1957 m. konvencijos atžvilgiu.

50. Šiuo klausimu taip pat kyla sunkumų norint suprasti Komisijos argumentus, kuriais, atrodo, bandoma teigti, kad, atsižvelgiant į tai, jog EAPB vyriausioji valdyba dalyvavo Valdytojų taryboje nuo 1962 m., Susitarimą dėl būstinės galima priskirti prie nuostatų, kurių kontrolę vykdo Teisingumo Teismas.

51. EAPB vyriausiosios valdybos dalyvavimas Valdytojų taryboje, mano manymu, neturi jokios įtakos Susitarimo dėl būstinės teisiniam statusui. Nei EAPB, nei vėliau Bendrijos nebuvo 1957 m. konvencijos šalys. Be to, jokia šios konvencijos nuostata nesuteikiama jurisdikcija Teisingumo Teismui. Todėl Susitarimas dėl būstinės, kaip minėtą konvenciją papildantis teisės aktas, taip pat nepriklauso prie nuostatų, kurių kontrolę vykdo Teisingumo Teismas. Taip pat manau, kad neteisinga painioti Valdytojų tarybą ir ją sudarančius narius ir šiuo pagrindu teigti, jog Susitarimą dėl būstinės sudarė Belgijos Karalystė, iš vienos pusės, ir kitos tuo metu buvusios valstybės narės bei Bendrijos, iš kitos pusės.

52. Todėl šiame vertinimo etape manau, kad Teisingumo Teismas turi pripažinti neturintis jurisdikcijos priimti sprendimą dėl nurodomo įsipareigojimų neįvykdymo dalies, kuri pagrįsta Susitarimo dėl būstinės pažeidimu nuo 1986 m. iki 2002 m. rugsėjo 30 dienos.

53. Dėl laikotarpio nuo 1994 m. konvencijos įsigaliojimo, t. y. nuo 2002 m. spalio 1 d., mano manymu, Teisingumo Teismas iš esmės turi jurisdikciją priimti sprendimą tokioje byloje. Vis dėlto ši jurisdikcija grindžiama ne faktine aplinkybe, kad Susitarimas dėl būstinės yra Bendrijos teisės dalis, kaip šioje byloje teigia Komisija, tačiau 1994 m. konvencijos 26 straipsnyje įtvirtinta jurisdikciją suteikiančia nuostata, pagal kurią Teisingumo Teismas turi išimtinę jurisdikciją spręsti susitariančiųjų šalių ginčus dėl minėtos konvencijos aiškinimo ir taikymo, kurių nebuvo galima išspręsti Valdytojų taryboje.

54. Pirmiausia primenu, kad pagal 1994 m. konvencijos, prie kurios prisijungė Europos Bendrijos, 34 straipsnį ji „panaikina ir pakeičia“ 1957 m. konvenciją, o Susitarimo dėl būstinės 28 straipsnyje pateikta nuoroda į 1957 m. konvencijos 28 straipsnį turi būti suprantama kaip nurodanti į atitinkamą 1994 m. konvencijos straipsnį, t. y. jos 30 straipsnį. Be to, pagal 1994 m. konvencijos 33 straipsnį ji įsigaliojo pirmąją mėnesio, einančio po visų valstybių narių ratifikavimo priemonių ir aktų, kuriais pranešama apie Europos Bendrijų įvykdytą jos sudarymą, deponavimo, dieną, t. y. 2002 m. spalio 1 dieną.

55. Taigi, pagal 1994 m. konvencijos 26 straipsnį nuo šios datos Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimus dėl susitariančiųjų šalių ginčų, susijusių su šios konvencijos aiškinimu ir taikymu, kaip tai, beje, pripažįsta Belgijos Karalystė.

56. Taip pat primenu, kad pagal 1994 m. konvencijos 10 straipsnį, kuriuo buvo pakeistas 1957 m. konvencijos 9 straipsnis, Valdytojų taryba įpareigota prižiūrėti, kaip įgyvendinama ši konvencija, ir šiuo tikslu turi įgaliojimus priimti sprendimus dėl švietimo, biudžeto ir administracinių klausimų bei derėtis dėl susitarimų, nurodytų šios konvencijos 28–30 straipsniuose. Taigi 1994 m. konvencija įgyvendinama pirmiausia sudarant Susitarimus dėl būstinės, o tai reiškia, kad Teisingumo Teismo atliekama minėtos konvencijos įgyvendinimo kontrolė pagal jos 26 straipsnį taip pat turi apimti ir Susitarimo dėl būstinės aiškinimą bei vykdymą.

57. Tai paminėjus vis dėlto reikia pažymėti, kad Teisingumo Teisme šis ieškinys buvo pareikštas remiantis ne 1994 m. konvencijos 26 straipsnyje įtvirtinta arbitražine išlyga, nors iš dalies, o tik EB 226 straipsnio antra pastraipa, t. y. dėl Sutartyje įtvirtintos pareigos pažeidimo.

58. Kaip matyti iš Komisijos rašytinių pastabų, ji mano, kad nuo Europos Bendrijų prisijungimo prie 1994 m. konvencijos, t. y. nuo 1994 m. birželio 21 d., ši konvencija ir Susitarimas dėl būstinės, kaip šios konvencijos išvestinis teisės aktas, yra sudedamoji Bendrijos teisės dalis.

59. Toks požiūris manęs neįtikina.

60. Pirma, kaip esu nurodęs, 1994 m. konvencija įsigaliojo tik 2002 m. spalio 1 dieną. Taigi prieš dvylika pasirašiusiųjų valstybių narių, tarp kurių ir Belgijos Karalystė, ja galima remtis tik nuo šios datos, o ne nuo 1994 metų.

61. Antra, Komisijos argumentuose neatsižvelgiama į teisinių gynybos priemonių autonomiškumo principą. Nepaisant su Susitarimu dėl būstinės susijusios problematikos, tai, kad, kaip teigia Komisija, pati 1994 m. konvencija yra sudedamoji Bendrijos teisės dalis, man neatrodo pakankamas motyvas atmesti arbitražinės išlygos taikymo galimybę ir leisti Komisijai iš dviejų teisminės gynybos pagrindų, t. y. 1994 m. konvencijos 26 straipsnio arba EB 226 straipsnio antros pastraipos, pasirinkti tą, kuris, jos nuomone, yra tinkamiausias. Taigi nesuprantu, kaip nuo 2002 m. spalio 1 d., remdamasi tuo, kad 1994 m. konvencija yra Bendrijos teisės dalis, Komisija, pavyzdžiui, ieškinį dėl valstybės narės tariamo šios konvencijos nuostatos pažeidimo galėtų teisėtai pagrįsti ne šios konvencijos 26 straipsniu, bet EB 226 straipsnio antra pastraipa( ). Mano manymu, tie patys argumentai taikytini ir su 1994 m. konvencijos taikymu susijusio ir tiesioginį ryši su šia konvencija turinčio akto, šiuo atveju – Susitarimo dėl būstinės, tariamam pažeidimui.

62. Dėl visų minėtų priežasčių manau, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl pagal EB 226 straipsnio antrą pastraipą pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pirmos dalies, susijusios su tariamu Susitarimo dėl būstinės pažeidimu.

63. Kita vertus, siūlau, kad Teisingumo Teismui pripažintų turintis jurisdikciją priimti sprendimą šioje byloje, kiek Komisija kaltina Belgijos Karalystę neįvykdžius jai tenkančių įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį.

B – Dėl ieškinio priimtinumo

1. Šalių argumentai

64. Belgijos vyriausybė papildomai teigia, kad ieškinys yra nepriimtinas dėl, pirma, pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje pateiktų kaltinimų neatitikimo ir, antra, EB 10 straipsnio, kaip teisinio pagrindo, dviprasmiškumo.

65. Dėl pirmojo su nepriimtinumu susijusio pagrindo Belgijos Karalystė primena ikiteisminio etapo, kurio tikslas apibrėžti ginčo dalyką ir suteikti valstybei narei galimybę, pirma, įvykdyti iš Bendrijos teisės kylančius įsipareigojimus ir, antra, tinkamai pateikti savo gynybos motyvus dėl Komisijos pareikštų kaltinimų, svarbą. Ji pažymi, kad šioje byloje pagrįstos nuomonės ir ieškinio neatitikimai susiję su teisinio pagrindo pasirinkimu. Iš tiesų, Belgijos Karalystė pabrėžia, kad nors Komisijos pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje buvo pateikta nuoroda tik į EB 10 straipsnį, susijusį su lojalaus bendradarbiavimo pareiga, niekaip nepaaiškinusi Komisija nusprendė ieškinyje šią pareigą susieti su Susitarimo dėl būstinės pažeidimu. Tačiau ieškinys turi būti pagrįstas tais pačiais motyvais ir pagrindais kaip ir pagrįsta nuomonė. Ši valstybė narė taip pat pažymi, kad nuoroda į EB 10 straipsnį pagrįstoje nuomonėje suformuluota pernelyg neaiškiai.

66. Belgijos vyriausybės teigimu, Sprendimas Komisija prieš Daniją( ), kurį savo rašytinėse pastabose nurodo Komisija ir kuriame Teisingumo Teismas pripažino priimtinais du viename iš ieškinių dėl įsipareigojimų neįvykdymo nurodytus kaltinimus šiai valstybei narei, susijusius su žvejybos veiklos kontrolės priemonių laikymusi 1988 m. žvejybos sezono metu, neturi reikšmės. Ji teigia, jog minėto sprendimo 36 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad nors pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nebuvo jokios nuorodos į atitinkamą taikytino reglamento nuostatą, šioje pagrįstoje nuomonėje vis dėlto buvo atmesti atsakyme į oficialų pranešimą Danijos vyriausybės pateikti su šios nuostatos laikymusi susiję argumentai. Taigi Belgijos Karalystė teigia, kad nors pagal Teisingumo Teismo praktiką nereikalaujama įvairiuose procedūros dokumentuose pateiktų teiginių pažodinio sutapimo, pagal ją vis dėlto reikalaujama įvairių dokumentų esminio atitikimo. Ji daro išvadą, jog nors nebūtina, kad oficialiame pranešime, pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje ir ieškinio reikalavimuose pateikti kaltinimai visai nesiskirtų, šioje byloje jie net iš dalies nesutampa.

67. Dėl antrojo prieštaravimo dėl ieškinio priimtinumo, susijusio su EB 10 straipsnio, kaip teisinio pagrindo, dviprasmiškumu, Belgijos vyriausybė teigia, kad Komisija šioje byloje tik pateikė nuorodą į EB 10 straipsnį, kurį pasiūlė susieti su Susitarimu dėl būstinės, nepateikdama jokių tokį susiejimą galinčių pagrįsti įrodymų. Jos teigimu, pirmiausia Komisija, pateikdama reikiamus įrodymus, turėjo aiškiai identifikuoti nagrinėjamą iš Bendrijos teisės kylantį įsipareigojimą ir vėliau įrodyti buvus įsipareigojimų neįvykdymą. Belgijos vyriausybė teigia, kad šioje byloje tokie įrodymai nebuvo pateikti, o ieškinyje buvo pateiktos tik įrodymais nepagrįstos prielaidos ir teiginiai.

68. Be to, Belgijos Karalystė teigia, kad Komisija ieškinio 35 punkte nurodė du atskirus pažeidimus. Pirma, Komisija Susitarimo dėl būstinės pažeidimą kvalifikavo kaip Bendrijos teisės pažeidimą ir, antra, teigė, kad dėl Belgijos valdžios institucijų požiūrio kilo grėsmė Bendrijos finansavimo sistemai ir finansinių įsipareigojimų pasidalijimui tarp valstybių narių ir taip buvo pažeistas EB 10 straipsnis. Vis dėlto valstybė narė atsakovė teigia, kad Komisija visiškai neminėjo šių pažeidimų ieškinio reikalavimuose, tačiau sujungė savarankiškus tariamus pažeidimus, kad padarytų išvadą, jog atsisakydama padengti Europos mokyklų išlaidas baldams ir mokymo medžiagai Belgijos Karalystė pažeidė įsipareigojimus pagal Susitarimą dėl būstinės, skaitomą kartu su EB 10 straipsniu.

69. Belgijos vyriausybė taip pat pažymi, kad Komisija dublike pirmą kartą atskleidžia priežastinį ryšį tarp Susitarimo dėl būstinės pažeidimo ir EB 10 straipsnio pažeidimo. Šios vyriausybės teigimu, šie dviprasmiški kaltinimai yra nepakankamai nuoseklūs ir aiškūs.

70. Dėl tariamo pagrįstos nuomonės ir ieškinio neatitikimo Komisija teigia, kad nors skaitant atskirai pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje iš tiesų minimas tik EB 10 straipsnio pažeidimas, vis dėlto vien to, jog pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nėra nuorodos į visas nuostatas, kurių atžvilgiu Komisija ieškinyje prašo nustatyti įsipareigojimų neįvykdymą, nepakanka norint pripažinti teisės į gynybą pažeidimą, jei kaltinimas aiškiai nurodytas pagrįstos nuomonės tekste. Ji teigia, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką oficialiame pranešime, pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje ir ieškinio reikalavimuose pateikti kaltinimai kiekvienu atveju neprivalo visiškai sutapti, nes pirminius kaltinimus galima patikslinti, jeigu ginčo dalykas nepakeičiamas. Be to, net jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Komisija neturėjo savo ieškinio reikalavimuose nurodyti Susitarimo dėl būstinės, vienintelė tokios išvados pasekmė būtų ieškinio pripažinimas iš dalies nepriimtinu.

71. Dėl tariamo teisinio pagrindo dviprasmiškumo Komisija teigia, kad ieškinyje, laikantis būtino tikslumo, nurodomos nuostatos, kurias, Komisijos manymu, pažeidė Belgijos Karalystė. Ji pažymi, kad, pirma, ieškinio 35 punkte aiškiai nurodoma, jog Belgijos valdžios institucijų veiksmais Susitarimas dėl būstinės pažeidžiamas kartu su EB 10 straipsniu, ir, antra, Teisingumo Teismas keletą kartų yra pripažinęs, kad buvo pažeistas lojalaus bendradarbiavimo principas kartu su kita Bendrijos teisės nuostata.

72. Komisija taip pat nurodo, kad, Bendrijai prisijungus prie 1994 m. konvencijos, nuoroda į EB 10 straipsnį nėra būtina, o tais atvejais, kai ieškinyje dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija remiasi ir šio straipsnio, ir konkretesnės Bendrijos teisės nuostatos pažeidimu, ieškinys yra priimtinas, net jei Teisingumo Teismas nepriima sprendimo dėl minėto straipsnio pažeidimo kaip atskiro įsipareigojimų neįvykdymo, o jį priima tik dėl konkretesnės Bendrijos teisės nuostatos pažeidimo. Be to, ji teigia, kad kai kuriais atvejais Komisija prašo pripažinti įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį ir kitą Bendrijos teisės nuostatą neįvykdymą, o Teisingumo Teismas patenkina ieškinį nei sprendimo motyvuose, nei jo rezoliucinėje dalyje neminėdamas EB 10 straipsnio, o tai reiškia, kad perteklinis EB 10 straipsnio minėjimas ieškinyje neturi jokios įtakos jo priimtinumui.

73. Dėl įrodinėjimo pareigos Komisija tik nurodo, kad šioje byloje šalys nesutaria ne dėl Belgijos valdžios institucijų veiksmų pobūdžio, bet dėl šiuos veiksmus reglamentuojančių nuostatų aiškinimo, kad būtų nustatyta Belgijos Karalystei tenkančių įsipareigojimų apimtis.

2. Vertinimas

74. Kaip esu nurodęs šios išvados 40 punkte, iš ieškinio, kuriuo pradėta byla, matyti, kad nurodomas įsipareigojimų neįvykdymas paremtas dviem savarankiškomis dalimis. Pirmoji susijusi su Susitarimo dėl būstinės pažeidimu, o antroji – su EB 10 straipsnio nesilaikymu.

75. Belgijos Karalystės nurodyti nepriimtinumo pagrindai susiję su abiem ieškinio dalimis, dėl kurių, mano manymu, reikia pateikti skirtingus atsakymus.

a) Dėl pirmos nurodomo įsipareigojimų neįvykdymo dalies, susijusios su Susitarimo dėl būstinės pažeidimu, priimtinumo

76. Kaip jau buvo aptarta anksčiau, manau, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl nurodomo įsipareigojimų neįvykdymo pirmos dalies.

77. Bet kuriuo atveju ir pirmiausia darydamas prielaidą, kad Teisingumo Teismas nepritars ankstesniuose šios išvados punktuose mano išreikštai nuomonei, siūlau pripažinti šią dalį nepriimtina, nes kaltinimas dėl Susitarimo dėl būstinės pažeidimo išplėtė ginčo dalyką, apibrėžtą per ikiteisminę procedūrą.

78. Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad nors Belgijos Karalystei adresuotame oficialiame pranešime ir pagrįstoje nuomonėje daugelį kartų minimas Susitarimas dėl būstinės, šiuose dviejuose dokumentuose valstybė narė kaltinama tik EB 10 straipsnio pažeidimu ir šis kaltinimas apima tik Komisijos ieškinio pagrindo antrą dalį, t. y. kiek Belgijos valdžios institucijų požiūris kelia grėsmę Bendrijos finansavimo sistemai ir finansinių įsipareigojimų pasidalijimui tarp valstybių narių.

79. Be to, net darant prielaidą, kad iš tam tikrų ikiteisminėje procedūroje pateiktų įrodymų pastraipų buvo galima manyti, kad Komisija siekė nustatyti Susitarimo dėl būstinės pažeidimą, toks pažeidimas vykstant šiai procedūrai niekuomet nebuvo aiškiai kvalifikuojamas kaip savarankiškas Bendrijos teisės pažeidimas, tačiau buvo kvalifikuojamas kaip išankstinė EB 10 straipsnio pažeidimo pripažinimo sąlyga, kiek šis pažeidimas turėjo neigiamų pasekmių Bendrijos biudžetui ir finansinių įsipareigojimų pasidalijimui tarp valstybių narių.

80. Vadovaujantis teismo praktika, pagal EB 226 straipsnį pateikto ieškinio dalykas apibrėžiamas vykstant šioje nuostatoje numatytai ikiteisminei procedūrai ir todėl pagrįsta nuomonė bei ieškinys turi būti grindžiami tais pačiais kaltinimais, tačiau šis reikalavimas neturėtų reikšti, kad kiekvienu atveju pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nurodyti kaltinimai ir ieškinio reikalavimai privalo visiškai sutapti, jeigu pagrįstoje nuomonėje apibrėžtas ginčo dalykas nėra išplėstas arba pakeistas( ).

81. Šiuo Komisijai taikomu reikalavimu užtikrinamas dvejopas interesas, kad ikiteismine procedūra būtų siekiama suteikti atitinkamai valstybei narei galimybę, pirma, įvykdyti įsipareigojimus, kylančius iš Bendrijos teisės, ir, antra, tinkamai pateikti savo gynybos argumentus atsakant į Komisijos pateiktus kaltinimus( ).

82. Todėl kadangi šioje byloje ikiteisminiame etape ir pirmiausia pagrįstoje nuomonėje nebuvo pateiktas joks kaltinimas, susijęs su Susitarimo dėl būstinės pažeidimu, mano manymu, per procesą Teisingumo Teisme pateikto kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo pirmą dalį reikia pripažinti nepriimtina( ).

83. Tokio aiškinimo nepaneigia Komisijos nuoroda į minėtą Sprendimą Komisija prieš Daniją, kuriuo buvo pripažinti priimtinais du viename iš ieškinių dėl įsipareigojimų neįvykdymo nurodyti kaltinimai šiai valstybei narei, susiję su žvejybos veiklos kontrolės priemonių laikymusi žvejybos sezono metu.

84. Pirma, iš šio sprendimo 35 punkto matyti, kad jis aiškiai priklauso mano minėtai teismo praktikai, susijusiai su reikalavimu, jog ikiteisminiame etape pateikti ir Teisingumo Teisme pateiktame ieškinyje išdėstyti kaltinimai sutaptų, o ne su kokia nors lygiagrečia teismo praktikos kryptimi. Todėl tai, kad minėtame Sprendime Komisija prieš Daniją Teisingumo Teismas pripažino priimtinais ginčijamus ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagrindus, galima paaiškinti tik ypatingomis minėtos bylos aplinkybėmis, kurioms šioje byloje, mano manymu, nereikėtų suteikti precedento galios.

85. Antra, visų pirma iš minėto sprendimo 28, 30 ir 36 punktų matyti, jog ginčijami kaltinimai buvo pripažinti priimtinais dėl to, kad nors Danijos Karalystės atžvilgiu priimtos pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nebuvo nuorodos į konkretų toje byloje nagrinėjamų Bendrijos reglamentų straipsnį, vis dėlto toje pačioje nuomonėje Komisija atmetė teiginį, jog valstybė narė atsakovė laikėsi šiame straipsnyje įtvirtintų įsipareigojimų, kurių neįvykdymu ji buvo kaltinama oficialiame pranešime ir kurių, jos manymu, buvo atsisakyta pagrįstos nuomonės etape.

86. Vis dėlto šioje byloje, kaip jau esu nurodęs, dviejuose ikiteisminės procedūros etapuose Komisija niekuomet nepateikė kaltinimų dėl įsipareigojimų neįvykdymo EB 226 straipsnio antros pastraipos prasme, susijusių su Susitarimo dėl būstinės pažeidimu.

87. Todėl bet kokio kaltinimo, susijusio su savarankišku Susitarimo dėl būstinės pažeidimu, nepateikimas vykstant ikiteisminei procedūrai prieš Belgijos Karalystę iš esmės skiriasi nuo minėtame Sprendime Komisija prieš Daniją nagrinėtų klausimų, nes vykstant ikiteisminei procedūrai apibrėžtas šios bylos dalykas apima tik EB 10 straipsnio pažeidimą.

88. Taigi manau, kad kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepriimtiną, jei Teisingumo Teismas anksčiau nepripažintų neturintis jurisdikcijos nagrinėti šio klausimo.

b) Dėl antros kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalies, susijusios su EB 10 straipsnio pažeidimu, priimtinumo

89. Primenu, kad Belgijos Karalystė teigia, jog ieškinio dalis, pagrįsta EB 10 straipsniu ir (arba) šia nuostata, skaitoma kartu su Susitarimu dėl būstinės, yra dviprasmiška.

90. Atsižvelgiant į mano siūlymą atmesti pirmą ieškinio dalį kaip nepriimtiną, su ieškinio dviprasmiškumu susijęs kaltinimas taip pat gali būti susijęs tik su kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo antra dalimi.

91. Taip jį apibrėžus, nemanau, kad galima pritarti Belgijos Karalystės pateiktam pagrindui dėl nepriimtinumo.

92. Žinoma, reikia pripažinti, kad Komisijos pareikštas ieškinys nesuteikia aiškumo, kiek tai susiję su Susitarimo dėl būstinės ir EB 10 straipsnio santykiu. Kaip jau esu nurodęs šios išvados 40 ir 41 punktuose, nors ieškinio reikalavimuose nurodomas Susitarimo dėl būstinės, skaitomo kartu su EB 10 straipsniu, pažeidimas, jo motyvuose veikiau aiškiai kalbama apie atskirus pažeidimus. Atrodo, kad dublike Komisija netgi nurodo, kad tariami pažeidimai sutampa, nes, jos teigimu, po 1994 m. konvencijos pasirašymo kaltinimas dėl EB 10 straipsnio pažeidimo nebuvo būtinas.

93. Nepaisant šių kritikuotinų netikslumų per procesą Teisingumo Teisme, negalima paneigti, kad nurodomo įsipareigojimų neįvykdymo pagrindas per ikiteisminę ir teisminę procedūrą nuosekliai, nors ir tik iš dalies šiame antrame etape, buvo EB 10 straipsnio pažeidimas.

94. Vis dėlto reikia atkreipti dėmesį į tai, kad ikiteisminėje procedūroje ir ieškinyje iš dalies nesutapo tariamo EB 10 straipsnio pažeidimo trukmė, kiek šis pažeidimas susijęs su Belgijos valdžios institucijų atsisakymu suteikti metinį įnašą, skirtą veiklai ir įrengimui. Kalbant apie šį kaltinimą, pažymėtina, kad nors oficialaus pranešimo ir pagrįstos nuomonės etapuose Komisija nurodė buvus EB 10 straipsnio pažeidimą tik po kompetencijos švietimo srityje Belgijoje perdavimo bendruomenėms, t. y. nuo 1989 m.( ), ieškinyje nurodyta, kad šis įsipareigojimų neįvykdymas prasidėjo trejais metais anksčiau, t. y. 1986 metais( ). Toks nurodomo įsipareigojimų neįvykdymo trukmės pratęsimas ieškinio, kuriuo pradėta byla, pateikimo etape negalimas ir todėl nepriimtinas.

95. Tokiomis aplinkybėmis kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo antrą dalį reikia pripažinti priimtina( ), kiek ji susijusi su, pirma, Belgijos valdžios institucijų atsisakymu nuo 1989 m. suteikti metinį įnašą Belgijos Karalystės teritorijoje įsteigtų Europos mokyklų veiklai ir įrengimui, skirtą baldams ir mokymo medžiagai prižiūrėti ir pakeisti, ir, antra, šių valdžios institucijų atsisakymu nuo 1995 m. gruodžio 13 d. finansuoti minėtų mokyklų pradinį aprūpinimą baldais ir mokymo medžiaga.

96. Atsižvelgdamas į šį vertinimą, siūlau Teisingumo Teismui priimti sprendimą tik dėl šios dalies, kaip ją apibrėžiau, pagrįstumo.

C – Dėl antros kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalies, susijusios su EB 10 straipsnio pažeidimu, pagrįstumo

1. Šalių argumentai

97. Pirmiausia Komisija nurodo, kad Belgijos Karalystė finansavo Europos mokyklų Iklyje (Briuselio I), Molyje ir Voliuvėje (Briuselio II) įrengimą ir iki 1985 m. šioms mokykloms pervesdavo metinį 500 000 Belgijos frankų įnašą. Ji primena, kad vėliau Belgijos Karalystė nutraukė metinius pervedimus.

98. Komisija taip pat atkreipia dėmesį į tai, kad nuo 1995 m. Belgijos Karalystė nebeapmokėjo Europos mokyklų jai pateiktų sąskaitų už išlaidas baldams ir mokymo medžiagai, susijusių su Briuselio II Europos mokyklos išplėtimu 1995–1997 m. ir Briuselio III Europos mokyklos atidarymu 1999 metais. Ji pažymi, kad todėl šios išlaidos buvo įtrauktos į minėtų mokyklų biudžetus ir laikinai padengtos į Europos mokyklų biudžetą Komisijos pervesta Bendrijos biudžeto įmoka, taikant 1994 m. konvencijos 25 straipsnį.

99. Be to, Komisijos manymu, Belgijos valdžios institucijoms tenkantis finansinis įsipareigojimas aiškiai kyla iš Susitarimo dėl būstinės 1 straipsnio ir Bendrijos biudžetui padaryta žala dėl minėtų valdžios institucijų atsisakymo įvykdyti įsipareigojimus aiškiai prilygsta EB 10 straipsnio pažeidimui. Remdamasi minėtais sprendimais Hurd ir Komisija prieš Belgiją, kuriuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad priemonės, kurių imtasi įgyvendinant 1957 m. konvenciją, gali kliudyti Bendrijos institucijų darbui, o tai pažeidžia EB 10 straipsnį, Komisija teigia, kad Belgijos valdžios institucijų požiūris kėlė grėsmę Bendrijos finansavimo sistemai ir finansinių įsipareigojimų pasidalijimui tarp valstybių narių ir taip buvo pažeistas minėtas straipsnis.

100. Komisija taip pat iš esmės pažymi, kad Susitarimo dėl būstinės 1 straipsnyje įtvirtintas įsipareigojimas nebuvo pakeistas Karlsruhės sprendimu. Pirmiausia ji teigia, kad iš Valdytojų tarybos susitikimo protokolo 12 punkto aiškiai matyti, kad jame buvo nustatyti tik bendri ateities susitarimų politiniai principai. Be to, ji primena, kad Valdytojų taryba netgi nebūtų turėjusi įgaliojimų paprastu vienašaliu sprendimu pakeisti Susitarimo dėl būstinės turinį, atsižvelgiant į teisės normų hierarchiją ir 1957 m. konvencijos 28 straipsnį, pagal kurį materialinės mokyklų veikimo sąlygos būstinės valstybėje turi būti nustatytos Susitarime dėl būstinės.

101. Komisija taip pat nurodo, kad nors, vadovaujantis Susitarimo dėl būstinės 1 straipsniu, Europos mokyklų aprūpinimo baldais ir mokymo medžiaga finansavimas turi būti vykdomas „pagal [Belgijos] įstaigoms taikomus kriterijus“, atlikus jos užsakytą Belgijos teisės tyrimą buvo nustatyta, jog ir pradinis aprūpinimas, ir metinis įnašas prancūzų, flamandų ir vokiečių kalbomis kalbančių bendruomenių oficialiam tinklui priklausančių mokyklų veiklai finansuojamas Belgijos valdžios institucijų. Todėl, atsižvelgiant į tai, kad šios mokyklos turi būti atskaitos taškas nustatant Belgijoje įsteigtų Europos mokyklų išlaidų baldams ir mokymo medžiagai finansavimą, pagal 1994 m. konvencijos 6 straipsnio antrą pastraipą, norėdama užginčyti minėtą išlaidų finansavimą, Belgijos Karalystė negali remtis vidaus aplinkybėmis, kaip antai įgaliojimų švietimo srityje perdavimas bendruomenėms.

102. Galiausiai priminusi, kad Belgijos valdžios institucijos keletą kartų ir iki visai neseniai pripažino savo įsiskolinimus, Komisija teigia, jog Belgijos Karalystės įsipareigojimus reikia aiškinti atsižvelgiant į Susitarimo dėl būstinės tikslą ir sąžiningumo principą, kuris, vadovaujantis teismo praktika, yra EB 10 straipsnio ir bendrosios tarptautinės teisės sudedamoji dalis( ). Šiuo klausimu ji pažymi, jog, kaip nurodyta Susitarimo dėl būstinės preambulėje, jo tikslas imtis reikiamų priemonių geriausioms Europos mokyklų veikimo sąlygoms užtikrinti Tarybai ir Komisijai priimant sprendimus dėl pagrindinės būstinės, todėl Belgijos Karalystė įvairiais teisės aktais užtikrino Europos mokyklų materialines sąlygas ir institucijoms bei kitoms valstybėms narėms savo elgesiu leido suprasti, kad ji pritaria su mokyklomis susijusiems finansiniams įsipareigojimams ir juos patvirtina. Taip Belgijos Karalystė leido atsirasti institucijų ir kitų valstybių narių lūkesčiams, kad ji prisiims finansinius įsipareigojimus dėl jos teritorijoje įsteigtų Europos mokyklų.

103. Belgijos Karalystė ginčija kaltinimą dėl įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį neįvykdymo.

104. Visų pirma ji teigia, kad ieškinys yra nepagrįstas, nes Komisija pasirinko klaidingą ieškinio teisinį pagrindą.

105. Jos teigimu, EB 10 straipsnio negalima įgyvendinti per se, tačiau reikia, kad būtų jo įgyvendinimą reguliuojantis įsipareigojimas. Belgijos Karalystės teigimu, EB 10 straipsnio pirmoje pastraipoje iš esmės numatyta, jog valstybės narės turi imtis visų reikiamų priemonių, kad įvykdytų iš Sutarties arba Bendrijos institucijų aktų kylančius įsipareigojimus. Tačiau remdamasi šiuo straipsniu Komisija iš anksto nenurodė, kokiu Bendrijos įsipareigojimu pagrįstas jo taikymas.

106. Be to, Belgijos Karalystės manymu, minėti sprendimai Hurd ir Komisija prieš Belgiją, kuriais rėmėsi Komisija, šiuo klausimu nieko nepakeičia. Iš pirmojo sprendimo matyti, kad iš EB 10 straipsnio kylančių įsipareigojimų valstybėms narėms negalima taikyti nei valstybių narių sudarytai konvencijai (kaip antai 1957 m. konvencija), nei daugiausia (bet ne vien) valstybių narių sudarytai konvencijai (kaip antai 1994 m. konvencija). Taip pat, kaip teigia Belgijos Karalystė, priešingai nei byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Hurd, šioje byloje Belgijos Karalystės atsisakymas finansuoti tam tikras Europos mokyklų išlaidas neprivertė skirti lėšų Europos bendrijos nenaudai, bet turėjo įtakos nebent minėtų mokyklų veiklai. Be to, minėtas Sprendimas Komisija prieš Belgiją, kitaip nei ši byla, buvo susijęs su nacionaline priemone, dėl kurios buvo sumažintas Europos mokyklų mokytojams mokamas nacionalinis atlyginimas ir dėl to padidėjo Bendrijai tenkanti finansavimo dalis.

107. Šiuo atveju, Belgijos Karalystės teigimu, Komisija nepateikė įrodymų, kad ji būtų turėjusi apmokėti sąskaitas dėl valstybės narės atsakovės tariamo įsipareigojimų neįvykdymo. Procese dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija turėjo pateikti įrodymus dėl visų faktinių aplinkybių, kuriomis ji grindžia savo ieškinį. Be to, Belgijos vyriausybė teigia, jog Komisija turi įrodyti ne vien tai, kad Bendrijos įnašas Europos mokyklų veiklai išaugo, bet ir tai, kad šis įnašas buvo susijęs su kilnojamuoju turtu, kuris tapo neatskiriama pastato dalimi, nes Karlsruhės sprendime buvo numatytas tik tokios rūšies turtas.

108. Papildomai Belgijos Karalystė teigia, kad ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo negali būti pagrįstas teisingai aiškinant Susitarimą dėl būstinės, kurį reikia vertinti atsižvelgiant į Karlsruhės sprendimą ir Belgijos teisę švietimo srityje.

109. Iš esmės Belgijos Karalystė pirmiausia teigia, kad Susitarimas dėl būstinės taikytinas tik jo sudarymo metu veikusioms arba numatytoms mokykloms ir pagrįstai numatomam jų vystymuisi, tačiau jis jokiu atveju netaikomas baldų ir mokymo medžiagos finansavimui 1995–1997 m. plečiant Briuselio II Europos mokyklą ir 1999 metais atidarant Briuselio III Europos mokyklą. Šiuo klausimu Belgijos Karalystė teigia, kad jokie Komisijos minėti veiksmai ar elgesys negalėjo sukelti institucijų ir kitų valstybių narių teisėtų lūkesčių, jog ši valstybė narė prisiims finansinius įsipareigojimus, gerokai viršijančius tuos, kurie Susitarime dėl būstinės numatyti dėl Europos mokyklų.

110. Antra, Belgijos vyriausybė teigia, kad Susitarimą dėl būstinės reikia aiškinti atsižvelgiant į Karlsruhės sprendimą, kuriuo ketinta ne vien nustatyti ateities susitarimų dėl būstinės politinius principus, bet atvirkščiai – pasiekti neatidėliotinų teisinių rezultatų. Be to, Karlsruhės sprendimas yra vėlesnis šalių sudarytas susitarimas, susijęs su Susitarimu dėl būstinės, į kurį, vadovaujantis 1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencija dėl tarptautinių sutarčių teisės( ), reikia atsižvelgti aiškinant ir taikant Susitarimą dėl būstinės. Todėl, atsižvelgiant į Karlsruhės sprendimą, pagal Susitarimo dėl būstinės 1 straipsnį Belgijos Karalystė įsipareigoja teikti tik baldus, kurie tampa neatskiriama pastato dalimi.

111. Galiausiai, trečia, Belgijos Karalystės nuomone, Komisijos pateiktų argumentų taip pat negalima paremti Belgijos mokslo institucijų finansavimui taikomomis taisyklėmis. Ji primena, kad, kompetenciją švietimo srityje perdavus bendruomenėms, ginčijamai Europos mokyklų finansavimo apimčiai nustatyti taikomi kriterijai įtvirtinti prancūzų, flamandų ir vokiečių kalbomis kalbančių bendruomenių teisės aktuose. Ji taip pat nurodo, kad nors kiekvienoje bendruomenėje yra dvi oficialių mokyklų rūšys, t. y. organizuojamos pačių bendruomenių ir jų subsidijuojamos, Belgijos teisės požiūriu Europos mokyklas reikia priskirti tik prie antrosios kategorijos.

112. Be kuriuo atveju, nors minėtoms dviem švietimo įstaigų rūšims taikomos skirtingos finansavimo taisyklės, nė pagal vieną iš jų neleidžiama finansuoti Europos mokyklų pradinio aprūpinimo arba metinio įnašo, skirto jų veiklai.

113. Belgijos Karalystės teigimu, įvairių bendruomenių teisės aktai numato, kad atliekant pradinį aprūpinimą gali būti finansuojamas tik kilnojamasis turtas, kuris pavirsta nekilnojamuoju dėl savo pobūdžio arba tapęs neatskiriama pastato dalimi. Išlaidos baldams ir mokymo medžiagai akivaizdžiai nėra tokio tipo. Be to, išlaidų pradiniam aprūpinimui negalima padengti nuo mokyklos įsteigimo metų mokamu metiniu įnašu jos veiklos išlaidoms visų pirma dėl to, kad Belgijos vidurinėms mokykloms įnašai gali būti teikiami tik praėjus metams nuo veiklos pradžios ir gavus kontrolės tarnybų pritarimą.

114. Dėl metinio įnašo veiklai Belgijos Karalystė primena, kad nors pagal Belgijos teisę finansuojamos įstaigos turi teisę gauti metinį įnašą, tai yra bendras nustatyto dydžio įnašas, apimantis išlaidas jų veiklai, įrangai ir nemokamam vadovėlių bei mokyklinių reikmenų tiekimui, kurį sudaro fiksuota suma už kiekvieną tinkamai užregistruotą moksleivį. Ši sistemos savybė užkerta kelią tam, kad būtų prisiimtos visos realios išlaidos, kurių reikalaujama remiantis vien sąskaitomis. Belgijos vyriausybė nurodo, kad nors metiniu įnašu siekiama įgyvendinti nemokamo mokslo ir lygybės tikslus, toks įnašas turi atitikti įvairias teisines sąlygas (reguliarūs patikrinimai ir kontrolė, teisės nuostatų švietimo organizavimo srityje, personalo statuto ir įstatymų dėl kalbų laikymasis) ir kad tais atvejais, kai jų nesilaikoma, negalima reikalauti suteikti įnašą. Be to, tokiu įnašu finansuojamos išlaidos yra griežtai ribojamos ir, atsižvelgiant į tai, kad Europos mokyklų iš mokinių renkami mokesčiai už įtraukimą į sąrašus viršija teisės nuostatose įtvirtintas ribas, šios mokyklos neturi teisės gauti minėto įnašo.

2. Vertinimas

115. Pagal EB 10 straipsnio pirmos pastraipos pirmą sakinį valstybės narės turi imtis visų reikiamų priemonių, kad užtikrintų iš Sutarties arba institucijų aktų kylančių pareigų vykdymą, ir pagal šios pastraipos antrą sakinį jos turi padėti Bendrijai atlikti jos uždavinius. Pagal EB 10 straipsnio antrą pastraipą valstybės narės privalo nesiimti jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti Sutarties tikslų.

116. Kartu vertindamas EB 10 straipsnio pirmos pastraipos antrą sakinį ir šio straipsnio antrą pastraipą Teisingumo Teismas, be kita ko, nustatė pirmiausia valstybėms narėms visuotinai taikytiną lojalaus bendradarbiavimo pareigą( ). Teisingumo Teismas keletą kartų taip pat nusprendė, kad iš minėtų EB 10 straipsnio nuostatų kylanti pareiga apima ir pareigą nesiimti priemonių, galinčių trukdyti Bendrijos institucijų veiklai( ).

117. Todėl akivaizdu, kad reikia atmesti pernelyg siaurą Belgijos Karalystės taikomą EB 10 straipsnio apimties aiškinimą, pagal kurį apsiribojama tik šios nuostatos pirmos pastraipos pirmu sakiniu, pagal kurį valstybės narės įpareigojamos tik imtis visų reikiamų priemonių, kad įvykdytų iš Sutarties kylančius įsipareigojimus. Pagal šį požiūrį neatsižvelgiama į tai, kad net įgyvendindamos savo išlaikytą arba dalinę kompetenciją valstybės narės turi nesiimti priemonių, galinčių trukdyti Bendrijos kompetencijos įgyvendinimui ir Bendrijos institucijų veiklai( ).

118. Manau, kad būtent toks yra EB 10 straipsnyje įtvirtintos valstybių narių lojalumo pareigos objektas, t. y. ja draudžiama įgyvendinant savo kompetenciją trukdyti efektyviai įgyvendinti Bendrijai priklausančią kompetenciją, įskaitant jos institucijų veikimą( ). Be to, šioje byloje kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo antra dalis pagrįsta EB 10 straipsniu, o ne konkrečia šio straipsnio pastraipa.

119. Minėtuose sprendimuose Hurd ir Komisija prieš Belgiją, priklausančiuose šios išvados 116 punkte minėtai teismo praktikos krypčiai, Teisingumo Teismas nusprendė, kad vienašališkais valstybės narės veiksmais, turinčiais įtakos Europos mokyklose dirbančių mokytojų atlyginimams, kuriais gali ar galėjo būti keliama grėsmė Bendrijos finansavimo sistemai ir finansinių įsipareigojimų pasidalijimui tarp valstybių narių, atsižvelgiant į minėtų mokyklų mokymo personalo statute numatytą finansinį mechanizmą, pagal kurį valstybių narių nepadengta išlaidų dalis paprastai kompensuojama iš Bendrijos biudžeto, buvo pažeista EEB sutarties 5 straipsnyje (po pakeitimo – EB sutarties 5 straipsnis, po vėlesnio pakeitimo – EB 10 straipsnis) įtvirtinta lojalaus bendradarbiavimo pareiga.

120. Kadangi Belgijos Karalystė ginčija šių sprendimų reikšmę šioje byloje, reikia juos išanalizuoti atidžiau( ).

121. Pirmojoje byloje Jungtinės Karalystės pilietybę turintis mokytojas D. Hurd, paskirtas dirbti į Jungtinėje Karalystėje esančią Kulhamo Europos mokyklą, ginčijo Jungtinės Karalystės mokesčių administratoriaus veiksmus dėl pranešimų apie apmokestinimą, susijusių su Europos mokyklos jam pervestais atlyginimo priedais, vadinamais „Europos priedais“( ). Vadovaujantis 1957 m. Valdytojų tarybos priimtu sprendimu, šie priedai buvo atleisti nuo bet kokių mokesčių. Jungtinėje Karalystėje pajamų mokestis realiai buvo netaikomas tik kitą nei Jungtinės Karalystės pilietybę turintiems mokytojams Kulhamo mokyklos pervedamiems Europos priedams. Taigi byloje tarp D. Hurd ir Jungtinės Karalystės mokesčių administratoriaus nacionaliniame teisme buvo pateiktas klausimas, ar pajamų mokestis, kurio buvo reikalaujama iš D. Hurd dėl Europos priedų, yra suderinamas su Bendrijos teise ir ypač su Akto dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimo sąlygų (toliau – Stojimo aktas)( ) 3 straipsniu ir EEB sutarties 5 ir 7 straipsniais.

122. Pirmiausia Teisingumo Teismui buvo pateiktas klausimas dėl jo jurisdikcijos prejudicinio sprendimo priėmimo procese aiškinti Stojimo akto 3 straipsnį ir „bet kokį pirmųjų valstybių narių sudarytą Bendrijų veiklą reglamentuojantį ar su ja susijusį susitarimą“ bei „bendru valstybių narių sutarimu priimtas su Europos Bendrijomis susijusias <...> deklaracijas, rezoliucijas ar kitokias pozicijas“; šie žodžiai vartojami minėtame straipsnyje ir greičiausiai apima, pirma, 1957 m. konvenciją ir, antra, 1957 m. Valdytojų tarybos sprendimą dėl Europos priedų.

123. Nors Teisingumo Teismas pripažino turintis jurisdikciją aiškinti Stojimo akto 3 straipsnį, jis, kaip jau minėta šios išvados 46 punkte, nurodė neturintis jurisdikcijos aiškinti 1957 m. konvencijos ir jos pagrindu priimtų Europos mokyklų institucijų dokumentų, aktų ir sprendimų, nes jie nepatenka nė į vieną iš EEB sutarties 177 straipsnyje (po pakeitimo – EB 177 straipsnis, po vėlesnio pakeitimo – EB 234 straipsnis)( ) nurodytų teisės aktų kategorijų. Be kita ko, Teisingumo Teismas pažymėjo neturintis jurisdikcijos nustatyti iš šių teisės aktų valstybėms narėms kylančių pareigų( ).

124. Antra, Teisingumo Teismas turėjo atsakyti į klausimą, ar valstybės narės turėjo atleisti nuo nacionalinių mokesčių Europos priedus, skiriamus šių valstybių teritorijose esančių Europos mokyklų mokytojams, kurie yra jų piliečiai, o šis klausimas pirmiausia buvo susijęs su EEB sutarties 5 straipsnyje įtvirtintos pareigos apimtimi.

125. Sprendimo 36 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad 1957 m. konvencija ir 1962 m. protokolas turėtų būti vertinami atsižvelgiant į visus susitarimus, sprendimus, teisės aktus ir pozicijas, pagal kuriuos valstybės narės bendradarbiauja ir koordinuoja savo veiksmus, kad prisidėtų prie tinkamo Bendrijos institucijų veikimo ir palengvintų jų uždavinių vykdymą. Vis dėlto Teisingumo Teismas pažymėjo, kad toks bendradarbiavimo ir su juo susijusių taisyklių teisinis pagrindas yra ne Europos Bendrijas įsteigiančios sutartys ir šis pagrindas nėra Bendrijų sukurtos ir iš Sutarčių kylančios teisės dalis( ). Dėl šios priežasties Teisingumo Teismas nusprendė, kad EEB sutarties 5 straipsnyje įtvirtintos lojalaus bendradarbiavimo ir pagalbos pareigos, „kurios yra nustatytos sutartyse, negali būti taikomos atskiroms tarp valstybių narių sudarytoms konvencijoms, kurios yra už šios sistemos ribų, kaip ir Europos mokyklos statuto atveju“( ).

126. Vis dėlto Teisingumo Teismas iš dalies sušvelnino šią išvadą nurodydamas, kad „išvada būtų kitokia, jei priemonė, kurios buvo imtasi įgyvendinant tokią konvenciją, sudarytą tarp valstybių narių peržengiant Sutarčių taikymo srities ribas, kliudytų Sutarčių ar antrinės teisės nuostatos taikymui arba Bendrijos institucijų veiklai. Tokiu atveju nagrinėjamą priemonę būtų galima pripažinti prieštaraujančia EEB sutarties 5 straipsnio [antroje] pastraipoje įtvirtintoms pareigoms“( ).

127. Konkrečiai nagrinėdamas tokį atvejį Teisingumo Teismas pirmiausia nurodo, kad pagal Europos mokyklų mokymo personalo statute įtvirtintą mechanizmą, valstybei narei nusprendus apmokestinti Europos priedus nacionaliniu mokesčiu, atitinkama mokykla turi grąžinti mokytojams šio mokesčio sumą išmokėdama skirtumui prilygstančią išmoką, kuri gali būti dar kartą apmokestinta( ). Teisingumo Teismas taip pat nurodo, kad šio mechanizmo finansinė našta visiškai ir tiesiogiai tenka Bendrijos biudžetui, nes iš jo kompensuojamas skirtumas tarp, viena vertus, Europos mokyklos nuosavų pajamų ir nacionalinių mokytojų atlyginimų bei, antra vertus, bendro Europos mokyklos biudžeto( ). Galiausiai jis teigia, kad jei Jungtinės Karalystės mokesčių institucijų veiksmai D. Hurd atveju būtų taikomi visuotinai, tai lemtų nemažą lėšų perskirstymą Bendrijos biudžeto nenaudai ir nacionalinio biudžeto naudai ir finansiniu požiūriu turėtų tiesiogiai žalingų pasekmių Bendrijai. Taip valstybė narė galėtų vienašališkai kelti grėsmę Bendrijos finansavimo sistemai ir finansinių įsipareigojimų pasidalijimui tarp valstybių narių( ). Dėl šios priežasties Teisingumo Teismas prieina prie išvados, kad tokiais veiksmais buvo pažeista „valstybėms narėms Bendrijos atžvilgiu tenkanti lojalaus bendradarbiavimo ir pagalbos pareiga, kylanti iš EEB sutarties 5 straipsnyje įtvirtintos pareigos padėti Bendrijai atlikti jos uždavinius ir netrukdyti siekti Sutarties tikslų“( ).

128. Daugiausia remdamasis minėtame Sprendime Hurd nurodytais argumentais Teisingumo Teismas laikėsi tokio paties požiūrio byloje, kurioje esant kiek kitokioms faktinėms aplinkybėms buvo priimtas minėtas Sprendimas Komisija prieš Belgiją. Šioje byloje Komisija kaltino Belgijos Karalystę pažeidus EEB sutarties 5 straipsnį, nes ji priėmė karaliaus dekretą, pagal kurį „paskyrimo“ atlyginimas arba atlyginimo išmoka, suteikiama į Europos mokyklas paskirtam Belgijos mokymo personalui, buvo sumažinta 50 % ir dėl to, taikant Europos mokyklų mokymo personalo statute numatytą finansinio kompensavimo mechanizmą, Bendrijos biudžetas turėjo papildomų išlaidų( ).

129. Svarbu pažymėti, kad Belgijos Karalystė neginčijo kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir tik nurodė Teisingumo Teismui, jog nuo šiol švietimas Belgijoje priklauso trijų kalbinių bendruomenių kompetencijai ir todėl ginčijamą karaliaus dekretą galima pakeisti arba panaikinti tik bendrais įgaliotų institucijų veiksmais, t. y. susitarimu dėl finansinių išlaidų pasidalijimo.

130. Priminęs minėto Sprendimo Hurd 36 punktą, kuris pacituotas šios išvados 125 punkte, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „reikia pripažinti, <...> jog dėl vienašalio valstybės narės sprendimo sumažinti į Europos mokyklas paskirtiems mokytojams pervedamą nacionalinį atlyginimą atitinkamai padidėjo tokiu atveju Bendrijoms tenkanti finansavimo dalis. Todėl toks sprendimas kelia grėsmę Bendrijos finansavimo sistemai ir finansinių įsipareigojimų pasidalijimui tarp valstybių narių“( ). Kaip ir minėto Sprendimo Hurd 45 punkte, Teisingumo Teismas nurodo, kad tokiais veiksmais pažeidžiama valstybėms narėms tenkanti lojalaus bendradarbiavimo ir pagalbos pareiga, kylanti iš EEB sutarties 5 straipsnyje įtvirtintos pareigos( ). Be to, Teisingumo Teismas atmetė Belgijos Karalystės argumentą dėl kompetencijos švietimo srityje Belgijoje perdavimo bendruomenėms, nes valstybė narė negali remtis vidaus teisės nuostatomis, praktika ar padėtimi, kad pateisintų Bendrijos teisėje nustatytų pareigų neįvykdymą( ). Dėl šių priežasčių Teisingumo Teismas pripažino buvus EEB sutarties 5 straipsnio pažeidimą.

131. Keista, bet, išskyrus bendro pobūdžio argumentus dėl šių dviejų sprendimų reikšmės bylos sprendimui, šioje byloje vykstant ikiteisminei ir teisminei procedūrai šalys neišreiškė savo pozicijos dėl iš minėtų sprendimų motyvų kylančių dviejų klausimų, kurie, mano manymu, turi įtakos šiai bylai.

132. Šie klausimai susiję, pirma, su EB 10 straipsnio taikymo sritimi, nelygu, ar nagrinėjama priemonė priklauso Sutarties sistemai (arba plačiau – Bendrijos teisei), ar yra už šios sistemos ribų, remiantis minėto Sprendimo Hurd 38 ir 39 punktuose Teisingumo Teismo taikytu atskyrimu, ir, antra, vis dėlto vertinant kartu, dviejuose minėtuose sprendimuose nurodytu nagrinėjamos priemonės vienašaliu pobūdžiu.

133. Primenu, kad nors minėto Sprendimo Hurd 38 punkte Teisingumo Teismas iš esmės nurodė, kad lojalaus bendradarbiavimo pareiga, kurios viena išraiškų yra įtvirtinta EEB sutarties 5 straipsnyje, negali būti taikoma atskiroms tarp valstybių narių sudarytoms konvencijoms, kurios yra už Sutarčių sistemos ribų, kaip ir Europos mokyklos statuto atveju, šio sprendimo 39 punkte jis vis dėlto nusprendė, kad lojalaus bendradarbiavimo pareiga galėtų būti taikoma „priemonei, kurios buvo imtasi įgyvendinant tokią konvenciją, sudarytą tarp valstybių narių už Sutarčių taikymo srities ribų“.

134. Nuoroda į priemonę, kurios buvo imtasi įgyvendinant 1957 m. konvenciją, yra kiek dviprasmiška. Skaitant šį minėto Sprendimo Hurd 39 punkto fragmentą neįsigilinus, galima pamanyti, kad nagrinėjama priemonė, kurios suderinamumas su lojalaus bendradarbiavimo pareiga yra vertinamas, buvo šiai konvencijai įgyvendinti priimta priemonė. Pripažįstu, kad tokį aiškinimą gali patvirtinti minėto sprendimo versija anglų kalba, kuriame nurodoma „a measure taken to implement such an agreement“( ).

135. Toks aiškinimas man atrodo neteisingas dėl dviejų priežasčių.

136. Pirma, jį taikant reikėtų pripažinti, kad minėto Sprendimo Hurd 39 punkte įtvirtintas vertinimas prieštarauja to paties sprendimo 37–39 punktuose pateikiamam pagrindiniam vertinimui. Jei šiuose dviejuose minėto sprendimo punktuose Teisingumo Teismas atmetė galimybę taikyti lojalaus bendradarbiavimo pareigą palaikant su 1957 m. konvencija ir jos pagrindu priimtais susitarimais, aktais, sprendimais ir dokumentais susijusius santykius tarp valstybių narių ir Bendrijos institucijų, to paties sprendimo 39 punkte jis logiškai negalėjo patvirtinti, kad ta pati lojalaus bendradarbiavimo pareiga vis dėlto yra taikoma minėtos konvencijos įgyvendinimo priemonėms, kurios būtinai apima minėtus šios konvencijos pagrindu priimtus susitarimus, aktus, sprendimus ir dokumentus.

137. Antra, tuo, kad minėto Sprendimo Hurd 39 punkte vartojama sąvoka 1957 m. konvenciją „įgyvendinant priimta priemonė“ niekaip negali reikšti „priemonės, skirtos (minėtai konvencijai) įgyvendinti“, galima įsitikinti iš minėto sprendimo 40–45 punktuose Teisingumo Teismo atliktos analizės.

138. Minėto Sprendimo Hurd 45–45 punktuose Teisingumo Teismo atliktas lojalaus bendradarbiavimo pareigos pažeidimo konkretus vertinimas buvo atliekamas ne dėl 1957 m. konvencijai įgyvendinti priimtos priemonės, kaip antai 1957 m. Valdytojų tarybos sprendimas, bet dėl vienašalės ir savarankiškos mokestinės priemonės, kuria buvo apmokestinti Europos mokykloje dirbančių Jungtinės Karalystės pilietybę turinčių mokytojų Europos priedai. Šis vertinimas, kurį Teisingumo Teismas išdėstė minėto Sprendimo Hurd 40 punkte, buvo pateiktas iš karto, kai minėto sprendimo 39 punkte buvo įtvirtintas kriterijus ir „atsižvelgiant į jį“.

139. Taigi, nors nagrinėjama mokestinė priemonė, kurios suderinamumas su EEB sutarties 5 straipsniu buvo vertinamas, tikrai nebuvo 1957 m. konvencijai įgyvendinti priimta priemonė, ji buvo susijusi su Europos mokyklų statutu tik tuo, kad trukdė taikyti 1957 m. Valdytojų tarybos sprendimą, kitaip tariant, ji pateko į 1957 m. konvenciją įgyvendinančio sprendimo taikymo lauką arba sistemą (taikymo srities prasme).

140. Taip pat manau, kad būtent dėl to – ir tai yra mano antroji pastaba –minėtame Sprendime Hurd ir minėtame 1990 m. balandžio 5 d. Sprendime Komisija prieš Belgiją Teisingumo Teismas pabrėžė nagrinėjamų priemonių, kurių suderinamumas su EEB sutarties 5 straipsniu buvo vertinamas, vienašališką pobūdį. Jis siekė išvengti to, kad šie sprendimai būtų aiškinami kaip suteikiantys galimybę kontroliuoti pagal 1957 m. konvenciją valstybių narių prisiimtų įsipareigojimų įgyvendinimą.

141. Jei iš minėtų Sprendimo Hurd ir 1990 m. balandžio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją reikia padaryti tokias išvadas, manau, kad šioje byloje tariamas EB 10 straipsnio pažeidimas, susijęs su laikotarpiu iki 1994 m. konvencijos įsigaliojimo, nepagrįstas.

142. Nagrinėjama priemonė, t. y. Belgijos valstybės institucijų atsisakymas finansuoti Belgijos Karalystės teritorijoje įsteigtų Europos mokyklų baldus ir mokymo medžiagą, kyla iš 1957 m. konvencijos pagrindu priimtame susitarime (Susitarime dėl būstinės) įtvirtintų pareigų apimties aiškinimo. Kadangi, vadovaujantis minėto Sprendimo Hurd 37 ir 38 punktais, toks susitarimas nepatenka į Sutarties nuostatų ir EB 10 straipsnyje įtvirtintos lojalaus bendradarbiavimo pareigos taikymo sritį, mano manymu, tokią pat išvadą galima daryti ir dėl atsisakymo įgyvendinti iš šio susitarimo tariamai kylančias pareigas. Manau, kad priėmus kitokį sprendimą būtų peržengta Teisingumo Teismui suteikta jurisdikcija, nes tokiu atveju, siekiant įvertinti, ar buvo tariamas EB 10 straipsnio pažeidimas, reikėtų nustatyti iš Susitarimo dėl būstinės kylančių pareigų apimtį( ).

143. Remdamasis argumentais, kurie panašūs į anksčiau išdėstytuosius, taip pat manau, kad reikia atmesti kaltinimą, jog laikotarpiu po 1994 m. konvencijos įsigaliojimo buvo pažeistas EB 10 straipsnis.

144. Žinoma, reikia sutikti, kad dėl Bendrijos prisijungimo nuo 2002 m. spalio 1 d. 1994 m. konvencija yra Bendrijos teisės sudedamoji dalis ir ja galima remtis prieš valstybes nares.

145. Vis dėlto reikia pripažinti, kad šioje byloje ginčijamos pareigos nustatytos ne 1994 m. konvencijoje, bet Susitarime dėl būstinės, prie kurio Bendrija neprisijungė. Susitarimas dėl būstinės ir toliau yra Valdytojų tarybos ir Belgijos Karalystės sudarytas susitarimas. Priešingai nei teigia Komisija, negalima sutikti, nei su tuo, kad Bendrija, kaip šiuo metu esanti 1994 m. konvencijos susitariančioji šalis, prisijungė ir prie Susitarime dėl būstinės įtvirtintų teisių bei pareigų, todėl šį susitarimą galima priskirti prie Bendrijos teisės nuostatų, nei su tuo, kad Valdytojų taryba yra Bendrijos organas.

146. Nors, kaip nurodžiau šios išvados 53–56 punktuose, sutinku, kad po 1994 m. konvencijos įsigaliojimo Susitarimas dėl būstinės galėtų būti tarp nuostatų, kurias gali aiškinti Teisingumo Teismas, taip yra tik todėl, kad, vadovaujantis minėtos konvencijos nuostatomis ir ypač jos 26 straipsniu, toks susitarimas susijęs su šios konvencijos „taikymu“ minėtame straipsnyje įtvirtintos arbitražinės išlygos prasme. Vis dėlto, išskyrus šioje nuostatoje numatytus atvejus, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl minėto susitarimo( ). Kaip jau turėjau galimybę pabrėžti šios išvados 57 punkte, šioje byloje Komisija kreipėsi į Teisingumo Teismą ne pagal 1994 m. konvencijos 26 straipsnį, bet pagal EB 226 straipsnį.

147. Dėl šių priežasčių EB 10 straipsnyje įtvirtinta lojalaus bendradarbiavimo pareiga nėra taikoma Susitarimui dėl būstinės, įskaitant laikotarpį po 1994 m. konvencijos įsigaliojimo.

148. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atmesti kaltinimo dėl įsipareigojimų neįvykdymo antrą dalį, pagrįstą EB 10 straipsnio pažeidimu.

149. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti visą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo.

V – Dėl bylinėjimosi išlaidų

150. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Belgijos Karalystė reikalavo priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, jei, kaip siūlau, Komisija pralaimėtų bylą, reikėtų patenkinti Belgijos Karalystės prašymą.

VI – Išvada

151. Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismui siūlau:

– atmesti ieškinį ir

– priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.