ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Be to, siekiant užtikrinti tęstinumą tarp šio reglamento ir Briuselio konvencijos, jame nurodytas „filialo“, „agentūros“ ir „kitokio padalinio“ sąvokas reikia aiškinti pagal Teisingumo Teismo praktikoje dėl Briuselio konvencijos 5 straipsnio 5 punkto, kuriame vartojamos tos pačios sąvokos ir nurodytos specialiosios jurisdikcijos taisyklės dėl ginčų, susijusių su įmonės antrinės buveinės veikla, nurodytus kriterijus. Be to, ši nuostata pažodžiui perkelta į Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 5 punktą.
33

Be to, kaip tai matyti iš, be kita ko, 2 ir 12 konstatuojamųjų dalių, Direktyva 2003/6 siekiama apsaugoti Sąjungos finansų rinkų vientisumą ir sustiprinti investuotojų pasitikėjimą šiomis rinkomis. Šis pasitikėjimas grindžiamas visų pirma tuo, kad jie bus vienodai vertinami ir saugomi nuo neteisėto viešai neatskleistos informacijos panaudojimo ir manipuliavimo rinka (šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendimo Spector Photo Group ir Van Raemdonck, C-45/08, Rink. p. I-12073, 47 punktą ir 2011 m. liepos 7 d. Sprendimo IMC Securities, C-445/09, Rink. p. I-5917, 27 punktą).
32

Be to, ji ginčijo skundžiamo sprendimo 38 punkte Bendrojo Teismo pateiktą išvadą, kad rinkoje įprasta šokoladinius Velykų triušius įvynioti į aukso spalvos foliją. Apeliantė pažymi, kad buvo konstatuota, jog tik trys kiti gaminiai yra įvynioti į aukso spalvos foliją. Du iš šių gaminių rinkoje yra tik dėl to, kad apeliantė yra davusi leidimą. Toks mažas gaminių skaičius neleidžia daryti išvados, kad aptariamas požymis rinkoje yra dažnai pasitaikantis. Todėl šiuo atžvilgiu teisinis vertinimas yra klaidingas.
Policijos leidimo reikalavimas, pagal kurį azartinių lošimų sektoriuje veikiantiems ūkio subjektams ir jų patalpoms būtų taikoma pirminė kontrolė, o vėliau ir nuolatinė priežiūra, aiškiai padeda siekti tikslo, kad šie ūkio subjektai neužsiimtų nusikalstama ar sukčiavimo veikla. Be to, reikalavimas, kad ūkio subjektas kartu turėtų koncesiją ir policijos leidimą, kad galėtų patekti į aptariamą rinką, pats savaime nėra neproporcingas tikslui kovoti su nusikalstamumu azartinių lošimų srityje.

EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais nedraudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kuriais bendrovėms, norinčioms vykdyti su azartiniais lošimais susijusią veiklą, nustatoma pareiga gauti ne tik valstybės koncesiją, bet ir policijos leidimą vykdyti tokią veiklą ir pagal kuriuos toks leidimas suteikiamas, be kita ko, tik tiems pareiškėjams, kurie jau turi tokią koncesiją.

EB 43 ir 49 straipsniai, taip pat vienodo požiūrio ir veiksmingumo principai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos valstybei narei, kuri pažeisdama Sąjungos teisę tam tikrai kategorijai subjektų nusprendė nesuteikti koncesijų vykdyti ūkinę veiklą ir siekia ištaisyti šį pažeidimą skelbdama konkursą dėl didelio skaičiaus naujų koncesijų suteikimo, draudžiama ginti jau esančių ūkio subjektų įgytas komercines pozicijas ir, be kita ko, nustatyti minimalius atstumus tarp naujų ir jau esančių koncesininkų punktų.

EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal dabartinę Sąjungos teisę aplinkybė, jog ūkio subjektas turi jo įsisteigimo valstybės narės suteiktą leidimą siūlyti azartinius lošimus, nekliudo kitai valstybei narei, nepažeidžiant Sąjungos teisės reikalavimų, reikalauti, kad toks ūkio subjektas, norėdamas siūlyti tokias paslaugas jos teritorijoje esantiems vartotojams, gautų jos valdžios institucijų išduodamą leidimą.

Atsižvelgiant į didelę valstybių narių diskreciją, kiek tai susiję su tikslais, kurių jos ketina siekti, ir jų siekiamu vartotojų apsaugos lygiu, ir į tai, kad azartinių lošimų srityje teisės aktai nėra suderinti, pagal dabar galiojančią Sąjungos teisę įvairiose valstybėse narėse suteiktų leidimų abipusio pripažinimo pareigos negali būti. Įvairios valstybės narės nebūtinai turi tokias pačias priemones azartiniams lošimams kontroliuoti ir šiuo atžvilgiu nebūtinai daro tokius pačius pasirinkimus. Ta aplinkybė, kad tam tikrą vartotojų apsaugos nuo ūkio subjekto sukčiavimo lygį konkrečioje valstybėje narėje galima pasiekti taikant įmantrias kontrolės ir priežiūros priemones, neleidžia daryti išvados, kad tokį patį apsaugos lygį galima pasiekti kitose valstybėse narėse, neturinčiose tokių techninių priemonių ar nepadariusiose tokio paties pasirinkimo. Be to, valstybė narė teisėtai gali norėti prižiūrėti jos teritorijoje vykdomą ekonominę veiklą, o to ji padaryti negalėtų, jei turėtų pasitikėti kitos valstybės narės institucijų atlikta kontrole naudojantis reguliavimo sistemomis, kurių ji pati nekontroliuoja.

(žr. 40–43 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
Teisingumo Teismas gali ex officio išnagrinėti, ar įvykdytos SESV 258 straipsnyje nustatytos ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo sąlygos.

Šiuo atžvilgiu, kaip matyti, be kita ko, iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto, bet kuriame ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka, ir ši nuoroda turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Teisingumo Teismas – vykdyti kontrolę. Iš to išplaukia, kad pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis pagrįstas ieškinys, turi būti nuosekliai ir suprantamai išdėstytos pačiame ieškinyje ir kad jame pateikiamus reikalavimus reikia suformuluoti nedviprasmiškai, siekiant išvengti to, kad Teisingumo Teismas priimtų sprendimą ultra petita arba apskritai nepriimtų sprendimo dėl kokio nors kaltinimo.

Kalbant apie ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo reikia pažymėti, kad tai, jog nenurodytas būtinas ieškinio turinio elementas, kaip antai tam tikrais atvejais laikotarpis, kuriuo, Komisijos teigimu, valstybė narė pažeidė Sąjungos teisę, neatitinka nuoseklumo, aiškumo ir tikslumo reikalavimų. Tokiu atveju Komisija negali tik teigti, jog tai yra esamas įsipareigojimų neįvykdymas ir kad Teisingumo Teismo sprendimas turi būti priimtas dėl dabarties, o ne dėl praeities situacijos, ir nenurodyti atitinkamo laikotarpio.

(žr. 42–44, 46 ir 47 punktus)
Byla C-225/11

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

prieš

Able UK Ltd

(Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Jungtinė Karalystė) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„PVM — Direktyva 2006/112/EB — Neapmokestinimo atvejai — 151 straipsnio 1 dalies c punktas — Nusidėvėjusių Amerikos jūrų laivyno laivų išmontavimas valstybės narės teritorijoje“

Sprendimo santrauka

Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Atleidimas nuo mokesčio – Paslaugos, teikiamos valstybėse narėse, kurios yra Šiaurės Atlanto sutarties šalys – Taikymo sritis

(Tarybos direktyvos 2006/112 151 straipsnio 1 dalies c punktas)

Direktyvos 2006/112 dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 151 straipsnio 1 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad paslauga, teikiama valstybėje narėje, kuri yra Šiaurės Atlanto sutarties šalis, ir apimanti kitos šios sutarties šalies nusidėvėjusių jūrų laivyno laivų išmontavimą, neapmokestinama pridėtinės vertės mokesčiu pagal šią nuostatą, tik jeigu:

— ši paslauga teikiama šios kitos valstybės ginkluotųjų pajėgų, dalyvaujančių bendroje gynybos operacijoje, vienetui ar jas lydintiems civiliams darbuotojams ir kai

— ta pati paslauga teikiama šių ginkluotųjų pajėgų, dislokuotų ar laikinai esančių atitinkamos valstybės narės teritorijoje, vienetui ar jas lydintiems civiliams darbuotojams.

(žr. 30 punktą ir rezoliucinę dalį)

Byla C-225/11

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

prieš

Able UK Ltd

(Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Jungtinė Karalystė) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„PVM — Direktyva 2006/112/EB — Neapmokestinimo atvejai — 151 straipsnio 1 dalies c punktas — Nusidėvėjusių Amerikos jūrų laivyno laivų išmontavimas valstybės narės teritorijoje“

Sprendimo santrauka

Mokesčių nuostatos — Teisės aktų suderinimas — Apyvartos mokesčiai — Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema — Atleidimas nuo mokesčio — Paslaugos, teikiamos valstybėse narėse, kurios yra Šiaurės Atlanto sutarties šalys — Taikymo sritis

(Tarybos direktyvos 2006/112 151 straipsnio 1 dalies c punktas)

Direktyvos 2006/112 dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 151 straipsnio 1 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad paslauga, teikiama valstybėje narėje, kuri yra Šiaurės Atlanto sutarties šalis, ir apimanti kitos šios sutarties šalies nusidėvėjusių jūrų laivyno laivų išmontavimą, neapmokestinama pridėtinės vertės mokesčiu pagal šią nuostatą, tik jeigu:

— ši paslauga teikiama šios kitos valstybės ginkluotųjų pajėgų, dalyvaujančių bendroje gynybos operacijoje, vienetui ar jas lydintiems civiliams darbuotojams ir kai

— ta pati paslauga teikiama šių ginkluotųjų pajėgų, dislokuotų ar laikinai esančių atitinkamos valstybės narės teritorijoje, vienetui ar jas lydintiems civiliams darbuotojams.

(žr. 30 punktą ir rezoliucinę dalį)
73

Be to, iš ginčijamo sprendimo 185 konstatuojamosios dalies matyti, kad šio sprendimo dalykas yra susijęs su akcininko paskola, apie kurią buvo pranešta Komisijai, ir kad į nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus atsižvelgta tik tiek, kiek jie yra objektyviai svarbūs vertinant minėtą paskolą. Be to, Komisija išnagrinėjo minėtus pareiškimus tik tiek, kiek jie sudaro pastarosios priemonės pagrindą.
21

Šiomis aplinkybėmis Tribunal da Relação de Guimarães nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar [Pirmosios direktyvos] 3 straipsnio 1 dalies, [Antrosios direktyvos] 2 straipsnio 1 dalies ir [Trečiosios direktyvos] 1 ir 1a straipsnių nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiama nacionalinėje civilinėje teisėje, konkrečiai kalbant, Civilinio kodekso 503 straipsnio 1 dalyje, 504, 505 ir 570 straipsniuose, nustatyti, kad dviejų transporto priemonių susidūrimo, dėl kurio nekaltas nė vienas vairuotojas ir dėl kurio padaroma žala vienos tų transporto priemonių keleivio (žalą atlyginti prašantis asmuo) sveikatai, atveju atsisakoma atlyginti pastarojo patirtą žalą arba apribojamas jam išmokėtino žalos atlyginimo dydis remiantis tuo, kad minėtas keleivis savo veiksmais prisidėjo prie žalos atsiradimo, nes būdamas automobilyje ir sėdėdamas keleivio sėdynėje šalia vairuotojo neužsisegė saugos diržo, kaip to reikalaujama pagal nacionalinės teisės aktus: — nors buvo nustatyta, kad susidūrus dviem transporto priemonėms dėl šio susidūrimo ir dėl to, kad nebuvo užsisegęs saugos diržo, keleivis smarkiai trenkėsi galva į priekinį stiklą, jį sudaužė ir dėl to patyrė sunkių galvos ir veido sužalojimų, — ir atsižvelgiant į tai, kad dėl to, jog viena kelių eismo įvykyje dalyvavusi transporto priemonė žalos atsiradimo metu nebuvo apdrausta jokioje draudimo bendrovėje, kaip atsakovai ieškinyje nurodomi ne tik kitos transporto priemonės draudikas, bet ir neapdraustos transporto priemonės savininkas ir jos vairuotojas bei Fundo de Garantia Automóvel, kurie, jei būtų nustatyta objektyvioji atsakomybė, galėtų solidariai atlyginti žalą?“
28

Kalbant visų pirma apie tariamą diskriminacinį paslaugų teikimo laisvės apribojimą, pažymėtina, kad Komisija neįrodė atgrasomojo Limosa sistemos pobūdžio, nes savarankiškai dirbantis paslaugų teikėjas, Belgijos Karalystės teigimu, skiria vidutiniškai tik 20‐30 minučių per metus formalumams, susijusiems su šia sistema. Be to, ši sistema nemokama ir leidžia nedelsiant gauti oficialų dokumentą be jokių suvaržymų, prilyginamų išankstiniam leidimui. Taip pat išimtys tam tikriems sektoriams parodo Belgijos valdžios institucijų lankstumą.
61

Vokietijos vyriausybė savo ruožtu pabrėžia, kad atsižvelgiant į Direktyvos 2006/126 11 straipsnio 4 dalies antros pastraipos formuluotę, šioje dalyje nekalbama nei apie nuolatinės gyvenamosios vietos vairuotojo pažymėjimą išduodančios valstybės narės teritorijoje sąlygos galimą pažeidimą, nei apie galimo draudimo išduoti naują pažymėjimą laikotarpio pasibaigimą. Nepaisant to, ar tai yra šios nuostatos redakcija prancūzų kalba („une personne dont le permis de conduire fait l’objet, sur son territoire, d’une restriction, d’une suspension ou d’un retrait“) ar anglų kalba („to a person whose driving licence is restricted, suspended or withdrawn in the former State’s territory“), jos formuluotė visiškai leidžia ją taikyti asmeniui, iš kurio vairuotojo pažymėjimas buvo atimtas pagal Vokietijos teisę ir kurio atžvilgiu pasibaigė laikino draudimo gauti naują pažymėjimą laikotarpis. Tuo atveju, jeigu Vokietijoje išduotas vairuotojo pažymėjimas minėtam asmeniui dar nėra grąžintas, šis pažymėjimas vis dar yra „atimtas“.
24

Be to, šiuo atveju nacionalinės teisės aktais leidžiamos taikyti represinės priemonės neturi viršyti to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, atsižvelgiant į tai, kad kai galima rinktis tarp kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (šiuo klausimu žr. 2010 m. kovo 9 d. Sprendimo ERG ir kt., C-379/08 ir C-380/08, Rink. p. I-2007, 86 punktą).
Viešbučio valdytojas, kuris klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti televizorius ir (arba) radijo imtuvus, į kuriuos siunčia transliavimo signalą, yra naudotojas, atliekantis transliuojamos fonogramos viešą paskelbimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/115 dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje 8 straipsnio 2 dalį.

Tokio viešbučio klientai, nors ir būdami fonogramas leidžiančios įrangos signalo priėmimo zonoje, gali klausytis fonogramų tik dėl šio valdytojo sąmoningų veiksmų. Taigi jo vaidmuo yra svarbus. Tokie viešbučio klientai – tai neribotas skaičius potencialių kūrinio gavėjų, nes iš esmės kiekvienas jų gali rinktis, ar gauti prieigą prie šios įstaigos paslaugų, kuri ribojama tik aptariamos įstaigos galimybėmis apgyvendinti tam tikrą skaičių žmonių. Taigi šiuo atveju kalbama apie „asmenis apskritai“. Be to, viešbučio klientai – tai pakankamai didelis žmonių skaičius, todėl jie turi būti laikomi visuomene. Galiausiai viešbučio klientus galima pripažinti „tiksline“ ir „imlia“ grupe. Iš tiesų viešbučio valdytojo veiksmas, kuriuo jo klientams suteikiama prieiga prie transliuojamo kūrinio, yra papildomų paslaugų teikimas, turintis įtakos šios įstaigos įvaizdžiui ir atitinkamai kambarių kainai. Be to, juo galima papildomai pritraukti šia nepagrindine paslauga suinteresuotus klientus. Remiantis tuo, darytina išvada, kad transliuodamas fonogramas viešbučio valdytojas siekia komercinių tikslų.

(žr. 40–45, 47 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Keywords

Summary



Keywords

1. Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamoji vertė – Prekių tiekimas – Valstybių narių galimybė numatyti išimtį, kai perleidžiamas visas turtas ar jo dalis

(Tarybos direktyvos 77/388 5 straipsnio 8 dalis)

2. Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamoji vertė – Prekių tiekimas – Viso ar dalies turto perleidimas

(Tarybos direktyvos 77/388 5 straipsnio 8 dalis)

Summary

1. Tam, kad būtų konstatuotas verslo ar įmonės savarankiškos dalies perleidimas, kaip jis suprantamas pagal Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 5 straipsnio 8 dalį, reikia, kad perleisto turto pakaktų tęsti savarankišką ūkinę veiklą.

Tuo atveju, jei vykdant ūkinę veiklą nereikia specialių patalpų arba patalpų, kuriose įrengta stacionari įranga, būtina siekiant tęsti ūkinę veiklą, visas turtas ar jo dalis pagal minėtą Šeštosios direktyvos nuostatą gali būti perleidžiamas net tuomet, kai neperleidžiama nuosavybės teisė į nekilnojamąjį turtą. Tačiau jei norint vykdyti atitinkamą ūkinę veiklą reikia kartu naudoti kilnojamąjį ir nekilnojamąjį turtą, negalima teigti, kad pagal minėtą nuostatą toks perleidimas yra tuomet, kai perleisto turto gavėjui neperleidžiamos komercinės patalpos. Konkrečiai tariant, jei komercinėse patalpose įrengta stacionari įranga, būtina siekiant tęsti ūkinę veiklą, perleistas turtas turi apimti šį nekilnojamąjį turtą, kad galima būtų kalbėti apie Šeštojoje direktyvoje numatytą viso ar dalies turto perdavimą. Turtas gali būti perleistas ir tuo atveju, jei komercinės patalpos perduodamos perėmėjui pagal nuomos sutartį arba perėmėjas pats turi tinkamo nekilnojamo turto, į kurį gali būti perkeltas visas perleistas turtas, ir gali jame tęsti atitinkamą ūkinę veiklą.

Be to, visapusiškai vertinant turto perleidimo sandorį pagal tą pačią nuostatą reikia atsižvelgti į tokius veiksnius, kaip antai sutarta nuomos trukmė ir jos nutraukimo sąlygos, nes jie gali turėti įtakos šiam vertinimui tuo atveju, kai gali trukdyti ilgai tęsti ūkinę veiklą. Tačiau pati galimybė nutraukti neterminuotą nuomos sutartį pranešant apie tai per trumpą laikotarpį nėra lemiamas veiksnys, kuriuo remiantis būtų galima daryti išvadą, kad perėmėjas ketino nedelsiant nutraukti perleistą verslą arba įmonės dalies veiklą. Todėl Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 8 dalis negali būti netaikoma vien dėl šios priežasties.

(žr. 25, 27–29, 42 ir 43 punktus)

2. Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 5 straipsnio 8 dalis aiškintina taip, kad pagal šią nuostatą viso ar dalies turto perleidimas – tai nuosavybės teisės į mažmeninės parduotuvės prekių atsargas ir prekybos įrangą perleidimas, kartu išnuomojant gavėjui parduotuvės patalpas neribotam laikui, tačiau paliekant abiem šalims galimybę per trumpą laiką nutraukti nuomos sutartį, su sąlyga, jog perleisto turto pakanka, kad perėmėjas galėtų ilgai tęsti savarankišką ūkinę veiklą.

(žr. 45 punktą ir rezoliucinę dalį)
82

Be to, Indosa tęsė veiklą, nors jai buvo iškelta bankroto byla, iš pradžių pati, o vėliau – per savo dukterinę bendrovę, kuri jai priklausė 100 %, t. y. CMD. Be to, Indosa turtas perleistas CMD neskaidriai ir neleidžiant dėl jo konkuruoti.
2011 m. spalio 13 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Italiją

(Byla C‑454/09)

„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Valstybės pagalba – Pagalba New Interline SpA – Susigrąžinimas“

1. Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Komisijos sprendimo dėl valstybės pagalbos nesilaikymas – Pareiga susigrąžinti suteiktą pagalbą – Susigrąžinimo terminas (EB 88 straipsnio 2 dalis, EB 226 ir 249 straipsniai) (žr. 34, 37 punktus)

2. Valstybių teikiama pagalba – Neteisėtos pagalbos susigrąžinimas – Bankrutuojančios įmonės pagalbos gavėjos – Pagalbos sumos įrašymas į skolų apskaitos lentelę siekiant atkurti ankstesnę padėtį (EB 88 straipsnio 2 dalis) (žr. 35 ir 36 punktus)

3. Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Komisijos sprendimo dėl valstybės pagalbos nesilaikymas – Gynybos priemonės – Sprendimo teisėtumo užginčijimas – Nepriimtinumas – Ribos – Neegzistuojantis aktas (EB 88 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, EB 226, 227, 230 ir 232 straipsniai) (žr. 41 punktą)

Dalykas

Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Visų nuostatų, būtinų 2008 m. balandžio 16 d. Komisijos sprendimo 2008/697/EB dėl valstybės pagalbos Nr. C 13/07 (ex NN 15/06 ir N 734/06), Italijos suteiktos įmonei New Interline (pranešta dokumentu Nr. C(2008) 1321), 2, 3 ir 4 straipsniams įgyvendinti, nepriėmimas per nustatytą terminą.

Rezoliucinė dalis

1. Per nustatytą terminą nesiėmusi visų priemonių, būtinų 2008 m. balandžio 16 d. Komisijos sprendimui 2008/697/EB dėl valstybės pagalbos Nr. C 13/07 (ex NN 15/06 ir N 734/06), Italijos suteiktos įmonei New Interline, įgyvendinti, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 249 straipsnio ketvirtą pastraipą ir šio sprendimo 2 ir 3 straipsnius.
9

Nuo 2004 m. birželio 18 d. H. Genc dirba valytoja įmonėje L. Glass- und Gebäudereinigungsservice GmbH. Pagal raštu sudarytą darbo sutartį jos darbo laikas sudarė 5,5 valandas per savaitę, o valandinis darbo užmokestis buvo 7,87 euro. Šioje sutartyje buvo numatyta teisė į 28 dienų apmokamas atostogas ir darbo užmokesčio mokėjimas ligos atveju. Be to, šiai darbo sutarčiai taikoma galiojanti kolektyvinė sutartis. Už šį darbą H. Genc gaudavo maždaug 175 eurų vidutinį mėnesinį darbo užmokestį.
Keywords

Subject of the case

Rezoliucinė dalis



Keywords

Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Komisijos sprendimo dėl valstybės pagalbos nesilaikymas – Pareiga susigrąžinti suteiktą pagalbą – Susigrąžinimo terminas (EB 88 straipsnio 2 dalis, EB 226 ir 249 straipsniai) (žr. 34, 37 punktus)

2. Valstybių teikiama pagalba – Neteisėtos pagalbos susigrąžinimas – Bankrutuojančios įmonės pagalbos gavėjos – Pagalbos sumos įrašymas į skolų apskaitos lentelę siekiant atkurti ankstesnę padėtį (EB 88 straipsnio 2 dalis) (žr. 35 ir 36 punktus)

3. Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Komisijos sprendimo dėl valstybės pagalbos nesilaikymas – Gynybos priemonės – Sprendimo teisėtumo užginčijimas – Nepriimtinumas – Ribos – Neegzistuojantis aktas (EB 88 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, EB 226, 227, 230 ir 232 straipsniai) (žr. 41 punktą)

Subject of the case

Dalykas

Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Visų nuostatų, būtinų 2008 m. balandžio 16 d. Komisijos sprendimo 2008/697/EB dėl valstybės pagalbos Nr. C 13/07 (ex NN 15/06 ir N 734/06), Italijos suteiktos įmonei New Interline (pranešta dokumentu Nr. C(2008) 1321), 2, 3 ir 4 straipsniams įgyvendinti, nepriėmimas per nustatytą terminą.

Rezoliucinė dalis

Rezoliucinė dalis

1. Per nustatytą terminą nesiėmusi visų priemonių, būtinų 2008 m. balandžio 16 d. Komisijos sprendimui 2008/697/EB dėl valstybės pagalbos Nr. C 13/07 (ex NN 15/06 ir N 734/06), Italijos suteiktos įmonei New Interline , įgyvendinti, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 249 straipsnio ketvirtą pastraipą ir šio sprendimo 2 ir 3 straipsnius.

1. Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
37

Be to, Reglamento Nr. 1782/2003 46 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad, išskyrus faktinio ar numatyto paveldėjimo keliu perdavimo atvejus, teisės į išmokas gali būti perleistos tik kitam toje pačioje valstybėje narėje įsisteigusiam ūkininkui. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis Reglamento Nr. 1782/2003 33 straipsnio 1 dalies a punkto nuostatomis kartu su šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies a ir c punktų nuostatomis, bendrosios išmokos schema skirta ūkininkams, t. y. asmenims, kurie vykdo „žemės ūkio veiklą“, apimančią gamybą, gyvulininkystę, žemės ūkio produktų kultūrų auginimą ar geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės žemės išlaikymą.
31

Bet kuriuo atveju Suomijos vyriausybė mano, kad aptariamų paslaugų neapmokestinimas PVM labai neiškreipia konkurencijos Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos prasme. Iš tiesų, be fakto, kad nesant tikram dėl to, ar kyla klausimas dėl konkurencijos iškraipymo, nes norint gauti teisinę pagalbą reikia sprendimo tuo klausimu, be to, atlygį reglamentuoja įstatymas, statistikos duomenys rodo, kad klientai, kurie moka dalinį užmokestį už teisinės pagalbos paslaugas, sudaro aiškią mažumą tarp privačių konsultantų teisinę pagalbą gaunančių klientų. Be to, kalbant apie bylas, kuriose mokamas dalinis atlygis, 2004 m.–2006 m. santykis tarp teisminių bylų, kurias nagrinėjo privatus patarėjas ir valstybės tarnyba, buvo stabilus. Galiausiai įtakos patarėjo pasirinkimui turėjo tokie elementai, išskyrus PVM, kaip antai ankstesni kliento santykiai ir patarėjo ekspertizė.
31

Galiausiai, tiesa, kad Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose C. M. Mesko nurodo, jog apie Pešto teisme pareikštą ieškinį dėl santuokos nutraukimo ji sužinojo tik praėjus šešiems mėnesiams po to, kai L. Hadadi pradėjo procesą. Tačiau ji neteigia, kad jis nesiėmė reikiamų priemonių, kad apie ieškinį jai būtų pranešta, ar kad pagal Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnį turi būti laikoma, jog Vengrijos teisme tuo metu nebuvo iškelta byla. Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad C. M. Mesko dalyvavo nagrinėjant bylą minėtame teisme. Maža to, atsakydama į per posėdį Teisingumo Teismo pateiktą klausimą, Vengrijos vyriausybė pažymėjo, jog, remiantis nacionaline teise, ieškinį pareiškus teisme šis imasi priemonių, kad apie ieškinį būtų pranešta atsakovui. Šiomis aplinkybėmis reikia daryti prielaidą, kad Pešto teisme teisėtai buvo iškelta byla minėto 16 straipsnio prasme.