ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Byla C‑319/14

B & S Global Transit Center BV

prieš

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Bendrijos muitinės kodeksas — Reglamentas (EEB) Nr. 2913/92 — 203 ir 204 straipsniai — Muitinės išorinio tranzito procedūra — Reglamentas (EEB) Nr. 2454/93 — 365, 366 ir 859 straipsniai — Skolos muitinei atsiradimas — Paėmimas arba nepaėmimas iš muitinės priežiūros — Įsipareigojimo nevykdymas — Neužbaigta tranzito procedūra — Prekių išvežimas už Europos Sąjungos muitų teritorijos“

Santrauka – 2015 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas

Muitų sąjunga — Importo skolos muitinei atsiradimas neteisėtai paimant iš muitinės priežiūros importo muitais apmokestinamas prekes — Apimtis — Paskirties muitinės įstaigai nepateiktos prekės, kurioms įforminta išorinio tranzito procedūra — Prekių išvežimas už Sąjungos muitų teritorijos — Trečiosios šalies muitinės dokumentų, patvirtinančių tranzito procedūros užbaigimą, nepateikimas — Skolos muitinei atsiradimas

(Tarybos reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1791/2006, 37 straipsnio 1 dalis, 203 ir 204 straipsniai; Komisijos reglamento Nr. 2454/93 365 straipsnio 3 dalis ir 366 straipsnio 2 ir 3 dalys)

Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1791/2006, 203 ir 204 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad dėl įsipareigojimo pateikti prekes, kurioms įforminta tranzito procedūra, paskirties muitinės įstaigai pažeidimo skola muitinei gali atsirasti ne pagal minėto reglamento 204 straipsnį, o pagal to reglamento 203 straipsnį, jei nagrinėjama prekė išvežta iš Europos Sąjungos muitų teritorijos ir minėtos procedūros vykdytojas negali pateikti Reglamento Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas, redakcijos, išdėstytos Reglamente Nr. 993/2001, 365 straipsnio 3 dalyje ar Reglamento Nr. 2454/93 redakcijos, išdėstytos Reglamente Nr. 1192/2008, 366 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytų dokumentų.

Iš tiesų paėmimo iš muitinės priežiūros sąvoką, nurodytą Reglamento Nr. 2913/92 203 straipsnio 1 dalyje, reikia suprasti kaip apimančią bet kurį veiksmą ar neveikimą, kuris sutrukdo, net ir labai trumpam, kompetentingai muitinės institucijai prieiti prie prekės, esančios muitinės priežiūroje, ir atlikti minėto reglamento 37 straipsnio 1 dalyje numatytą tikrinimą. Tam, kad prekė būtų laikoma paimta iš muitinės priežiūros, pakanka to, kad jos būtų objektyviai neįmanoma patikrinti, nesvarbu, ar kompetentinga institucija iš tikrųjų ją tikrino. Be to, vien dėl aplinkybės, kad prekės buvo išvežtos iš Sąjungos muitų teritorijos, nedraudžiama įsipareigojimo pristatyti tas prekes į atitinkamas paskirties muitinės įstaigas laikyti prekių paėmimu iš muitinės priežiūros, dėl kurio atsiranda skola muitinei pagal Reglamento Nr. 2913/92 203 straipsnį. Iš tiesų toks paėmimas gali būti, nepaisant to, kad atitinkamos prekės į Sąjungos rinką pateko teisėtai.

(žr. 28, 29, 34, 40 punktus ir rezoliucinę dalį)
81

Kalbant apie šio pagrindo antrą dalį, kuria apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis pažeidė jos teisę į tai, kad sprendimas būtų priimtas per protingą laikotarpį, reikia priminti, kad Sąjungos teismo padarytas Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje įtvirtintos pareigos gautas bylas išnagrinėti per protingą laikotarpį pažeidimas turi būti vertinamas pareiškus Bendrajame Teisme ieškinį dėl žalos atlyginimo, nes tai, priešingai, nei teigia apeliantė, yra veiksminga teisių gynimo priemonė. Taigi reikalavimas atlyginti žalą, atsiradusią dėl Bendrojo Teismo pareigos išnagrinėti bylą per protingą laikotarpį nesilaikymo, negali būti Teisingumo Teismui pateiktas tiesiogiai su apeliaciniu skundu; jis turi būti pateiktas pačiam Bendrajam Teismui (žr., be kita ko, 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 66 punktą; 2014 m. spalio 9 d. Sprendimo ICF / Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 57 punktą ir 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 17 ir 18 punktus).
80

Be to, apeliacinėje byloje priimdamas sprendimą teisės klausimais Teisingumo Teismas negali teisingumo sumetimais savo vertinimu pakeisti Bendrojo Teismo įgyvendinant savo neribotą jurisdikciją pateikto vertinimo dėl įmonėms už Sąjungos teisės pažeidimą skirtų baudų dydžio. Taigi tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad sankcijos dydis yra ne tik netinkamas, bet ir toks didelis, kad jį būtų galima laikyti neproporcingu, reikėtų konstatuoti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą dėl to, kad baudos dydis yra netinkamas (be kita ko, žr. 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Quinn Barlo ir kt. / Komisija, C‑70/12 P, EU:C:2013:351, 57 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
21

Be to, jau buvo nuspręsta, kad ne mažiau kaip 10 % bendrovės kapitalo ar balsavimo teisių dalis nebūtinai reiškia, kad jos turėtojas daro aiškią įtaką bendrovės, kurios akcininkas jis yra, sprendimams (šiuo klausimu žr. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 58 punktą ir Sprendimo Itelcar, C‑282/12, EU:C:2013:629, 22 punktą).
177

Be to, Del Monte ir Weichert teigia, kad teisės aktuose nėra numatyta pareiga atsakyti į paprastą prašymą pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 2 dalį. Jos pažymi, kad tik šios nuostatos 3 dalyje numatytas sprendimas lemia vykdytiną teisėtą pareigą, gali būti apskųstas, o neatsakius į jį gali būti skirtos šio reglamento 23 ir 24 straipsniuose numatytos sankcijos. Kai pateikiamas paprastas prašymas pateikti informacijos, už neatsakymą neskiriamos nei vienkartinės, nei periodinės baudos. Be to, pagal SESV 288 straipsnį privalomi tik reglamentai, direktyvos ir sprendimai. Todėl jei įmonė neatsako į tokį prašymą, norėdama, kad tokia pareiga atsirastų, Komisija gali priimti sprendimą.
37

Iš šių svarstymų matyti, kad, kalbant apie Reglamentą Nr. 222/2011 ir Įgyvendinimo reglamentą Nr. 293/2011, kadangi apeliantės neturi cukraus gamintojo statuso ir dėl to šie reglamentai nedaro jų teisinei padėčiai tiesioginio poveikio, jie nėra su jomis tiesiogiai susiję, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos pabaigą (žr. Sprendimo Glencore Grain/Komisija, C‑404/96 P, EU:C:1998:196, 41 punktą; Sprendimo Front national/Parlementas, C‑486/01 P, EU:C:2004:394, 34 punktą; Sprendimo Komisija/Ente per le Ville Vesuviane ir Ente per le Ville Vesuviane/Komisija, C‑445/07 P et C‑455/07 P, EU:C:2009:529, 45 punktą bei Sprendimo Stichting Woonpunt ir kt./Komisija, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, 68 punktą).
33

Toks aiškinimas atitinka Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimus, kaip matyti iš Direktyvos 2005/36 parengiamųjų darbų. Be to, kiek tai susiję su šios direktyvos 10 straipsniu, Europos Komisijos pradiniame pasiūlyme dėl siūlomos Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (COM(2002) 119 galutinis) (OL C 181 E, 2002, p. 183) nebuvo paminėta nei sąvoka „specifinės ir išskirtinės priežastys“, nei Direktyvos 2005/36 10 straipsnio a–g punktai. Ši sąvoka ir šios nuostatos Europos Sąjungos Tarybos iniciatyva buvo įtrauktos į 2004 m. gruodžio 21 d. Tarybos priimtą Bendrąją poziciją (EB) Nr. 10/2005 siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2005/.../EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL C 58 E, 2005, p. 1). Tai matyti iš Tarybos argumentų pranešimo (OL C 58 E, 2005, p. 119), kuriame teigiama, kad pradinis Komisijos pasiūlymas dėl direktyvos 10 straipsnio buvo per platus. Be to, Taryba tame pranešime pažymi, kad „bendroji sistema turėtų būti taikoma tik profesijoms, kurioms netaikomi III antraštinės dalies II ir III skyriai, taip pat konkretiems atvejams, išvardytiems bendrosios pozicijos 10 straipsnio a–g punktuose, kai pareiškėjas, nors ir būdamas tokios profesijos, kuriai taikomi tie skyriai, dėl konkrečių ir išimtinių sąlygų neatitinka tuose skyriuose nustatytų sąlygų“.
41

Be to, Akcizų įstatymo 78 straipsnio 1 dalies 1 punkte numatytos pareigos atitinka reikalavimus, kuriuos suderintu akcizu apmokestinamų prekių atveju turi įvykdyti akcizo mokėtojai pagal Direktyvos 2008/118 34 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos a punktą. Iš to darytina išvada, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nelaikė šių reikalavimų su sienų kirtimu susijusiais formalumais.
27

Kilus klausimui, ar tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, yra tiesioginė ar netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės ir, be to, ar netiesioginės diskriminacijos atveju tai būtų pateisinama, Centrale Raad van Beroep nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus: „1. Ar Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnis ir (arba) 16 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad toks asmuo kaip L. F. Evans, kuri yra valstybės narės pilietė, kuri pasinaudojo laisvo darbuotojų judėjimo teise, kuriai buvo taikomi Nyderlandų teisės aktai socialinės apsaugos srityje ir kuri vėliau pradėjo dirbti Jungtinių Amerikos Valstijų generaliniame konsulate Nyderlanduose kaip aptarnaujančiojo personalo narė, nuo šios veiklos vykdymo pradžios nebepatenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo ratione personae sritį? Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai: 2. a) Ar Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnis ir (arba) Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinami taip, kad privilegijuotojo asmens statuso, kurį šiuo atveju, be kita ko, sudaro atleidimas nuo pareigos draustis socialiniu draudimu ir mokėti socialinio draudimo įmokas, taikymas L. F. Evans turi būti laikomas pakankamu daromo skirtumo dėl pilietybės pateisinimu? b) Kokia reikšmė šiomis aplinkybėmis turi būti skiriama faktui, jog 1999 m. gruodį, atsakydama į užklausą, L. F. Evans pasirinko galimybę išsaugoti privilegijuotojo asmens statusą?“
15

Iš tiesų, CTA 2010 119 straipsnio 4 dalies pasekmė yra ta, kad tarptautinė grupės lengvata gali būti suteikiama tik dviem atvejais: pirma, kai dukterinės bendrovės nerezidentės rezidavimo valstybės narės teisės aktuose nenumatyta jokių galimybių perkelti nuostolius, ir, antra, kai dukterinė bendrovė nerezidentė tampa likviduojama iki mokestinių metų, kuriais patirta nuostolių, pabaigos. Taigi, tarptautinė grupės lengvata negali būti taikoma įprastos komercinės veiklos atveju, t. y. kai nuspręsta nutraukti dukterinės bendrovės nerezidentės veiklą ir pradėti jos likvidavimo procedūrą pasibaigus mokestiniams metams, kuriais patirta nuostolių. Be to, ši lengvata apribota nuostoliais, patirtais tik per vienus mokestinius metus.
7

Šios direktyvos 2 straipsnio c, e ir g punktuose numatyta: „Šioje direktyvoje: <…> c) „pabėgėlis“ – trečiosios šalies pilietis, kuris dėl pagrįstos persekiojimo dėl rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo tam tikrai socialinei grupei baimės yra ne savo pilietybės šalyje ir negali arba dėl tokios baimės nepageidauja atsiduoti tos šalies globai [pasinaudoti tos šalies apsauga] <...> <…> e) „papildomą apsaugą galintis gauti asmuo“ – tai trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, kuris negali būti laikomas pabėgėliu, tačiau apie kurį pagrįstai galima manyti, kad jei jis arba ji būtų grąžintas (-a) į savo kilmės šalį, arba asmens be pilietybės atveju – į jo arba jos gyventą šalį, jam arba jai iškiltų realus pavojus patirti 15 straipsnyje apibrėžtus smurtinius veiksmus [apibrėžtą didelę žalą], <...> ir kuris arba kuri negali arba dėl tokio pavojaus nepageidauja pasinaudoti tos šalies apsauga; <…> g) „tarptautinės apsaugos prašymas“ – tai trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pateiktas prašymas dėl valstybės narės apsaugos, kuris arba kuri, kaip galima suprasti, siekia pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso ir kuris arba kuri aiškiai neprašo kitokios rūšies apsaugos, kuri nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį ir kurios galima prašyti atskirai.“
16

Amtsgericht Karlsruhe mano, kad dėl minėtos nacionalinės nuostatos labai pasunkėja tarptautinis išlaikymo išmokų išieškojimas, o tai prieštarauja Reglamento Nr. 4/2009 tikslui, nes išlaikymo kreditoriai turėtų prašyti patenkinti jų reikalavimus kitame nei jų nuolatinės gyvenamosios vietos teisme, o dėl to būtų prarasta laiko. Be to, toks teismas neturėtų reikšmingų duomenų apie kreditoriaus vietinę ekonominę padėtį, kad būtų nustatyti jo poreikiai, ir apie skolininko gebėjimą mokėti išlaikymo išmokas.
52

Kalbant apie šios periodinės baudos dydį ir formą, pažymėtina, kad naudodamasis savo diskrecija šioje srityje Teisingumo Teismas turi nustatyti tokį periodinės baudos dydį, kad ši bauda, pirma, atitiktų aplinkybes ir, antra, būtų proporcinga nustatytam įsipareigojimų neįvykdymui ir atitinkamos valstybės narės mokumui (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Liuksemburgas, C‑576/11, EU:C:2013:773, 46 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Komisijos pasiūlymai dėl periodinės baudos negali įpareigoti Teisingumo Teismo ir tėra naudinga gairė. Be to, gairės, kokios numatomos Komisijos komunikatuose, ne įpareigoja Teisingumo Teismą, bet prisideda prie šios institucijos veiksmų skaidrumo, nuspėjamumo ir teisinio saugumo užtikrinimo, kai ši institucija teikia pasiūlymus Teisingumo Teismui (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Ispanija, EU:C:2012:781, 116 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Per SESV 260 straipsnio 2 dalimi grindžiamą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, besitęsiančio valstybėje narėje, nepaisant to, kad šis įsipareigojimų neįvykdymas jau buvo konstatuotas pirmajame sprendime, priimtame pagal EB 226 straipsnį ar SESV 258 straipsnį, Teisingumo Teismas turi galėti nustatyti tokią periodinę baudą, kokią jis mano esant tinkamą priversti šią valstybę narę įvykdyti įsipareigojimus, kylančius iš pirmojo Teisingumo Teismo sprendimo.
51

Šiuo klausimu skirtingas situacijas apibūdinančius elementus ir jų panašumą reikia apibrėžti ir įvertinti atsižvelgiant į Bendrijos akto, kuriame nagrinėjamas skirtumas nustatytas, paskirtį ir tikslą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Szatmári Malom, C‑135/13, EU:C:2014:327, 67 punktą). Be to, taip pat reikia atsižvelgti į srities, prie kurios priskirtas nagrinėjamas aktas, principus ir tikslus (Sprendimo Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt., C‑127/07, EU:C:2008:728, 26 punktas).
22

Šiomis aplinkybėmis Augstākās Tiesas Senāts nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar byla, kurioje ieškovė prašo atlyginti žalą ir pripažinti, kad atsakovių veiksmai – draudžiamo susitarimo sudarymas ir piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, kurie pagrįsti kitos valstybės narės visuotinai galiojančių norminių aktų taikymu, – buvo neteisėti, turi būti pripažinta civiline ar komercine byla, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 44/2001, atsižvelgiant į tai, kad draudžiami susitarimai nuo pat jų sudarymo yra niekiniai, ir, be to, normų priėmimas yra viešosios teisės reglamentuojama valstybės veikla (acta iure imperii), kuriai taikomas valstybės imunitetas nuo kitos valstybės teismų jurisdikcijos? 2. Ar teigiamo atsakymo į pirmąjį klausimą atveju (tai yra civilinė ar komercinė byla, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 44/2001) galima laikyti, kad ieškiniu dėl žalos atlyginimo pradedamas teismo procesas, kurio dalykas yra bendrovės organų sprendimų galiojimas, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 22 straipsnio 2 punktą, ir tuo remiantis pagal jo 35 straipsnio 1 dalį leidžiama atsisakyti pripažinti sprendimą? 3. Jeigu ieškinio dėl žalos atlyginimo dalykas patenka į Reglamento Nr. 44/2001 22 straipsnio <...> 2 punkto taikymo sritį, ar tuo atveju, kai siekiama, kad būtų pripažintas sprendimas taikyti laikinąsias apsaugos priemones, valstybės, kurioje siekiama jį pripažinti, teismas privalo patikrinti, ar egzistuoja reglamento 35 straipsnio 1 dalyje nurodytos aplinkybės? 4. Ar viešosios tvarkos sąlyga, numatyta Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 punkte, gali būti aiškinama taip, kad sprendimo taikyti laikinąsias apsaugos priemones pripažinimas prieštarauja valstybės narės viešajai tvarkai, jeigu, pirma, pagrindinis argumentas, pagrindžiantis laikinųjų apsaugos priemonių taikymą, yra ieškinyje nurodyta didelė suma, kuri nebuvo pagrįstai ir motyvuotai apskaičiuota, ir, antra, tuo atveju, jei šis sprendimas būtų pripažintas ir vykdomas, atsakovės patirtų nuostolių, kurių, jei ieškinys dėl žalos atlyginimo būtų atmestas, ieškovė – bankrutuojanti komercinės bendrovė – negalėtų atlyginti, dėl to galiausiai būtų pakenkta valstybės, kurioje siekiama pripažinti sprendimą, ekonominiams interesams ir saugumui, atsižvelgiant į tai, kad Latvijos Respublikai priklauso 100 % Starptautiskā Lidosta Rīga ir 52,6 % Air Baltic akcijų?“
9

Šio reglamento 14 straipsnio „Dokumento įteikimas be atsakovo patvirtinimo apie jo gavimą“ 1 ir 2 dalyse numatyta: „1. Europos mokėjimo įsakymas atsakovui taip pat gali būti įteikiamas pagal valstybės, kurioje bus [turi būti] įteikiama, nacionalinės teisės aktus vienu iš šių būdų: a) atsakovo adresu asmeniškai įteikiant asmenims, gyvenantiems tame pačiame namų ūkyje, kaip ir atsakovas, arba jame dirbantiems; b) kai atsakovas yra savarankiškai dirbantis asmuo arba juridinis asmuo: atsakovo verslo patalpose asmeniškai įteikiant jo įdarbintiems asmenims; c) įsakymą paliekant atsakovo pašto dėžutėje; d) įsakymą paliekant pašte arba kompetentingoje valdžios institucijoje ir į atsakovo pašto dėžutę įdedant rašytinį pranešimą apie įsakymo palikimą, jei rašytiniame pranešime aiškiai nurodomas teisminis dokumento pobūdis arba pranešimo teisinis poveikis, t. y. tai, kad jis prilygsta įsakymo įteikimui ir pradedamas skaičiuoti nustatytų terminų laikas; e) įteikiant paštu be patvirtinimo pagal 3 dalį, kai atsakovo adresas yra kilmės valstybėje narėje; f) elektroninėmis priemonėmis, kai automatiškai patvirtinamas pristatymas, jei atsakovas iš anksto aiškiai sutiko su šiuo įteikimo būdu. 2. Šiame reglamente įteikimas pagal 1 dalies nuostatas yra neleistinas, jei atsakovo adresas tiksliai nežinomas.“
29

Be to, toks aiškinimas atitinka Direktyvos 2001/23 tikslą užtikrinti tinkamą darbuotojų ir perėmėjo interesų pusiausvyrą, iš kurio, be kita ko, matyti, kad perėmėjas privalo turėti galimybę atlikti savo veiklos tęstinumui būtinus pakeitimus ir pritaikymus (šiuo klausimu žr. Sprendimo Alemo‑Herron ir kt., C‑426/11, EU:C:2013:521, 25 punktą).
36

Be to, šioje direktyvoje, be abejo, yra nuostatų, susijusių su šeimos narių, kurie apibrėžti minėtos direktyvos 2 straipsnio e punkte, teise apsigyventi. Tačiau šios nuostatos skirtos ypatingam ilgalaikio gyventojo statusą pirmojoje valstybėje turinčio trečiosios šalies piliečio, kuris naudojasi savo teise gyventi antrojoje valstybėje narėje, šeimos narių atvejui. Taigi minėtos direktyvos 16 straipsnyje nustatyta teisė ir sąlygos, pagal kurias šeimos nariai gali lydėti tokį gyventoją arba prie jo prisijungti toje antrojoje valstybėje narėje.
16

Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, kapitalo bendrovės pertvarkymas į kitos rūšies kapitalo bendrovę pagal Direktyvos 69/335 4 straipsnio 3 dalies a punktą nėra kapitalo bendrovės įsteigimas, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a punktą, ir todėl jis neapmokestinamas kapitalo mokesčiu. Šis teismas priminė, kad minėtos direktyvos 10 straipsnio c punkte, kitaip nei šios direktyvos 10 straipsnio a ir b punktuose, aiškiai nenurodyti jos 4 straipsnyje įtvirtinti sandoriai, ir mano, jog negalima atmesti, kad rinkliavų dalies pervedimas į valstybės iždą, kaip to reikalaujama 2008 m. gruodžio 11 d. ir 2013 m. rugpjūčio 19 d. sprendimuose, yra pagal Direktyvos 69/335 10 straipsnio c punktą uždraustas apmokestinimas.
4

Šio įstatymo 15 straipsnyje nustatyta: „1. Kai apmokestinamasis asmuo (patronuojančioji bendrovė) teisiškai ir ekonomiškai turi ne mažiau kaip 95 % apmokėtų kito apmokestinamojo asmens (dukterinės bendrovės) nominalaus kapitalo dalių, abiejų apmokestinamųjų asmenų prašymu jie apmokestinami kaip vienas apmokestinamasis asmuo, t. y. dukterinės bendrovės veikla ir turtas laikomi patronuojančios bendrovės veikla ir turtu. Mokesčius moka patronuojančioji bendrovė. Tokiu atveju visi apmokestinamieji asmenys traktuojami kaip apmokestinamasis vienetas. Tam pačiam apmokestinamajam vienetui gali priklausyti daugiau nei viena dukterinė bendrovė. <...> 3. 1 dalis taikoma, tik jeigu: <...> b. apskaičiuojant pelną abiem apmokestinamiesiems asmenims taikomos tos pačios nuostatos; c. abu apmokestinamieji asmenys yra įsteigti Nyderlanduose ir jeigu vienam apmokestinamajam asmeniui taikomas Įstatymas, kuriuo nustatoma Karalystės mokesčių sistema [(Belastingregeling voor het Koninkrijk)], arba sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, šis apmokestinamasis asmuo, laikantis šios sistemos arba šios sutarties, taip pat laikomas įsisteigusiu Nyderlanduose <...>; <...> 4. Įgyvendinamuoju teisės aktu gali būti nustatyta, kokiomis sąlygomis, nukrypstant nuo 3 dalies b punkto, apmokestinamieji asmenys, kuriems apskaičiuojant pelną taikomos ne tos pačios nuostatos, gali sudaryti apmokestinamąjį vienetą. Be to, nukrypstant nuo 3 dalies c punkto apmokestinamasis asmuo, kuris, remiantis jo nacionalinės teisės aktais arba Įstatymu, kuriuo nustatoma Karalystės mokesčių sistema, arba sutartimi dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, nėra įsteigtas Nyderlanduose, tačiau vykdo veiklą per Nyderlanduose esančią nuolatinę buveinę, įgyvendinamajame teisės akte apibrėžtomis sąlygomis gali būti apmokestinamojo vieneto dalis, jei kompetencija apmokestinti šios įmonės pelną priskiriama Nyderlandams laikantis Įstatymo, kuriuo nustatoma Karalystės mokesčių sistema, arba sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, ir jei: a. šio apmokestinamojo asmens faktinio valdymo vieta yra Nyderlandų Antiluose, Aruboje, Europos Sąjungos valstybėje narėje arba valstybėje, kuriai taikoma su Nyderlandais pasirašyta sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, kurioje nustatytas nuolatinių buveinių diskriminacijos draudimas; b. a punkte nurodytas apmokestinamasis asmuo yra akcinė bendrovė arba uždaroji akcinė bendrovė, arba savo pobūdžiu ir įsteigimo būdu panašus subjektas ir c. a punkte nurodytas apmokestinamasis asmuo, kaip patronuojančioji bendrovė, priklauso apmokestinamajam vienetui, turimos dukterinės bendrovės kapitalo dalys, kaip jos suprantamos pagal 1 dalį, priskiriamos šios patronuojančios bendrovės nuolatinės buveinės Nyderlanduose turtui. <...>“
28

Pastarojo teismo nuomone, Reglamento Nr. 574/72 107 straipsnio 6 dalis nėra skirta valiuta mokamų socialinių išmokų konvertavimui, siekiant apskaičiuoti šeimos išmokų diferencinį priedą pagal šio reglamento 10 straipsnį, nes jame nenurodoma tiksli data, kuria remiantis turi būti atliekamas toks konvertavimas. Be to, taikant minėto reglamento 107 straipsnio 6 dalį, kompetentingai institucijai būtų sudėtingiau praktiškai apskaičiuoti išmokas, sumokėtas daugeliui gavėjų per ilgą laikotarpį, įpareigojant šią instituciją apskaičiuoti šių išmokų dydį remiantis kiekvieno šių išmokų, skiriamų kiekvienam atskiram gavėjui, mokėjimo data. Be to, egzistuoja ES teisės reguliavimo spraga, kuri turėtų būti panaikinta pagal analogiją taikant Reglamento Nr. 574/72 107 straipsnio 1 dalį.
34

Kaip priminta šio sprendimo 26 punkte, pagal Sąjungos teisę reikalaujama, kad nacionalinės institucijos ir teismai atsisakytų suteikti teisę į atskaitą, jei, atsižvelgiant į objektyvius įrodymus, patvirtinta, kad šia teise remiamasi sukčiaujant ar piktnaudžiaujant. Be to, nors šalys nesiremia Sąjungos teise, nacionalinis teismas turi ex officio iškelti privaloma Sąjungos teisės norma grindžiamus teisinius pagrindus, kai pagal nacionalinę teisę nacionaliniai teismai turi pareigą ar teisę tai daryti privalomos nacionalinės normos atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo Kempter, C-2/06, Rink. p. I-411, 45 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).