2012 m. birželio 21 d. Komisijos reglamento (ES) Nr. 601/2012 dėl išmetamųjų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio stebėsenos ir ataskaitų teikimo pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/87/EB 49 straipsnio 1 dalies antro sakinio ir IV priedo 10 punkto B dalies nuostatos negalioja tiek, kiek pagal jas į kalkių deginimo įrenginio emisijas sistemiškai įtraukiamas į kitą įrenginį nusodinto kalcio karbonatui gaminti perduotas anglies dioksidas (CO2), nesvarbu, ar jis išmetamas į atmosferą, ar neišmetamas.

Ekonomine logika, kuria grindžiama šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekyba, kaip matyti iš Direktyvos 2003/87 1 straipsnio, siekiama, kad šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijų sumažinimas, reikalingas numatytam aplinkos rezultatui pasiekti, būtų atliktas kuo mažesnėmis sąnaudomis. Pagal šią sistemą, visų pirma leidžiant parduoti suteiktus leidimus, visi jos dalyviai skatinami išmesti mažiau šiltnamio efektą sukeliančių dujų, nei jie turi teisę pagal pirma suteiktus leidimus, kad galėtų jų perteklių perleisti kitiems dalyviams, kurių emisijos viršija jiems suteiktų leidimų kiekį (žr., be kita ko, 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt., C‑127/07, EU:C:2008:728, 32 punktą ir 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo Holcim (Romania) / Komisija, C‑556/14 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2016:207, 64 ir 65 punktus).

Taigi, vienas iš ramsčių, kuriais pagrįsta Direktyvoje 2003/87 nustatyta sistema, yra veiklos vykdytojų pareiga iki einamųjų metų balandžio 30 d. grąžinti (siekiant panaikinti) tokį šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų skaičių, kuris atitiktų visą per praėjusius kalendorinius metus jų išmestų teršalų kiekį (2015 m. balandžio 29 d. Sprendimo Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, 29 punktas). Tam, kad Direktyvoje 2003/87 nustatyta sistema veiktų tinkamai, labai svarbu nustatyti emisijas, į kurias šiuo klausimu turi atsižvelgti veiklos vykdytojai.

Pagal Direktyvos 2003/87 3 straipsnio b punktą „emisijos“ šioje direktyvoje suprantamos kaip šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimai į atmosferą iš įrenginio šaltinių. Iš paties šios nuostatos teksto matyti, kad emisijos pagal ją sąlyga – šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimai į atmosferą.

Šiuo klausimu pažymėtina, jog Direktyvos 2003/87 12 straipsnio 3a dalyje numatyta, kad pareiga grąžinti apyvartinius taršos leidimus, esant tam tikroms sąlygoms, netaikoma emisijoms, kurios surenkamos ir nugabenamos nuolatiniam geologiniam saugojimui į saugyklą, turinčią galiojantį pagal Direktyvą 2009/31 išduotą leidimą. Priešingai Komisijos pateiktiems argumentams, tai nereiškia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nusprendė, jog veiklos vykdytojai atleidžiami nuo grąžinimo pareigos tik nuolatinio geologinio saugojimo atveju.

Iš tiesų, skirtingai nuo Reglamento Nr. 601/2012 49 straipsnio 1 dalies paskutinės pastraipos, kurioje numatyta, kad jokiais kitais atvejais iš įrenginio perduodant CO2 negalima jo kiekio atimti iš įrenginio išmetamųjų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio, Direktyvos 2003/87 12 straipsnio 3a dalyje analogiška taisyklė nenumatyta.

Tos nuostatos, kuri iš tiesų skirta tik specifinei situacijai ir kuria siekiama skatinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų saugojimą, tikslas ar poveikis nėra pakeisti „emisijų“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2003/87 3 straipsnį, apibrėžtį, taigi ir šios direktyvos taikymo sritį, nustatytą 2 straipsnio 1 dalyje.

Vis dėlto esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai kalkių gamybos įrenginyje pagamintas CO2 perduodamas į NKK gamybos įrenginį, matyti, kad pagal Reglamento Nr. 601/2012 49 straipsnio 1 dalies antrą sakinį ir IV priedo 10 punkto B dalį visas perduotas CO2, nesvarbu, ar dalis jo buvo išmesta į atmosferą jį transportuojant, ar dėl nutekėjimo, netgi per patį gamybos procesą, laikomas išmestu kalkių gamybos įrenginio, kuriame šis CO2 buvo pagamintas, net jeigu dėl šio perdavimo į atmosferą negali būti išmesta jokio CO2. Kaip savo išvados 41 punkte pažymėjo generalinė advokatė, šiose nuostatose įtvirtinama nenuginčijama prielaida, kad į atmosferą bus išmestas visas perduodamas CO2.

Taigi šios nuostatos verčia manyti, kad „emisijų“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2003/87 3 straipsnio b punktą, sąvoka apima tokiomis aplinkybėmis perduotą CO2, nors į atmosferą jis išmetamas ne visais atvejais. Todėl Reglamento Nr. 601/2012 49 straipsnio 1 dalies antru sakiniu ir IV priedo 10 punkto B dalimi Komisija išplėtė šios sąvokos taikymo sritį.

Be to, dėl šios prezumpcijos atitinkami veiklos vykdytojai negali jokiu atveju iš bendrų jų kalkių gamybos įrenginio emisijų atimti CO2 kiekio, perduoto NKK gaminti, nors šis CO2 į atmosferą išmetamas ne visais atvejais. Tokios galimybės nebuvimas reiškia, kad apyvartiniai taršos leidimai turi būti grąžinti už visą CO2, perduotą NKK gaminti, ir nebegali būti parduoti kaip pertekliniai; dėl to kyla abejonių dėl apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemos tokiu atveju, kuris vis dėlto atitinka galutinį Direktyvos 2003/87, kuria siekiama saugoti aplinką mažinant šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijas, tikslą (dėl Direktyvos 2003/87 tikslo žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt., C‑127/07, EU:C:2008:728, 31 punktą).

Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad priimdama Reglamento Nr. 601/2012 49 straipsnio 1 dalies antro sakinio ir IV priedo 10 punkto B dalies nuostatas ir pakeitusi esminę Direktyvos 2003/87 nuostatą Komisija viršijo šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje nustatytas ribas.

(žr. 31-38, 41-43, 50, 51 punktus ir rezoliucinę dalį)