Sujungtos bylos T-217/03 ir T-245/03

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) ir kt.

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Konkurencija – EB 81 straipsnio 1 dalis – Galvijiena – Importo sustabdymas – Profesinių sąjungų kainų schemos nustatymas – Reglamentas Nr. 26 – Įmonių asociacijos – Konkurencijos ribojimas – Profesinių sąjungų veiksmai – Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai – Pareiga motyvuoti – Baudų nustatymo metodo gairės – Proporcingumo principas – Pažeidimo sunkumas ir trukmė – Sunkinančios ir lengvinančios aplinkybės – Dvigubos sankcijos negalimumas – Teisė į gynybą“

2006 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas II‑0000

Sprendimo santrauka

1. Konkurencija – Bendrijos normos – Įmonių asociacijos – Sąvoka

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

2. Konkurencija – Bendrijos normos – Įmonių asociacijos – Sąvoka

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

3. Konkurencija – Karteliai – Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

4. Konkurencija – Karteliai – Žala konkurencijai – Kainų nustatymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

5. Konkurencija – Karteliai – Draudimas – Nacionalinis teisinis kartelio sudarymo kontekstas

(EB 81 straipsnis)

6. Konkurencija – Bendrijos normos – Materialinė taikymo sritis

(EB 81 straipsnis)

7. Žemės ūkis – Konkurencijos normos – Reglamentas Nr. 26

(EB 33 ir 36 straipsniai, EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 26 2 straipsnio 1 dalis)

8. Konkurencija – Administracinė procedūra – Pranešimas apie kaltinimus – Būtinas turinys

(Tarybos reglamentas Nr. 17; Komisijos reglamento Nr. 99/63 4 straipsnis)

9. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(EB 253 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

10. Prieštaravimas dėl teisėtumo – Apimtis – Aktai, dėl kurių teisėtumo galima pareikšti prieštaravimą

(EB 241 straipsnis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

11. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

12. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Maksimalus dydis

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis )

13. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo trukmė

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

14. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Sunkinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

15. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Maksimalus dydis

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

16. Konkurencija – Baudos – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuotas pažeidimas, priimtas po sprendimo, kurio negalima apskųsti, tai pačiai įmonei skiriančio sankciją arba pripažįstančio, kad ji nėra atsakinga

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

17. Konkurencija – Baudos – Dydis – Komisijos diskrecija – Teisminė kontrolė – Neribota jurisdikcija

1. EB 81 straipsnio 1 dalis taikoma asociacijoms tiek, kiek jų pačių ar prie jų prisijungusių įmonių veikla siekiama tokio poveikio, kuriam norima užkirsti kelią šia nuostata. Atsižvelgiant į šios nuostatos tikslą, įmonių asociacijos sąvoką reikia aiškinti kaip galinčią apimti ir asociacijas, kurias sudaro įmonių asociacijos.

Tam, kad asociacijų susitarimas patektų į šios nuostatos taikymo sritį, nereikalaujama, kad šios asociacijos galėtų priversti savo narius vykdyti įpareigojimus, kuriuos jiems nustato susitarimas.

(žr. 49, 89 punktus)

2. Konkurencijos teisėje įmonės sąvoka apima bet kokią ūkinę veiklą vykdantį subjektą, nepaisant jo teisinės formos arba finansavimo būdų. Ūkine veikla laikoma bet kokia veikla siūlant prekes ar paslaugas tam tikroje rinkoje.

Ūkininkų, žemdirbių arba gyvulių augintojų veikla neabejotinai yra ekonominio pobūdžio. Iš esmės jų veikla yra produktų, tiekiamų už užmokestį, gamyba. Taigi ūkininkai yra įmonės EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.

Todėl juos jungiančios arba jiems atstovaujančios profesinės sąjungos bei šias profesines sąjungas jungiančios federacijos gali būti laikomos įmonių asociacijomis šios nuostatos taikymo prasme.

Šios išvados negali paneigti tai, kad vietos profesinės sąjungos gali jungti ir ūkininkų sutuoktinius. Pirma, gali būti, kad žemdirbių arba gyvulių augintojų sutuoktiniai, kurie patys yra vietos žemės ūkio profesinės sąjungos nariai, taip pat dalyvauja atliekant šeimos ūkio darbus. Antra, vien to, kad įmonių asociacija gali jungti ir asmenis arba ūkio subjektus, kurių negalima kvalifikuoti kaip įmonių, bet kuriuo atveju nepakanka, kad asociacija prarastų savo asociacijos statusą EB 81 straipsnio 1 dalies prasme. Taip pat negali būti pritarta argumentui, kad tuo atveju, kai ūkis turi bendrovės formą, prie profesinės sąjungos prisijungia ne bendrovė per savo atstovą, o kiekvienas jos narys. Kvalifikavimui kaip įmonė svarbu ne atitinkamo ūkio teisinis statusas ar forma, o jo ir jo narių veikla.

(žr. 52–55 punktus)

3. EB 81 straipsnio 1 dalis taikoma tik susitarimams, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Įmonių susitarimas gali paveikti Bendrijos vidaus prekybą, jei, remiantis objektyvių teisinių ir faktinių aplinkybių visuma, galima pakankamai užtikrintai numatyti, kad jis galės tiesiogiai arba netiesiogiai, iš tikrųjų arba potencialiai paveikti prekybą tarp valstybių narių tokiu būdu, kuris trukdytų pasiekti vieningos tarpvalstybinės rinkos tikslus.

Kadangi pažeidimas, kurį darant dalyvavo įmonė ar įmonių asociacija, gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, Komisija neprivalo įrodyti, kad pačios šios įmonės ar asociacijos dalyvavimas pažeidė Bendrijos vidaus prekybą.

Be to, konkurenciją ribojantys veiksmai, apimantys visą vienos valstybės narės teritoriją, vien pagal savo prigimtį gali sustiprinti rinkų atskyrimą nacionaliniu lygmeniu, taip trukdydami ekonominę integraciją, kurios siekiama Sutartimi. Galiausiai, kai kalbama apie importui atvirą rinką, nacionalinio kartelinio susitarimo dėl kainų nariai gali išlaikyti savo rinkos dalį tik tuo atveju, jei apsisaugo nuo užsienio konkurencijos.

(žr. 63, 66–67 punktus)

4. EB 81 straipsnio 1 dalies a punkte aiškiai numatyta, kad konkurenciją riboja priemonės, kuriomis tiesiogiai arba netiesiogiai nustatomos pirkimo arba pardavimo kainos. Kainų nustatymas yra akivaizdus konkurencijos ribojimas.

Susitarimo, sudaryto tarp ūkininkams atstovaujančių federacijų ir skerdimo įmonėms atstovaujančių federacijų, nustatančio minimalias kainas tam tikroms karvių kategorijoms siekiant jas padaryti privalomas visiems ūkio subjektams atitinkamose rinkose, tikslas yra riboti laisvą konkurenciją šiose rinkose, be kita ko, dirbtinai apribojant augintojų ir skerdimo įmonių komercinių derybų laisvę ir iškreipiant kainų formavimąsi nagrinėjamose rinkose.

Šios išvados negali paneigti argumentas, kad žemės ūkio rinkos yra reguliuojamos rinkos, kur konkurencijos normos neveikia ipso iure ir kur kainos formavimasis dažnai neatitinka laisvos pasiūlos ir paklausos sąveikos. Teisinga, kad žemės ūkio sektorius turi tam tikrų ypatumų ir yra labai išsamiai reguliuojamas, dažnai imantis intervencinių priemonių. Tačiau Bendrijos konkurencijos normos taikomos žemės ūkio produktų rinkoms, net jeigu yra numatytos tam tikros išimtys, siekiant atsižvelgti į ypatingą padėtį šiose rinkose.

Be to, vien aplinkybės, kad minimalios kainos buvo nustatytos remiantis viešosios intervencijos kainomis, nepakanka ribojamajam nagrinėjamo susitarimo pobūdžiui panaikinti. Iš esmės dėl šios nuorodos į viešosios intervencijos kainas minimalių kainų schema negali prarasti savo antikonkurencinio pobūdžio, kurį sudarė tiesioginis ir dirbtinis tam tikros rinkos kainos nustatymas, ir būti prilyginta įvairiems bendro žemės ūkio rinkų organizavimo palaikymo ir viešos intervencijos mechanizmams, kuriais siekiama superkant produkcijos dalį konsoliduoti rinkas su pertekline pasiūla.

(žr. 83, 85–87 punktus)

5. Teisinis kontekstas, kuriam esant sudaromi EB 81 straipsnio draudžiami įmonių susitarimai, ir šio konteksto kvalifikavimas pagal įvairių nacionalinių teisinių sistemų taisykles neturi įtakos Bendrijos konkurencijos normų taikymui. Tariamas valdžios institucijų priemonių nepakankamumas norint išspręsti tam tikro sektoriaus problemas taip pat negali pateisinti to, kad atitinkami privatūs subjektai imasi konkurencijos normoms prieštaraujančių veiksmų arba pasisavina nacionalinių ar Bendrijos institucijų galioms prilygstančius įgaliojimus, kad savo veiksmais pakeistų šių institucijų veiksmus.

Be to, aplinkybė, kad apie įmonių elgesį žinojo, jį leido ar net skatino nacionalinės valdžios institucijos, bet kuriuo atveju neturi poveikio EB 81 straipsnio taikymui. Galiausiai vien dėl tam tikrą sektorių ištikusios krizės negali būti daroma išvada, kad EB 81 straipsnio 1 dalis netaikoma.

(žr. 90–92 punktus)

6. Dėl susitarimų, sudarytų per kolektyvines derybas tarp socialinių partnerių, siekiant bendrai surasti priemonių užimtumo ir darbo sąlygoms pagerinti, pobūdžio ir dalyko EB 81 straipsnio 1 dalis jiems netaikytina. Vis dėlto negalima tvirtinti, kad susitarimui, sudarytam tarp ūkininkų profesinių sąjungų federacijų ir skerdimo įmonių federacijų, kurio tikslas – nustatyti minimalias skerdyklų perkamų galvijų kainas ir apriboti galvijienos importą, netaikomi EB 81 straipsnyje nustatyti draudimai.

(žr. 98–100 punktus)

7. Veiksmingos konkurencijos išsaugojimas žemės ūkio produktų rinkose atitinka bendrosios žemės ūkio politikos tikslus. Nors EB 36 straipsniu Tarybai iš tikrųjų patikėta nustatyti, kokiu mastu Bendrijos konkurencijos normos taikomos žemės ūkio produktų prekybai ir gamybai tam, kad būtų atsižvelgta į ypatingą šių produktų rinkų padėtį, šia nuostata taip pat nustatomas Bendrijos konkurencijos normų taikymo žemės ūkio sektoriuje principas.

Kaip išimtį įtvirtinanti nuostata, Reglamento Nr. 26 2 straipsnis, numatantis, kad EB 81 straipsnio 1 dalis netaikoma tokiems susitarimams, sprendimams ir veiksmams, kurie yra būtini bendrosios žemės ūkio politikos tikslams pasiekti, turi būti aiškinamas siaurai. Be to, ši nuostata taikoma, tik jei nagrinėjamas susitarimas palankus visiems EB 33 straipsnio tikslams įgyvendinti, o atsižvelgiant į tai, jog kartais šie tikslai yra prieštaringi, Komisija gali pamėginti juos suderinti. Galiausiai, taikant šią išimties nuostatą, priemonės gali būti laikomos būtinomis bendrosios žemės ūkio politikos tikslams įgyvendinti tik tuomet, jeigu jos yra proporcingos.

(žr. 197–199, 208 punktus)

8. Teisės į gynybą paisymas visose procedūrose, kuriose gali būti skirtos sankcijos, pirmiausia baudos, yra pagrindinis Bendrijos teisės principas, kurio turi būti laikomasi net ir per administracinę procedūrą. Įgyvendinant šį principą, pranešimas apie kaltinimus yra esminė procesinė garantija. Šiame pranešime apie kaltinimus turi būti aiškiai nurodyti visi pagrindiniai elementai, kuriais Komisija remiasi šiuo procedūros etapu.

Komisija įvykdo savo pareigą paisyti įmonių teisės būti išklausytoms, jeigu ji savo pranešime apie kaltinimus aiškiai praneša, kad spręs klausimą, ar tam tikroms įmonėms reikės skirti baudas, ir nurodo baudai apskaičiuoti svarbias faktines ir teisines aplinkybes, pavyzdžiui, tariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę, ir tai, ar pažeidimas padarytas tyčia, ar dėl neatsargumo. Taip Komisija įmonėms pateikia informacijos, kurios joms gali prireikti gynybai ne tik dėl pažeidimo konstatavimo, bet ir dėl baudos skyrimo.

Duomenų apie ketinamos skirti baudos dydį pateikimas pranešime apie kaltinimus, kol įmonėms nebuvo suteikta galimybė pareikšti savo nuomonės dėl joms inkriminuojamų kaltinimų, būtų netinkamas užbėgimas už akių Komisijos sprendimui. Juo labiau Komisijos sprendimui būtų netinkamai užbėgta už akių, jei pranešime apie kaltinimus būtų iškeltas klausimas, ar galbūt galutiniu sprendimu skirtinos baudos dydis neviršys maksimalios 10 % ribos.

(žr. 217, 218 ir 222 punktus)

9. Jei Komisija skiria baudą atskirai pažeidimą padariusiai įmonei, nesant ypatingų aplinkybių, ji neprivalo aiškiai motyvuoti 10 % apyvartos ribos laikymosi. Šiai įmonei turi būti žinomi ir šios įstatyminės ribos buvimas, ir jos pačios apyvarta ir todėl, net jei sprendime dėl sankcijos nėra jokio pagrindimo, ji gali įvertinti, ar jai skirta bauda viršija 10 % ribą.

Tačiau jei Komisija baudžia įmonių asociaciją ir, tikrindama, ar laikomasi 10 % apyvartos ribos, remiasi visų ar dalies šios asociacijos narių apyvartos suma, ji turi aiškiai nurodyti tai savo sprendime ir išdėstyti priežastis, pateisinančias atsižvelgimą į narių apyvartą. Nesant tokio motyvavimo, suinteresuotieji asmenys neturi galimybės susipažinti su tokio sprendimo pagrindimu ir negali tinkamai patikrinti, ar šiuo atveju buvo laikomasi įstatyminės ribos.

(žr. 238 ir 239 punktus)

10. Nors Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės ir nėra sprendimo, kuriuo ūkio subjektui skiriama bauda, teisinis pagrindas, nes šis sprendimas grindžiamas Reglamentu Nr. 17, jos įtvirtina bendrą ir abstrakčią metodologiją, kurią Komisija nustatė baudoms apskaičiuoti. Todėl tarp šio sprendimo ir gairių yra tiesioginis ryšys, dėl kurio jos gali būti prieštaravimo dėl teisėtumo dalykas.

(žr. 250 punktą)

11. Susitarimai dėl kainų arba rinkų atskyrimo pagal savo pobūdį yra labai sunkūs pažeidimai. Todėl Komisija, Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1 punkto A dalyje nurodžiusi, jog šios rūšies pažeidimai laikytini labai sunkiais, už kuriuos numatyta daugiau kaip 20 mln. EUR pagrindinė suma, nepažeidė proporcingumo principo.

Bet kuriuo atveju, kadangi gairėse nustatyti fiksuoti dydžiai yra tik orientaciniai, iš to negalima daryti išvados apie per se proporcingumo principo pažeidimą.

(žr. 252 ir 253 punktus)

12. Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numačius, kad Komisija gali paskirti ne didesnę kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvavusių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos baudą, tik nustatoma, jog įmonei skirta bauda yra sumažintina, jeigu ji viršija 10 % įmonės apyvartos, neatsižvelgiant į tarpines sumas, kurios turėtų atspindėti pažeidimo sunkumo laipsnį ir trukmę. Tad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis nedraudžia Komisijai apskaičiuojant baudą gauti tarpinę sumą, viršijančią 10 % konkrečios įmonės apyvartos, jei galutinė įmonei paskirta bauda neviršija šios viršutinės ribos. Šie argumentai taip pat taikytini toje pačioje nuostatoje įtvirtintam maksimaliam 1 mln. EUR dydžiui.

(žr. 255 punktą)

13. Atsižvelgiant į Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1 punkto B dalį, kurioje numatyta, kad dėl pažeidimo trukmės pagrindinis baudos dydis, nustatytas už pažeidimo sunkumą, gali būti padidintas, matyti, jog labai trumpa pažeidimo trukmė, t. y. trumpesnė kaip vieneri metai, pateisina tik tai, jog prie už pažeidimo sunkumą nustatytos baudos nebus pridėta jokia papildoma suma. Tai, kad pažeidimas buvo daromas labai trumpai, bet kuriuo atveju negali turėti įtakos EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo konstatavimui.

(žr. 134, 257 ir 258 punktus)

14. Sunkinančios aplinkybės, į kurias gali atsižvelgti Komisija remiantis EB 81 straipsniu skirtai baudai padidinti, yra tolesnis susitarimo laikymasis slapta po to, kai Komisija nurodė dalyvaujančioms įmonėms ir asociacijoms, kad jos privalo jį nutraukti, bei prievartos priemonių taikymas, siekiant priversti tam tikrą šalį sudaryti susitarimą arba užtikrinti jo įgyvendinimą.

(žr. 271, 278–289 punktus)

15. Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis nedraudžia Komisijai skirti didesnių kaip 1 mln. EUR baudų asociacijoms, kurios tariamai neturi apyvartos. Tai, kad 15 straipsnio 2 dalyje vartojamas bendras terminas „pažeidimas“, apimantis susitarimus, suderintuosius veiksmus ir įmonių asociacijų sprendimus, rodo, jog šioje nuostatoje numatyta riba vienodai taikoma tiek susitarimams ir suderintiesiems veiksmams, tiek įmonių asociacijų sprendimams. Kai įmonių asociacija pati nevykdo ekonominės veiklos arba kai jos apyvarta neatspindi įtakos, kurią ši asociacija gali daryti rinkoje, esant tam tikroms sąlygoms, skaičiuodama, kokia maksimali bauda jai gali būti skirta, Komisija turi teisę atsižvelgti į šios asociacijos narių apyvartą.

Nors vienintelė aiški nuoroda į įmonės apyvartą šioje nuostatoje yra susijusi su viršutine 1 mln. EUR viršijančios baudos riba, Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių, kurias patvirtino Komisija, 5 punkto a papunktyje nustatyta, kad galutinis apskaičiuotos baudos dydis „bet kuriuo atveju“ negali viršyti 10 % įmonių pasaulinės apyvartos, kaip nustatyta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje. Todėl 10 % apyvartos riba turi būti taikoma, net jei baudų dydis neviršija 1 mln. EUR.

Be to, 10 % apyvartos riba turi būti skaičiuojama atsižvelgiant į kiekvienos susitarime arba suderintuosiuose veiksmuose dalyvavusios įmonės apyvartą arba į visų įmonių asociacijos narėmis esančių įmonių apyvartą bent tuo atveju, kai pagal savo vidaus taisykles asociacija gali įpareigoti savo narius. Ši galimybė atsižvelgti į visų įmonių asociacijos narių apyvartą pateisinama tuo, kad nustatant baudos dydį, be kita ko, galima atsižvelgti į įtaką, kurią įmonė gali daryti rinkai, pavyzdžiui, dėl savo dydžio arba ekonominio pajėgumo, kuriuos rodo įmonės apyvarta, taip pat į atgrasomąjį poveikį, kurį turi pasiekti baudos. Įtaka, kurią rinkai gali daryti įmonių asociacija, priklauso ne nuo jos pačios apyvartos, nerodančios nei jos dydžio, nei ekonominio pajėgumo, o nuo jos narių apyvartos, esančios jų dydžio ir ekonominio pajėgumo rodikliu.

Vis dėlto negalima atmesti galimybės, kad ypatingais atvejais į asociacijos narių apyvartą galima atsižvelgti ir tuomet, kai formaliai ši asociacija neturi įgaliojimų įpareigoti savo narių, nesant jai tokią galimybę suteikiančių vidaus taisyklių. Kitaip galėtų netekti prasmės Komisijos teisė skirti nagrinėjamą pažeidimą atitinkančio dydžio baudas, nes asociacijoms, turinčioms labai mažą apyvartą, bet jungiančioms daug įmonių su reikšminga bendra apyvarta, nors formaliai ir negalinčioms jų įpareigoti, būtų galima skirti tik labai mažas baudas, net jeigu jų padaryti pažeidimai turėtų pastebimos įtakos aptariamoms rinkoms. Be to, tai prieštarautų būtinybei užtikrinti, kad sankcijos už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimus turėtų atgrasomąjį poveikį.

Todėl kitos ypatingos aplinkybės, be vidaus taisyklių, leidžiančių asociacijai įpareigoti savo narius, gali pateisinti atsižvelgimą į bendrą atitinkamos asociacijos narių apyvartą. Visų pirma taip yra tuomet, kai asociacijos padarytą pažeidimą sudaro jos narių veiksmai arba nagrinėjami antikonkurenciniai veiksmai, asociacijos vykdomi jų naudai ar bendradarbiaujant su jais, pačiai asociacijai neturint objektyvių interesų, nepriklausomų nuo jos narių interesų. Nors tam tikrais iš šių atvejų Komisija, nubaudusi atitinkamą asociacija, galėtų dar skirti ir atskiras baudas kiekvienai iš jos nariais esančių įmonių, tai būtų be galo sudėtinga ar net neįmanoma, jei šių įmonių yra labai daug.

Tokioje situacijoje bet kuriuo atveju galima atsižvelgti iš esmės tik į tų įmonių asociacijų bazinių narių apyvartą, kurie veikė pažeidimų, už kuriuos buvo skirtos sankcijos ginčijamame sprendime, paveiktose rinkose.

Galiausiai tai, kad nustatant 10 % ribą buvo atsižvelgta į įmonių asociacijų narių apyvartą, nereiškia, kad jiems buvo skirta bauda arba kad atitinkama asociacija turi perkelti savo nariams šios baudos naštą.

(žr. 313, 314, 317–319, 325, 343 punktus)

16. Principas non bis in idem yra bendrasis Bendrijos teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina teismai. Bendrijos konkurencijos teisės srityje šis principas draudžia Komisijai dar kartą bausti arba persekioti įmonę už antikonkurencinius veiksmus, už kuriuos ji buvo nubausta arba dėl kurių buvo pripažinta neatsakinga ankstesniu neskundžiamu Komisijos sprendimu. Principo non bis in idem taikymui būtinos trys sąlygos: tos pačios faktinės aplinkybės, tas pats pažeidėjas ir tas pats saugomas teisinis interesas. Taigi šis principas draudžia, siekiant apsaugoti tą patį teisinį gėrį, tą patį asmenį už tą patį neteisėtą elgesį bausti daugiau kaip vieną kartą. Tačiau jis nedraudžia dėl tų pačių faktinių aplinkybių nubausti skirtingas joms susiklostant dalyvavusias įmonių asociacijas, atsižvelgiant į kiekvienos iš jų dalyvavimą darant pažeidimą ir jai tenkantį atsakomybės laipsnį, net jei vienos asociacijos yra kitų narės.

(žr. 340–344 punktus)

17. Nors Komisija turi diskreciją nustatydama baudų, kuriomis skiriamos sankcijos už Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą, dydį, Reglamento Nr. 17 17 straipsnyje Pirmosios instancijos teismui suteikiama neribota jurisdikcija EB 229 straipsnio prasme ieškinių dėl sprendimų, kuriais Komisija skiria baudą, atžvilgiu, ir jis atitinkamai gali panaikinti, sumažinti arba padidinti skirtas baudas. Vadovaudamasis šia neribota jurisdikcija, Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, gali pakeisti sumą, kuria Komisija sumažino įmonės ar įmonės asociacijos baudą remdamasi Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių, kurias patvirtino Komisija, 5 punkto b papunktyje numatytomis aplinkybėmis.

(žr. 352, 355–361 punktus)

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS

2006 m. gruodžio 13 d.( )

„Konkurencija – EB 81 straipsnio 1 dalis – Galvijiena – Importo sustabdymas – Profesinių sąjungų kainų schemos nustatymas – Reglamentas Nr. 26 – Įmonių asociacijos – Konkurencijos ribojimas – Profesinių sąjungų veiksmai – Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai – Pareiga motyvuoti – Baudų nustatymo metodo gairės – Proporcingumo principas – Pažeidimo sunkumas ir trukmė – Sunkinančios ir lengvinančios aplinkybės – Dvigubos sankcijos negalimumas – Teisė į gynybą“

Sujungtose bylose T‑217/03 ir T‑245/03

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV), įsteigta Paryžiuje (Prancūzija), atstovaujama advokatų R. Collin, M. Ponsard ir N. Decker,

ieškovė byloje T‑217/03,

Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), įsteigta Paryžiuje,

Fédération nationale bovine (FNB), įsteigta Paryžiuje,

Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL), įsteigta Paryžiuje,

Jeunes agriculteurs (JA), įsteigta Paryžiuje,

atstovaujamos advokatų B. Neouze ir V. Ledoux,

ieškovės byloje T‑245/03,

palaikomos

Prancūzijos Respublikos, iš pradžių atstovaujamos G. de Bergues, F. Million ir R. Abraham, vėliau – M. de Bergues, E. Belliard ir S. Ramet,

įstojusios į bylą šalies,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą P. Oliver, A. Bouquet ir O. Beynet,

atsakovę,

dėl pagrindinių prašymų panaikinti 2003 m. balandžio 2 d. Komisijos sprendimą 2003/600/EB, susijusį su (EB) 81 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/C.38.279/F3 – Prancūziška galvijiena) (OL L 209, p. 12), ir papildomo prašymo panaikinti arba sumažinti šiuo sprendimu skirtas baudas,

EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija),

kurį sudaro pirmininkas R. García‑Valdecasas, teisėjai J. D. Cooke ir I. Labucka,

kancleris E. Coulon,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. gegužės 17 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Teisės aktai

1 1962 m. balandžio 4 d. Reglamento Nr. 26 dėl tam tikrų konkurencijos taisyklių taikymo žemės ūkio produktų gamybai ir prekybai jais (OL 30, 1962, p. 993) 1 straipsnyje nustatyta, kad EB (81–86) straipsniai ir jų įgyvendinimo nuostatos, laikantis 2 straipsnio, taikomi visiems EB (81) straipsnio 1 dalyje ir 82 straipsnyje nurodytiems susitarimams, sprendimams ir veiksmams, susijusiems su EB sutarties (I) priede išvardytų produktų, be kita ko, gyvų gyvūnų, mėsos ir valgomųjų mėsos subproduktų, gamyba ar prekyba jais.

2 Šio reglamento 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„(EB 81) straipsnio 1 dalis netaikoma tokiems ankstesniame straipsnyje nurodytiems susitarimams, sprendimams ir veiksmams, kurie yra nacionalinės rinkos organizavimo sudėtinė dalis arba yra būtini (EB 33) straipsnyje nurodytiems tikslams pasiekti. Ji visiškai netaikoma tokiems vienai valstybei narei priklausančių ūkininkų, ūkininkų asociacijų arba tokių asociacijų susivienijimų susitarimams, sprendimams ir veiksmams, kurie yra susiję su žemės ūkio produktų gamyba ir prekyba jais arba bendros infrastruktūros naudojimu žemės ūkio produktams saugoti, apdoroti ar perdirbti ir kuriais neįsipareigojama nustatyti vienodų kainų, nebent Komisija nustatytų, kad taip pašalinama konkurencija arba kyla pavojus įgyvendinant (EB 33) straipsnyje numatytus tikslus.“ (Pataisytas vertimas)

Faktinės bylos aplinkybės

3 Ieškovė byloje T‑217/03, Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV, Nacionalinė galvijų auginimo ir mėsos gamybos kooperatyvų federacija), Prancūzijoje jungia 300 galvijų, kiaulių ir avių auginimo sektoriaus kooperatyvų ir apie trisdešimt skerdimo ir mėsos perdirbimo grupių arba įmonių.

4 Ieškovės byloje T‑245/03, t. y. Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA, Nacionalinė ūkininkų profesinių sąjungų federacija), Fédération nationale bovine (FNB, Nacionalinė galvijų augintojų federacija), Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL, Nacionalinė pieno gamintojų federacija) ir Jeunes agriculteurs (JA, Jaunieji ūkininkai), yra pagal Prancūzijos teisę įsteigtos profesinės sąjungos. FNSEA yra pagrindinė Prancūzijos žemės ūkio profesinė sąjunga. Teritoriniu požiūriu ją sudaro vietos profesinės sąjungos, sujungtos į departamentų ūkininkų profesinių sąjungų federacijas arba sąjungas (FDSEA arba UDSEA). Kiekviename regione federacijos koordinuoja FDSEA ir UDSEA veiksmus. Be to, FNSEA jungia 33 specializuotas asociacijas, kurios atstovauja kiekvieno gamybos sektoriaus interesams, tarp jų – FNB ir FNPL. Galiausiai JA atstovauja jaunesniems kaip 35 metai ūkininkams. Norint prisijungti prie vietos JA centro, reikia būti vietos profesinės sąjungos, priklausančios FDSEA arba UDSEA, nariu.

I – Antroji vadinamoji kempinligės krizė

5 Nuo 2000 m. spalio mėn. keliose valstybėse narėse buvo nustatyti nauji galvijų spongiforminės encefalopatijos, vadinamosios kempinligės, atvejai. Tuo pačiu metu Jungtinės Karalystės avių bandose atsirado snukio ir nagų ligos atvejų. Dėl tokios padėties sumažėjo vartotojų pasitikėjimas, o tai turėjo įtakos mėsos vartojimui Europoje apskritai ir, be kita ko, sukėlė naują krizę galvijų sektoriuje. Iš tikrųjų gerokai sumažėjo galvijienos vartojimas, ypač Prancūzijoje, ir pastebimai sumažėjo importo į šią šalį arba eksporto iš jos apimtys. Be to, Prancūzijoje labai sumažėjo suaugusių galvijų gamybos kainos, o galutinio vartojimo kainos išliko palyginti stabilios.

6 Kad įveiktų šią krizę, Bendrijos institucijos ėmėsi daugelio priemonių. Buvo išplėsta intervencinių mechanizmų, skirtų pašalinti tam tikrą galvijų kiekį iš rinkos siekiant stabilizuoti pasiūlą paklausos atžvilgiu, taikymo sritis ir sukurti gyvų gyvulių pirkimo režimas ir skerdienos bei jos pusių supirkimo konkurso tvarka mechanizmas (vadinamasis „specialus pirkimo režimas“). Be to, Komisija leido kelioms valstybėms narėms, tarp jų ir Prancūzijai, skirti subsidijų galvijienos sektoriui.

7 Tačiau Prancūzijos ūkininkai nusprendė, kad šių priemonių nepakanka. 2001 m. rugsėjo ir spalio mėnesiais Prancūzijoje augintojų ir skerdėjų santykiai buvo ypač įtempti. Augintojų grupės neteisėtai stabdė vilkikus, kad patikrintų vežamos mėsos kilmę, ir blokuodavo skerdyklas. Kartais dėl šių veiksmų būdavo sunaikinama įranga ir mėsa. Už skerdyklų blokados nutraukimą demonstruojantys augintojai iš skerdėjų reikalavo, be kita ko, įsipareigoti sustabdyti importą ir taikyti vadinamąją profesinių sąjungų kainų schemą.

II – Ginčijamų susitarimų sudarymas ir administracinė procedūra Komisijoje

8 2001 m. spalio mėnesį įvyko keli galvijų augintojams atstovaujančių federacijų (ieškovės byloje T‑245/03) ir skerdėjams atstovaujančių federacijų, (t. y. Fédération nationale de l’industrie et des commerces en gros des viandes (FNICGV) ir ieškovės byloje T‑217/03), susitikimai. Po 2001 m. spalio 24 d. susitikimo, organizuoto Prancūzijos žemės ūkio ministro prašymu, šios šešios federacijos, t. y. FNSEA, FNB, FNPL, JA, FNCBV ir FNICGV, sudarė susitarimą („Augintojų ir skerdėjų federacijų susitarimas dėl minimalių kainų schemos –skerdimui skirtų karvių pristatymas į skerdyklą).

9 Šį susitarimą sudarė dvi dalys. Pirmoji – „įsipareigojimas laikinai sustabdyti importą“, kur nedaromas skirtumas tarp galvijienos rūšių. Antrąją dalį sudarė „įsipareigojimas taikyti kainų schemą perkant karves skerdimui su pristatymu į skerdyklą“ (t. y. veislines arba melžiamas karves), laikantis susitarime nustatytų sąlygų. Jame nustatytas skerdienos kilogramo kainų sąrašas tam tikroms karvių kategorijoms ir kitoms kategorijoms taikytinas kainų apskaičiavimo metodas, be kita ko, atsižvelgiant į specialią Bendrijos institucijų nustatytą pirkimo kainą. Susitarimas turėjo įsigalioti 2001 m. spalio 29 d. ir būti taikomas iki 2001 m. lapkričio mėnesio pabaigos.

10 2001 m. spalio 30 d. Komisija išsiuntė Prancūzijos institucijoms laišką prašydama pateikti informacijos dėl 2001 m. spalio 24 d. susitarimo.

11 2001 m. spalio 31 d. FNICGV iniciatyva ieškovės byloje T‑245/03 ir FNICGV susitiko Renžise (Prancūzija). Federacijos pasiekė tokį kompromisą (toliau – Renžiso protokolas):

„Susitikimas „Importuota mėsa“

2001 m. spalio 31 d. − Renžisas

Prancūzijos įmonės, veikiančios importo ir eksporto sektoriuje, susitiko su gamintojų federacijomis (FNSEA, FNB, FNPL ir (JA)), pasirašiusiomis 2001 m. spalio 24 d. nacionalinį sektorių susitarimą.

<...>

Jos patvirtina būtinybę atkurti pasiūlos ir paklausos pusiausvyrą <...>

Gamintojams išgyvenant precedentų neturinčią krizę, augintojų atstovai primygtinai prašo importuotojus ir eksportuotojus atsižvelgti į krizės sunkumą.

Atsakydami į šį prašymą importuotojai ir eksportuotojai įsipareigoja parodyti savo solidarumą.“

12 2001 m. lapkričio 9 d. Prancūzijos institucijos atsakė į 2001 m. spalio 30 d. Komisijos prašymą pateikti informacijos.

13 2001 m. lapkričio 9 d. Komisija nusiuntė ieškovėms byloje T‑245/03 bei FNICGV prašymą pateikti informacijos pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 11 straipsnį. Kadangi Komisija dar nežinojo, jog ieškovė byloje T‑217/03 taip pat pasirašė 2001 m. spalio 24 d. susitarimą, jai šis prašymas nebuvo nusiųstas. 2001 m. lapkričio 15 ir 23 d. minėtos penkios federacijos atsakė į šį prašymą.

14 2001 m. lapkričio 19 d. FNICGV pirmininkas FNSEA pirmininkui pranešė manantis, kad privalo paankstinti susitarimo pabaigos dieną, kuris iš pradžių turėjo galioti iki 2001 m. lapkričio 30 dienos.

15 2001 m. lapkričio 26 d. šešioms federacijoms, pasirašiusioms 2001 m. spalio 24 d. susitarimą, Komisija nusiuntė įspėjamąjį raštą, kuriame pažymėjo, kad jai žinomos faktinės aplinkybės rodo esant Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą, ir paragino jas ne vėliau kaip iki 2001 m. lapkričio 30 d. pateikti savo pastabas bei pasiūlymus. Šiame rašte Komisija nurodė, kad „jei per šį terminą nebus pateikti tinkami pasiūlymai, numatoma pradėti procedūrą šiems pažeidimams konstatuoti o jei susitarimo galiojimas būtų pratęstas, – nurodyti jį nutraukti, per kurią prireikus gali būti skirtos baudos“. Atsakydamos Komisijai federacijos pažymėjo, kad susitarimas nustos galioti 2001 m. lapkričio 30 d. ir nebus pratęstas.

16 2001 m gruodžio 17 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus FNSEA ir FNB patalpose Paryžiuje ir, remdamasi šio reglamento 14 straipsnio 2 dalimi, – patikrinimus šiame mieste esančiose FNICGV patalpose.

17 2002 m. birželio 24 d. Komisija priėmė šešioms federacijoms skirtą pranešimą apie kaltinimus. Federacijos savo rašytines pastabas pateikė 2002 m. rugsėjo 23 d. ir spalio 4 dieną. Jos buvo apklaustos 2002 m. spalio 31 dieną.

18 2003 m. sausio 10 d. Komisija išsiuntė ieškovėms prašymą pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį. Be kita ko, ji prašė jų nurodyti bendrą kiekvienos federacijos pajamų dydį 2001 ir 2002 m., pasiskirstymą pagal šaltinius ir federacijų balansus, taip pat jų tiesioginių ir (arba) netiesioginių narių apyvartą (bendrą ir susijusią su galvijų auginimu arba skerdimu) pastaraisiais finansiniais metais. Ieškovės atsakė 2003 m. sausio 22, 24, 27 ir 30 d. raštais.

III – Ginčijamas sprendimas

19 2003 m. balandžio 2 d. Komisija priėmė ieškovėms ir FNICGV skirtą Sprendimą 2003/600/EB, susijusį su (EB) 81 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/C.38.279/F3 – Prancūziška galvijiena) (OL L 209, p. 12, toliau – ginčijamas sprendimas).

20 Pagal šį sprendimą 2001 m. spalio 24 d. sudariusios rašytinį susitarimą, kuriuo siekė nustatyti minimalią tam tikrų kategorijų galvijų pirkimo kainą ir laikinai sustabdyti galvijienos importą į Prancūziją, ir 2001 m. lapkričio pabaigoje – gruodžio pradžioje sudariusios tokio paties tikslo siekiantį žodinį susitarimą, taikomą pasibaigus minėtam rašytiniam susitarimui, federacijos pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį.

21 Ginčijamo sprendimo 135–149 konstatuojamosiose dalyse Komisija atsisakė taikyti išimtį, numatytą Reglamente Nr. 26 tam tikrai veiklai, susijusiai su žemės ūkio produktų gamyba ir prekyba jais, konstatuodama, kad susitarimas nebuvo būtinas EB 33 straipsnyje numatytiems bendrosios žemės ūkio politikos tikslams pasiekti. Be to, jos teigimu, ginčijamas susitarimas nėra viena iš 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1254/1999 dėl bendro galvijienos rinkos organizavimo (OL L 160, p. 21) arba jį įgyvendinančiuose dokumentuose numatytų priemonių. Galiausiai priemonės, kurių buvo imtasi, nebuvo proporcingos tariamai siekiamiems tikslams.

22 Pagal ginčijamą sprendimą pažeidimas prasidėjo 2001 m. spalio 24 d. ir tęsėsi mažiausiai iki 2002 m. sausio 11 d., t. y. dienos, kai baigė galioti paskutinis Komisijai žinomas vietos susitarimas, priimtas įgyvendinant nacionalinį įsipareigojimą.

23 Atsižvelgiant į pažeidimo pobūdį ir atitinkamos geografinės rinkos dydį, pažeidimas buvo kvalifikuotas kaip labai sunkus. Siekdama nustatyti kiekvienos iš federacijų atsakomybės laipsnį, Komisija atsižvelgė į metinių įmokų, kurių gavo pagrindinė žemės ūkio federacija, t. y. FNSEA, ir kiekvienos kitos federacijos santykį. Tačiau pažeidimas truko neilgai, todėl Komisija nepadidino baudos už pažeidimo trukmę.

24 Toliau Komisija ieškovių atžvilgiu konstatavo kelias sunkinančias aplinkybes:

– ji 30 % padidino FNSEA, JA ir FNB skirtų baudų dydį dėl to, kad jų nariai vartojo prievartą, siekdami priversti skerdėjų asociacijas priimti 2001 m. spalio 24 d. susitarimą,

– visų ieškovių atžvilgiu jį pripažino sunkinančią aplinkybę dėl to, kad jos slapta toliau laikėsi susitarimo po 2001 m. lapkričio 26 d. Komisijos įspėjamojo rašto, ir 20 % padidino joms skirtas baudas,

– ji atsižvelgė į tariamai pagrindinį FNB vaidmenį rengiant ir įgyvendinant pažeidimą ir 30 % padidino šiai federacijai skirtą baudą.

25 Be to, Komisija atsižvelgė į skirtingas lengvinančias aplinkybes:

– atsižvelgdama į tai, kad FNPL vaidmuo buvo pasyvus ar prisitaikėliškas, ji 30 % sumažino jai skirtą baudą,

– ieškovės byloje T‑217/03 atžvilgiu ji visų pirma atsižvelgė į Prancūzijos žemės ūkio ministro veiksmus primygtinai reikalaujant sudaryti susitarimą (sumažinimas 30 %) ir, antra, į neteisėtus ūkininkų veiksmus blokuojant jos narių įmones (dar vienas sumažinimas 30 %).

26 Be to, pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės) 5 punkto b papunktį Komisija atsižvelgė į specifines nagrinėjamos bylos aplinkybes, be kita ko, į ekonominį kontekstą esant krizei šiame sektoriuje, ir 60 % sumažino baudų dydį, gautą atlikus minėtus padidinimus ir sumažinimus.

27 Ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje, be kita ko, yra šios nuostatos:

„1 straipsnis

(FNSEA), (FNB), (FNPL), (JA), (FNICGV) ir (FNCBV) pažeidė (EB) 81 straipsnio 1 dalį, 2001 m. spalio 24 d. sudariusios susitarimą, kurio tikslas buvo laikinai sustabdyti galvijienos importą į Prancūziją ir nustatyti minimalią kainą tam tikroms galvijų kategorijoms bei 2001 m. lapkričio pabaigoje–gruodžio pradžioje sudariusios žodinį susitarimą dėl panašaus dalyko.

Pažeidimas buvo pradėtas 2001 m. spalio 24 d. ir turėjo poveikį mažiausiai iki 2002 m. sausio 11 dienos.

2 straipsnis

1 straipsnyje nurodytos federacijos turi nedelsdamos nutraukti minėtame straipsnyje nurodytą pažeidimą, jeigu jo dar nenutraukė, ir ateityje susilaikyti nuo bet kokio kartelinio susitarimo, galinčio turėti tokį patį arba panašų tikslą ar poveikį.

3 straipsnis

Skiriamos šios baudos:

– FNSEA: 12 mln. EUR,

– FNB: 1,44 mln. EUR,

– JA: 600 000 EUR,

– FNPL: 1,44 mln. EUR,

– FNICGV: 720 000 EUR,

– FNCBV : 480 000 EUR.“

Procesas ir šalių reikalavimai

28 2003 m. birželio 19 ir 20 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais pareiškimais ieškovės pareiškė nagrinėjamus ieškinius.

29 2003 m. liepos 7 d. FNICGV buvo taip pat pateikusi ieškinį, kuriuo visu pirma prašė panaikinti baudą, jai skirtą ginčijamu sprendimu, ir, nepatenkinus šio prašymo, – sumažinti šios baudos dydį (byla T‑252/03). 2004 m. lapkričio 9 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismas atmetė FNICGV ieškinį kaip nepriimtiną.

30 2003 m. liepos 2 ir 11 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje gautais atskirais dokumentais ieškovės pateikė prašymus taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kuriomis pirmiausia siekė būti visiškai ar iš dalies atleistos nuo pareigos pateikti banko garantijas, nustatytos kaip sąlyga, kad ginčijamu sprendimu skirtos baudos nebūtų nedelsiant išieškotos.

31 2003 m. spalio 7 d. Prancūzijos Respublika kiekvienoje byloje pateikė prašymą leisti įstoti į bylą palaikyti ieškovių reikalavimus. 2003 m. lapkričio 6 d. Pirmosios instancijos teismo penktosios kolegijos pirmininko nutartimis jai buvo leista įstoti į bylą. 2003 m. gruodžio 23 d. Prancūzijos Respublika pateikė įstojimo į bylą paaiškinimus.

32 2004 m. sausio 21 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartimis nustatytam terminui ir tam tikromis sąlygomis, be kita ko, buvo sustabdytas ieškovių – išskyrus FNPL, kuri nebuvo pateikusi atitinkamo prašymo, – įsipareigojimas pateikti Komisijai banko garantijas, siekiant išvengti, kad baudos būtų išieškotos nedelsiant.

33 Taikydamas proceso organizavimo priemones, Pirmosios instancijos teismas 2006 m. vasario 21 d., kovo 8 ir 9 d. nurodė šalims pateikti tam tikrus dokumentus ir atsakyti į tam tikrus klausimus. Šalys per nustatytus terminus šiuos prašymus įvykdė.

34 Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (pirmoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.

35 Išklausius šalis, 2006 m. balandžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininko nutartimi buvo nurodyta sujungti bylas T‑217/03 ir T‑245/03.

36 Šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo užduotus klausimus buvo išklausyti per 2006 m. gegužės 17 d. posėdį.

37 Ieškovės Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą,

– nepatenkinus pirmojo prašymo, panaikinti ginčijamu sprendimu joms skirtas baudas arba, nepatenkinus ir šio prašymo, – sumažinti jų dydžius,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

38 Prancūzijos Respublika, įstojusi į bylą palaikyti ieškovių reikalavimus, Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

39 Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

40 2006 m. gegužės 19 ir 22 d. laiškais ieškovės persiuntė Pirmosios instancijos teismui dokumentus iš Komisijos administracinės bylos, kurių dalis prieš tai nebuvo pateikta. 2006 m. liepos 7 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismas, remdamasis Procedūros reglamento 62 straipsniu, nusprendė atnaujinti žodinę proceso dalį.

41 Išklausęs šalis ir vadovaudamasis Procedūros reglamento 64 straipsniu, Pirmosios instancijos teismas taikė proceso organizavimo priemonę ir prijungė prie bylos medžiagos 2006 m. gegužės 19 ir 22 d. ieškovių pateiktus dokumentus. 2006 m. rugpjūčio 2 d. raštu Komisija pateikė pastabas dėl šių dokumentų.

42 2006 m. rugsėjo 2 d žodinė proceso dalis buvo baigta.

Dėl esmės

43 Ieškovės visų pirma prašo panaikinti ginčijamą sprendimą. Nepatenkinus šio prašymo, jos prašo panaikinti arba sumažinti šiuo sprendimu joms skirtas baudas.

I – Dėl prašymų panaikinti ginčijamą sprendimą

44 Pagrįsdamos savo prašymus panaikinti ginčijamą sprendimą, ieškovės pateikia penkis ieškinio pagrindus. Pirmasis susijęs su akivaizdžiomis vertinimo ir teisės klaidomis, vertinant EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas. Antrasis ieškinio pagrindas susijęs su akivaizdžiomis vertinimo ir teisės klaidomis, nustatant pažeidimo mastą ir trukmę. Trečiasis ieškinio pagrindas – su išimties, numatytos Reglamente Nr. 26, netaikymu ginčijamam susitarimui. Ketvirtasis ieškinio pagrindas – su teisių į gynybą pažeidimu. Galiausiai penktasis ieškinio pagrindas susijęs su pareigos motyvuoti pažeidimu.

A – Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžiomis vertinimo ir teisės klaidomis, vertinant EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas

45 Ieškovės neneigia, kad 2001 m. spalio 24 d. buvo sudarytas susitarimas, bet ginčija tai, kad šis susitarimas pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį. Iš esmės ieškovės byloje T‑245/03 ginčija tai, kad Komisija jas kvalifikavo kaip įmonių asociacijas šios nuostatos prasme, ir tvirtina, jog ginčijamame sprendime Komisija jų atžvilgiu apribojo teisę jungtis į profesines asociacijas. Be to, ieškovė byloje T‑217/03 tvirtina, kad nagrinėjamas susitarimas pastebimai nepaveikė valstybių narių tarpusavio prekybos. Galiausiai abiejose bylose ieškovės teigia, kad ginčijamu susitarimu nebuvo ribojama konkurencija.

1. Dėl ieškovių kvalifikavimo kaip įmonių asociacijos

a) Šalių argumentai

46 Ieškovės byloje T‑245/03 visų pirma teigia, kad nusprendusi, jog jos yra įmonių asociacijos, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą ir pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį. Jos teigia, kad net atsižvelgus į du žemutinius jų hierarchijos piramidės organizacijos lygmenis (t. y. į departamentų federacijas ir vietos profesines sąjungas) jų nariai yra ne įmonės, o žemės ūkio federacijos arba profesinės sąjungos. Vietos profesinių sąjungų nariai taip pat negali būti prilyginami įmonėms, kadangi stojimui į šias sąjungas nekeliamas žemės ūkio įmonės kriterijus, nes šis prisijungimas nesiejamas nei su vadovavimo ūkiui kriterijumi individualaus ūkio atveju (nariu gali tapti ir ūkininko sutuoktinis), nei su juridinio asmens atstovo statusu bendrovės formą turinčio ūkio atveju (kiekvienas iš bendrovės narių savarankiškai sprendžia dėl prisijungimo prie vietos profesinės sąjungos). Antra, jos mano, kad ginčijamame sprendime Komisija nepakankamai motyvavo jų kvalifikavimą kaip įmonių asociacijos. Pirmiausia ji neatsakė į per administracinę procedūrą pateiktas FNSEA pastabas šiuo klausimu.

47 Komisija visų pirma pažymi, kad norint nustatyti, ar ieškovės yra įmonių asociacijos, reikia nustatyti, kas galiausiai yra jų nariai. Šiuo atveju kalbama apie ūkininkus, neabejotinai esančius įmonėmis EB 81 straipsnio prasme. Antra, Komisija teigia, kad ginčijamame sprendime išsamiai nurodytos priežastys, dėl kurių ji nusprendė, kad ieškovės yra įmonių asociacijos šios nuostatos prasme.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

48 Pirmiausia pažymėtina, jog ieškovė byloje T‑217/03 neginčija, kad 2001 m. spalio 24 d. susitarimas, kiek jis susijęs su ja, – tai įmonių asociacijų susitarimas EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.

49 EB 81 straipsnio 1 dalis taikoma asociacijoms tiek, kiek jų pačių ar prie jų prisijungusių įmonių veikla siekiama tokio poveikio, kuriam norima užkirsti kelią šia nuostata (1980 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Van Landewyck ir kt. prieš Komisiją, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 88 punktas). Atsižvelgiant į šios nuostatos tikslą, įmonių asociacijos sąvoką reikia aiškinti kaip galinčią apimti ir asociacijas, kurias sudaro įmonių asociacijos (šiuo klausimu žr. 2005 m. sausio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Piau prieš Komisiją, T‑193/02, Rink. p. II‑209, 69 punktą; taip pat pagal analogiją žr. 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Eurofer prieš Komisiją, T‑136/94, Rink. p. II‑263, 9 punktą).

50 Šioje byloje ieškovės sudarė ginčijamus susitarimus veikdamos ne savo tiesioginių narių, kurie iš tikrųjų yra žemės ūkio federacijos arba profesinės sąjungos, o profesinių sąjungų bazinių narių, ūkininkų, vardu ir paisydamos jų interesų. Pavyzdžiui, 2001 m. spalio 24 d. susitarimą „Augintojų ir skerdėjų federacijų susitarimas“, be kita ko, sudarė „augintojams atstovaujančios federacijos“, „siekdamos atverti šiame sektoriuje naujas santykių perspektyvas, kad visi jo dalyviai, augintojai ir įmonės, gautų teisingą ir teisėtą atlygį“. Renžiso protokole taip pat yra tiesiogiai nurodytos „gamintojų federacijos“. Taigi darytina išvada, kad vertindama, ar ieškovės byloje T‑245/03 yra įmonių asociacijos EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, galėjo pagrįstai atsižvelgti į jų netiesioginius arba bazinius narius, t. y. į ūkininkus.

51 Todėl reikia išnagrinėti, ar Komisija teisingai nusprendė, kad ūkininkai – baziniai arba netiesioginiai šių ieškovių nariai – gali būti laikomi įmonėmis EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo prasme.

52 Pagal nusistovėjusią teismų praktiką konkurencijos teisėje įmonės sąvoka apima bet kokią ūkinę veiklą vykdantį subjektą, nepaisant jo teisinės formos arba finansavimo būdų (1997 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas Job Centre, C‑55/96, Rink. p. I‑7119, 21 punktas). Ūkine veikla laikoma bet kokia veikla siūlant prekes ar paslaugas tam tikroje rinkoje (2000 m. kovo 30 d. Sprendimo Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali prieš Komisiją, T‑513/93, Rink. p. II‑1807, 36 punktas).

53 Ūkininkų, žemdirbių arba gyvulių augintojų, veikla neabejotinai yra ekonominio pobūdžio. Iš esmės jų veikla yra produktų, tiekiamų už užmokestį, gamyba. Taigi ūkininkai yra įmonės EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.

54 Todėl juos jungiančios arba jiems atstovaujančios profesinės sąjungos bei šias profesines sąjungas jungiančios federacijos gali būti laikomos įmonių asociacijomis šios nuostatos taikymo prasme.

55 Šios išvados negali paneigti tai, kad vietos profesinės sąjungos gali jungti ir ūkininkų sutuoktinius. Pirma, gali būti, kad žemdirbių arba gyvulių augintojų sutuoktiniai, kurie patys yra vietos žemės ūkio profesinės sąjungos nariai, taip pat dalyvauja atliekant šeimos ūkio darbus. Antra, vien to, kad įmonių asociacija gali jungti ir asmenis arba ūkio subjektus, kurių negalima kvalifikuoti kaip įmonių, bet kuriuo atveju nepakanka, kad asociacija prarastų savo asociacijos statusą EB 81 straipsnio 1 dalies prasme. Taip pat reikia atmesti ieškovių argumentą, kad tuo atveju, kai ūkis turi bendrovės formą, prie profesinės sąjungos prisijungia ne bendrovė per savo atstovą, o kiekvienas jos narys. Kaip minėta (žr. šios sprendimo 52 punktą), kvalifikavimui kaip įmonė svarbu ne atitinkamo ūkio teisinis statusas ar forma, o jo ir jo narių veikla.

56 Galiausiai taip pat reikia atmesti kaltinimą dėl tariamo pareigos motyvuoti pažeidimo, iš esmės pagrįstą tuo, kad Komisija ginčijamame sprendime neatsakė į FNSEA pastabas dėl jos kvalifikavimo kaip įmonių asociacijos, pateiktas per administracinę procedūrą.

57 Primintina, kad pagal EB 253 straipsnį Komisija turi nurodyti faktines ir teisines aplinkybes, nuo kurių priklauso sprendimo teisėtumas, ir argumentus, kurie lėmė sprendimo priėmimą, tačiau nereikalaujama, kad ji išnagrinėtų visus faktinius ir teisinius klausimus, iškeltus per administracinę procedūrą (1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 388 punktas).

58 Nagrinėjamoje byloje ginčijamame sprendime apibendrintai išdėstomi FNSEA teiginiai, kad ji nėra nei įmonė, nei įmonių asociacija, o profesinė sąjunga, bei FNPL ir JA argumentai šiuo klausimu (žr. ginčijamo sprendimo 97 konstatuojamosios dalies antrą įtrauką, 98 konstatuojamąją dalį ir 99 konstatuojamosios dalies antrą įtrauką). Ginčijamame sprendime šie argumentai išsamiai paneigiami. Pavyzdžiui, jame pažymima, kad ieškovės atstovauja ūkininkams, kurie gamina pardavimui siūlomus produktus, ir kad Reglamentas Nr. 26 neturėtų jokios reikšmės, jei ūkininkai nebūtų laikomi ir įmonėmis (ginčijamo sprendimo 105 konstatuojamoji dalis), kad tai, jog ieškovės turi profesinių sąjungų formą Prancūzijos darbo kodekso prasme, niekaip nekeičia jų įmonių asociacijos savybių (ginčijamo sprendimo 110 ir 111 konstatuojamosios dalys), kad profesinių sąjungų veikla nesuteikia joms teisės pažeidinėti konkurencijos taisyklių ir kad Prancūzijos konkurencijos taryba buvo nubaudusi panašias organizacijas (žr. ginčijamo sprendimo 112–114 konstatuojamąsias dalis). Galiausiai ginčijamame sprendime taip pat primenami svarbūs ankstesni Komisijos sprendimai ir teismų praktika (ginčijamo sprendimo 104 ir 116 konstatuojamosios dalys).

59 Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, jog ginčijamame sprendime Komisija pakankamai pagrindinė ieškovių kvalifikavimą kaip įmonių asociacijos.

60 Todėl visas šis kaltinimas atmestinas.

2. Dėl pastebimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai nebuvimo

a) Šalių argumentai

61 Ieškovė byloje T‑217/03 teigia, jog Komisija neįrodė, kad ginčijamas sprendimas pastebimai veikė valstybių narių tarpusavio prekybą. Ji tvirtina, kad dėl šio susitarimo dalies, susijusios su importo sustabdymu, tuoj pat kilo abejonių pasirašius Renžiso protokolą bei kad bet kuriuo atveju ji beveik neimportavo galvijų ir todėl visiškai nesusijusi su šiuo aspektu. Jos teigimu, ji jungia augintojų kooperatyvus, kurie patys turi skerdimo padalinius, o šie kooperatyvai superka bei parduoda beveik tik savo narių galvijieną. Be to, Komisija negalėjo pripažinti tokio poveikio prekybai išnagrinėjusi vien galimą susitarimo poveikį; ji privalėjo įvertinti ir tikrąjį jo poveikį. Tačiau rinkos pokyčių per aptariamą laikotarpį nagrinėjimas neparodo, kad susitarimas turėjo poveikį importo srautams. Dėl minimalių pirkimo kainų ieškovė pažymi, kad susitarimas galiojo apie mėnesį, ir teigia, jog per tokį trumpą laiką jis neturėjo jokio poveikio importui į Prancūziją.

62 Komisija teigia, kad susitarimas, kurio tikslas – riboti importą, pagal savo pobūdį gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Ji taip pat tvirtina, kad susitarimas dėl kainų irgi galėjo paveikti Bendrijos vidaus prekybą.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

63 EB 81 straipsnio 1 dalis taikoma tik susitarimams, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Įmonių susitarimas gali paveikti Bendrijos vidaus prekybą, jei remiantis objektyvių teisinių ir faktinių aplinkybių visuma galima pakankamai užtikrintai numatyti, kad jis galės tiesiogiai arba netiesiogiai, iš tikrųjų arba potencialiai paveikti prekybą tarp valstybių narių tokiu būdu, kuris trukdytų pasiekti vieningos tarpvalstybinės rinkos tikslus (2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo British Sugar prieš Komisiją, C‑359/01 P, Rink. p. I‑4933, 27 punktas ir 1997 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo SCK ir FNK prieš Komisiją, T‑213/95 ir T‑18/96, Rink. p. II‑1739, 175 punktas).

64 Šiuo atveju 2001 m. spalio 24 d. susitarime buvo įtvirtintas įsipareigojimas laikinai sustabdyti galvijienos importą į Prancūziją. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, Prancūzija yra viena pagrindinių galvijienos importuotojų Bendrijoje. Be to, didžiąją importo dalį (apie 95 %) sudaro importas iš kitų valstybių narių (ginčijamo sprendimo 11 konstatuojamoji dalis). Darytina išvada, kad ginčijamas susitarimas tikrai galėjo paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą.

65 Šios išvados negali paneigti ieškovės argumentas, kad 2001 m. spalio 24 d. susitarimo skyriaus „Importas“ buvo atsisakyta praėjus vos kelioms dienoms, 2001 m. spalio 31 d. pasirašius Renžiso protokolą. Kiekvienas susitarimas, atitinkantis EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas, patenka į šios nuostatos taikymo sritį. Kaip bus konstatuota toliau (žr. šio sprendimo 136 punktą), Renžiso protokolas „Susirinkimas dėl mėsos importo“ bet kuriuo atveju tiesiogiai skirtas importui ir nereiškė, kad buvo visiškai atsisakyta taikyti ieškovių sutartas importo sustabdymo priemones.

66 Taip pat reikia atmesti ieškovės teiginį, esą ji nebuvo susijusi su susitarimo skyriumi „Importas“, nes jos nariai beveik neimportavo galvijų. Kaip rodo ieškovės pateikti skaičiai, jos narių vykdomas importas sudaro nors ir mažą, bet ne visai nereikšmingą galvijienos importo į Prancūziją dalį (apie 1,5 % 2001 m., arba 3865 tonos). Be to, per teismo posėdį Komisija teigė, kad ieškovės nariai anksčiau importuodavo didesnius galvijienos kiekius (iki krizės pradžios – 15 000 tonų per metus), ir ieškovė jai neprieštaravo. Taip pat pažymėtina, kad nors ieškovės nariais esantys kooperatyvai surenka ir parduoda savo narių galvijienos produkciją, jie vis dėlto gali parduoti kitų augintojų, kurie nėra jų nariai, produkciją iki 20 % savo metinės apyvartos ribos. Galiausiai, kadangi pažeidimas, kurį darant dalyvavo ieškovė, galėjo paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, Komisija bet kuriuo atveju neprivalėjo įrodyti, kad pačios ieškovės dalyvavimas pažeidė Bendrijos vidaus prekybą (šiuo klausimu žr. 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Montedipe prieš Komisiją, T‑14/89, Rink. p. II‑1155, 254 punktą).

67 Be to, primintina, kad ginčijamo susitarimo skyrius, kuriame buvo siekiama nustatyti minimalių kainų schemą, savaime galėjo paveikti Bendrijos vidaus prekybą. Konkurenciją ribojantys veiksmai, apimantys visą vienos valstybės narės teritoriją, vien pagal savo prigimtį gali sustiprinti rinkų atskyrimą nacionaliniu lygmeniu, taip trukdydami ekonominę integraciją, kurios siekiama Sutartimi (minėto sprendimo SCK ir FNK prieš Komisiją 179 punktas). Šiuo atžvilgiu svarbu, be kita ko, išnagrinėti sąlyginę susitarimo svarbą nagrinėjamoje rinkoje ir ekonominį jo kontekstą. Konstatuotina, kad šiuo atveju Prancūzijos galvijų skaičius sudarė 25 % bendro galvijų skaičiaus Bendrijoje (ginčijamo sprendimo 10 konstatuojamoji dalis). Galiausiai Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad kai kalbama apie importui atvirą rinką, nacionalinio kartelinio susitarimo dėl kainų nariai gali išlaikyti savo rinkos dalį tik tuo atveju, jei apsisaugo nuo užsienio konkurencijos (minėto sprendimo British Sugar prieš Komisiją 28 punktas).

68 Galiausiai, priešingai nei teigia ieškovė, Komisija neprivalėjo įrodyti, kad ginčijamas susitarimas iš tikrųjų padarė pastebimą poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai. Iš esmės, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 63 punkte, pagal EB 81 straipsnio 1 dalį tėra reikalaujama, kad konkurenciją ribojantys susitarimai ir suderintieji veiksmai galėtų paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą (taip pat žr. minėto sprendimo Montedipe prieš Komisiją 253 punktą).

69 Todėl šis kaltinimas atmestinas.

3. Dėl konkurencijos ribojimo nebuvimo

a) Šalių argumentai

70 Iš esmės ieškovės teigia, kad ginčijamas susitarimas neribojo konkurencijos ir todėl nepateko į EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.

71 Ieškovės teigia, jog Komisiją suklydo nusprendusi, kad nagrinėjamas susitarimas turėjo antikonkurencinį tikslą. Jos tvirtina, kad Komisija negalėjo jų kaltinti dėl šio susitarimo skyriaus „Importas“ ir turėjo spręsti tik galimo kainų konkurencijos ribojimo klausimą. Tačiau ginčijama kainų schema buvo nustatyta remiantis intervencinėmis kainomis pačios Komisijos, atsižvelgiant į bendro rinkos organizavimo (BRO) galvijienos sektoriuje kontekstą, kurios yra referencinės šiai rinkai ir buvo labai mažos. Be to, susitarimas per labai trumpą laiką padarė visai nedidelį realų poveikį arba veikiau neturėjo jokio poveikio ir įtakos vartojimo kainoms.

72 Ieškovės taip pat tvirtina, kad 2001 m. spalio 24 d. susitarimas buvo susijęs tik su rekomenduojama minimalia kaina, be to, jos negalėjo priversti savo narių jų laikytis. Tačiau, kadangi tai buvo vertikalusis susitarimas, rekomenduojamų kainų nustatymas pagal savo prigimtį nėra konkurencijos ribojimas. 1999 gruodžio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2790/1999 dėl (EB) 81 straipsnio 3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintųjų veiksmų grupėms (OL L 336, p. 21) 4 straipsnio a punktas draudžia tik nurodyti pirkėjui perpardavimo kainą, o šiuo atveju skerdėjai, parduodami savo produkciją platinimo tinklams arba didmenininkams, galėjo laisvai nustatyti kainas. Galiausiai ieškovės nurodo žemės ūkio sektoriaus ypatumus, kuriame negalima ilgalaikė staiga atsiradusi savaiminė pasiūlos ir paklausos pusiausvyra bei kuris turi būti reguliuojamas kitokiu būdu, ne rinkos dėsniais, todėl konkurencijos taisyklės ipso iure jame netaikomos. Pagrįsdamos savo argumentus, ieškovės byloje T‑245/03 pridėjo 2003 m. birželio 2 d. teisinę išvadą.

73 Be to, ieškovės pažymi, kad kai Komisija vertina konkurencijos ribojimą, ji turi atsižvelgti į bendrą teisinį ir ekonominį ginčijamo susitarimo sudarymo kontekstą, ir primena, kad ne kiekvienam įmonių susitarimui, ribojančiam šalių arba vienos šalies veiksmų laisvę, taikomas EB 81 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas (2002 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo Wouters ir kt., C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 97 punktas). Susitarimui, kurio tikslas arba poveikis yra konkurencijos ribojimas, šis draudimas netaikomas, jeigu toks susitarimas leidžia apsaugoti kitokius tikslus su sąlyga, kad minėtas ribojamasis poveikis yra būtinas ir visiškai nepanaikina konkurencijos didelėje Bendrijos rinkos dalyje. Taigi Komisija turėjo išsamiai ir konkrečiai ištirti nagrinėjamo susitarimo pobūdį, tikslą ir jo poveikį, bet to nepadarė.

74 Ieškovės taip pat tvirtina, kad Komisija nepakankamai įvertino ypatingos krizės situaciją, į kurią susiklostant bylos faktinėms aplinkybėms buvo patekę Prancūzijos suaugusių galvijų augintojai. Jos primena, kad galvijų, dėl kurių sudarytas ginčijamas susitarimas, kainų vidurkis 2001 m. buvo pasiekęs žemiausią lygį nuo 1980 m. ir kad gamintojams sumokėtos sumos, atėmus pristatymo išlaidas, buvo mažesnės nei savikaina net atėmus gautą pagalbą. 2001 m. galvijienos vartojimas Europoje sumažėjo apie 10 % ir šis sumažėjimas tiesiogiai paveikė Prancūzijos gamintojus, kurie rizikavo neišlikti rinkoje.

75 Ieškovės taip pat nurodo, kad viena po kitos taikytos Bendrijos priemonės pasirodė nepakankamos pasipriešinti krizei. Be kita ko, specialus pirkimo režimas buvo taikomas tik toje stadijoje, kai skerdieną parduoda skerdyklos, o gamintojų pajamos yra susijusios tik su ta stadija, kai galvijai parduodami skerdykloms. Todėl gamintojai galėjo pajusti su kainomis susijusių Bendrijos priemonių poveikį tik sudarius tarpšakinį augintojų ir skerdėjų susitarimą.

76 Šiuo atžvilgiu ieškovės byloje T‑245/03 teigia, kad 2001 m. spalio 24 d. susitarimą Komisija turėjo nagrinėti kaip reguliavimo dokumentą, ir pažymi, jog Prancūzijoje žemės ūkio sektoriui tradiciškai būdingas bendras valstybės ir profesinių sąjungų federacijų valdymas. Ieškovių teigimu, jos įvykdė aiškų ir viešą Prancūzijos vyriausybės prašymą, kuriuo siekta, kad galvijienos gamintojai išvengtų ekonominės katastrofos, dėl kurios galėjo žlugti galvijienos sektorius ir kuri jau buvo tapusi didelio viešosios tvarkos pažeidimo priežastimi. Jos pažymi, kad susitarimą inicijavo Prancūzijos žemės ūkio ministras ir kad pareiškime Prancūzijos parlamentui jis buvo išreiškęs savo paramą pažangai rengiant šį susitarimą.

77 Komisija pažymi, kad ginčijamo susitarimo dalyviai susitarė dėl nacionalinių rinkų atskyrimo ir minimalių kainų nustatymo, todėl darytina išvada, jog pats jo tikslas buvo riboti konkurenciją. Ji teigia, jog ginčijamame sprendime ji tikrai atsižvelgė į ekonominį ir teisinį susitarimo kontekstą. Komisija priduria, kad siekiant įveikti krizę Bendrijos lygmeniu buvo įgyvendinta daugelis priemonių. Galiausiai ji teigia, kad tuometinio Prancūzijos žemės ūkio ministro raginimas sudaryti susitarimą nebuvo pagrįstas jokiais reguliaciniais įgaliojimais.

78 Be to, Komisija prašo neatsižvelgti į teisinę išvadą kaip į nepriimtiną, kurią pateikė ieškovės byloje T‑245/03. Jos teigimu, dokumentų priedai turi tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją, T‑31/99, Rink. p. II‑1881), o Bendrijos teisės klausimus atstovai turi išnagrinėti pačiuose procesiniuose dokumentuose.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

79 Visų pirma atmestinas Komisijos prašymas pripažinti nepriimtina ieškovių byloje T‑245/03 pateiktą teisinę išvadą. Pažymėtina, kad visi dokumentai, pateikti su ieškinio pareiškimu, būtinai pridedami prie bylos. Kitas klausimas – ar ieškovė gali remtis tam tikrais iš šių dokumentų arba ar Pirmosios instancijos teismas gali į juos atsižvelgti. Reikia priminti, kad dėl konkrečių punktų ieškinys gali būti pagrįstas arba papildytas nuoroda į pridėtų dokumentų ištraukas su sąlyga, jog pagrindiniai teisiniai argumentai išdėstyti pačiame ieškinyje (šiuo klausimu žr. 2005 m. rugsėjo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo EDP prieš Komisiją, T‑87/05, Rink. p. II‑3745, 155 punktą ir 2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Honeywell prieš Komisiją, T‑209/01, Rink. p. II‑0000, 57 punktą). Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas mano, kad pateiktuose dokumentuose ieškovės pakankamai išplėtojo savo teiginį, jog ginčijamas susitarimas laikytinas nacionalinio reguliavimo dokumentu. Todėl minėtas priedas skirtas tik šiam teiginiui patvirtinti ir papildyti. Taigi ieškovė gali juo remtis.

80 Kalbant apie ieškovių kaltinimą pasakytina, kad jos iš esmės teigia, jog ginčijamas susitarimas neturėjo nei tikslo, nei poveikio trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.

81 Svarbu iš karto pažymėti, kad susitarime, kurį 2001 m. spalio 24 d. sudarė ieškovės, buvo numatyta, pirma, įsipareigojimas laikinai sustabdyti galvijienos importą į Prancūziją ir, antra, įsipareigojimas taikyti minimalių kainų schemą perkant karves skerdimui su pristatymu į skerdyklą. Priešingai nei teigia ieškovės ir dėl šio sprendimo 65 ir 66 punktuose nurodytų priežasčių, nagrinėjant ginčijamo susitarimo ribojamąjį pobūdį reikia atsižvelgti ne tik į minėtas su kainomis susijusias priemones, bet ir į priemones importui sustabdyti.

82 Taigi visų pirma reikia konstatuoti, kad įsipareigojimu sustabdyti importą, numatytu ginčijamame susitarime, be kita ko, siekta sustabdyti galvijienos patekimą į Prancūziją mažesnėmis nei ieškovių kainų schemoje nustatytomis kainomis, siekiant užtikrinti Prancūzijos augintojų produkcijos realizavimą ir minėtos schemos veiksmingumą. Konstatuotina, kad dėl to ginčijamu susitarimu siekta atskirti nacionalinę Prancūzijos rinką ir taip apriboti konkurenciją vieningoje rinkoje.

83 Antra, kalbant apie kainų schemos nustatymą, primintina, jog EB 81 straipsnio 1 dalies a punkte aiškiai numatyta, kad konkurenciją riboja priemonės, kuriomis tiesiogiai arba netiesiogiai nustatomos pirkimo arba pardavimo kainos. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką kainų nustatymas yra akivaizdus konkurencijos ribojimas (1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tréfilunion prieš Komisiją, T‑148/89, Rink. p. II‑1063, 109 punktas ir 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo European Night Services ir kt. prieš Komisiją, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94, Rink. p. II‑3141, 136 punktas).

84 Šiuo atveju ieškovės susitarė dėl kainų schemos perkant skerdimui tam tikras galvijų kategorijas, kurioje tam tikroms karvių kategorijoms buvo numatytas skerdienos kilogramo kainų sąrašas ir kitoms kategorijoms taikytinų kainų skaičiavimo būdas, be kita ko, atsižvelgiant į Bendrijos institucijų nustatytas specialaus pirkimo režimo kainas. Priešingai nei teigia ieškovės, iš paties atitinkamų ginčijamo susitarimo nuostatų turinio matyti, kad tai buvo ne rekomenduojamos arba orientacinės, o minimalios kainos, kurių įsipareigojo laikytis susitarimą pasirašiusios federacijos. Šiame susitarime buvo numatyta, kad „įkainiai turi bent atitikti šią schemą“. Taip pat 2001 m. lapkričio 8 d. ieškovių byloje T‑245/03 pranešime savo nariams apie 2001 m spalio 24 d. susitarimo taikymą daroma nuoroda į „minimalių kainų schemos“ taikymą.

85 Taigi vien tokio susitarimo, koks nagrinėjamas šioje byloje, sudaryto tarp ūkininkams atstovaujančių federacijų ir skerdėjams atstovaujančių federacijų, nustatančio minimalias kainas tam tikroms karvių kategorijoms siekiant jas padaryti privalomas visiems ūkio subjektams atitinkamose rinkose, tikslas yra riboti laisvą konkurenciją šiose rinkose (šiuo klausimu žr. 1985 m. sausio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo BNIC, 123/83, Rink. p. 391, 22 punktą), be kita ko, dirbtinai apribojant augintojų ir skerdėjų komercinių derybų laisvę ir iškreipiant kainų formavimąsi nagrinėjamose rinkose.

86 Šios išvados negali paneigti ieškovių argumentas, kad žemės ūkio rinkos yra reguliuojamos rinkos, kur konkurencijos normos neveikia ipso iure ir kur kainos formavimasis dažnai neatitinka laisvos pasiūlos ir paklausos sąveikos. Teisinga, kad žemės ūkio sektorius turi tam tikrų ypatumų ir yra labai išsamiai reguliuojamas, dažnai imantis intervencinių priemonių. Tačiau pažymėtina, kad Bendrijos konkurencijos normos, kaip bus nagrinėjama vertinant trečiąjį ieškinio pagrindą, taikomos žemės ūkio produktų rinkoms, net jeigu yra numatytos tam tikros išimtys, siekiant atsižvelgti į ypatingą padėtį šiose rinkose.

87 Ieškovės taip pat negali remtis argumentu, kad ginčijamos schemos kainos neturėjo ribojamojo pobūdžio, nes jos buvo nustatytos remiantis pačios Komisijos įtvirtintomis specialaus pirkimo režimo kainomis. Išnagrinėjus lyginamąsias lenteles, kurias šalys pateikė Pirmosios instancijos teismo prašymu, matyti, kad nors vidutinės ir žemos kokybės karvėms susitarimo kainos buvo nustatytos remiantis pagal specialų pirkimo režimą taikomomis kainomis, aukštos kokybės karvėms (kurios 2001 m. sudarė 30 % skerdimų) susitarimu nustatytos kainos buvo pastebimai didesnės nei minėtos intervencinės kainos. Vien to, kad minimalios kainos buvo nustatytos remiantis viešosios intervencijos kainomis, bet kuriuo atveju nepakanka ribojamajam ginčijamo susitarimo pobūdžiui panaikinti. Iš esmės dėl šios nuorodos į viešosios intervencijos kainas ginčijama schema negali prarasti savo antikonkurencinio pobūdžio, kurį sudarė tiesioginis ir dirbtinis tam tikros rinkos kainos nustatymas, ir būti prilyginta įvairiems bendro žemės ūkio rinkų organizavimo palaikymo ir viešos intervencijos mechanizmams, kuriais siekiama superkant produkcijos dalį konsoliduoti rinkas su pertekline pasiūla.

88 Ieškovės, be to, teigia, kad pagal Reglamento Nr. 2790/1999 4 straipsnio a punktą, esant vertikaliajam susitarimui, draudžiama riboti tik pirkėjo galimybę nustatyti savo pardavimo kainas, ir tvirtina, kad ginčijamu susitarimu nustatyta kainų schema neribojo skerdėjų galimybės nustatyti kainas savo pirkėjams. Tačiau šiuo atveju nuoroda į Reglamentą Nr. 2790/1999 nėra svarbi. Pagal šio reglamento 3 straipsnį į vertikaliesiems susitarimams nustatytos bendrosios išimties taikymo sritį nepatenka atvejai, kai tiekėjo užimama rinkos dalis viršija 30 % atitinkamos rinkos. Tačiau Komisija teigė, kad ieškinį pateikusių augintojų federacijų narių produkcija gerokai viršijo maksimalią 30 % Prancūzijos galvijienos rinkos ribą, ir ieškovės šiam teiginiui neprieštaravo.

89 Kalbant apie ieškovių tvirtinimą, kad jos negalėjo priversti savo narių laikytis nustatytų minimalių kainų, svarbu konstatuoti, jog tam, kad asociacijų susitarimas patektų į EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, nereikalaujama, kad šios asociacijos galėtų priversti savo narius vykdyti įpareigojimus, kuriuos jiems nustato susitarimas (šiuo klausimu žr. 1975 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Frubo prieš Komisiją, 71/74, Rink. p. 563, 29–31 punktus). Be to, pažymėtina, kad nuoroda į minėtą sprendimą Wouters ir kt. nagrinėjamu atveju nėra svarbi, nes faktinės aplinkybės ir teisinės problemos byloje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, susijęs su profesinės asociacijos nustatytu advokato profesijos vykdymo ir organizavimo reglamentavimu, negali būti prilyginamos nagrinėjamai bylai.

90 Norėdamos pateisinti ginčijamą susitarimą, ieškovės negali remtis ir krize, kuri susiklostant faktinėms bylos aplinkybėms ištiko galvijienos sektorių ir ypač paveikė Prancūzijos suaugusių galvijų augintojus. Iš esmės vien dėl šios aplinkybės negali būti daroma išvada, kad nėra tenkinamos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją 740 punktą). Bet kuriuo atveju pažymėtina, jog atlikdama savo vertinimą Komisija nepamiršo sektoriaus ištikusios krizės, kaip pirmiausia matyti iš ginčijamo sprendimo 10–15 ir 130 konstatuojamųjų dalių. Be to, Komisija į ją atsižvelgė nustatydama baudų dydį, sumažinusi jį 60 % (žr. ginčijamo sprendimo 182–185 konstatuojamąsias dalis).

91 Taip pat atmestinas ieškovių teiginys, esą ginčijamas susitarimas yra nacionalinio reguliavimo dokumentas, atitinkantis Prancūzijoje tradiciškai egzistuojančią bendro administracijos ir žemės ūkio federacijų valdymo praktiką, kuri pateisinama valdžios institucijų nustatytų priemonių neveiksmingumu. Šiuo atžvilgiu pirmiausia primintina, kad teisinis kontekstas, kuriam esant sudaromi EB 81 straipsnyje numatyti susitarimai, ir šio konteksto kvalifikavimas pagal įvairių nacionalinių teisinių sistemų taisykles neturi įtakos Bendrijos konkurencijos normų taikymui (minėto sprendimo BNIC 17 punktas). Antra, svarbu pažymėti, jog per teismo posėdį Prancūzijos Respublikos atstovai paneigė, kad ginčijamas susitarimas gali kilti iš bendro valdžios institucijų ir žemės ūkio federacijų valdymo, patikslindami, kad toks valdymas užtikrinamas per šios federacijos atstovus nacionalinėse ir Bendrijos patariamosiose institucijose. Galiausiai konstatuotina, jog tariamas valdžios institucijų priemonių nepakankamumas norint išspręsti tam tikro sektoriaus problemas negali pateisinti to, kad atitinkami privatūs subjektai imasi konkurencijos normoms prieštaraujančių veiksmų arba pasisavina nacionalinių ar Bendrijos institucijų galioms prilygstančius įgaliojimus, kad savo veiksmais pakeistų šių institucijų veiksmus.

92 Be to, kalbant apie Prancūzijos žemės ūkio ministro vaidmenį sudarant 2001 m. spalio 24 d. susitarimą pakanka konstatuoti, jog pagal nusistovėjusią teismų praktiką aplinkybė, kad apie įmonių elgesį žinojo, jį leido ar net skatino nacionalinės valdžios institucijos, bet kuriuo atveju neturi poveikio EB 81 straipsnio taikymui (1993 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Asia Motor France ir kt. prieš Komisiją, T‑7/92, Rink. p. II‑669, 71 punktas ir minėto sprendimo Tréfilunion prieš Komisiją 118 punktas).

93 Galiausiai reikia atmesti ieškovių argumentą, kad Komisija neįrodė, jog ginčijamas susitarimas padarė poveikį importui arba rinkos kainoms. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 81 straipsnio 1 dalies taikymui nebūtina atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį, jei paaiškėja, kad juo siekiama trukdyti, riboti ar iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje. Todėl jei įrodytas inkriminuojamų veiksmų antikonkurencinis tikslas, nereikalaujama įrodyti faktinio antikonkurencinio poveikio (minėto sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją 741 punktas; 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Volkswagen prieš Komisiją, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 178 punktas). Kaip buvo konstatuota, Komisija įrodė, jog ginčijamo susitarimo tikslas buvo laisvos konkurencijos ribojimas nagrinėjamose rinkose (žr. šio sprendimo 82–85 punktus). Taigi Komisija neprivalėjo išnagrinėti konkretaus šių priemonių poveikio konkurencijai bendrojoje rinkoje ir visų pirma Prancūzijoje.

94 Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šis kaltinimas atmestinas.

4. Dėl profesinių sąjungų akcijų kvalifikavimo

a) Šalių argumentai

95 Ieškovės byloje T‑245/03 tvirtina, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, jų atžvilgiu apribojusi pagal 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, 2000, p. 1) 12 straipsnio 1 dalį pripažįstamos profesinių sąjungų laisvės įgyvendinimą. Jų teigimu, Komisija visu pirma tinkamai neatsižvelgė į Prancūzijos žemės ūkio profesinėms sąjungoms būdingas valdymo funkcijas. Taip pat Komisija labai neaiškiai suformulavo reikalavimą, kad nubaustos profesinės sąjungos ateityje susilaikytų nuo bet kokio susitarimo, suderintųjų veiksmų arba sprendimo, galinčių turėti tokį tikslą ar poveikį, kuris būtų panašus į joms inkriminuojamą pažeidimą, nors profesinės sąjungos užduotis yra organizuoti suderintas savo narių akcijas, siekiant apsaugoti jų kolektyvinius interesus.

96 Komisija teigia, jog tai, kad ieškovės yra profesinės sąjungos, neapsaugo jų nuo konkurencijos normų taikymo, nes tai yra viešosios teisės normos.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

97 Pagal EB 3 straipsnio 1 dalies g ir j punktus Bendrijos veiklos sritims priklauso ir sistema, užtikrinanti, kad konkurencija vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma, ir socialinėje srityje vykdoma politika. EB 137 straipsnio 1 dalies f punkte nustatyta, kad Bendrija remia ir papildo valstybių narių veiklą atstovavimo darbuotojų ir darbdavių interesams bei šių interesų ir bendrų sprendimų kolektyvinio gynimo srityje, o EB 139 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad dialogas tarp socialinių partnerių Bendrijos lygmeniu gali baigtis sutartiniais santykiais. Savo ruožtu pagal EB 81 straipsnio 1 dalį draudžiami susitarimai, kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje. Šis straipsnis yra fundamentali nuostata, būtina Bendrijai patikėtoms užduotims vykdyti ir ypač vidaus rinkos veikimui (1999 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo Eco Swiss, C‑126/97, Rink. p. I‑3055, 36 punktas).

98 Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nors tam tikras konkurenciją ribojantis poveikis iš tikrųjų būdingas kolektyviniams susitarimams, sudarytiems tarp darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų, socialinės politikos tikslai, kurių siekiama šiais susitarimais, labai nukentėtų, jei socialiniams partneriams bendrai ieškant priemonių užimtumo ir darbo sąlygoms pagerinti būtų taikoma EB 81 straipsnio 1 dalis. Iš veiksmingo ir nuoseklaus visų Sutarties nuostatų aiškinimo taip pat išplaukia, kad dėl susitarimų, sudarytų per kolektyvines derybas tarp socialinių partnerių siekiant tokių tikslų, pobūdžio ir dalyko EB 81 straipsnio 1 dalis jiems netaikytina (1999 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Albany, C‑67/96, Rink. p. I‑5751, 59 ir 60 punktai). Tačiau, kita vertus, Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad ši nuostata taikoma tarpšakiniams susitarimams tarp organizacijų, viešosios teisės organizacijoje atstovaujančių gamintojams, kooperatyvams, darbininkams ir pramonei (minėto Teisingumo Teismo sprendimo BNIC 3 ir 16–20 punktai ir 1987 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo BNIC, 136/86, Rink. p. 4789, 3 ir 13 punktai).

99 Nagrinėjamoje byloje Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo susitarimo pobūdis ir tikslas nepateisintų sprendimo pašalinti jį iš EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo srities.

100 Pirma, konstatuotina, kad šis susitarimas nėra kolektyvinė sutartis ir jo nesudarė darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančios organizacijos. Augintojų ir skerdėjų visiškai nesieja darbo santykiai, nes pirmieji neatlieka darbų skerdėjų naudai ir vadovaudamiesi jų nurodymais bei nėra į juos integruoti (šiuo klausimu žr. 1999 m. rugsėjo 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Becu ir kt., C‑22/98, Rink. p. I‑5665, 26 punktą). Priešingai nei buvo nuspręsta, augintojai gali būti laikomi įmonėmis pagal EB 81 straipsnio 1 dalį (žr. šio sprendimo 53 punktą). Taigi ginčijamas susitarimas yra tarpšakinis susitarimas, sudarytas galvijienos sektoriuje tarp dviejų gamybos grandinės grandžių. Antra, susitarime numatytos priemonės ne siekiant pagerinti užimtumo ir darbo sąlygas, o galvijienos importui sustabdyti ir minimalioms kainoms tam tikroms karvių kategorijoms nustatyti. Šiuo atveju šių priemonių tikslas yra konkurencijos ribojimas vienodoje rinkoje (žr. šio sprendimo 82 ir 85 punktus).

101 Darytina išvada, kad nors ieškovės byloje T‑245/03, būdamos žemės ūkio federacijos, iš tikrųjų gali teisėtai ginti savo narius, šiuo atveju jos negali remtis profesinių sąjungų laisve, siekdamos pateisinti konkrečius veiksmus, priešingus EB 81 straipsnio 1 daliai.

102 Taip pat turi būti atmestas ieškovių teiginys, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje įpareigojusi jas ateityje susilaikyti nuo bet kokio susitarimo, kurio tikslas arba poveikis galėtų atitikti ar prilygti nustatytojo pažeidimo tikslui ar poveikiui, Komisija pakenkė jų, kaip profesinių sąjungų, užduočiai organizuoti suderintas akcijas ginant kolektyvinius interesus. Įpareigojusi ieškoves ateityje nekartoti inkriminuoto elgesio arba nebesiimti panašių priemonių, Komisija tik nurodė pasekmes, kurios jų ateities elgesio atžvilgiu išplaukia konstatavus ginčijamo susitarimo 1 straipsnio neteisėtumą (šiuo klausimu žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 311 punktą). Be to, šis nurodymas yra gana tikslus ir grindžiamas aplinkybėmis, kuriomis remdamasi Komisija konstatavo elgesio, už kurį buvo skirtos sankcijos, neteisėtumą, todėl akivaizdu, kad toks nurodymas nėra susijęs su ieškovių, kaip profesinių sąjungų, veikla apskritai.

103 Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šis kaltinimas atmestinas.

104 Todėl nagrinėjamas ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

B – Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžiomis vertinimo klaidomis ir teisės klaidomis vertinant pažeidimo mastą bei trukmę

105 Ieškovės ginčija Komisijos nustatytus pažeidimo mastą ir trukmę. Visų pirma jos teigia, kad 2001 m. spalio 24 d. susitarimo skyrius „Importas“ baigė galioti 2001 m spalio 31 d. pasirašius Renžiso protokolą. Antra, jos neigia, kad 2001 m. spalio 24 d. susitarimas buvo pratęstas sudarius žodinį susitarimą dėl to paties dalyko.

1. Įvadiniai klausimai

a) Dėl atsižvelgimo į vietos susitarimus

Šalių argumentai

106 Ieškovės teigia, kad nustatydama pažeidimo, dėl kurio kaltinamos nacionalinės federacijos, trukmę, Komisija negalėjo remtis susitarimais, vietos lygmeniu sudarytais tarp augintojų profesinių sąjungų ir individualių skerdėjų. Jos primena, kad susitarimo trukmės įrodinėjimo našta tenka Komisijai ir kad jei siekdama įrodyti pažeidimą ir dalyvavimą jį darant ši nusprendžia remtis tiesioginiais dokumentiniais įrodymais, ji negali daryti prielaidos, kad viena iš šalių laikėsi susitarimo ir po paskutinio dalyvavimo susitarimo, kuris buvo įrodytas, įgyvendinimo priemonėje (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 4281–4283 punktai).

107 Ieškovės pažymi, kad jos nebuvo pasirašiusios šių vietos susitarimų, nes juos sudarė kiti teisės subjektai, t. y. departamentų žemės ūkio federacijos, departamentų JA arba vietos profesinės sąjungos. Šie vietos susitarimai, visų pirma sudarytieji po 2001 m. lapkričio 30 d., buvo tik minėtų organizacijų veiksmų rezultatas ir priklausė nuo jų sugebėjimo pasiekti pirkėjams taikomas minimalias kainas. Šiuo atžvilgiu ieškovės nurodo FNB direktoriaus pastabas, užrašytas per 2001 m. lapkričio 29 d. susitikimą („derėkitės dėl savo schemų regionų lygmeniu“). Šios išvados negali paneigti aplinkybė, kad departamentų federacijų prašymu FNB perdavė joms referencinių kainų schemą, nes tai buvo padaryta ne laikantis nacionalinio susitarimo, o per vietos derybas, kurias vykdė šios federacijos. Pavyzdžiui, E. C., vienas iš FNB direktorių, 2001 m. gruodžio 11 d. išsiuntė šią schemą vienai departamento federacijai, aiškiai pažymėdamas, kad ši schema susitarimu nebuvo atnaujinta. Galiausiai ieškovės ginčija Komisijos teiginį, kad vietos susitarimų tekstas beveik pažodžiui pakartojo nacionalinį susitarimą.

108 Ieškovės dar pažymi, kad šių vietos susitarimų šalys nedalyvavo administracinėje procedūroje Komisijoje. Tačiau ieškovės negali už jas atsakyti. Todėl tai, kad į šiuos dokumentus neatsisakoma atsižvelgti diskusijų metu, prieštarauja teisei į gynybą ir Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EŽTK) 6 straipsnio 1 daliai.

109 Komisija atsikerta, kad vertindama pažeidimo trukmę ji galėjo teisėtai atsižvelgti į daugelį vietos susitarimų, sudarytų po 2001 m. spalio 24 d. susitarimo pasirašymo. Šie vietos susitarimai buvo pagrindinės ginčijamo susitarimo įgyvendinimo priemonės, ypač pasibaigus rašytinio susitarimo galiojimui. Be to, visi dokumentai, susiję su šiais susitarimais, buvo paimti iš ieškovių, o tai rodo, kad nacionalinės federacijos tiksliai prižiūrėjo savo nacionalinio susitarimo įgyvendinimą vietos lygmeniu.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

110 Iš esmės ieškovės teigia, kad, norėdama nustatyti pažeidimo trukmę, Komisija negalėjo atsižvelgti į susitarimus, kuriuos sudarė ne jos pačios, o augintojų departamentų federacijos arba vietos profesinės sąjungos ir skerdimo įmonės.

111 Tačiau nėra ginčijama, kad atitinkamos augintojų federacijos arba vietos profesinės sąjungos buvo tiesioginės arba netiesioginės ieškovių byloje T‑245/03 narės.

112 Svarbu pažymėti, kad po 2001 m. spalio 24 d. susitarimo pasirašymo nacionalinės augintojų federacijos kreipėsi į savo narius kviesdamos įgyvendinti šį susitarimą vietos lygmeniu. Pavyzdžiui, 2001 m. spalio 25 d. laiške, kurį ieškovės byloje T‑245/03 parašė savo nariams pranešdamos apie išvakarėse pasirašytą susitarimą, parašyta: „Nuo šiol kiekvienas iš mūsų turi skirti ypatingą dėmesį griežtam šio susitarimo taikymui visoje teritorijoje <...>. Taip pat prašome Jūsų kuo greičiau surinkti įmonių, kurios dar nepasirašė susitarimo, parašus. Įmonių įsipareigojimas taip pat apima nacionaliniams tiekėjams teikiamą pirmenybę“. Be to, 2001 m. gruodžio 13 d. laiške, kurį ieškovės byloje T‑245/03 parašė savo nariams, yra tokia vieta: „<...>siekiant patikrinti kiekvieno skerdėjo taikomas kainas, prašome visą FNSEA tinklą susitelkti <...>, kad gamyboje būtų laikomasi mūsų siekiamų minimalių kainų. Todėl prašome Jūsų imtis veiksmų kiekvienos skerdyklos, esančios jūsų departamente, atžvilgiu.“ Galiausiai 2001 m. lapkričio 8 d. laiškas, kurį ieškovės byloje T‑245/03 parašė jų narėmis esančioms federacijoms, rodo, jog šios turėjo pateikti nacionalinėms federacijoms visą informaciją, susijusią su vykdomais veiksmais, kad toliau būtų rengiama profesinių sąjungų strategija; ši informacija, be kita ko, aprėpė „tikslų ir išsamų įmonių, kurios vis dar nepasirašė schemos arba ją pasirašė, bet netaikė, sąrašą“.

113 Taigi iš bylos medžiagos matyti, kad ieškovės byloje T‑245/03 skatino savo narius imtis konkrečių veiksmų kiekvieno iš jų teritorijoje veikiančių skerdimo įmonių atžvilgiu ir taip dalyvauti įgyvendinant ginčijamą susitarimą. Todėl departamentų federacijų ir vietos profesinių sąjungų veiksmai buvo bendrai nacionalinėmis federacijomis vykdomos strategijos, kuria buvo siekiama užtikrinti nacionaliniu lygmeniu nustatytų priemonių veiksmingumą visoje Prancūzijos teritorijoje, dalis. Vienas iš šios strategijos įrankių kaip tik buvo susitarimų tarp vietos augintojų profesinių sąjungų ir skerdimo įmonių sudarymas.

114 Pavyzdžiui, 2001 m. lapkričio 9 d. faksimilėje, kurią Žemutinės Normandijos Fédération régionale des syndicats d’exploitants agricoles (FRSEA) išsiuntė FNSEA atsakydama į šios 2001 m. lapkričio 8 d. atsiųstą klausimyną, parašyta: „Schemos taikymo veiksmai ir strategija: <...> Formalaus įsipareigojimo pasirašymas: Schemos sąlygų ir kainų laikymasis tarp (Žemutinės Normandijos) FRSEA ir skerdėjų. Jie visi įsipareigojo raštu ir mums grąžino pasirašytą dokumentą.“ Taip pat 2001 m. lapkričio 19 d. faksimilėje, kurią Finistero FDSEA išsiuntė FNB, galima perskaityti: „Dėl veiksmų, atliktų dėl (minimalių) kainų schemos <...>, pasakytina, kad su skerdėjais buvo sudaryti žodiniai susitarimai. Rašytinis susitarimas mums dar nebuvo grąžintas, o augintojų skundų dėl schemos nesilaikymo negavome“. Galiausiai prie 2001 m. lapkričio 13 d. faksimilės, kurią Izero FDSEA išsiuntė FNSEA ir FNB, buvo pridėta tipinio vietos susitarimo forma; šis susitarimas pavadintas „Nacionalinio susitarimo dėl minimalių kainų schemos taikymas“ ir jame yra nuostatos dėl įsipareigojimo laikytis kainų schemos bei laikinai sustabdyti importą „iki naujų nacionalinių derybų“.

115 Be to, tai, kad šiuos vietos susitarimus pasirašė skerdimo įmonės, o ne joms nacionaliniu lygmeniu atstovaujančios organizacijos (tarp jų FNICGV ir ieškovė byloje T‑217/03), taip pat nepateisina neatsižvelgimo į šiuos susitarimus nagrinėjamu atveju. Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas mano, kad nacionalinis susitarimas, sudarytas tarp augintojų ir skerdėjų atstovų, buvo lemiamas veiksnys tam, kad būtų įveiktas skerdimo įmonių pasipriešinimas vietos susitarimams, kuriuos jiems pateikė augintojų atstovai.

116 Galiausiai iš bylos matyti, kad, priešingai nei teigia ieškovės, nagrinėjami vietos susitarimai dažnai iš esmės pakartodavo nacionalinio susitarimo turinį. Iš tikrųjų šie susitarimai dažnai buvo tik pažodinis nacionalinio susitarimo perkėlimas (pavyzdžiui, žr. 2001 m. spalio 31 d. susitarimą, be kita ko, pasirašytą Luaros FDSEA ir šio departamento skerdimo įmonių).

117 Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Pirmosios instancijos teismas mano, jog negalima daryti prielaidos, kad šie vietos susitarimai buvo nepriklausomų derybų, nesusijusių su nacionalinio susitarimo taikymu, rezultatas. Vietos lygmeniu sudaryti susitarimai iš tikrųjų pratęsė ir įgyvendino ginčijamą susitarimą.

118 Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija teisingai atsižvelgė į šiuos vietos susitarimus, siekdama įvertinti ieškovės inkriminuojamo pažeidimo mastą ir trukmę.

119 Be to, reikia atmesti ieškovių argumentą, jog atsižvelgus į vietos susitarimus buvo pažeista jų teisė į gynybą. Iš esmės konstatuotina, kad su vietos susitarimais susiję dokumentai, kuriais ginčijamame sprendime rėmėsi Komisija ir kurie buvo rasti per patikrinimus ieškovių biuruose, buvo pridėti prie administracinės bylos. Todėl per procedūrą Komisijoje ieškovės galėjo pateikti pastabas dėl šių dokumentų.

b) Dėl bylos dokumentų klasifikavimo, atrankos, citavimo ir aiškinimo

Šalių argumentai

120 Ieškovės teigia, kad ginčijamame sprendime Komisija iškreipė FNB direktoriaus biure rastus užrašus, kuriais ji plačiai rėmėsi, siekdama įrodyti ginčijamo susitarimo mastą ir trukmę. Pavyzdžiui, ji ieškovėms pateikė tik ištraukas, kurias pati parinko, jų neklasifikavo chronologiškai ir nesujungė ir todėl jos buvo sumaišytos su kitais bylos dokumentais. Be to, šios pastabos nesistemingai išdėstytos puslapiuose ir dažnai neįskaitomos.

121 Ieškovės ginčija ir daugelio citatų, esančių ginčijamame sprendime, tikslumą arba aiškinimą, kurios, jų nuomone, yra nepilnos, atskirtos nuo konteksto arba klaidingos, iš tikrųjų prieštarauja Komisijos teiginiams, neturi datų ir neleidžia nustatyti minėtų susitikimų dalyvių. Galiausiai jos teigia, kad, aiškindama bylos dokumentus, Komisija iškreipė įrodinėjimo pareigą, nes preziumavo ieškovių padarytą pažeidimą bei atsižvelgė tik į kaltę patvirtinančius dokumentus ir neatsižvelgė į tuos, kurie rodė nekaltumą.

122 Komisija pažymi, kad sprendimo tekste ji negali cituoti visų dokumentų, kuriais remiasi, ir tvirtina, kad aplinkybė, jog buvo atlikta atranka, gali būti kritikuojama tik tuo atveju, jei taip buvo iškreiptas dokumentų turinys. Kitus ieškovių kaltinimus ji atmeta.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

123 Ieškovės neginčija, kad jos galėjo prieiti prie visų dokumentų, esančių Komisijos administracinėje byloje (išskyrus du laiškus, kuriais Komisija apsikeitė su Prancūzijos Respublikos nuolatine atstovybe Europos Sąjungoje). Pirmiausia Komisija pažymėjo, kad jos galėjo gauti visas nagrinėjamų FNB direktoriaus užrašų knygelių kopijas, ir ieškovės šio teiginio neginčijo. Iš to darytina išvada, kad ieškovės galėjo įvardyti visus byloje esančius nekaltumo įrodymus ir jais remtis. Be to, ieškovės netvirtina, kad Komisija išėmė iš administracinės bylos arba nepridėjo prie jos jų įvardytus ar pateiktus nekaltumą rodančius dokumentus.

124 Be to, pritariant ieškovėms pažymėtina, kad ginčijamame sprendime Komisija savo išvadas dažnai grindė daugybės užrašų, kuriuos rado ir nukopijavo per patikrinimus ieškovių patalpose, ištraukomis. Daugelyje šių užrašų nėra nei parašo, nei datos ir dažnai jie sunkiai įskaitomi. Tačiau pažymėtina, jog tai, kad dokumente nėra datos arba parašo, arba tai, kad jis prastai parašytas, neatima iš šio dokumento įrodomosios galios, jeigu jo kilmė, galima data ir turinys gali būti pakankamai užtikrintai nustatyti (šiuo klausimu žr. 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Shell prieš Komisiją, T‑11/89, Rink. p. II‑757, 86 punktą).

125 Šiuo atveju ginčijamame sprendime Komisija nurodė dokumentus, neturinčius datos, ir atsižvelgdama į jų turinį arba kontekstą apytiksliai ją įvardijo. Be to, kai būdavo nurodyti tik susitikimų dalyvių inicialai, Komisija paprastai iš konteksto nuspręsdavo, kas tokie buvo jais pažymėti asmenys. Galiausiai dėl ieškovių kritikos, susijusios su šių užrašų rūšiavimu ir klasifikavimu, Komisija paaiškino, kad bylos dokumentai buvo klasifikuoti chronologiškai, atsižvelgiant į jų datą, arba, kalbant apie per patikrinimus rastus dokumentus, į jų radimo datą; šiuo atveju dokumentai buvo sunumeruoti pagal parengtus sąrašus.

126 Ieškovių kaltinimai, be kita ko, susiję su konkrečių įrodymų naudojimu ir aiškinimu ginčijamame sprendime, toliau bus nagrinėjami tiek, kiek jie leidžia abejoti Komisijos išvadomis dėl pažeidimo masto ir trukmės.

2. Dėl su importu susijusio susitarimo inkriminavimo ieškovėms

a) Šalių argumentai

127 Ieškovės tvirtina, kad 2001 m. spalio 31 d. pasirašius Renžiso protokolą nacionalinio susitarimo skyrius apie importo sustabdymą, įsigaliojęs 2001 m. spalio d. 29 d., baigė galioti vos po dviejų dienų – 2001 m. spalio 31 dieną. Taigi susitarimo skyrius „Importas“ faktiškai neegzistavo ir todėl jos negali būti dėl jo kaltinamos.

128 Ieškovės teigia, kad Komisija iškreipė faktines bylos aplinkybes ir padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nusprendusi, jog Renžiso protokole buvo susitarimas dėl importo apimties apribojimo. Šiame protokole buvęs importuotojų ir eksportuotojų įsipareigojimas parodyti „solidarumą“ nebuvo susijęs su importu; be to, jame augintojų federacijų prašymu FNICGV tik dar kartą patvirtino, kad ji sutinka su tolesniais tiekimais kainų schemoje nurodytomis sąlygomis. Taip pat ieškovė byloje T‑217/03 pažymi, jog dėl to, kad nepasirašė Renžiso protokolo, šis „solidarumo“ įsipareigojimas jos atžvilgiu negaliojo. Galiausiai FNICGV pirmininko pareiškimai protokolo pasirašymo dieną patvirtina, kad skyriaus „Importas“ buvo atsisakyta.

129 Ieškovės taip pat teigia, kad tvirtindama, esą yra būtinas ryšys tarp kainų schemos ir importo sustabdymo, Komisija painioja tai, ko iš tikrųjų norėjo gamintojai, su tuo, kas iš tikrųjų įvyko po Renžiso protokolo pasirašymo. Jos primena, kad nuo pat pradžių FNICGV nariais esantys skerdėjai importuotojai ir didmenininkai importuotojai labai kritiškai žiūrėjo į 2001 m. spalio 24 d. susitarimo skyrių „Importas“, ir teigia, kad šios federacijos sutikimas su šiuo skyriumi tebuvo simboliškas gestas ir negalėjo būti ilgalaikis.

130 Be to, ieškovės kaltina Komisiją neatsižvelgus į dokumentus, rodančius, jog susitarimas dėl importo nebeegzistavo. Pirma, jos remiasi nacionalinių augintojų asociacijų 2001 m. lapkričio 8 d. laišku savo nariams, iš kurio matyti, kad 2001 m. spalio 24 d. susitarimo taikymas buvo susijęs vien su minimalių kainų schemos taikymu, nes nebuvo minimas joks importo ribojimas. Antra, ieškovės mini 2001 m. lapkričio 14 d. užrašus, kuriuose nurodyta: „siauresnis susitarimas: šiandien importas pratęsiamas; be atsakomųjų priemonių“.

131 Be to, ieškovės pažymi, kad Komisija nustatė tik vieną vietos susitarimą, kuris buvo sudarytas po Renžiso protokolo pasirašymo ir kuriame buvo nuostata dėl importo sustabdymo, t. y. Izero departamente sudarytą susitarimą. Žemutinės Normandijos FRSEA 2001 m. lapkričio 9 d. ir Finistero FDSEA 2001 m. lapkričio 19 d. dokumentai tėra protokolai ir nerodo, kad atitinkamais vietos susitarimais buvo ir siekiama sustabdyti importą. Kiti Komisijos minimi vietos susitarimai nėra vėlesni nei Renžiso protokolas. Pavyzdžiui, Luaros departamente pasirašyto susitarimo data yra 2001 m. spalio 31 diena.

132 Galiausiai ieškovės nurodo, kad prekybos apimties kreivių nagrinėjimas patvirtina, jog po 2001 m. spalio 31 d. importas nebebuvo stabdomas. Jos paaiškina, kad tariamas galvijienos importo apimties sumažėjimas 2001 m. lapkričio ir gruodžio mėn. aiškintinas nuolatiniais kiekvieno mėnesio importo apimties svyravimais, ir negali būti nustatytas joks priežastinis ryšys tarp šio trumpalaikio sumažėjimo ir tariamo susitarimo.

133 Komisija teigia, kad 2001 m. spalio 24 d. susitarimo skyrius „Importas“ nebuvo panaikintas 2001 m. spalio 31 d. Renžiso protokolu. Ji tvirtina, kad šiuo protokolu buvo siekiama sušvelninti pernelyg griežtą įsipareigojimą visiškai sustabdyti importą, bet dėl nuorodos į „solidarumą“ protokolas lėmė importo mažesnėmis kainomis apribojimą. Pasak jos, ieškovės nepaaiškina, kaip galėjo sėkmingai veikti susitarimas dėl minimalių kainų, jei ir toliau būtų buvę importuojama mažesnėmis kainomis. Galiausiai daugelyje vietos susitarimų, kurie buvo sudaryti tą pačią dieną kaip ir Renžiso protokolas arba vėliau, vis dar buvo įsipareigojimas sustabdyti importą.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

134 Visų pirma reikia atmesti ieškovių teiginį, esą darant prielaidą, kad skyrių „Importas“ vėliau panaikino Renžiso protokolas, jos negali būti kaltinamos dėl šio skyriaus. Tai, kad pažeidimas buvo daromas labai trumpai, negali turėti įtakos EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo konstatavimui.

135 Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, jog siekiant, kad minimalias kainas nustatantis susitarimas būtų veiksmingas, reikalingos importo kontrolės arba ribojimo priemonės. Šiuo atveju galvijiena iš kitų valstybių narių, pirmiausia iš Vokietijos ir Nyderlandų, buvo pigesnė už pagamintąją Prancūzijoje ir, atsižvelgiant į perteklinę pasiūlą, kainų schemos veiksmingumas neišvengiamai priklausė nuo to, kad Prancūzijoje įsteigtos skerdimo įmonės pirktų produkciją iš Prancūzijos augintojų. Priešingu atveju kainų schema ne tik nepanaikintų krizės, kurią patyrė Prancūzijos augintojai, bet ir padidintų ją, nes skerdėjai pradėtų pirkti kitų valstybių narių arba net trečiųjų valstybių produkciją.

136 Bet kuriuo atveju, priešingai nei teigia ieškovės, Pirmosios instancijos teismas mano, kad 2001 m. spalio 31 d. Renžiso protokolas visiškai nepanaikino importo sustabdymo priemonių, nustatytų 2001 m. spalio 24 d. susitarime, net jeigu jas apribojo, kaip Komisija pripažino ginčijamame sprendime.

137 Pirmiausia reikia atmesti ieškovių teiginį, esą šis protokolas buvo skirtas ne importui, o kainų schemai. Iš tikrųjų Renžiso protokolas buvo pavadintas „Susitikimas „Mėsos importas“. Jame nurodyta, kad „Prancūzijos įmonės, veikiančios importo ir eksporto sektoriuje, susitiko su gamintojų federacijomis <...>, 2001 m. spalio 24 d. pasirašiusiomis nacionalinį tarpšakinį susitarimą“. Protokole kalbama apie importuotojus ir eksportuotojus, tačiau kainų schema tekste visiškai neminima. Darytina išvada, kad Renžiso protokolas buvo skirtas ginčijamo sprendimo skyriui „Importas“. FNICGV pirmininko 2001 m. spalio 31 d. pranešimas federacijos nariams patvirtina šią išvadą (žr. šio sprendimo 140 punktą).

138 Konstatuotina, kad Renžiso protokole po kelių įžanginių pastabų, be kita ko, sakoma:

„Gamintojams išgyvenant precedentų neturinčią krizę, augintojų atstovai primygtinai prašo importuotojus ir eksportuotojus atsižvelgti į krizės sunkumą.

Atsakydami į šį prašymą, importuotojai ir eksportuotojai įsipareigoja būti solidarūs.“

139 Atsižvelgdamas į bylos aplinkybes, pirmiausia į būtinybę kontroliuoti importą siekiant užtikrinti visišką galią išlaikiusios kainų schemos veiksmingumą, Pirmosios instancijos teismas mano, kad, kaip ginčijamame sprendime nustatė Komisija, šis „solidarumo“ įsipareigojimas, su kuriuo sutiko importuotojai ir eksportuotojai, turi būti suprantamas kaip jų sutikimas apriboti galvijienos importą Prancūzijos augintojų naudai.

140 Šios išvados negali paneigti minėtas FNICGV pirmininko 2001 m. spalio 31 d. pranešimas jos nariams, kuriame parašyta: „Radome kompromisą <...>, leidžiantį importuotojams nenutraukti savo veiklos ir kiek įmanoma geriau užtikrinti laisvą produktų, kuriuos perdirba ir parduoda mūsų įmonės, judėjimą.“ Atsižvelgiant į aiškias 2001 m. spalio 24 d. susitarimo nuostatas (t. y. į „įsipareigojimą laikinai sustabdyti importą“), kurias, be to, savo pranešime primena FNICGV pirmininkas, ši ištrauka lieka neaiški. Pavyzdžiui, FNICGV pirmininkas kalba apie „kompromisą“ ir nurodo, kad laisvas atitinkamų produktų judėjimas įgyvendinamas ne visas, o „kuo geriau“.

141 Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Pirmosios instancijos teismas mano, kad Renžiso protokolas nevisiškai panaikino ginčijamo sprendimo skyrių „Importas“.

142 Šiai išvadai neprieštarauja ir du dokumentai, kuriuos ieškovės nurodo siekdamos įrodyti, kad skyrius „Importas“ 2001 m. lapkričio mėn. nebegaliojo.

143 Pavyzdžiui, kalbant apie 2001 m. lapkričio 8 d. laišką, kurį ieškovės byloje T‑245/03 parašė savo nariams, pasakytina, kad jame buvo parašyta: „praėjus dviem savaitėms po susitarimo pasirašymo ir savaitei po minimalių kainų schemos nustatymo <...> aptarti šio susitarimo taikymą ir laikymąsi departamentuose“. Kaip pažymi ieškovės, šiame laiške daroma nuoroda tik į priemones, susijusias su kainų schemos taikymu. Tačiau vien to, kad šiame laiške skyrius „Importas“ neminimas, nepakanka įrodyti, jog šio skyriaus buvo atsisakyta.

144 Dėl FNSEA tarnybos viršininko 2001 m. lapkričio 14 d. užrašų pasakytina, kad juose iš tikrųjų sakoma: „susiaurintas susitarimas: šiandien importas pratęsiamas; be atsakomųjų priemonių“. Tačiau pažymėtina, kad iš konteksto matyti, kaip teigia Komisija, jog didelė šių užrašų dalis susijusi su ieškovių byloje T‑245/03 strategijos nustatymu rengiant atsakymą į 2001 m. lapkričio 9 d. Komisijos prašymą pateikti informacijos (žr. šio sprendimo 13 punktą). Taigi kalbama apie dokumentus, kuriuose yra tik ieškovių pozicija, apie kurią jos norėjo pranešti Komisijai. Iš tikrųjų šių užrašų tekste yra daug nuorodų į „Briuselį“, „BXL“ arba į „Konkurencijos GD“. Pavyzdžiui, galima perskaityti: „Konkurencijos GD → Tekstas FNSEA dienos pirmosios pusės pabaigoje“ ir toliau – „Suderintas, jei ne bendras, atsakymas“. Tam tikros šių užrašų vietos patvirtina, kad ieškovių nurodyta ištrauka – tai dalis pastabų, kurios turėjo būti įtrauktos į atsakymą Komisijai. Pavyzdžiui, svarbu paminėti tokius žodžius, kaip antai „gy