ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31.

Per posėdį Nyderlandų vyriausybė nesutiko su Komisijos argumentu, kad Nyderlandų teisės aktuose nustatytas skirtingas mokesčio apskaičiavimo metodas, atsižvelgiant į tai, ar palikėjas mirties momentu buvo nuolatinis gyventojas, ar ne, dėl to palikimo paskirstymo būdas skiriasi apmokestinimo tvarkos atžvilgiu. Tačiau ji pripažino, kad bendra mokesčių našta gali skirtis daugiausia dėl to, kad taikytinas mokestis yra progresinio pobūdžio. Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje palikėjas mirties momentu nebuvo nuolatinis gyventojas, paveldimo turto įgijimo mokestis buvo apskaičiuotas kaip perleidžiamo turto mokestis nuo Nyderlanduose esančio nekilnojamojo turto vertės, nusprendus, kad našlė paveldėjo visą palikimą. Tačiau jei P. L. Arens nuolatinė gyvenamoji vieta mirties momentu būtų Nyderlanduose, jo palikimas būtų buvęs apmokestintas paveldimo turto mokesčiu ir apskaičiuojant šį mokestį būtų buvę atsižvelgta į visus palikimo aktyvus ir pasyvus, todėl mokesčiu būtų buvusi apmokestinta ir jo našlė, atsižvelgus į su palikimo perviršiu susijusias skolas, ir vaikai, atsižvelgus į jų su palikimo trūkumu susijusius reikalavimus, atitinkančius našlei atitekusio palikimo perviršį. Tai, kad šioje byloje apmokestinta tik palikėjo našlė, rodo, jog jei nagrinėjamas palikimas yra nenuolatinio gyventojo, neatsižvelgiama nei į su palikimo perviršiu susijusias skolas, nei į su palikimo trūkumu susijusius atitinkamus reikalavimus. Dėl pirmiau nurodytų priežasčių ši situacija neprieštarauja laisvam kapitalo judėjimui. Mokesčio bazė, t. y. visa apmokestinamo turto vertė, abiem atvejais vis vien nesiskirtų.
239.

Be to, skundžiamo sprendimo 281–293 punktuose Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog Komisija taip pat nepakankamai motyvavo savo išvadą, kad lygiagreti prekyba nedaro poveikio, bent jau aiškaus, moksliniams tyrimams ir plėtrai. Skundžiamo sprendimo 286 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog Komisija nepaneigė GSK argumento, kad dėl valiutų kursų svyravimo pakito dėl lygiagrečios prekybos iš Ispanijos įvežamų produktų kaina, bet ne mastas. Be to, skundžiamo sprendimo 291 punkte Pirmosios instancijos teismas rėmėsi tuo, jog tirdama pastebimą naudą Komisija rėmėsi tik lygiagrečia prekyba tarp Ispanijos ir Jungtinės Karalystės, o tirdama pastebimą konkurencijos apribojimą didesnę reikšmę teikė būtinybei atsižvelgti į poveikį kitose valstybėse narėse. Galiausiai skundžiamo sprendimo 292 punkte Pirmosios instancijos teismas atkreipė dėmesį, kad ir ateityje gali pasikartoti valiutų kursų svyravimas, galintis daryti poveikį nuostolių, kurių GSK patiria dėl lygiagrečios prekybos, dydžiui.
57.

Manau, kad, be konkrečių Reglamento Nr. 2377/90 15 straipsnio nuostatų, Reglamentas Nr. 1873/2003 pakeitė pareigas, kurias valstybėms narėms nustatė Direktyva 96/22, iš dalies pakeista Direktyva 2003/74, nes pastarasis reglamentas iš esmės panaikina valstybių narių galimybę pagal Direktyvos 96/22 4 straipsnio 1 dalį leisti skirti ūkio gyvūnams terapiniais tikslais progesteroną tam tikromis sąlygomis. Mano nuomone, iš dalies pakeistos Direktyvos 96/22 taikymo apimties pakeitimas, kurio ši direktyva konkrečiai nenumato, turi būti priimamas pagal EB 152 straipsnio 4 dalies b punkte įtvirtintą procedūrą ( 36 ). Pagal EB 152 straipsnio 4 dalies b punktą „Taryba, spręsdama 251 straipsnyje nustatyta tvarka ir pasikonsultavusi su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu bei Regionų komitetu, šiame straipsnyje nurodytų tikslų padeda siekti imdamasi: <…> nukrypstant nuo (EB) 37 straipsnio – priemonių veterinarijos ir fitosanitarijos srityse, kuriomis tiesiogiai siekiama apsaugoti visuomenės sveikatą;“. EB 251 straipsnyje įtvirtintoje teisėkūros procedūroje, kuri taip pat vadinama bendro sprendimo procedūra, inter alia, turi dalyvauti Europos Parlamentas, Taryba ir Komisija. Mano nuomone, Reglamentas Nr. 1873/2003, kuris buvo priimtas ne pagal EB 251 straipsnio procedūrą, pažeidžia Europos Parlamento ir Tarybos teisėkūros įgaliojimus ir todėl daro poveikį Sutartimi sukurtai tarpinstitucinei pusiausvyrai. Todėl manau, kad Komisijos atstovo tvirtinimas per posėdį, jog nuolatinio komiteto dalyvavimas, numatytas Reglamento Nr. 2377/90 8 straipsniu, per Reglamento Nr. 1873/2003 priėmimo procedūrą užtikrino, kad pastarasis reglamentas buvo priimtas su Tarybos sutikimu, turi būti atmestas. Mano nuomone, be to, kad tokiu požiūriu ignoruojamas Europos Parlamento vaidmuo teisėkūros procese pagal EB 251 straipsnį, Reglamento Nr. 2377/90 8 straipsnyje nurodomas nuolatinis komitetas negali veikti vietoj Tarybos, jeigu konkrečiai reikalaujama, kad dalyvautų Taryba.
21.

Dar daugiau, Reglamento Nr. 44/2001 autoriai norėjo sukurti atskirą skirsnį, reglamentuojantį jurisdikciją bylose dėl darbo sutarčių, manydami, jog „silpnesniąją šalį turėtų ginti palankesnės tokios šalies interesams jurisdikcijos taisyklės nei bendrosios taisyklės“ ( 5 ). Tokiomis aplinkybėmis būtų keista, jei šie autoriai, priimdami Reglamentą Nr. 44/2001, būtų norėję atimti iš darbuotojo galimybę pasinaudoti palankesnėmis taisyklėmis, kuriomis jis naudojosi pagal Briuselio konvenciją iki šio reglamento įsigaliojimo. Be to, Teisingumo Teismas aiškiai priminė, jog bylose dėl darbo sutarčių ši konvencija turi būti aiškinama atsižvelgiant į siekį socialiniu požiūriu silpnesnei sutarties šaliai, šiuo atveju darbuotojui, užtikrinti tinkamą apsaugą ( 6 ). Taigi aiškinimas, pagal kurį, net esant su keliais atsakovais susijusiems reikalavimams, darbuotojas turėtų pradėti atskiras bylas prieš kiekvieną iš jų kompetentingame kiekvienos valstybės narės teisme, ne tik prieštarautų gero teisingumo vykdymo principui ( 7 ), bet ir paneigtų silpnesnės sutarties šalies apsaugą, be to, atimtų galimybę, kuria ji anksčiau naudojosi.
11.

Be to, nei Sutartis, nei Teisingumo Teismo praktika neleidžia manyti, kad norėdamas pasinaudoti Sutartyje garantuojama laisve teikti paslaugas privatus asmuo turi siekti pelno. Rašytinėse pastabose Komisija teisingai pažymi, kad „užmokestis“ ir „pelnas“ yra dvi visiškai skirtingos sąvokos ir kad ūkinei veiklai pažymėti EB 50 straipsnis nurodo tik pirmąją iš jų. Tiesą sakant, kai kurios valstybės narės byloje Geraets-Smits ir Peerbooms teigė, kad paslauga gali patekti į EB 50 straipsnio taikymo apimtį tik tada, jeigu privatus asmuo ją teikia siekdamas pelno, tačiau Teisingumo Teismas šį argumentą atmetė. Kaip pažymėjo generalinis advokatas F. G. Jacobs, „veikla nebūtinai nėra ūkinė vien dėl to, kad ja nesiekiama pelno“ ( 6 ). Net jeigu tikslo siekti pelno nėra, savaime tai dar nereiškia, kad veikla išeina už EB 50 straipsnio taikymo srities ribų.
42.

Komisija mano, kad labai svarbu išanalizuoti nagrinėjamų nacionalinių priemonių tikrą ar potencialų poveikį. Ji pabrėžia, kad JuSchG 12 straipsnyje atitinkamoms įmonėms iš tikrųjų numatyta prievolė ženklinti vaizdo įrašus. Šio straipsnio 3 dalies 2 punkte numatytas draudimas prekiauti paštu yra tik viena iš sankcijų, numatytų už šios prievolės, Komisijos nuomone, priklausančios šios išvados 38 punkte minėtoje teismo praktikoje numatytai nacionalinių priemonių kategorijai, nesilaikymą, nes ja nustatoma ženklinimo sąlyga, kurią turi atitikti prekės. Be to, Vokietijos teisės aktų ribojamąjį poveikį sustiprina ta aplinkybė, kad ženklinant reikia laikytis nacionalinės patikrinimo procedūros, net jei analogiška procedūra ir ženklinimas jau buvo atlikti eksporto valstybėje narėje. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais numatoma papildomų išlaidų prekiaujant importuotais vaizdo įrašais Vokietijoje, o to pakanka tam, kad ji būtų laikoma kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemone.
38.

Pagarba šiems principams savaime reiškia, kad valstybės narės privalo visapusiškai įgyvendinti sprendimą dėl veiklos licencijų suteikimo tiems operatoriams, kurie buvo atrinkti laikantis skaidrių ir nediskriminacinių procedūrų. Valstybei narei nepaisant tokių procedūrų rezultatų ir toliau leidžiant jau veikiantiems privatiems operatoriams neribotą laiką užimti rinkos dalį, tokioms procedūroms būtų padaryta žala, o taip pat sudaromos kliūtys įgyvendinti laisvo judėjimo taisykles. Kaip Komisija teisingai nurodė savo pranešime dėl koncesijų, „vienodo vertinimo principas reikalauja ne tik to, kad galėjimo pradėti vykdyti ekonominę veiklą sąlygos būtų nediskriminacinės, bet taip pat to, kad valstybės valdymo institucijos imtųsi visų priemonių, reikalingų tokios veiklos vykdymui užtikrinti“ ( 36 ). Atitinkamai, kiek tai yra susiję su nacionalinės televizijos transliavimo licencijų išdavimu privatiems operatoriams, Bendrijos teisė reikalauja, kad būtų nustatytos skaidrios ir nediskriminacinės atrankos procedūros ir, be to, kad tokių procedūrų rezultatai būtų visapusiškai įgyvendinti.
55.

Todėl iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad kaltinama dėl prieštaravimo tarp dviejų to paties lygmens teisės normų, nes I priedas taip pat yra Reglamento Nr. 647/2005 dalis, taigi jis, kaip ir kitos Reglamento dalys, buvo priimtos taikant tą pačią procedūrą ir to paties leidėjo. Toks prieštaravimas pažeistų teisinio saugumo principą. Būtent šis kertinis Bendrijos teisės principas reikalauja teisės akto aiškumo ir tikslumo, kad teisės subjektai galėtų aiškiai žinoti savo teises ir pareigas ir atitinkamai jomis remtis ( 34 ). Tačiau vien remiantis teisinio saugumo principo pažeidimu negalima daryti išvados, kad reikia panaikinti tik vieną iš to paties lygmens prieštaraujančių nuostatų ir nuspręsti, kuri iš jų turėtų būti panaikinta.
59.

Remiantis antruoju požiūriu, Teisingumo Teismas remtųsi secundum legem ir konstruktyviai plėtotų EB 230 straipsnio aiškinimą, suteikdamas pirmenybę šios nuostatos dvasiai, o ne formuluotei. Reikėtų pradėti nuo tikslo, kurio siekiama EB 230 straipsniu, kuriuo remiantis įgyvendinama teisė į veiksmingą teisminę gynybą ir kuris suteikia teisę pareikšti ieškinį visiems susijusiems asmenims, t. y. institucijoms ir valstybėms narėms, kurių suinteresuotumas preziumuojamas, ar juridiniams asmenims, kuriems ginčijamas aktas skirtas arba kurie tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję. Tiesa, ši teisė turi būti įgyvendinta per du mėnesius nuo pranešimo apie tą aktą arba nuo jo paskelbimo dienos. Tačiau EB 230 straipsnyje daroma prielaida, kad termino, per kurį galima pareikšti ieškinį, pradžios dieną asmuo yra susijęs su ginčijamu aktu, arba tuo atveju, jei nesusijęs, jis neturi teisės pareikšti ieškinio dėl panaikinimo. Kitaip tariant, termino, per kurį galima pareikšti ieškinį, pradžios atskaitos taškas nustatytas EB 230 straipsnio penktojoje pastraipoje ir juo laikomas pranešimas apie ginčijamą aktą arba jo paskelbimas, nes tą dieną ieškovo santykis su minėtu aktu, taigi ir jo teisė pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, turi būti neabejotinai ir galutinai nustatyti. Priešingai, mes tik darome prielaidą, kad būsimoji valstybė narė gali būti susijusi su Bendrijos aktu, kuris priimtas pasirašius stojimo dokumentus, tik su ta sąlyga, kad Stojimo sutartis, kuri lemia minėto akto taikytinumą jos atžvilgiu, įsigalios ir tik nuo jos įsigaliojimo dienos. Taigi tik tą dieną ir bus galima nustatyti, ar ši valstybė susijusi su ginčijamu aktu. Todėl būsimoji valstybė narė turi galėti pareikšti ieškinį dėl Bendrijos aktų, kurie priimti laikotarpiu nuo Stojimo sutarties pasirašymo iki jos įsigaliojimo, per du mėnesius nuo minėtos sutarties įsigaliojimo. O kadangi atėjus šiai dienai ji įgyja valstybės narės, taigi ir privilegijuotos ieškovės statusą, jai turi būti suteikta teisė ginčyti šiuos aktus be pareigos įrodyti suinteresuotumą ir savo ieškinį grįsti bet kokiu panaikinimo pagrindu.
28

Be to, nors tiesa, kad 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874) 50-53 punktuose išvardytais atvejais Teisingumo Teismas nusprendė, kad prašymai priimti prejudicinį sprendimą dėl SESV nuostatų, susijusių su pagrindinėmis laisvėmis, išaiškinimo yra priimtini nepaisant to, kad visi pagrindinių bylų elementai susiję tik su viena valstybe nare, reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė jokios informacijos, leidžiančios Teisingumo Teismui manyti, kad klausimai dėl SESV 63 straipsnio išaiškinimo patenka į vieną iš šių atvejų.
89

Kita vertus, konstatuotina, pirma, kad Lenkijos Respublika tik bendrai teigia, jog nutraukus jos gavybą būtų padaryta žalos kasyklos „aplinkosauginei pusiausvyrai“. Be to, nors šios valstybės narės nurodyta tariama žala aplinkai atsirastų dėl to, kad nutraukus tokią gavybą neįmanoma apsaugoti ir paruošti kasyklos vietą, siekiant ją galutinai demontuoti, pažymėtina, kad prašomų laikinųjų apsaugos priemonių taikymas lemtų ne galutinį Turovo kasyklos demontavimą ar saugumo darbų sustabdymą, o tik laikiną rusvosios anglies gavybos šioje kasykloje nutraukimą, kol bus paskelbtas galutinis sprendimas. Be to, pažymėtina, kad šios dienos sprendimu Teisingumo Teismo pirmininkas nusprendė patenkinti Čekijos Respublikos prašymą nagrinėti bylą C‑121/21 pirmenybės tvarka pagal Procedūros reglamento 53 straipsnį.
44

Vis dėlto, kaip Bendrasis Teismas teisingai pažymėjo skundžiamos nutarties 62–64 punktuose, visų pirma iš Sąjungos ir Andoros susitarimo dėl pinigų 11 straipsnio 3 dalies matyti, kad Jungtinis komitetas turi išnagrinėti Andoros Kunigaikštystės priimtas priemones ir stengtis išspręsti visus ginčus, kylančius dėl šio susitarimo įgyvendinimo. Be to, iš šio straipsnio 1 dalies matyti, kad Komisija Jungtiniame komitete atstovauja ne tik Sąjungai, bet yra ir delegacijos, kurią taip pat sudaro Ispanijos Karalystės, Prancūzijos Respublikos ir Europos Centrinio Banko (ECB) atstovai, narė. Galiausiai pagal minėto susitarimo 10 straipsnio 2 dalį, jei Sąjunga mano, kad Andoros Kunigaikštystė neįvykdė iš to paties susitarimo kylančio įsipareigojimo, Komisija Sąjungos vardu gali kreiptis į Teisingumo Teismą tik remdamasi Sąjungos delegacijos Jungtiniame komitete rekomendacija.
2021 m. balandžio 14 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) nutartis

BNP Paribas Personal Finance

(Byla C‑535/20)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnis – Vartotojų apsauga – Direktyva 2008/48/EB – 10 straipsnis – Informacija, kuri turi būti pateikta kredito sutartyse – 22 straipsnis – Suderinimo lygis – Nacionalinė priemonė, įpareigojanti kredito įstaigas visas vartojimo kredito sutarties sudedamąsias dalis atvaizduoti to paties tipo, formato ir dydžio šriftu“

1. Prejudiciniai klausimai – Atsakymas, kuris aiškiai matyti iš jurisprudencijos – Procedūros reglamento 99 straipsnio taikymas (SESV 267 straipsnis; Teisingumo Teismo procedūros reglamento 99 straipsnis) (žr. 24–26 punktus)

2. Vartotojų apsauga – Vartojimo kredito sutartys – Direktyva 2008/48 – Kredito sutarties formos reikalavimai – Nacionalinė reglamentavimo tvarka, pagal kurią reikalaujama, kad visos vartojimo kredito sutarties sudedamosios dalys būtų atvaizduojamos to paties tipo, formato ir dydžio šriftu – Leistinumas – Sąlyga – Šia direktyva suderintų normų paisymas (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48 10 straipsnio 2 dalis ir 22 straipsnio 1 dalis) (žr. 27, 28, 33, 35–37 punktus ir rezoliucinę dalį)

Rezoliucinė dalis

2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB 10 straipsnio 2 dalis ir 22 straipsnio 1 dalis aiškintinos kaip nedraudžiančios nacionalinės reglamentavimo tvarkos, pagal kurią reikalaujama, kad visos vartojimo kredito sutarties sudedamosios dalys būtų atvaizduojamos to paties tipo, to paties formato ir to paties dydžio (ne mažesniu kaip 12) šriftu.
17

Be to, ES rėmėsi 2002 m. sausio 15 d. Sprendimu Gottardo (C‑55/00, EU:C:2002:16) ir teigė, kad prieš valstybės narės, kurioje jis apdraustas socialiniu draudimu, instituciją, esant šios valstybės narės ir atitinkamos trečiosios šalies socialinės apsaugos susitarimui, gali būti remiamasi vienodo požiūrio principu, išplaukiančiu iš bylai reikšmingų Sąjungos teisės nuostatų. Be to, ES paprašė pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą.
47

Žala taip pat rimta dėl to, kad 2016 m. priede numatyta, jog pašalintų medžių skaičius kubiniais metrais iki 2021 m. bus padidintas iki 188000 m3, nors 2012 m. nustatytas skaičius buvo 63471 m3. Be to, nuo 2017 m. pradžios Belovežo girioje iš viso buvo iškirsta daugiau kaip 35000 m3 medžių, iš kurių daugiau kaip 29000 m3 eglių, ir tai sudaro 29000 medžių. Iki 2017 m. gegužės mėnesio šimtametėje Belovežo girioje ir Browsk bei Hainuvkos miškų rajonuose buvo iškirsta daugiau nei 10000 m3 medžių. Be to, Aplinkos ministerija pati patikslino, kad nagrinėjami aktyvaus miško tvarkymo veiksmai Belovežo girioje buvo atlikti 34000 hektarų plote. Galiausiai šie veiksmai kelia pavojų vieno iš retų Europos natūralių miškų, kurio išsaugojimas vis dėlto yra labai svarbus, pirminių savybių išsaugojimui, todėl ir vientisumui.
Dėl Komisijos pateikto prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones nagrinėjant prieš Lenkiją nukreiptą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, reikia pažymėti, kad skubos sąlyga yra nustatyta, nes aktyvūs miško tvarkymo veiksmai Belovežo girioje, kuri yra Bendrijos svarbos teritorija ir speciali paukščių apsaugos zona, gali sukelti nepataisomos ir rimtos žalos aplinkai. Iš tiesų žala, atsiradusi dėl medžių kirtimo ir pašalinimo, negali būti pašalinta vėliau, jei būtų konstatuotas įsipareigojimų nevykdymas, kuriuo Komisija kaltina Lenkijos Respubliką. Be to, Komisijos nurodytą žalos rimtumą patvirtina tai, kad šie veiksmai, atsižvelgiant į jų apimtį ir intensyvumą, gali lemti, jeigu bus tęsiami, negrįžtamą gana didelio ploto natūralaus miško pokytį į eksploatuojamą mišką, todėl gali išnyki retų rūšių buveinės.

Pagal SESV 279 straipsnį Teisingumo Teismui suteikta kompetencija taikyti laikinąją apsaugos priemonę, kurią jis mano esant būtina siekiant užtikrinti galutinio sprendimo visišką veiksmingumą.

Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, į kurį kreiptasi, turi įsitikinti, kad priemones, kurias jis numato taikyti, yra pakankamai veiksmingos šiam tikslui pasiekti. Būtent dėl to pagal SESV 279 straipsnį minėtam teisėjui suteikiama plati diskrecija, kurią įgyvendindamas jis, be kita ko, gali, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes, taikyti (prireikus ex officio) bet kokią papildomą priemonę, užtikrinančią jo taikomų laikinųjų apsaugos priemonių veiksmingumą.

Konkrečiai kalbant, laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas turi galėti užtikrinti šaliai nustatyto įpareigojimo pagal SESV 279 straipsnį veiksmingumą, priimdamas bet kokią priemonę, kuria užtikrinama, kad ši šalis laikysis nutarties dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo. Tokia priemonė, be kita ko, gali pasireikšti periodinės baudos nustatymu tuo atveju, jei atitinkama šalis nesilaikytų minėto įpareigojimo.

Be to, tai, kad valstybės narės įpareigojimu laikytis laikinąsias apsaugos priemones taikančio teismo skirtų tokių priemonių, numatant periodinę baudą tuo atveju, jeigu jų nebūtų laikomasi, siekiama užtikrinti veiksmingą Sąjungos teisės taikymą, o tai yra teisinės valstybės vertybė, įtvirtinta ESS 2 straipsnyje ir kuria grindžiama Sąjunga.

(žr. 97, 99, 100, 102 punktus)
69

Remiantis tuo, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalis aiškintina taip, kad pagal ją draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, pagal kurias paeiliui sudaromų terminuotų darbo sutarčių pratęsimas viešajame sektoriuje laikomas pateisinamu „objektyviomis priežastimis“, kaip tai suprantama pagal šį punktą, vien dėl to, kad gyvūnų sveikatos sektoriuje dirbančio personalo atliekamos tikrinimo funkcijos yra nenuolatinio pobūdžio, nes nuolat kinta tikrintinų įstaigų veiklos apimtis, nebent (tai patikrinti turi nacionalinis teismas) sutartys pratęsiamos faktiškai siekiant patenkinti specifinį atitinkamo sektoriaus poreikį, ir tai vis dėlto negali būti grindžiama su biudžetu susijusiais argumentais. Be to, aplinkybės, kad paeiliui sudaromos terminuotos sutartys pratęsiamos, kol bus užbaigta konkurso procedūra, nepakanka, kad šios nuostatos atitiktų minėtą punktą, jeigu, atsižvelgiant į faktines aplinkybes, matyti, kad dėl to piktnaudžiaujama paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis (tai irgi turi patikrinti nacionalinis teismas).
6

Tos pačios direktyvos 9 straipsnyje „Viešųjų sutarčių, preliminariųjų susitarimų ir dinaminių pirkimo sistemų numatomos vertės apskaičiavimo metodai“ numatyta: <…> 5. <…> b) Jei dėl pasiūlymo įsigyti panašias prekes tuo pačiu metu gali būti sudarytos sutartys atskiroms dalims, taikant 7 straipsnio a ir b dalis, atsižvelgiama į visą numatomą visų tokių dalių vertę. Kai visų dalių bendra vertė yra lygi ar viršija 7 straipsnyje nustatytą ribą, ši direktyva taikoma sudarant sutartį dėl kiekvienos dalies. Tačiau perkančiosios organizacijos gali netaikyti šios direktyvos dalims, kurių numatoma vertė be PVM yra mažesnė nei 80000 eurų, jei bendra tų dalių verčių suma neviršija 20 % visų dalių bendros vertės. <…> 7. Viešojo prekių ar paslaugų pirkimo sutarčių, kurios pagal savo prigimtį yra nuolat vykdomos arba per tam tikrą laiką ketinamos pratęsti, atveju numatoma sutarties vertė apskaičiuojama, remiantis: a) arba visa faktine to paties tipo viena po kitos einančių sutarčių, sudarytų per ankstesnį dvylikos mėnesių arba pakoreguotų finansinių metų laikotarpį, verte, jei įmanoma, atsižvelgiant į kiekio ar vertės pokyčius, kurie galėtų įvykti per 12 mėnesių nuo pradinės pirkimo sutarties sudarymo; b) arba visa numatyta viena po kitos einančių sutarčių, sudarytų per 12 mėnesių nuo pirmojo pristatymo arba per finansinius metus, jei jie yra ilgesni nei 12 mėnesių, verte. Pasirenkant būdą numatomai viešosios sutarties vertei apskaičiuoti neturi būti siekiama išvengti šios direktyvos taikymo. <…>“
3

Pagrindų sprendimo 2002/584 5–7 ir 10 konstatuojamosiose dalyse nustatyta: „(5) Sąjungos siekis tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve reikalauja panaikinti ekstradiciją tarp valstybių narių ir pakeisti ją perdavimo sistema tarp teisminių institucijų. Be to, pradėjus taikyti naują nuteistų ar įtariamų asmenų perdavimo sistemą vykdant baudžiamuosius nuosprendžius ar traukiant baudžiamojon atsakomybėn, galima panaikinti dabartinės ekstradicijos tvarkos sudėtingumą ir jai būdingas vilkinimo tendencijas. Tradiciniai iki šiol egzistavę valstybių narių bendradarbiavimo santykiai laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje turėtų būti pakeisti teismo sprendimų baudžiamosiose bylose laisvo judėjimo sistema, taikoma ir ikiteisminiams, ir galutiniams sprendimams. (6) Šiame pagrindų sprendime numatytas Europos arešto orderis baudžiamosios teisės srityje yra pirmoji konkreti priemonė, įgyvendinanti abipusio pripažinimo principą, kurį Europos Vadovų Taryba pavadino teisminio bendradarbiavimo „kertiniu akmeniu“. (7) Kadangi valstybės narės, veikdamos vienašališkai, negali pakeisti daugiašalės ekstradicijos sistemos, kuri remiasi 1957 m. gruodžio 13 d. Europos konvencija dėl ekstradicijos, ir todėl dėl šios užduoties masto ir poveikio ją geriau galima įvykdyti Sąjungos lygiu, Taryba gali priimti priemones, vadovaudamasi subsidiarumo principu, nurodytu [ES] 2 straipsnyje ir [EB] 5 straipsnyje. Vadovaujantis proporcingumo principu, nustatytu pastarajame straipsnyje, šis pagrindų sprendimas nereglamentuoja daugiau nei būtina šiam tikslui pasiekti. <…> (10) Europos arešto orderio mechanizmas remiasi aukštu valstybių narių tarpusavio pasitikėjimu. Jo įgyvendinimą galima sustabdyti tik tuo atveju, jei viena iš valstybių narių sunkiai ir nuolat pažeidinėja [ES] 6 straipsnio 1 dalyje išdėstytus principus, Tarybos nustatytus [kai Taryba tai nustato] pagal minėtos sutarties 7 straipsnio 1 dalį, ir dėl to atsiranda jos 7 straipsnio 2 dalyje nurodytos pasekmės.“