GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

2007 m. vasario 15 d. ( 1 )

Byla C-237/05

Europos Bendrijų Komisija

prieš

Graikijos Respubliką

„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — Direktyva 92/50/EEB — Viešieji paslaugų pirkimai — Pagalbos paslaugos ūkininkams 2001 metais — Reglamentas (EEB) Nr. 3508/92 — Integruotos administravimo ir kontrolės sistemos (IAKS) įgyvendinimas Graikijoje — Nepaskelbimas apie pirkimą — Ieškinio nepriimtinumas“

I — Įvadas

1. Šioje byloje Europos Bendrijų Komisija pateikė Teisingumo Teismui ieškinį pagal EB 226 straipsnį, siekdama jog šis pripažintų, kad dėl kompetentingų valdžios institucijų praktikos rengiant ir surenkant grūdų ir kitų kultūrų augintojų paraiškas bei pareiškimus taikant integruotą administravimo ir kontrolės sistemą (IAKS), įvestą 1992 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3508/92, nustatančiu tam tikrų Bendrijos pagalbos schemų integruotą administravimo ir kontrolės sistemą ( 2 ), 2001 metais, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo ( 3 ) ir visų pirma pagal jos 3 straipsnio 2 dalį, 7 straipsnį, 11 straipsnio 1 dalį ir 15 straipsnio 2 dalį bei pagal bendrąjį skaidrumo principą.

II — Teisinis pagrindas

A — Direktyva 92/50

2. Siekiant išnagrinėti šioje byloje iškeltus klausimus, reikia trumpai priminti tam tikras pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu galiojusios Direktyvos 92/50 redakcijos I – V dalių nuostatas. Iš tiesų, kaip žinoma, Direktyva 92/50 pastaraisiais metais buvo daug kartų keičiama ir galiausiai nuo 2006 m. sausio 31 d. panaikinta, išskyrus jos 41 straipsnį, 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo ( 4 ) 82 straipsniu.

3. Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkte „viešojo paslaugų pirkimo sutartys“ apibrėžiamos kaip „atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurias raštu sudaro paslaugų teikėjas ir perkančioji organizacija“, išskyrus viešuosius pirkimus, patenkančius į direktyvų 77/62/EEB ( 5 ), 71/305/EEB ( 6 ) ir 90/531/EEB ( 7 ) taikymo sritį, sutartis dėl tos pačios nuostatos iii – vii ir ix punktuose išvardytų sričių paslaugų, bei viešuosius darbų pirkimus.

4. Pagal Direktyvos 92/50 3 straipsnio 1 dalį „sudarant viešojo paslaugų pirkimo sutartis perkančiosios organizacijos taiko tvarką, priderintą prie šios direktyvos nuostatų“. To paties straipsnio 2 dalis nustato, jog „perkančiosios organizacijos užtikrina, kad nebūtų diskriminacijos tarp skirtingų paslaugų teikėjų“.

5. Pagal direktyvos 92/50 7 straipsnio 1 dalies a punktą: „Ši direktyva taikoma: — 1 straipsnio b dalyje minėtų perkančiųjų organizacijų sudaromoms <…> I B priede nurodytų paslaugų viešojo paslaugų pirkimo sutartims <…>, kai jų apskaičiuota vertė be PVM yra ne mažesnė nei 200000 ekiu, — viešojo paslaugų pirkimo sutartims dėl I A priede nurodytų paslaugų, <…>, kurias sudaro: i) Direktyvos 93/36/EEB ( 8 ) I priede išvardytos perkančiosios organizacijos, kai jų apskaičiuota vertė be PVM yra ne mažesnė nei 130000 specialių skolinimosi teisių prilygstanti suma ekiu; ii) 1 straipsnio b dalyje išvardytos perkančiosios organizacijos, neįtrauktos į Direktyvos 93/36/EEB I priedo sąrašą, kai jų apskaičiuota vertė be PVM yra ne mažesnė nei 200000 specialių skolinimosi teisių prilygstanti suma ekiu.“

6. Pagal Direktyvos 92/50 7 straipsnio 2 dalį norėdama nustatyti sutarties apskaičiuotą vertę perkančioji organizacija įtraukia visą apskaičiuotą atlyginimą paslaugų teikėjui, atsižvelgdama į 3–7 dalių nuostatas, kurios apibrėžia minėtos vertės nustatymo kriterijus. Konkrečiai 3 dalyje numatyta, kad „įvertinimo metodo parinkimas negali būti taikomas siekiant išvengti šios direktyvos taikymo, o paslaugų pirkimo už tam tikrą sumą reikalavimas negali būti skaidomas į dalis, siekiant išvengti šio straipsnio taikymo“. 4 dalies pirmame sakinyje nurodyti veiksniai, į kuriuos, kur tai įmanoma, reikia atsižvelgti nustatant tam tikrų paslaugų, be kita ko, draudimo paslaugų, bankų ir kitų finansinių paslaugų bei su projektais susijusių sutarčių apskaičiuotą vertę. Tos pačios 4 dalies pirmojoje ir antrojoje pastraipose nurodoma, kad „kai paslaugos dalijamos į keletą dalių, kurių kiekviena yra sutarties objektas, apskaičiuojant sutarties pirkimo vertę, reikia atsižvelgti į kiekvienos dalies vertę“ ir kad „kai dalių vertė yra ne mažesnė negu ši suma, šios direktyvos nuostatos taikomos visoms dalims. Perkančiosios organizacijos gali panaikinti straipsnio 1 dalies galiojimą bet kuriai daliai, kurios vertė be PVM yra mažesnė negu 80000 ekiu, jei tik visa tokių dalių vertė neviršija 20 % visos visų dalių vertės“.

7. Viešųjų pirkimų procedūras nustatančių nuostatų taikymo tikslu nagrinėjama direktyva viešųjų pirkimų objektu esančias paslaugas suskirsto į jos I A ir I B prieduose išvardytas kategorijas pagal klasifikaciją, parengtą vadovaujantis Jungtinių Tautų BPK (bendroji prekių klasifikacija) nomenklatūra, nes Bendrijos nomenklatūra neegzistuoja.

8. Vadovaujantis Direktyvos 92/50 8 ir 9 straipsniais, sutartys, kurių objektas – I A priede išvardytos paslaugos, yra sudaromos pagal tos pačios direktyvos III – VI dalių nuostatas, o sutartys, kurių objektas – paslaugos, išvardytos I B priede, sudaromos remiantis jos 14 ir 16 straipsniais. 10 straipsnyje numatyta, kad „sutartys, kurių objektas – paslaugos, išvardytos abiejuose prieduose, I A ir I B, yra sudaromos remiantis III – VI dalyse numatytomis nuostatomis, kai I A priede išvardytų paslaugų vertė didesnė negu I B priede išvardytų paslaugų vertė. Kai taip nėra, jos sudaromos pagal 14 ir 16 straipsnių nuostatas“.

9. Direktyvos III dalis nustato taisykles, kurių privalo laikytis perkančiosios organizacijos parinkdamos viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo procedūras, apibrėžtas 1 straipsnio d, e ir f punktuose, į kuriuos nukreipia 11 straipsnio 1 dalis, t. y. atviras konkursas, ribotas konkursas ir derybos. Pagal 11 straipsnio 4 dalį viešojo paslaugų pirkimo sutartys paprastai sudaromos atviro arba riboto konkurso būdu. 11 straipsnio 2 dalis išvardija atvejus, kai perkančiosios organizacijos gali sudaryti viešojo paslaugų pirkimo sutartis derybų būdu, iš anksto paskelbdamos pranešimą apie sutartį, o tolesnė 3 dalis išvardija atvejus, kai perkančiosios organizacijos gali sudaryti viešojo paslaugų pirkimo sutartis derybų būdu, iš anksto neskelbdamos pranešimo apie sutartį. Iš pastarųjų, ypač šios bylos tikslais, naudinga paminėti atvejį, numatytą minėtos 3 dalies b punkte, susijusį su viešaisiais pirkimais tokių paslaugų, kai „dėl techninių, meninių arba kitų priežasčių, susijusių su išskirtinių teisių apsauga, paslaugas gali suteikti tik konkretus paslaugų teikėjas“.

10. Direktyvos 92/50 IV dalis, kurią sudaro vienintelis 14 straipsnis, nustato bendrąsias taisykles techninėje srityje, o V dalis įtvirtina su paskelbimu susijusias nuostatas. Be kita ko, 15 straipsnio 2 dalis nustato, kad perkančiosios organizacijos, norinčios viešojo paslaugų pirkimo sutartį sudaryti atviro ar riboto konkursų arba pagal 11 straipsnyje išdėstytas sąlygas derybų būdu, apie savo ketinimus paskelbia pranešimu. Pagal Direktyvos 92/50 16 straipsnio 1 dalį perkančiosios organizacijos, sudariusios viešojo pirkimo sutartį, siunčia pranešimą apie tokios sudarymo procedūros rezultatus į Europos Bendrijų oficialiųjų leidinių biurą. Šie pranešimai skelbiami tolesnėje 2 dalyje numatytomis sąlygomis. I B priede išvardytų viešojo paslaugų pirkimo sutarčių atveju 16 straipsnio 3 dalis numato, kad „perkančiosios organizacijos pranešime pažymi, ar sutinka jį skelbti“.

B — Reglamentas Nr. 3508/92

11. Reglamentas Nr. 3508/92, priimtas siekiant suvienodinti valdymo ir kontrolės mechanizmus, kuriuos valstybės narės taiko Bendrijų pagalbos schemoms augalininkystės ir gyvulininkystės sektoriuose, juos pritaikyti prie bendrosios žemės ūkio politikos reformos reikalavimų ir padidinti jų veiksmingumą bei naudą, numato, kad kiekviena valstybė narė turi sukurti integruotą administravimo ir kontrolės sistemą (IAKS), apimančią pagalbos lauko kultūrų auginimui, galvijienos, avienos ir ožkienos gamybai schemas bei specifines priemones ūkininkaujantiems kalnuotose, kalvotose ir tam tikrose mažiau palankiose ūkininkauti vietovėse.

12. Kadangi ginčijamos paslaugos yra susijusios su sandorių, kuriais 2001 metais Graikijoje buvo įgyvendinama IAKS, vykdymu, naudinga trumpai priminti faktinių aplinkybių metu galiojusios Reglamento Nr. 3508/92 redakcijos nuostatas, apibrėžiančias šios sistemos tikslus ir veikimą.

13. Pagal Reglamento Nr. 3508/92 2 straipsnį IAKS sudaro tokie elementai: a) kompiuterinė duomenų bazė; b) žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimo sistema; c) gyvulių identifikavimo ir registravimo sistema; d) paraiškos pagalbai gauti; e) integruota kontrolės sistema. Vadovaujantis 3 straipsnio 1 dalimi, į kompiuterių duomenų bazę „iš paraiškų pagalbai gauti įrašomi duomenys“ apie kiekvieną žemės ūkio valdą. Naudojantis minėta duomenų baze, pirmiausia atsiranda galimybė per kompetentingą valstybės narės instituciją tiesiogiai ir nedelsiant sužinoti mažiausiai trejų ankstesnių iš eilės einančių kalendorinių ir (arba) prekybos metų duomenis. Dėl žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimo sistemos Reglamento Nr. 3508/92 4 straipsnis numato, kad ši sistema „kuriama pagal žemėlapius arba žemės registro dokumentus ar kitas kartografines nuorodas. Naudojamasi kompiuterinės geografinės informacinės sistemos metodais, pageidautina ir aerofotonuotraukomis ar erdviniu ortovaizdavimu, kurių vienodas standartas garantuoja ne mažesnį kaip 1:10000 kartografinio mastelio tikslumą“.

14. Reglamento Nr. 3508/92 6 straipsnio 1 dalis numato: „Kiekvienas ūkininkas, kad būtų įtrauktas į vieną arba kelias šio reglamento nustatytas Bendrijos schemas, kasmet pateikia paraišką pagalbai „už plotą“ gauti, kurioje nurodo: — žemės ūkio paskirties sklypus, įskaitant pašarinėmis kultūromis apsėtus plotus, ir žemės ūkio paskirties sklypus, kuriems taikoma priemonė dėl nenaudojamos dirbamos žemės, arba žemės ūkio paskirties sklypus, paliktus pūdymuoti, — kur taikytina, bet kokią reikiamą informaciją, kurią numato su Bendrijos schemomis susiję reglamentai arba konkreti valstybė narė.“

15. Tačiau valstybė narė gali nuspręsti, kad paraiškoje būtų nurodyti tik praeitais metais pateiktos paraiškos pakeitimai. 6 straipsnio 6 dalyje nurodyta, kad „deklaruodami kiekvieną žemės ūkio paskirties sklypą, ūkininkai nurodo plotą ir jo vietą; ši informacija turi užtikrinti galimybę identifikuoti sklypą pagal žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimo sistemą“.

16. Pagal nagrinėjamo reglamento 7 straipsnį integruota kontrolės sistema taikoma visoms pateiktoms paraiškoms pagalbai gauti, ypač atliekant administracinius patikrinimus, patikrinimus vietoje ir, jei reikia, nuotolinį stebėjimą iš lėktuvo ar palydovo. Visų pirma valstybės narės atlieka paraiškų pagalbai gauti administracinius patikrinimus (8 straipsnio 1 dalis), o be administracinių patikrinimų, atliekami patikrinimai vietoje, atrinktoje žemės ūkio valdoje. Dėl visų šių patikrinimų valstybė narė sudaro atrankos planą. Galiausiai 8 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad jei valstybių narių kompetentingos institucijos įgalioja specializuotas agentūras ar firmas atlikti kai kuriuos pagal šį reglamentą būtinus darbus, jos turi pasilikti teisę kontroliuoti šį darbą ir už jį atsako.

III — Bylos aplinkybės ir ikiteisminė procedūra

17. 2001 m. vasario 20 d. Graikijos vidaus reikalų ministerija, Graikijos žemės ūkio reikalų ministerija, Graikijos prefektūrų administracijų sąjunga (toliau – ENAE) ir Graikijos žemės ūkio kooperatyvų konfederacija (toliau – Paseges) sudarė preliminariąją sutartį dėl sandorių, susijusių su IAKS įgyvendinimu Graikijoje 2001 metais.

18. Vadovaujantis šia sutartimi, Paseges užtikrina savo narių, vietos žemės ūkio kooperatyvų sąjungų (toliau – VŽŪKS), koordinavimą, siekiant IAKS pagrindu žemės ūkio produkcijos gamintojams teikti pagalbos paslaugas. Visų pirma, VŽŪKS privalo: — informuoti ūkininkus apie naujų paraiškų ir pareiškimų apie valdas bei žemės ūkio kultūras formų patvirtinimą, kurios bus naudojamos pildyti IAKS duomenų bazę, — teikti ūkininkams pagalbą į tinkamas formas įrašant jų duomenis, įskaitant techninę pagalbą identifikuojant sklypus ir kultūras ortofotografijose, aerofotonuotraukose ar topografiniuose žemėlapiuose, — surinkti formas ir jas pateikti popieriniu pavidalu ar elektroniniu būdu kompetentingos prefektūros administracijai.

19. Vadovaujantis nagrinėjama preliminariąja sutartimi, kiekviena prefektūros administracija sudarė įgyvendinimo sutartis su VŽŪKS.

20. Gavusi skundą, kuriuo ginčijama minėtos preliminariosios sutarties ir susijusių įgyvendinimo sutarčių atitiktis Direktyvai 92/50, Komisija 2001 m. gruodžio 10 d. laišku išsiuntė Graikijos Respublikai prašymą pateikti informacijos apie Paseges pasirinkimo administracijos susitariančiąja šalimi procedūrą, taip pat apie būdą, kuriuo buvo užtikrintas reikalingas įgyvendinimo sutarčių sudarymo procedūros paskelbimas.

21. 2002 m. vasario 19 d. Graikijos Respublika atsakė, kad preliminariosios sutarties atžvilgiu Paseges veikė tik kaip įvairių VŽŪKS koordinatorius, kuriam nebuvo numatytas joks atlyginimas, ir kad tiesioginis sutarčių, susijusių su IAKS įgyvendinimo veiksmais, sudarymas su VŽŪKS pagal nagrinėjamas įgyvendinimo sutartis atitiko taikomas Bendrijos nuostatas.

22. Nusprendusi, kad gautas atsakymas jos netenkino, Komisija Graikijos valdžios institucijoms išsiuntė 2002 m. gruodžio 18 d. oficialų pranešimą, nurodydama Direktyvos 92/50 nuostatų, ypač jos 3 straipsnio 2 dalies, bei nediskriminavimo principo pažeidimą preliminariosios sutarties įgyvendinimo sutarčių atveju.

23. Komisija iš esmės nustatė, kad vietos administracijos tiesiogiai sudarė ginčijamas viešojo paslaugų pirkimo sutartis, patenkančias į Direktyvos 92/50 taikymo sritį, iš anksto apie tai nepaskelbdamos.

24. Ji pastebėjo, kad preliminariosios sutarties ir susijusių įgyvendinimo sutarčių sudarymu buvo nukrypta nuo iki 2001 metų taikytos praktikos, kuri kiekvieno regiono atžvilgiu numatė techninės pagalbos sutarčių sudarymą su specializuotomis bendrovėmis taikant atvirą konkurencijai viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūrą.

25. Siekdama taikyti Direktyvos 92/50 7 straipsnyje numatytas ribas, Komisija pripažino, kad, atsižvelgiant į vienodą ginčijamų sutarčių pobūdį, šios sutartys sudarė bendrą rinką ir kad nuo to momento, nustatant jų apskaičiuotą vertę, reikia atsižvelgti į kiekvienos iš minėtų sutarčių kumuliatyvią vertę.

26. Dėl paslaugų pobūdžio Komisija teigė, kad savo 2001 m. gruodžio 10 d. laiške ji nurodė, jog nagrinėjamo pirkimo objektas buvo dviejų kategorijų paslaugos, t. y. pirma, viešojo administravimo paslaugos, kurioms taikomas Direktyvos 92/50 I B priedas, ir, antra, informacijos apdorojimo paslaugos, kurioms taikomas tos pačios direktyvos I A priedas, ir kad pirmosios kategorijos paslaugų vertė, atrodo, viršijo antrosios kategorijos paslaugų vertę, todėl pirkimą reglamentavo direktyvos 14 ir 16 straipsnių nuostatos. Tačiau gavusi informacijos iš skundą pateikusio asmens, Komisija suabejojo šia išvada teigdama, kad tam tikra dalis paslaugų, kurios anksčiau buvo kvalifikuotos kaip viešojo administravimo paslaugos, iš tikrųjų turėjo būti laikomos topografijos paslaugomis, numatytomis Direktyvos 92/50 I A priede. Jei šis teiginys būtų patvirtintas vėlesne informacija, kurią Komisija prašė pateikti Graikijos vyriausybės, visa minėtame priede numatytų paslaugų vertė būtų didesnė negu I B priede numatytų paslaugų vertė, todėl turėtų būti taikomos direktyvos III – VI dalių nuostatos.

27. 2003 m. sausio 30 d. laišku Graikijos vyriausybė atsakė, kad ji nesutinka su visais kaltinimais.

28. Taigi, 2003 m. gruodžio 19 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę, kurioje priėjo prie išvados, kad dėl kompetentingų institucijų taikytos praktikos rengiant ir surenkant grūdų ir kitų kultūrų augintojų paraiškas ir pareiškimus siekiant įgyvendinti IAKS 2001 metais, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 92/50, visų pirma pagal jos 3 straipsnio 2 dalį, 7 straipsnį, 11 straipsnio 1 dalį ir 15 straipsnio 2 dalį, bei pagal skaidrumo principą, ir nurodė šiai valstybei įvykdyti minėtus įsipareigojimus per du mėnesius.

IV — Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

29. 2005 m. gegužės 30 d. Komisija Teisingumo Teismo kanceliarijai pateikė šį ieškinį.

30. Komisija Teisingumo Teismo prašo: — pripažinti, kad dėl kompetentingų institucijų taikytos praktikos rengiant ir surenkant grūdų ir kitų kultūrų augintojų paraiškas ir pareiškimus taikant IAKS 2001 metais, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 92/50 nuostatas, visų pirma pagal jos 3 straipsnio 2 dalį, 7 straipsnį, 11 straipsnio 1 dalį ir 15 straipsnio 2 dalį, bei pagal skaidrumo principą, — priteisti iš Graikijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

31. Graikijos Respublika Teisingumo Teismo prašo: — atmesti ieškinį, — priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

32. Taikant proceso parengiamąsias priemones Graikijos vyriausybės buvo paprašyta raštu atsakyti į tam tikrus Teisingumo Teismo pateiktus klausimus. Į šį prašymą ji atsakė per nustatytą terminą.

33. 2006 m. rugsėjo 14 d. teismo posėdyje išklausytos abi šalys.

V — Teisinis vertinimas

A — Dėl priimtinumo

1. Šalių argumentai

34. Visų pirma Graikijos vyriausybė tvirtina, kad iki Komisijos pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos ji ėmėsi priemonių, reikalingų pašalinti jos atžvilgiu nustatytus pažeidimus. Todėl ieškinys nepriimtinas, nes neturi dalyko. Dėl šios priežasties Graikijos vyriausybė pabrėžia, kad, pirma, 2003 metais tiesiogiai nebuvo sudarytos ginčijamos viešojo paslaugų pirkimo sutartys ir, antra, 2003 m. oficialiu Žemės ūkio ministerijos generalinio sekretoriaus pareiškimu Graikijos valdžios institucijos įsipareigojo prireikus organizuoti konkursus sudarant atitinkamų paslaugų pirkimo sutartis, jeigu šios paslaugos visiškai ar iš dalies patenka į Direktyvos 92/50 I A priedo taikymo sritį.

35. Antra, Graikijos vyriausybės tvirtinimu, kadangi ginčijamų pirkimų objektas yra sandoriai, kurie turi būti vykdomi kasmet, nagrinėjamo pažeidimo pasekmės apsiriboja 2001 metais. Dėl to Komisija neturi suinteresuotumo pareikšti ieškinį šioje byloje. Pirma, suinteresuotumas negali kilti vien iš skirtingų Komisijos ir Graikijos valdžios institucijų nuomonių dėl ginčijamų paslaugų pobūdžio, nes konkretūs veiksmai atlikti nebuvo. Antra, Komisijos paaiškinimuose paminėti faktai, susiję su po 2001 metų einančiais metais, nepatenka į ieškinio dalyką ir negali būti atskiras pagrindas pareikšti kaltinimus, nes ikiteisminėje procedūroje Komisija šių faktų nepateikė. Be to, Komisijos pateiktas faktų išdėstymas neatitinka tikrovės. Iš tiesų, priešingai nei tvirtina Komisija, po 2001 metų su Paseges nebuvo sudarytos sutartys dėl ginčijamų paslaugų teikimo, bet šias paslaugas tiesiogiai teikė vietos administracijos, o kiekvienas gamintojas, siekdamas parengti finansinės pagalbos paraiškas, turėjo teisę kreiptis į administraciją ar privačius asmenis.

36. Atsakydama į rašytinį Teisingumo Teismo klausimą, kuriuo prašyta patikslinti, kokių procedūrų laikėsi Graikijos valdžios institucijos sudarydamos sutartis dėl paslaugų, susijusių su IAKS įgyvendinimu Graikijoje 2002–2005 metais, Graikijos vyriausybė atsakė, kad Graikijos valdžios institucijos nurodytais metais nesudarė sutarčių dėl minėtų paslaugų. Vykdydamos veiklą, susijusią su pagalbos ūkininkams teikimu, vietos administracijos bendradarbiavo su sklypų savininkais ir jų profesinėmis sąjungomis. Ūkininkai turėjo teisę kreiptis į VŽŪKS, kuriai jie priklausė, ar į trečiuosius asmenis. Be to, administracijos, esant būtinybei, teikė kompiuterinę ar kartografinę medžiagą, reikalingą parengti paraiškos formas Paseges arba VŽŪKS, kurios buvo kompetentingos šią medžiagą tvarkyti. Bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, pateikęs prašymą, galėjo prieiti prie minėtos medžiagos, jei prieš tai buvo įvertintas jo tinkamumas tą medžiagą tvarkyti. Graikijos vyriausybė nesutinka, kad tokia procedūra galėtų būti sutapatinta su tiesioginiu ar netiesioginiu sutarčių dėl paslaugų, susijusių su IAKS įgyvendinimu, sudarymu. Siekdama patvirtinti savo argumentus, kaip priedą prie savo atsakymo į Teisingumo Teismo klausimą Graikijos vyriausybė pateikė 2004 m. balandžio 28 d. su Paseges sudarytą memorandumą, susijusį su IAKS įgyvendinimu 2004 metais.

37. Galiausiai Graikijos vyriausybė pažymi, kad IAKS teisinis reglamentavimas po ginčijamų faktinių aplinkybių atsiradimo buvo pakeistas ir vis dar yra keičiamas. Dėl to, minėtos vyriausybės teigimu, jau atlikti Graikijos valdžios institucijų veiksmai pritaikyti jų praktiką šioje srityje prie Direktyvos 92/50 reikalavimų būtinai turės būti dar kartą peržiūrėti, kai IAKS įgis savo galutinę formą.

38. Komisija atsikerta, kad, jos nuomone, klaidingas Graikijos valdžios institucijų pateikiamas Direktyvos 92/50 nuostatų aiškinimas, susijęs su nagrinėjamų paslaugų pobūdžiu ir iš to išplaukiančiomis pareigomis paskelbimo srityje, taip pat aiškinimas susijęs su ginčijamų sutarčių pobūdžiu, lemia Bendrijos teisės neatitinkantį nacionalinių taisyklių taikymą. Komisijos ir Graikijos vyriausybės nuomonių nesutapimas šiuo atžvilgiu nėra vien teorinis ir gali sukelti aiškų pavojų, kad veiksmai pasikartos. Nenorėdama išplėsti ieškinio dalyko veiksmais, atliktais po 2001 metų, ir tik siekdama parodyti konkretų Graikijos valdžios institucijų pozicijos poveikį, Komisija daro nuorodą į tam tikrus prie ieškinio pridėtus dokumentus, kurie parodo, jog ir po 2001 metų su Paseges buvo tiesiogiai sudarytos ginčijamos sutartys.

2. Vertinimas

39. Valstybės narės atsakovės nurodytas prieštaravimas dėl priimtinumo nėra nepagrįstas.

40. Iš tiesų yra keletas teismo precedentų, būtent susijusių su pažeidimo procedūromis viešųjų pirkimų srityje, kuriais pritariama Graikijos vyriausybės teiginiams.

41. 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją ( 9 ) dalykas buvo pagal EB 226 straipsnį Italijos Respublikai pareikštas ieškinys, kuriuo siekta pripažinimo, kad dalyvavimo vietos sveikatos institucijos organizuojamame kasmetiniame viešojo prekių pirkimo konkurse sąlyga, reikalaujanti, kad mažiausia 50 % viešajame pirkime dalyvaujančių įmonių per pastaruosius trejus metus pateiktų prekių minimalios vertės būtų skirta viešojo administravimo institucijoms, prieštaravo Direktyvos 77/62 nuostatoms. Minėtą sąlygą numatantis skelbimas apie pirkimą buvo paskelbtas 1988 metų spalio mėnesį, o pasibaigus konkursui sudaryta prekių pirkimo sutartis neteko galios 1989 m. gruodžio 31 d., t. y. prieš pasibaigiant Komisijos nustatytam terminui atsižvelgti į pagrįstą nuomonę, pateiktą 1990 m. kovo 27 dieną. Italijos vyriausybė nurodė, kad dėl šios priežasties ieškinys neteko dalyko ir turėjo būti pripažintas nepriimtinu.

42. Teisingumo Teismas savo sprendime konstatavo ( 10 ), kad iš tiesų ginčijamas skelbimas apie pirkimą neteko galios1989 m. gruodžio 31 d., t. y. net iki pateikiant pagrįstą nuomonę, ir kad skelbimai apie pirkimą 1990 ir 1991 metais, paskelbti atitinkamai 1989 m. lapkričio 4 d., t. y. prieš pateikiant pagrįstą nuomonę, ir 1990 m. lapkričio 3 d., t. y. prieš pateikiant ieškinį, nebenumatė ginčijamos sąlygos. Tuomet Teisingumo Teismas pripažino, kad reikiamu metu Komisija nesiėmė veiksmų ir netaikė jos kompetencijai priklausančių procedūrų tam, kad išvengtų, jog įsipareigojimų neįvykdymas nesukeltų padarinių, ir nenurodė egzistuojančių aplinkybių, kurios nebūtų leidusios užbaigti EB 226 straipsnyje numatytos ikiteisminės procedūros, kol pažeidimas nebuvo nutrauktas. Vadovaudamasis šiais vertinimais, Teisingumo Teismas priėjo prie išvados, kad pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos dieną įsipareigojimų neįvykdymas buvo pašalintas ir kad Komisijos ieškinys turėjo būti atmestas kaip nepriimtinas ( 11 ).

43. Vėlesniuose sprendimuose, atmesdamas vyriausybių atsakovių nurodytus prieštaravimus dėl priimtinumo, Teisingumo Teismas netiesiogiai patvirtino minėtame sprendime Komisija prieš Italiją pateiktą išvadą.

44. 2003 m. balandžio 10 d. Sprendime Komisija prieš Vokietiją ( 12 ) Komisija kaltino Vokietijos Federacinę Respubliką pažeidus Direktyvos 92/50 nuostatas dėl to, kad du Vokietijos miestai sudarė viešojo paslaugų pirkimo sutartis dėl nuotekų ir atliekų šalinimo organizavimo, nustatydami 30 metų minimalų abiejų sutarčių vykdymo terminą. Vokietijos vyriausybė iš esmės tvirtino, kad įsipareigojimų nevykdymo, kuriuo buvo pažeistos procedūros taisyklės, poveikis visiškai išnyko iki pasibaigiant pagrįstose nuomonėse nustatytiems terminams, ir nurodė, kad Vokietijos Federacinė Respublika prieš pasibaigiant šiems terminams pripažino, jog neįvykdė įsipareigojimų. Todėl, nesant Komisijos suinteresuotumo pareikšti ieškinį, šis turėjo būti atmestas.

45. Šiuo atveju Teisingumo Teismas visų pirma priminė teismo praktiką, pagal kurią Komisija, įgyvendindama jai pagal EB 226 straipsnį suteiktus įgaliojimus, neprivalo įrodyti konkretaus suinteresuotumo pareikšti ieškinį ir pati turi teisę nuspręsti, dėl kokių valstybės narės veiksmų ar neveikimo turi būti pradėta šiame straipsnyje numatyta procedūra. Jis patvirtino, kad Komisija, įgyvendindama savo įgaliojimus, gali kreiptis į Teisingumo Teismą siekdama, kad jis pripažintų įsipareigojimų neįvykdymą, dėl kurio konkrečiu atveju nebuvo pasiektas direktyvoje numatytas tikslas.

46. Teisingumo Teismas taip pat nurodė, jog „nors tiesa, kad Direktyva 92/50 iš esmės numato procedūros taisykles, vis dėlto ji buvo priimta siekiant panaikinti kliūtis laisvam paslaugų judėjimui ir apsaugoti vienoje valstybėje narėje įsteigtų ūkio subjektų, norinčių siūlyti paslaugas kitoje valstybėje narėje įsteigtoms perkančiosioms organizacijoms, interesus“ ( 13 ) ir kad „dėl Direktyvos 92/50 pažeidimo daromas neigiamas poveikis paslaugų teikimo laisvei tęsiasi per visą pažeidžiant direktyvą sudarytų sutarčių vykdymo laikotarpį“ ( 14 ).

47. Teisingumo Teismas padarė išvadą: kadangi ginčijamos sutartys iš esmės turėjo galioti dar dešimtmečius, nebuvo galima pripažinti, kad ginčijamas įsipareigojimų neįvykdymas pasibaigė iki sueinant pagrįstose nuomonėse nustatytiems terminams ( 15 ). Todėl prieštaravimas dėl priimtinumo buvo atmestas ( 16 ).

48. 2005 m. birželio 2 d. Sprendime Komisija prieš Graikiją ( 17 ) Komisija prašė Teisingumo Teismo pripažinti, jog valstybinei elektros energijos įmonei DEI sudarius sutartį dėl konvejerių sistemos gamybos Megalopolis šiluminei elektrinei derybų procedūros būdu iš anksto nepaskelbus pranešimo apie sutartį, Graikijos Respublika pažeidė Direktyvos 93/38 nuostatas. Pateikdama prieštaravimą dėl priimtinumo Graikijos vyriausybė nurodė, kad, pirma, Komisija neturėjo suinteresuotumo pareikšti ieškinį, nes tariamas Bendrijos teisės pažeidimas pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino į ją atsižvelgti pabaigoje buvo visiškai arba bent didžiąja dalimi įvykdytas, ir, antra, nebuvo ieškinio dalyko, nes DEI sudaryta darbų sutartis vykdant ginčijamą pirkimą pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje buvo beveik pasibaigusi, todėl jau nebuvo įmanoma atsižvelgti į pagrįstą nuomonę.

49. Atmesdamas pirmąjį iš šių pagrindų Teisingumo Teismas iš esmės tik priminė teismo praktiką, pagal kurią, atsižvelgiant į Komisijai pagal EB 226 straipsnį suteiktus įgaliojimus, Komisija neįrodė suinteresuotumo pareikšti ieškinį ( 18 ).

50. Dėl antrojo pagrindo Teisingumo Teismas, priminęs apie minėtą sprendimą Komisija prieš Italiją, pastebėjo, kad iš esmės „DEI <…> vykdant ginčijamą pirkimą sudaryta sutartis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje buvo vykdymo stadijoje, nes buvo atlikta tik iki 85 % darbų. Todėl minėta sutartis nebuvo visiškai pasibaigusi“ ( 19 ). Taigi Teisingumo Teismas šį pagrindą atmetė ( 20 ).

51. Galiausiai reikia pažymėti, kad neseniai ( 21 ), vadovaudamasis iš esmės tais pačiais argumentais kaip 41 punkte minėtame sprendime Komisija prieš Italiją, Teisingumo Teismas pripažino nepriimtinu ieškinį, kuriuo Komisija kaltino Italijos Respubliką, nes priimtu potvarkiu dėl skubių aviacinių priemonių kovoje su miškų gaisrais nacionalinėje teritorijoje ji leido derybų būdu sudaryti viešojo prekių ir paslaugų pirkimo sutartis, taip pažeisdama direktyvas 92/50 ir 93/36 bei EB 43 ir EB 49 straipsnius ( 22 ). Teisingumo Teismas pažymėjo, kad ginčijamas potvarkis prarado teisinį poveikį pasibaigus nepaprastajai padėčiai, paskelbtai nacionalinėje teritorijoje, ir nebegaliojo pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ( 23 ).

52. Šį sprendimą miniu todėl, kad, skirtingai nei minėtuose sprendimuose Komisija prieš Vokietiją ir Komisija prieš Graikiją, Teisingumo Teismas neteikė svarbos tam, kad ginčijamu potvarkiu leistos vykdyti procedūros vis dar buvo vykdomos ( 24 ).

53. Iš minėtos teismo praktikos galima išskirti tam tikrus pagrindus, naudingus vertinant šioje byloje vyriausybės atsakovės pateikto prieštaravimo dėl priimtinumo pagrįstumą.

54. Visų pirma reikia pažymėti, kad dviejuose ankstesniuose sprendimuose Teisingumo Teismas pripažino ieškinius nepriimtinais tuo pagrindu, kad įsipareigojimų neįvykdymas, kuriuo buvo kaltinama, prarado savo poveikį prieš sueinant pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui. Šiais atvejais Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad negali būti išskiriamos skirtingos viešųjų pirkimų rūšys, reglamentuojamos Bendrijos direktyvomis.

55. Antra, iš minėtų sprendimų Komisija prieš Vokietiją ir Komisija prieš Graikiją išplaukia, kad ieškinys negali būti pripažintas nepriimtinumu, kai tariamas nuostatų pažeidimas viešųjų pirkimų srityje daro poveikį suėjus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui. Šis poveikis tęsiasi, kol nagrinėjamų procedūrų pagrindu sudarytos sutartys nėra visiškai įvykdytos.

56. Nagrinėjamu atveju iš bylos medžiagos išplaukia, kad nagrinėjamų sutarčių galiojimas buvo metinis (jos sudarytos su IAKS įgyvendinimu susijusiems veiksmams vykdyti tik 2001 metais) ir kad šių sutarčių objektu esančios paslaugos buvo visiškai suteiktos pagrįstos nuomonės priėmimo momentu, t. y. 2003 m. gruodžio 19 dieną ( 25 ).

57. Kalbant apie IAKS įgyvendinimą po 2001 metų, pažymėtina, kad kompetentingos administracijos organizavo kitokias procedūras nei tos, kurios yra šios bylos dalykas. Konkrečiai tariant, vadovaujantis Graikijos vyriausybės pateikta informacija, minėtos procedūros nebenumatė jokio administracijos mokėtino atlyginimo asmenims, įskaitant VŽŪKS, kurie teikė pagalbą ūkininkams rengiant ir pateikiant paraiškos formas.

58. Nors Komisija abejojo šių procedūrų atitiktimi Direktyvos 92/50 nuostatoms, nemanau esant reikalinga nagrinėti šių teiginių pagrįstumą siekiant įvertinti ieškinio priimtinumą. Iš tiesų, kaip aiškiai numatyta ieškinio reikalavimuose ir kaip Komisija patvirtino savo rašytinėse pastabose ir teismo posėdyje, šios bylos vienintelis dalykas yra Graikijos administracijų vykdyta IAKS įgyvendinimo 2001 metais procedūra.

59. Be to, atsižvelgiant į tai, kad Graikijos administracijų veikimo būdas po 2001 metų yra visiškai kitoks negu nagrinėjamas šioje byloje – tiek, kad, atsižvelgiant į Graikijos vyriausybės pateiktus duomenis, atrodo sudėtinga nustatyti, jog viešojo pirkimo sutartys buvo sudarytos po 2001 metų ( 26 ), nemanau, kad galima remtis šiais teiginiais siekiant patvirtinti, kaip tai daro Komisija, jog įsipareigojimų neįvykdymas 2001 metais, kuriuo kaltinama Graikijos Respublika, tęsėsi ir vėlesniais metais atliekant veiksmus, kuriuos galima laikyti pasikartojančiais.

60. Esant šioms aplinkybėms, pritaikant minėtą teismo praktiką, mano nuomone, ieškinį galima pripažinti nepriimtinu.

61. Kaip, mano nuomone, teisingai, nurodė generalinis advokatas C. O. Lenz savo išvadoje keletą kartų nurodytoje ir 41 punkte minėtoje byloje Komisija prieš Italiją, ieškinio pateikimo pagal EB 226 straipsnį sąlyga yra tai, kad baigiantis atitinkamai valstybei narei nustatytam terminui atsižvelgti į pagrįstą nuomonę egzistuoja šiai valstybei priskirtini veiksmai ar neveikimas, kuriuos Komisija laiko prieštaraujančiais Bendrijos teisei.

62. Tai aiškiai išplaukia iš EB 226 straipsnio antrosios pastraipos, kuri numato, kad jei atitinkama valstybė narė per Komisijos nustatytą laiką neatsižvelgia į pagrįstą nuomonę, Komisija gali kreiptis į Teisingumo Teismą. Aiškinama in contrario ši nuostata numato, jog Komisija neturi teisės pareikšti ieškinio siekdama, kad būtų pripažintas Bendrijos teisės pažeidimas, kuris buvo pašalintas iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos, bent tuo atveju, kai tokį pažeidimą valstybė narė pašalino siekiant atsižvelgti į minėtą pagrįstą nuomonę.

63. Be to, man neatrodo, kad būtų galima pateisinti kitokią išvadą, kai tariamas pažeidimas bet kuriuo atveju buvo pašalintas iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos, nes iki šios datos prarado bet kokį poveikį, nors šis pažeidimas nebuvo pašalintas suinteresuotosios valstybės narės veiksmais, kaip to reikalavo Komisija. Tokia išvada yra susijusi su procedūros pagal EB 226 straipsnį ikiteisminės stadijos tikslu, kuris, atrodo, yra pašalinti pažeidimą iki kreipimosi į Teisingumo Teismą, ir bendresne prasme – su ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo tikslais ( 27 ).

64. Be to, naudinga priminti, kad procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kaip Teisingumo Teismas keletą kartų yra patvirtinęs, siekiama objektyvaus Bendrijos teisės pažeidimo konstatavimo. Tai, kad konkreti valstybė narė galbūt pripažino įsipareigojimų neįvykdymą, nors pagrįstoje nuomonėje nustatytu terminu ji nesiėmė tinkamų priemonių šiam pažeidimui pašalinti, neprieštarauja tokiam konstatavimui, o Komisijos bei valstybės narės nuomonių dėl pažeidimo buvimo nesutapimas nesuteikia Komisijai teisės kreiptis į Teisingumo Teismą, jeigu valstybė narė vis dėlto atsižvelgia į pagrįstą nuomonę. Kitaip tariant, ieškinys kaip EB 226 straipsnyje numatyta priemonė negali būti pateisinamas, mano nuomone, jei jo vienintelis tikslas yra užkirsti kelią būsimų pažeidimų rizikai ar išspręsti Komisijos ir valstybės narės nuomonių nesutapimus dėl pastarosios veiksmų atitikties Bendrijos teisei.

65. Pagaliau, man taip pat atrodo neįmanoma pagrįsti Komisijos teisę pareikšti ieškinį dėl pašalinto pažeidimo, reikalaujant įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo, kuris leistų pagrįsti veiksmus, nukreiptus į tai, jog būtų pripažinta valstybės narės atsakomybė dėl šiuo įsipareigojimų neįvykdymu privatiems asmenims padarytos žalos. Nors nėra jokių abejonių, kad Teisingumo Teismo sprendimas, kuriuo pripažįstamas Bendrijos teisės pažeidimas, galėtų palengvinti veiksmų inicijavimą nacionaliniuose teismuose dėl žalos išieškojimo iš įsipareigojimų nevykdančios valstybės, pagal EB 226 straipsnį pareiškiamu ieškiniu vis dėlto siekiama ne pripažinti atitinkamos valstybės narės atsakomybę, kuri turėtų būti pripažįstama vadovaujantis nacionalinių teisės sistemų šiuo tikslu numatytais teismo procesais, o tik objektyviai, bendrojo intereso tikslais pripažinti įsipareigojimų neįvykdymą. Be to, reikia nurodyti, kad asmenų, kurių teisės pažeistos valstybės narės įvykdytu Bendrijos teisės pažeidimu, suinteresuotumas, jog būtų pripažintas įsipareigojimų neįvykdymas, egzistuoja net ir tuo atveju, kai minėta valstybė atsižvelgė į pagrįstą nuomonę Komisijos nustatytu terminu, tačiau šis suinteresuotumas savaime nesuteikia Komisijai teisės kreiptis į Teisingumo Teismą, kad šis pripažintų tą pažeidimą.

66. Tačiau reikia patikslinti, kad nors Komisija iš esmės neturi suinteresuotumo pareikšti ieškinį dėl pažeidimų, kurie yra pašalinti, tai neturėtų atimti galimybės pareikšti ieškinį dėl trumpalaikio įsipareigojimų neįvykdymo, kurio atžvilgiu, net veikdama greitai, Komisija neturėtų pakankamai laiko tinkamai atlikti ikiteisminę procedūrą iki pažeidimų pašalinimo ( 28 ) ar pateikti ieškinį dėl tęstinių ir sisteminių Bendrijos teisės pažeidimų ( 29 ).

67. Atsižvelgdamas į visus pirmiau nurodytus svarstymus, manau, kad šioje byloje privalu vadovautis pirmiau nurodyta teismo praktika, pagal kurią, kaip minėta, nagrinėjamas pažeidimas, trukęs ilgiau nei vienerius metus, atrodo, buvo pašalintas iki ikiteisminės procedūros pradžios ir bet kuriuo atveju iki pagrįstoje nuomonėje Graikijos Respublikai nustatyto termino pabaigos.

68. Jei, priešingai mano siūlymui, Teisingumo Teismas nuspręstų, kad šis ieškinys priimtinas, papildomai pateikiu mano vertinimus dėl ieškinio esmės.

B — Dėl esmės

1. Dėl tariamo Direktyvos 92/50 nuostatų pažeidimo

69. Nagrinėjant pirmąjį pagrindą, susijusį su Direktyvos 92/50 nuostatų pažeidimu, Komisijos nurodytą pagrindžiant savo ieškinį, reikia išanalizuoti, pirma, ginčijamų sutarčių ir, antra, minėtų sutarčių objektu esančių paslaugų pobūdį.

a) Dėl ginčijamų sutarčių pobūdžio

i) Šalių argumentai

70. Komisijos nuomone, preliminariąją sutartį įgyvendinančios sutartys, kurias ji laiko viešojo paslaugų pirkimo sutartimis Direktyvos 92/50 prasme, šios direktyvos nuostatų taikymo tikslais turi būti vertinamos kaip visuma, o ne atskirai, kaip teigia Graikijos vyriausybė.

71. Komisija teigia, kad nagrinėjamų sutarčių pobūdis yra vienodas, atsižvelgiant į skirtingus veiksnius, ypač į tai, kad jų objektas yra tas pats, t. y. sandorių, susijusių su IAKS įgyvendinimu, vykdymas, į preliminariosios sutarties egzistavimą, kuri vienodai apibrėžia pagrindines kiekvienos sutarties nuostatas ir bendrai nustato atlygį už paslaugas, kurios yra šių sutarčių objektas, taip pat atsižvelgiant į tai, kad dėl savo pobūdžio IAKS reikalauja vienodų ir centralizuotų įgyvendinimo priemonių. Komisijos nuomone, iš to išplaukia, kad, norint apibrėžti apskaičiuotą viešojo pirkimo vertę pagal Direktyvos 92/50 7 straipsnio nuostatas, reikia atsižvelgti į visų įgyvendinančių sutarčių visą vertę. Jeigu taip apskaičiuota vertė stipriai viršytų minėtame 7 straipsnyje nustatytas ribas, direktyva būtų taikoma kiekvienai sutarčiai.

72. Valstybė narė atsakovė gindamasi pareiškia, kad įgyvendinančių sutarčių pobūdis yra nevienodas. Tai, kad susitariančiosios šalys nėra identiškos, kad teikiamos skirtingos paslaugos, kurios skiriasi atsižvelgiant į jų pobūdį ir apimtį, nelygu konkrečios teritorijos ypatumai, kad vykdymo vieta skiriasi, taip pat ekonominiais terminais vadovaujantis skiriasi kiekvienos siūlomos paslaugų kategorijos vertė, yra veiksniai, parodantys nagrinėjamų sutarčių skirtumus, kurie paneigia jų vienodumą.

73. Be to, minėta valstybė narė tvirtina, kad preliminariojoje sutartyje nustatyta vertė, kuria vadovaujasi Komisija, siekdama apskaičiuoti Direktyvos 92/50 7 straipsnyje numatytas ribas, iš tiesų yra Graikijos institucijų numatytos finansinės lėšos IAKS įgyvendinti visoje teritorijoje ir apima ne tik atlygį už VŽŪKS suteiktas paslaugas, bet ir sumas, skirtas padengti prefektūrų administracijų išlaidas.

74. Graikijos vyriausybės nuomone, atvirkščiai, ginčijamų viešųjų pirkimų vertė turi būti apskaičiuojama atskirai kiekvienai sutarčiai, atsižvelgiant į sumą, atitinkančią atlygį už suteiktas paslaugas, ir neįtraukiant perkančiosioms organizacijoms suteikiamų sumų.

ii) Vertinimas

75. Visų pirma reikia patikslinti, kad tik tuo atveju, jei, kaip siūlo Komisija, ginčijamos sutartys būtų vertinamos bendrai, būtų taikomos Direktyvos 92/50 nuostatos. Iš tiesų, kaip sutaria šalys, jei, vadovaujantis Graikijos vyriausybės teiginiais, sutartys būtų laikomos atskiromis, jos nepasiektų minėtoje direktyvoje nustatytų ribų.

76. Pagal Direktyvos 92/50 7 straipsnio 3 dalį viešojo pirkimo „(apskaičiuotos vertės) įvertinimo metodo parinkimas negali būti taikomas siekiant išvengti šios direktyvos taikymo, o paslaugų pirkimo už tam tikrą sumą reikalavimas negali būti skaidomas į dalis, siekiant išvengti šio straipsnio taikymo“.

77. Nors iš esmės yra argumentų, pagrindžiančių tiek Komisijos palaikomą teiginį dėl ginčijamų sutarčių vientisumo, tiek Graikijos vyriausybės pateiktą priešingą teiginį, vis dėlto manau, kad pirmenybė turėtų būti teikiama pirmajam teiginiui.

78. Graikijos institucijų sudaryta preliminarioji sutartis su Paseges tame pačiame teisiniame kontekste apima visas ginčijamas sutartis ir veikia kaip minėtas sutartis jungiantis veiksnys ( 30 ). Ši preliminarioji sutartis ne tik apibrėžia paslaugų pobūdį, įvardija perkančiąsias organizacijas ir viešojo pirkimo laimėtojus ( 31 ), nurodo asmenį, koordinuojantį visus vykdant kiekvieną sutartį atliekamus veiksmus, ir nustato bendras sandoriui skirtas finansines lėšas, bet ir nurodo teisinį pagrindą, kuriuo remiantis sudaryta kiekviena sutartis. Nagrinėjama preliminarioji sutartis nuolat pateikiama kaip priedas prie vietos lygiu sudarytų sutarčių ( 32 ) ir jos nuostatos papildo minėtų sutarčių turinį aspektais, kurių šios sutartys aiškiai nereguliuoja. Be to, man atrodo, kad pats preliminariosios sutarties sudarymas parodo, jog pačios Graikijos institucijos minėtos sutarties pagrindu sudarytas skirtingas viešojo pirkimo sutartis vertina bendrai.

79. Dėl įgyvendinimo sutarčių reikia pažymėti, kad kiekvienoje iš jų Graikijos valstybė nurodoma kaip susitariančioji šalis, nors, kaip teigia Graikijos vyriausybė, sutartis sudarė kiekvienos prefektūros administracija su toje teritorijoje veikiančia VŽŪKS ir todėl jose nurodytos perkančiosios organizacijos ir laimėję subjektai skiriasi. Jų turinys iš esmės vienodas, atsižvelgiant į paslaugų, esančių viešojo pirkimo objektu, rūšį, susitariančiųjų šalių prisiimamų įsipareigojimų pobūdį ir trukmę. Be to, jų objektas yra paslaugų teikimas siekiant bendro tikslo, t. y. IAKS įgyvendinimo visoje Graikijos teritorijoje 2001 metais ( 33 ).

80. Atvirkščiai, faktas, kad ekonominė suteiktų paslaugų vertė, kaip pastebi vyriausybė atsakovė, yra skirtinga atsižvelgiant į su kiekvienos prefektūros administracijos teritorija susijusius reikalavimus, nors skiriasi paslaugų suteikimo vieta, man neatrodo turintis didelę reikšmę, nes nepakeičia to, kad ginčijamų sutarčių pagrindinė priežastis, objektas, trukmė ir tikslas yra vienodi.

81. Jeigu vis dėlto įgyvendinimo sutartys turi būti nagrinėjamos bendrai, į jų vertę reikia atsižvelgti kumuliatyviai, kad būtų įvertinta apskaičiuota viešojo pirkimo vertė. Kadangi iš bylos medžiagos išplaukia, kad tam tikrų atskirai vertinamų įgyvendinimo sutarčių vertė nedaug skiriasi nuo Direktyvoje 92/50 nustatytų ribų, darytina išvada, jog sudėjus visų ginčijamų sutarčių vertes minėtos ribos yra labai viršijamos.

82. Graikijos vyriausybės teiginys, kad Komisija, skaičiuodama bendrą viešųjų pirkimų vertę, klaidingai vadovavosi preliminariojoje sutartyje nustatyta suma, kurią sudarė ne tik atlygis už VŽŪKS suteiktas paslaugas, bet ir sumos, skirtos padengti prefektūrų administracijų išlaidas, man iš tiesų atrodo nepagrįstas.

83. Nepaisant to, kad šis teiginys nėra pagrįstas jokiais įrodymais, jis taip pat prieštarauja ikiteisminės procedūros dokumentams, iš kurių aiškiai matyti, kad skaičiuodama apskaičiuotą viešųjų pirkimų vertę Komisija nesivadovavo minėta suma, bet, atvirkščiai, sudėjo kiekvienos sutarties vertę. Be to, Komisija teismo posėdyje patvirtino šį skaičiavimo būdą.

84. Atsižvelgdamas į minėtus svarstymus, palaikau Komisijos išvadą, kad ginčijamos viešojo pirkimo sutartys patenka į Direktyvos 92/50 taikymo sritį.

b) Dėl suteiktų paslaugų pobūdžio

i) Šalių argumentai

85. Komisija nurodo, kad didžioji dalis paslaugų, dėl kurių sudarytos ginčijamos sutartys, turi būti kvalifikuotos kaip „topografinės paslaugos“, patenkančios į Direktyvos 92/50 I A priedo 12 kategoriją. Ši kategorija apima sandorius, susijusius su ortofotografinių žemėlapių naudojimu ir žemės ūkio plotų identifikavimu šiuose žemėlapiuose. Minėtas paslaugas gali teikti tik specialistai topografai.

86. Likusios ginčijamos paslaugos buvo susijusios su, pirma, surinktų duomenų naudojimu ir jų įtraukimu į duomenų bazę – veiksmais, kurie, Komisijos nuomone, patenka į Direktyvos 92/50 I A priedo 7 kategoriją „Kompiuterių ir panašios paslaugos“, ir, antra, surinktų duomenų įrašymu į pareiškimų formas, o tai, kaip viešojo administravimo veiksmai, atvirkščiai, turėtų būti priskiriami direktyvos I B priedui „Kitos paslaugos“.

87. Komisija mano, kad į Direktyvos 92/50 I A priedą patenkančių paslaugų vertė viršija šios direktyvos I B priedui priskirtinų paslaugų vertę.

88. Graikijos vyriausybė tvirtina, kad visos ar bent didžioji dalis įgyvendinimo sutarčių objektu esančių paslaugų yra viešojo administravimo paslaugos, patenkančios į Direktyvos 92/50 I B priedą.

89. Dėl paslaugų, susijusių su pagalba gamintojams teikiant paraiškas ir pareiškimus, Graikijos vyriausybė visų pirma patikslina, kad šios paslaugos apima ne tik pagalbą rengiant formas, bet taip pat identifikuojant apsėtus plotus ir ganyklas. Taigi Komisijos teiginys, kad paslaugos turi būti kvalifikuojamos kaip topografinės paslaugos, galioja tik žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimui.

90. Antra, vyriausybė atsakovė tvirtina, kad šiam identifikavimui reikalingą kartografinę medžiagą teikia Žemės ūkio ministerija ir kad prefektūrų administracijos, topografijos tarnybos personalas ir žemės ūkio vystymo direkcija teikia gamintojams reikalingą techninę pagalbą identifikavimo veiksmams atlikti. VŽŪKS pagalbą gamintojams teikia prižiūrimos topografijos tarnybos ir žemės ūkio vystymo direkcijos.

91. Trečia, Graikijos vyriausybė pastebi, kad, atsižvelgiant į tai, jog VŽŪKS disponavo 2000 metais pateiktuose pareiškimuose nurodytais duomenimis ir kartografine medžiaga, kurioje nurodyti tais metais deklaruoti sklypai, jų atliekamas vietų nustatymo darbas buvo supaprastintas ir iš esmės apsiribojo galimų skirtumų, palyginti su ankstesnių metų situacija, nurodymu. Vyriausybė atsakovė teigia, kad iš esmės apie 70 % atitinkamais metais deklaruotų sklypų kitais metais išlieka nepasikeitę.

92. Ketvirta, Graikijos vyriausybė tvirtina, kad žemės ūkio paskirties sklypų nustatymo veiksmai nereikalauja topografų dalyvavimo ir šie veiksmai gali būti vykdomi kitų specialistų.

93. Pagaliau, atsakydama į Teisingumo Teismo pateiktą klausimą, Graikijos vyriausybė nesutinka su nagrinėjamų paslaugų kvalifikavimu kaip topografinės paslaugos, t. y. kvalifikavimu, kurį Komisija pateikia neatlikusi detalios Jungtinių Tautų BPK nomenklatūros analizės.

ii) Vertinimas

94. Analizė, skirta nustatyti ginčijamų sutarčių objektu esančių paslaugų pobūdį, yra svarbi siekiant apibrėžti atitinkamiems viešiesiems pirkimams taikomas nuostatas. Tuo atveju, jei minėtos paslaugos patenka į Direktyvos 92/50 I A priedą, vadovaujantis direktyvos 8 straipsniu, būtų taikomos visos šios direktyvos nuostatos, o priešingu atveju, vadovaujantis direktyvos 9 straipsniu, būtų taikomi tik 14 ir 16 straipsniai. Tuo atveju, jei būtų laikoma, kad dalis nagrinėjamų paslaugų patenka į I A priedą ir dalis – į I B priedą, kaip, nepaisant nuomonių nesutapimo, nurodė Komisija ir papildomai Graikijos vyriausybė, siekiant taikyti Direktyvos 92/50 10 straipsnyje įtvirtintą taisyklę dar reikėtų įvertinti, ar į I A priedą įtrauktų paslaugų vertė viršija į I B priedą patenkančių paslaugų vertę, ar atvirkščiai.

95. Po šio teiginio man atrodo, kad pateikiama analizė neturėtų būti atsieta nuo ginčijamų sutarčių turinio vertinimo. Kadangi skirtingų sutarčių, kurios visos buvo sudarytos siekiant įgyvendinti preliminariąją sutartį, turinys yra labai panašus, ypač kalbant apie skirtingų susitariančiųjų šalių prisiimamų teikti paslaugų objektą, ši analizė bus atliekama pateikiant nuorodas ir pavyzdžius iš vienos sutarties, sudarytos Graikijos valstybės, Korinto prefektūros administracijos ir Korinto VŽŪKS, nuostatų.

96. Minėtos sutarties 1 straipsnis, apibrėžiantis sutarties objektą ir tikslą, nurodo, kad reikalavimas organizuoti viešąjį pirkimą, susijusį su pagalbos gamintojams paslaugų teikimu įgyvendinant IAKS, yra įtvirtintas dėl to, kad, pirma, gamintojai negali nepriklausomai vykdyti apsėtų plotų identifikavimo pagal ortofotografinę medžiagą ir surinkti informacijos, susijusios su auginamais gyvuliais, ir, antra, trūksta reikiamos pagalbos iš prefektūros administracijos, specialistų ir atitinkamos informacinės medžiagos, o atsižvelgiant į tai, esant šioms sąlygoms yra sudėtinga laikytis IAKS įgyvendinti nustatytų terminų.

97. Sutarties 2 straipsnis, apibrėžiantis skirtingų susitariančiųjų šalių prisiimamus įsipareigojimus, sudarytas iš dviejų dalių: A dalis susijusi su „deklaruotų apsėtų plotų ir auginamų gyvulių identifikavimo veiksmais ir jų įrašymu į specialias paraiškos formas“. B dalis susijusi su „paraiškos formų duomenų įtraukimo į ministerijos kompiuterius veiksmais siekiant sukurti kompiuterinę duomenų bazę“.

98. Veiksmų, patenkančių į A dalį, atžvilgiu VŽŪKS įsipareigoja teikti suinteresuotiesiems gamintojams reikalingą techninę pagalbą neperžengiant susitariančios prefektūros administracijos teritorinės kompetencijos. Šiam tikslui ji privalo sudaryti dvi grupes, nurodydama penkis asmenis, atsakingus už deklaruotinų plotų ir ganyklų identifikavimą ortofotografiniuose žemėlapiuose, siekiant užpildyti paraiškos formas, prižiūrint veterinarijos tarnybai ir prefektūros administracijos žemės ūkio vystymo direkcijai, taip pat ji privalo pateikti pareiškimus minėtai administracijai ir, jei randama klaidų, atlikti reikiamus pataisymus.

99. Graikijos vyriausybė įsipareigoja pateikti kartografinę medžiagą plotams nustatyti ir rankraštinius archyvus, susijusius su pažymėtais auginamais gyvuliais, siekiant juos identifikuoti ir sukurti kompiuterinį registrą. Be to, ji įsipareigoja per prefektūros administraciją suteikti VŽŪKS tam tikrą sumą Graikijos drachmomis, atitinkančią bendrą VŽŪKS parengtų paraiškų sumą, pridėjus už kiekvieną paraišką iš anksto nustatyto atlygio sumą.

100. Pasitelkusi topografijos tarnybos personalą, prefektūros administracija įsipareigoja teikti techninę pagalbą gamintojams – iš viso 500 pareiškimams iš visų apskaičiuotų 1992 pareiškimų, o VŽŪKS užtikrina pagalbą, susijusią su likusiais pareiškimais.

101. Sutarties 2 straipsnio B dalyje nurodytus veiksmus sudaro pareiškimuose nurodytų duomenų įregistravimas Žemės ūkio ministerijos sukurtoje informacinėje programinėje įrangoje, prižiūrint prefektūros administracijos žemės ūkio vystymo direkcijai, siekiant sukurti galutinę duomenų bazę. Taigi Graikijos valstybė įsipareigoja teikti programinę įrangą su nurodymais įregistruoti duomenis, susijusius su plotais ir gyvuliais, atlikti reikiamas kompiuterių jungtis, generalinei žemės ūkio vystymo direkcijai ir VŽŪKS suteikti technines žinias, susijusias su šiomis paslaugomis, ir per prefektūros administraciją pervesti VŽŪKS sumą Graikijos drachmomis, atitinkančią bendrą VŽŪKS parengtų pareiškimų sumą, pridėjus 500 GRD sumą už kiekvieną paraišką kaip atlygį už duomenų įtraukimą į atitinkamą kompiuterinę bazę ir 1750 GDR sumą už kiekvieną paraišką kaip atlygį už duomenų įtraukimą į galvijų registrą.

102. Sutarties 3 straipsnis apibrėžia finansavimo procedūras. Vadovaujantis šio straipsnio b punktu, nustatyta 6554025 GRD suma, skirta padengti išlaidas dėl kiekvienos formos atžvilgiu iš anksto nustatyto atlygio už identifikavimą ir paraiškų bei pareiškimų parengimą. To paties straipsnio c punktas nustato 1920500 GRD sumą, skirtą padengti išlaidas dėl kiekvienos formos atžvilgiu iš anksto nustatyto atlygio už duomenų, susijusių su paraiškomis ir pareiškimais, informacijos apdorojimo veiksmų vykdymą.

103. Dalį iš VŽŪKS reikalaujamų suteikti paslaugų, kurias Komisija kvalifikuoja kaip „topografines paslaugas“, sudaro apsėtų žemės ūkio plotų identifikavimas vadovaujantis prefektūrų administracijų pateikta kartografine, ortofotografine medžiaga ar aerofotonuotraukomis. Be to, iš sutarties, sudarytos Graikijos valstybės, Korinto prefektūros administracijos ir Korinto VŽŪKS, 1 ir 2 straipsniuose vartojamų sąvokų išplaukia, kad šiuos veiksmus gali atlikti tik specialistai. Pagaliau reikia pažymėti, kad nagrinėjami veiksmai yra atliekami prižiūrint prefektūros administracijos topografinės tarnybos darbuotojams.

104. Vadovaujantis šiais teiginiais, reikia įvertinti, ar Komisijos pateikiamas kvalifikavimas yra teisingas.

105. Vyriausybė atsakovė ginčija šį kvalifikavimą iš esmės dėl žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimo paslaugų. Be to, Direktyvos 92/50 nuostatų pažeidimas, kuriuo remiamasi nagrinėjamame pagrinde, gali būti įrodytas, tik jeigu nagrinėjamos paslaugos galėtų būti priskiriamos minėtos direktyvos I A priedui. Iš tiesų priešingu atveju, atsižvelgiant į ekonomiškai mažareikšmį paslaugų dėl duomenų įtraukimo į kompiuterines administravimo bazes pobūdį, palyginti su kitomis paslaugomis, darytina išvada, kad vertės prasme paslaugoms, patenkančioms į Direktyvos 92/50 I B priedą, teikiama pirmenybė, palyginti su paslaugomis, patenkančiomis į šios direktyvos I A priedą, o tai reiškia, kad toje pačioje direktyvoje nustatytos paskelbimo taisyklės taikomos iš dalies.

106. Dėl šių argumentų toliau pateikiama analizė bus susijusi tik su teisingu žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimo paslaugų kvalifikavimu.

107. Visų pirma reikia priminti, jog Direktyvos 92/50 septinta konstatuojamoji dalis nustato, kad „paslaugų sektorius procedūrinių taisyklių taikymo ir monitoringo požiūriu geriausiai apibūdinamas dalijant jį į atitinkamas bendrojo klasifikatoriaus kategorijas; kad šios direktyvos I A ir I B priedai daro nuorodą į Jungtinių Tautų bendrojo prekių klasifikatoriaus (BPK) nomenklatūrą; kad tą nomenklatūrą ateityje greičiausiai pakeis Bendrijos nomenklatūra; kad dėl to reikia priimti nuostatą dėl BPK nomenklatūros I A ir I B prieduose pritaikymo“.

108. Sprendime Tögel Teisingumo Teismas nurodė, kad iš Direktyvos 92/50 septintos konstatuojamosios dalies išplaukia, jog I A ir I B prieduose daroma nuoroda į BPK nomenklatūrą yra privaloma ( 34 ). Taigi Komisija, kvalifikuodama viešojo pirkimo objektu esančias paslaugas, siekiant jas priskirti minėtos direktyvos I A ar I B priedams, privalo vadovautis šia nomenklatūra bei ją papildančiomis aiškinamosiomis pastabomis.

109. Tačiau Komisijos pateiktuose procedūriniuose dokumentuose aiškiai nenurodyta, kuriais veiksniais ir nuorodomis ir kuriomis BPK nomenklatūros klasėmis vadovaudamasi minėta institucija kvalifikavo nagrinėjamus veiksmus kaip „topografines paslaugas“.

110. Atsakydama į rašytinį Teisingumo Teismo pateiktą klausimą, Komisija vis dėlto pateikė BPK nuorodų numerius 86753 ir 86721, kurie sudaro Direktyvos 92/50 I A priedo 12 kategorijoje minimo numerio BPK 867 papunkčius.

111. Direktyvos 92/50 I A priedo 12 kategorija yra aprašyta taip: „Architektūros paslaugos; inžinerinės ir integruotos inžinerinės paslaugos; miestų planavimo ir landšafto planavimo paslaugos; atitinkamos mokslo ir technikos konsultavimo paslaugos; techninių bandymų ir analizės paslaugos“.

112. Laikinosios BPK nomenklatūros 867 numeris, į kurį nukreipia Direktyvos 92/50 I A priedo 12 kategorija, yra susijęs su „architektūros, inžinerijos ir kitomis techninėmis paslaugomis“. Klasė 8672 numato „Inžinerijos paslaugas“ ir apima poklasę 86721 „Patarimų konsultacijų paslaugos inžinerijos srityje“, kurią nurodo Komisija. Aiškinamosiose šios poklasės pastabose patikslinama, kad kalbama apie „preliminariąsias galimybių studijas bei studijas dėl projekto poveikio“. Kaip pavyzdžiai minimos „studijos dėl topografijos ir geologijos įtakos <…> infrastruktūros <…> koncepcijai, statybai ir sąnaudoms“. Minėtose pastabose taip pat patikslinama, kad šių paslaugų teikimas nebūtinai susijęs su statybos projektu, bet gali, pavyzdžiui, būti susijęs su „struktūros bei pastato mechaninės ir elektroninės įrangos kokybės vertinimu, dalyvavimu bylose kaip ekspertui, pagalba valdžios institucijoms priimant teisės aktus ir kt.“.

113. Poklasė BPK 86753 „Paviršiaus tyrimo paslaugos“, kurią taip pat mini Komisija, priklauso 8675 klasei „Atitinkamos mokslo ir technikos konsultavimo paslaugos“. Aiškinamosiose pastabose, susijusiose su šia poklase, paaiškinama, kad kalbama apie „informacijos apie žemės paviršiaus dalies kontūrus, išsidėstymą ir (arba) ribas, rinkimo paslaugas siekiant parengti žemėlapius. Informacijos rinkimo būdai skiriasi ir apima <…> fotogrametrinius ir hidrografinius tyrimus“ ( 35 ).

114. Graikijos vyriausybė nurodo, kad VŽŪKS suteiktos pagalbos paslaugos, įskaitant skirtas žemės ūkio paskirties sklypams identifikuoti pagal kartografinę ir kitokią medžiagą, privalo būti kvalifikuojamos kaip „viešojo administravimo“ paslaugos, patenkančios į Direktyvos 92/50 I B priedo kategoriją „Kitos paslaugos“ (27 kategorija).

115. Man atrodo, kad Komisija nepakankamai aiškiai pagrindė, kodėl ir kuria dalimi ginčijamos paslaugos priskiriamos Direktyvos 92/50 I A priedo 12 kategorijai.

116. Nors tiesa, kad iš įgyvendinimo sutarčių išplaukia, jog VŽŪKS teikiamas paslaugas, susijusias su pagalba rengiant pareiškimų-paraiškų formas, didžiąja dalimi sudaro žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimas pagal kompetentingų administracijų pateiktą kartografinę medžiagą, Komisijos teiginys, kad minėtos paslaugos privalo būti kvalifikuojamos kaip topografinės paslaugos dėl tos priežasties, kad joms teikti reikalingi specialistai ir kad jos teikiamos prižiūrint administracinėms topografijos tarnyboms, man neatrodo visiškai įtikinamas.

117. Iš tiesų, pirma, iš 113 punkte nurodytų aiškinamųjų pastabų išplaukia, kad „paviršiaus tyrimo“ paslaugas, patenkančias į poklasę BPK 86753, kurią nurodo Komisija, sudaro identifikavimo veikla siekiant parengti žemėlapius, nors iš esmės šalys neginčija, kad ginčijamos paslaugos apsiribojo duomenų identifikavimu pagal turimą kartografinę medžiagą. Antra, poklasėje BPK 86721 „Patarimų ir konsultacijų paslaugos inžinerijos srityje“, kurią taip pat mini Komisija, remiantis aiškinamosiose pastabose pateikta 112 punkte nurodyta informacija, daroma nuoroda į projekto galimybių studijas ar studijas, susijusias su projekto topografiniu poveikiu arba kitomis konsultavimo paslaugomis, kurios taip pat negali būti siejamos su darbo įvykdymu ir kurių apibūdinimas aiškiai nenurodo, kad techninės pagalbos paslaugos turi būti suprantamos kaip esančios šios procedūros objektu.

118. Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, pareikšdama ieškinį pagal EB 226 straipsnį, Komisija privalo įrodyti tariamą įsipareigojimų neįvykdymą ir pateikti Teisingumo Teismui reikiamus duomenis šio įsipareigojimų neįvykdymo buvimui patikrinti ir ji negali remtis kokiomis nors prielaidomis ( 36 ).

119. Atsižvelgdamas į pirmiau pateiktus argumentus, manau, jog Komisija nepateikė pakankamai duomenų, įrodančių, kad nagrinėjamos žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimo paslaugos galėtų būti laikomos paslaugomis, patenkančiomis į Direktyvos 92/50 I A priedo 12 kategoriją, todėl ji neįvykdė vienos iš sąlygų tam, kad, vadovaujantis pirmuoju ieškinio pagrindu, galėtų būti pripažintas įsipareigojimų neįvykdymas, kuriuo kaltinama Graikijos vyriausybė ( 37 ).

120. Dėl pirmiau pateiktų motyvų ir neatsižvelgdamas į išvadą, kurią padariau dėl šios bylos dalyku esančio ieškinio priimtinumo, manau, kad šis pagrindas, susijęs su Direktyvos 92/50 nuostatų pažeidimu, turi būti atmestas.

2. Dėl tariamo skaidrumo ir nediskriminavimo principų pažeidimo

121. Papildomai, tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad visos nagrinėjamos paslaugos ar jų didžioji dalis patenka į Direktyvos 92/50 I B priedą, Komisija tvirtina, kad Graikijos valdžios institucijos ginčijamų viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūroje vis dėlto privalėjo užtikrinti pakankamą viešumo laipsnį, vadovaujantis Direktyvos 92/50 3 straipsnio 2 dalyje nustatytu nediskriminavimo principu.

122. Be to, Komisija nurodo, kad sprendime Teleaustria ir Telefonadress ( 38 ) Teisingumo Teismas bendresne prasme patvirtino, jog nediskriminavimo ir skaidrumo principų taikymas viešuosiuose pirkimuose nėra reguliuojamas Bendrijos direktyvomis.

123. Tame sprendime, kaip ir sprendimuose Coname ( 39 ) ir Parking Brixen ( 40 ), Teisingumo Teismas patvirtino, kad, nepaisant to, jog viešųjų paslaugų koncesijų sutartims šioje Europos Bendrijos teisės stadijoje netaikoma Direktyva 92/50, jas sudarančios viešosios valdžios institucijos yra bendrai įpareigotos laikytis pagrindinių EB sutarties taisyklių ir ypač nediskriminavimo dėl nacionalinės priklausomybės principo ( 41 ). Teisingumo Teismo nuomone, vienodo požiūrio ir nediskriminavimo dėl nacionalinės priklausomybės principai visų pirma reiškia skaidrumo pareigą, kuria siekiama „kiekvieno galimo viešojo pirkimo dalyvio naudai užtikrinti pakankamą viešumo laipsnį, leidžiantį paslaugų koncesijos atvejais skelbti konkursą bei kontroliuoti viešųjų pirkimų procedūrų nešališkumą“ ( 42 ).

124. Tačiau šioje byloje keliamas klausimas iš dalies skiriasi nuo pirmiau nurodytuose sprendimuose nagrinėtų klausimų. Iš tiesų, nors bylos, kuriose priimti sprendimai Teleaustria ir Telefonadress, Coname ir Parking Brixen, buvo susijusios su viešųjų paslaugų koncesijomis, kurių Bendrijos direktyvos nereglamentavo, ginčijamos sutartys patenka į Direktyvos 92/50 taikymo sritį, numatančią skirtingas skelbimo procedūras, atsižvelgiant į tai, ar viešųjų pirkimų, kuriems šios nuostatos taikomos, objektas yra paslaugos, patenkančios į jos I A arba I B priedus.

125. Šis klausimas iškeltas byloje Komisija prieš Airiją (C-507/03), kurią šiuo metu nagrinėja Teisingumo Teismo didžioji kolegija ir kurioje 2006 m. rugsėjo 14 d. generalinė advokatė C. Stix-Hackl pateikė savo išvadą nurodydama, kad bendrieji nediskriminavimo ir skaidrumo principai turi būti taikomi taip pat viešuosiuose paslaugų, patenkančių į Direktyvos 92/50 I B priedą, pirkimuose dėl tam tikrų šių pirkimų tvarkos aspektų, kurių direktyvos nuostatos aiškiai nereglamentuoja.

126. Sutikdamas su generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvadoje siūlomu sprendimu, kuris iš esmės atitinka ieškovės šioje byloje nurodytą teiginį, nemanau, kad būtina, atsižvelgiant taip pat į svarstymus dėl ieškinio priimtinumo, pateikti šio pagrindo analizę, todėl apsiribosiu nukreipdamas į santrauką, pateiktą minėtoje išvadoje.

127. Lieka išnagrinėti, ar Graikijos vyriausybė pateikė motyvus, bet kuriuo atveju pateisinančius išankstinio skelbimo pareigų nevykdymą ginčijamų viešųjų pirkimų atžvilgiu.

128. Ginčydama nagrinėjamo pagrindo pagrindimą, minėta vyriausybė tik atsakė, kad ji užtikrino tinkamą ir pakankamą sandorių, susijusių su IAKS 2001 metais, viešumą, todėl galimi suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę pasiūlyti savo paslaugas ūkininkams, kurie bet kuriuo atveju buvo laisvi pasirinkti, į ką kreiptis pagalbos dėl paraiškų ir pareiškimų parengimo ir pateikimo.

129. Atsakydama į pirmąjį Komisijos pateiktą kaltinimą, vyriausybė atsakovė vis dėlto rėmėsi ginčijamiems viešiesiems pirkimams taikomu Direktyvos 92/50 11 straipsnio 3 dalies b punktu, pagal kurį derybų procedūros taikymas iš anksto neskelbiant pranešimo apie sutartį gali būti priimtinas, „kai dėl techninių, meninių arba kitų priežasčių, susijusių su išskirtinių teisių apsauga, paslaugas gali suteikti tik konkretus paslaugų teikėjas“. Konkrečiai tariant, Graikijos vyriausybė rėmėsi iš esmės techniniais motyvais, kurie įpareigojo ginčijamas pirkimų sutartis sudaryti su VŽŪKS.

130. Net darant prielaidą, kad šia nuostata leidžiama taisyklės, pagal kurią viešųjų pirkimų, kuriems taikomos direktyvos III dalies nuostatos, sutartys sudaromos paskelbus pranešimą apie sutartį, išimtimi būtų galima remtis šio ieškinio pagrindo atžvilgiu – dėl bendrųjų skaidrumo ir nediskriminavimo principų pažeidimo, bet ne dėl Direktyvoje 92/50 numatytų išankstinio paskelbimo taisyklių pažeidimo ( 43 ), – nemanau, kad valstybė narė atsakovė pakankamai įrodė, jog šiuo atveju iš esmės egzistavo sąlygos taikyti šią išimtį. Iš tiesų Graikijos vyriausybė šiuo atžvilgiu tik bendrai patvirtino, kad egzistavo techninio pobūdžio argumentai, susiję su ginčijamų viešųjų pirkimų objektu ir tikslais, o šie argumentai, minėtos vyriausybės nuomone, leido sudaryti minėtas viešojo pirkimo sutartis su ūkininkų atstovais toje vietoje, kur paslaugos turėjo būti teikiamos, tačiau jokių papildomų paaiškinimų ji nepateikė.

131. Atsižvelgdamas į pirmiau pateiktus svarstymus, tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nepritartų mano pateiktoms išvadoms dėl šios bylos objektu esančio ieškinio priimtinumo, siūlau patenkinti šį ieškinio pagrindą, susijusį su bendrųjų nediskriminavimo ir skaidrumo principų pažeidimu, ir pripažinti, kad veiksmai, kuriais Komisija šiuo pagrindu kaltina Graikijos Respubliką, sudaro įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymą.

VI — Dėl bylinėjimosi išlaidų

132. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

133. Kadangi siūlau Teisingumo Teismui atmesti ieškinį, o Graikijos Respublika reikalavo, kad ieškovė padengtų bylinėjimosi išlaidas, manau, jog šias išlaidas privalo padengti Komisija.

VII — Išvada

134. Atsižvelgdamas į visus pirmiau išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui pripažinti, kad: — ieškinys yra nepriimtinas, — Europos Bendrijų Komisija padengia bylinėjimosi išlaidas.

( 1 ) Originalo kalba: italų.

( 2 ) OL L 355, p. 1.

( 3 ) OL L 209, p. 1.

( 4 ) OL L 134, p. 114.

( 5 ) 1976 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyva dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 13, p. 1).

( 6 ) 1971 m. liepos 26 d. Tarybos direktyva dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos (OL L 185, p. 5).

( 7 ) 1990 m. rugsėjo 17 d. Tarybos direktyva dėl subjektų, veikiančių vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos (OL L 297, p. 1).

( 8 ) 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 1).

( 9 ) Sprendimas C-362/90 (Rink. p. I-2353).

( 10 ) Prieš padarydamas šią išvadą, Teisingumo Teismas visų pirma nurodė, kad iš „(EB 226 straipsnio antrosios pastraipos) išplaukia, jog Komisija gali pateikti Teisingumo Teismui ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, tik jeigu atitinkama valstybė narė neatsižvelgia į pagrįstą nuomonę per Komisijos šiam tikslui nustatytą laiką“, ir pastebėjo, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, pagal EB 226 straipsnį pateikto ieškinio dalykas yra „prašyti pripažinti, kad atitinkama valstybė neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutartį ir nepašalino šio įsipareigojimų nevykdymo per Komisijos pagrįstoje nuomonėje šiam tikslui nustatytą terminą“. Be to, Teisingumo Teismas priminė, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje.

( 11 ) Šioje byloje Teisingumo Teismas iš esmės vadovavosi generalinio advokato C. O. Lenz išvada, kad „vadovaujantis (EB 226 straipsnio antrąja pastraipa) pažeidimo buvimas pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje yra ieškinio priimtinumo sąlyga“. Generalinio advokato nuomone, „nėra jokio suinteresuotumo, kad Teisingumo Teismas pripažintų sutarties pažeidimą, jeigu šis pažeidimas buvo pašalintas nustatytu laiku“, nes toks vertinimas yra suderinamas su ikiteisminės procedūros tikslu, kuria siekiama pašalinti pažeidimą iki teisminės procedūros. Generalinis advokatas C. O. Lenz sutinka, kad šios taisyklės išimtys galėtų būti taikomos „sezoninių pažeidimų atveju (1988 m. kovo 24 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją, 240/86, Rink. p. 1835), jeigu dėl jos tikslo ir teisinio pobūdžio įsipareigojimų neįvykdymas yra laikinas (kaip, atsižvelgiant į sezoną, nustatyti importo ar eksporto apribojimai siekiant apsaugoti nacionalinius ūkio subjektus) ir dėl šios priežasties procedūra prieš ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimą vien laiko atžvilgiu yra sudėtingesnė ar net neįmanoma“. Tačiau, atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamu atveju iš tiesų objektyviai be jokių kliūčių buvo galima vykdyti procedūrą prieš ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimą per beveik penkiolikos mėnesių laikotarpį, per kurį vyko viešasis pirkimas, generalinis advokatas padarė išvadą, kad ieškinys buvo nepriimtinas.

( 12 ) C-20/01 ir C-28/01, Rink. p. I-3609.

( 13 ) Sprendimo 35 ir 36 punktai. Šiuo tikslu Teisingumo Teismas nurodo 2001 m. spalio 18 d. Sprendimą SIAC Construction (C-19/00, Rink. p. I-7725, 32 punktas).

( 14 ) Pažymėta mano.

( 15 ) Teisingumo Teismas padarė tokią pačią išvadą kaip 1999 m. spalio 28 d. Sprendime Komisija prieš Austriją (C-328/96, Rink. p. I-7725, 32 punktas), kuriame vyriausybės atsakovės pateiktas prieštaravimas dėl nepriimtinumo buvo atmestas įvertinus, kad galimos ginčijamų viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūrų sukeltos Bendrijos teisės neatitinkančios pasekmės galėjo išlikti pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, neatsižvelgiant į tai, kad iki pagrįstos nuomonės priėmimo Austrijos Respublika atliko visų tuo metu vykdomų procedūrų pakeitimus, kiek to reikalavo Komisija. Generalinis advokatas S. Alber savo išvadoje išreiškė tokią pačią nuomonę.

( 16 ) Generalinis advokatas L. A. Geelhoed savo išvadoje iš esmės nurodo argumentus, kuriais prieštaraujama minėto sprendimo Komisija prieš Italiją išvadai, nors šis sprendimas nėra minimas (be kita ko, žr. 47 – 50 ir 53 – 57 punktus). Generalinio advokato nuomone, pagal EB 226 straipsnį pateikiamu ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo siekiama ne tik konkretaus pažeidimo pašalinimo, bet ir įpareigoti pažeidimą padariusią valstybę pakeisti savo veiksmus ir išvengti jų pasikartojimo. Tačiau, L. A. Geelhoed nuomone, bylai išspręsti taip pat yra svarbus faktas, kad pažeidimo pasekmės išlieka ir suėjus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui (žr. išvados 57 punktą).

( 17 ) C-394/02, Rink. p. I-4713.

( 18 ) Minėto sprendimo Komisija prieš Graikiją 14 punktas.

( 19 ) Ten pat, 19 punktas (pažymėta mano).

( 20 ) Generalinis advokatas F. G. Jacobs šiuo klausimu pateikė tokią pačią išvadą, nors vadovavosi skirtingais argumentais. Jo nuomone, Komisija iš esmės turėjo suinteresuotumą pasiekti, kad būtų pripažintas Graikijos vyriausybės įsipareigojimų neįvykdymas, nes sutartis, sudaryta taikant ginčijamą viešojo pirkimo procedūrą, vis dar buvo vykdymo stadijos ir dėl to įsipareigojimų neįvykdymas ir toliau kėlė teisinių pasekmių. Dėl argumento, kad ieškinys neturi dalyko, generalinis advokatas priminė Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią „net jei įsipareigojimų neįvykdymas buvo pašalintas pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, suinteresuotumas pareikšti ieškinį vis tiek išlieka, kad būtų nustatytas atsakomybės, kuri gali kilti valstybei narei, pagrindas, kaip įsipareigojimų nevykdymo rezultatas kitų valstybių narių, Bendrijos ar privačių asmenų atžvilgiu“ ir pridūrė, kad tas pats taikytina, ir kai įsipareigojimų neįvykdymas jau nebegali būti pašalintas.

( 21 ) 2005 m. spalio 27 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C-525/03, Rink. P. I-9405). Be to, įdomu pažymėti, kad šį sprendimą priėmė antroji Teisingumo Teismo kolegija, tačiau skirtingos sudėties nei šią bylą nagrinėjanti kolegija.

( 22 ) Reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas nagrinėjo ieškinio priimtinumą savo iniciatyva ir nusprendė, kad ieškinys buvo nepriimtinas, nepaisant to, kad vyriausybė atsakovė teismo posėdyje pasisakė už priimtinumą. Be to, Italijos Respublika nepripažino įsipareigojimų nevykdymo, kuriuo ji buvo kaltinama.

( 23 ) Generalinis advokatas F. G. Jacobs šiuo klausimu palaikė ieškinio priimtinumą.

( 24 ) Minėto 2005 m. spalio 27 d. Sprendimo 11 punktas. Tiesa, kad ieškinyje nurodyti reikalavimai buvo susiję tik su ginčijamo potvarkio nuostatomis; tačiau, kaip pažymėjo generalinis advokatas F. G. Jacobs, į tai, kad viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūros buvo vykdomos arba kad pagal šias procedūros sudarytos sutartys buvo vykdymo stadijoje, galėjo būti atsižvelgiama vertinant, ar galėjo būti laikoma, kad minėtas potvarkis visiškai prarado poveikį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje.

( 25 ) Preliminariosios sutarties 5 straipsnio 1 dalis numato, kad ši sutartis įsigalioja jos pasirašymo dieną ir netenka galios, kai visa finansinė pagalba suteikta paraiškas pateikusiems ūkininkams. Tokia pati nuostata numatyta kiekvienoje preliminariosios sutarties pagrindu sudarytoje sutartyje. Komisijai nepateikus prieštaravimų, turi būti laikoma, kad ši pagalba, kaip per teismo posėdį patvirtino Graikijos vyriausybė, buvo visiškai suteikta prieš pasibaigiant pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui.

( 26 ) Viešojo paslaugų pirkimo sutartys apibrėžiamos Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkte kaip „atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurias raštu sudaro paslaugų teikėjas ir perkančioji organizacija“. Iš šio apibrėžimo išplaukia, kad viešojo paslaugų pirkimo sutartis šios direktyvos prasme apima atlygį, kurį perkančioji organizacija tiesiogiai sumoka paslaugų teikėjui (žr. 2005 m. spalio 13 d. Sprendimą Parking Brixen, C-458/03, Rink. p. I-8565, 39 punktas).

( 27 ) Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, atsižvelgiant į įgaliojimus, kuriuos Komisija turi pagal EB 226 straipsnį, Komisijos užduotis yra savo iniciatyva ir bendro intereso tikslais prižiūrėti, kaip valstybės narės taiko Bendrijos teisę, ir siekti galimo įsipareigojimų pagal ją neįvykdymo pripažinimo, kad pažeidimas būtų nutrauktas (2001 m. vasario 1 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-333/99, Rink. p. I-1025, 23 punktas ir 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C-394/02, Rink. p. I-4713, 14 ir 15 punktai, taip pat minėta teismo praktika).

( 28 ) Šiuo atžvilgiu žr. 41 punkte minėtą 1992 m. kovo 31 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją.

( 29 ) Žr., pavyzdžiui, 2006 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Komisija prieš Jungtinę Karalystę (C-236/05, Rink. p. I-10819).

( 30 ) Šiuo atžvilgiu žr. 1995 m. gegužės 4 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (C-79/94, Rink. p. I-1071, 15 punktas).

( 31 ) Nors, kaip teigia Graikijos vyriausybė, regionuose, kuriuose yra kelios VŽŪKS, viena jų, ta, kuri bus sutarties su vietos administracija šalimi, parenkama įgyvendinimo sutarties sudarymo momentu.

( 32 ) Žr., pavyzdžiui, įgyvendinimo sutarties, sudarytos Graikijos valstybės, Korinto prefektūros administracijos ir Korinto VŽŪKS, preambulę. Šios preambulės pirmasis punktas nustato, kad preliminarioji sutartis yra sudedamoji sutarties dalis.

( 33 ) Nors esant skirtingoms teisinėms aplinkybėms (klausimas buvo pateiktas dėl 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo (OL L 199, p. 84) nuostatų pažeidimo) Teisingumo Teismas praeityje jau yra nurodęs, kad jis teikia pirmenybę viešojo pirkimo sutarčių ekonominės ir techninės funkcijų vienodumo kriterijui, o ne tokiems veiksniams, kaip antai perkančiųjų organizacijų ar laimėjusių įmonių skaičius (žr. 2000 m. spalio 5 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją, C-16/98, Rink. p. I-8315).

( 34 ) 1998 m. rugsėjo 24 d. Sprendimas (C-76/97, Rink. P. I-5357, 37 punktas).

( 35 ) Be to, Komisija pastebi, kad nors tik nuorodos tikslais, atitikties tarp Bendrojo viešųjų pirkimų žodyno (BVPŽ) ir BPK nomenklatūros lentelė, pateikta Direktyvos 2004/18 II A priede, 12 kategorijoje „Inžinerijos paslaugos“apima topografines paslaugas.

( 36 ) 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (C-287/03, Rink. p. I-3761, 27 punktas ir nurodyta teismo praktika).

( 37 ) Žr. svarstymus, pateikiamus 105 punkte.

( 38 ) 2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimas (C-324/98, Rink. p. I-10745).

( 39 ) 2005 m. birželio 21 d. Sprendimas (C-231/03, Rink. p. I-7287), susijęs su viešųjų paslaugų koncesijų dėl dujų tiekimo suteikimu iš esmės valstybinio kapitalo bendrovei.

( 40 ) Minėta 26 išnašoje.

( 41 ) Minėto sprendimo Telaustria ir Telefonadress 60 punktas; minėtų sprendimų Coname 16 punktas ir Parking Brixen 46 punktas.

( 42 ) Žr. minėto sprendimo Telaustria ir Telefonadress 61 ir 62 punktus ir minėto sprendimo Parking Brixen 49 punktą.

( 43 ) Tokios išvados laikomasi generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvadoje, pateiktoje minėtoje byloje Komisija prieš Airiją (C-507/03), bei tą pačią dieną pateiktoje išvadoje susijusioje byloje Komisija prieš Airiją (C-532/03), kurią taip pat šiuo metu nagrinėja didžioji Teisingumo Teismo kolegija.