GENERALINIO ADVOKATO

MICHAL BOBEK IŠVADA,

pateikta 2020 m. liepos 16 d. ( 1 )

Byla C‑352/19 P

Région de Bruxelles-Capitale

prieš

Europos Komisiją

„Apeliacinis skundas – Reglamentas (EB) Nr. 1107/2009 – Augalų apsaugos produktai – Įgyvendinimo reglamentas (ES) 2017/2324 – Veiklioji medžiaga glifosatas – SESV 263 straipsnis – Privačių subjektų teisė pareikšti ieškinį – Tiesioginė sąsaja – ESS 4 straipsnio 2 dalis – Valstybių narių regionai – Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis – Sąjungos teisę atitinkantis aiškinimas – Konkreti sąsaja – Reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas, dėl kurio nereikia patvirtinti įgyvendinimo priemonių“

I. Įvadas

1. Ar Komisijos įgyvendinimo reglamentas (ES) 2017/2324 ( 2 ), kuriuo pratęsiamas glifosato patvirtinimo galiojimas, faktiškai pripažįstant šią veikliąją medžiagą saugia, yra tiesiogiai susijęs su valstybės narės federaliniu subjektu, kuris pagal šios valstybės Konstituciją yra įgaliotas saugoti aplinką ir kuris, įgyvendindamas šiuos įgaliojimus, uždraudžia naudoti glifosatą savo teritorijoje, nusprendęs, kad ši veiklioji medžiaga yra pavojinga?

2. Bendrasis Teismas nusprendė, kad toks Sąjungos teisės aktas nėra tiesiogiai susijęs su tokiu regionu, šioje byloje nagrinėjamu atveju – Région de Bruxelles-Capitale (Briuselio-sostinės regionas). Taigi jis pripažino šio regiono pareikštą ieškinį dėl panaikinimo nepriimtinu ( 3 ). Laikausi nuomonės, kad, nesuteikdamas Briuselio-sostinės regionui teisės pareikšti ieškinį, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, neteisingai aiškindamas SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, taip pat kelias taikytinos antrinės teisės nuostatas.

II. Teisinis pagrindas

A. Tarptautinė teisė

3. Konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkos klausimais, Europos bendrijos vardu patvirtintos 2005 m. vasario 17 d. Tarybos sprendimu 2005/370/EB ( 4 ) (toliau – Orhuso konvencija), 2 straipsnio 2 ir 4 dalyse, kuriose pateikiamos sąvokų apibrėžtys, nurodyta: „Šioje Konvencijoje: <…> 2. „Valstybės institucija“: a) valstybės, regiono ar kito lygmens administracija; b) fiziniai ar juridiniai asmenys, atliekantys nacionalinių įstatymų reglamentuotas valstybės administravimo funkcijas, įskaitant su aplinkosauga susijusias konkrečias prievoles, veiklą ar paslaugas; c) bet kokie kiti fiziniai ar juridiniai asmenys, atliekantys valstybines pareigas ar funkcijas arba teikiantys su aplinkosauga susijusias paslaugas, kai juos kontroliuoja a arba b punktuose nurodyta institucija ar asmuo; <…> 4. „Visuomenė“ – tai vienas arba daugiau fizinių ar juridinių asmenų ir pagal nacionalinius įstatymus ar praktiką jų asociacijos, organizacijos arba grupės“.

4. Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 ir 4 dalyse, susijusiose su teise kreiptis į teismą, nurodyta: „3. <…> kiekviena Šalis užtikrina, kad visuomenės atstovai, atitinkantys nacionaliniuose įstatymuose numatytus kriterijus, jeigu tokie yra, galėtų administracine arba teismo tvarka kreiptis dėl privačių asmenų arba valstybės institucijų, pažeidžiančių nacionalinių įstatymų nuostatas, susijusias su aplinkosauga, veiksmų arba neveikimo užginčijimo. 4. <…> vykdant 1, 2 ir 3 dalyse nurodytas procedūras, turi būti užtikrintos atitinkamos ir veiksmingos teisinės gynybos priemonės, įskaitant, jei reikia, tokias teisines gynybos priemones kaip teismo įpareigojimas nepažeisti ieškovo teisių ar sustabdyti veiksmus, pažeidžiančius tas teises, ir tos priemonės turi būti teisingos, bešališkos, pasiūlytos laiku ir ne per daug brangios. <…>“.

B. Sąjungos teisė

5. 2001 m. lapkričio 20 d. Komisijos direktyva 2001/99/EB, iš dalies keičiančia Tarybos direktyvos 91/414/EEB dėl augalų apsaugos produktų pateikimo į rinką I priedą, kad būtų įrašytos veikliosios medžiagos glifosatas ir metil-tifensulfuronas ( 5 ), veiklioji medžiaga glifosatas buvo įtraukta į 1991 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 91/414/EEB dėl augalų apsaugos produktų pateikimo į rinką ( 6 ) I priedą ir todėl buvo patvirtinta pagal šią direktyvą nuo 2002 m. liepos 1 d.

6. Nuo 2011 m. birželio 14 d. Direktyva 91/414 buvo panaikinta nustatant tam tikras pereinamojo laikotarpio nuostatas 2009 m. spalio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1107/2009 dėl augalų apsaugos produktų pateikimo į rinką ir panaikinančiu Tarybos direktyvas 79/117/EEB ir 91/414/EEB ( 7 ).

7. Reglamento Nr. 1107/2009 10, 23 ir 29 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip: „(10) medžiagos turėtų būti naudojamos augalų apsaugos produktuose tik jei įrodyta, kad jos aiškiai naudingos augalų auginimui ir neturėtų turėti jokio kenksmingo poveikio žmonių ar gyvūnų sveikatai arba jokio nepriimtino poveikio aplinkai. Siekiant užtikrinti vienodą apsaugos lygį visose valstybėse narėse, sprendimas dėl tokių medžiagų priimtinumo ar nepriimtinumo turėtų būti priimamas Bendrijos lygiu, remiantis suderintais kriterijais. Šie kriterijai turėtų būti taikomi pirmą kartą patvirtinant veikliąją medžiagą pagal šį reglamentą. Jau patvirtintoms veikliosioms medžiagoms jie turėtų būti taikomi jų patvirtinimo atnaujinimo arba peržiūros metu. <…> (23) <…> Todėl augalų apsaugos produktus turėtų autorizuoti valstybės narės. <…> (29) Abipusio pripažinimo principas yra viena iš priemonių, kuriomis užtikrinamas laisvas prekių judėjimas Bendrijoje. Siekiant išvengti dvigubo darbo, mažinti pramonei ir valstybėms narėms tenkančią administracinę naštą ir numatyti labiau suderintą augalų apsaugos produktų prieinamumą, vienos valstybės narės atliktą autorizaciją turėtų pripažinti kitos valstybės narės, jei žemės ūkio, augalų apsaugos ir aplinkos (taip pat klimato) sąlygos yra panašios. Todėl, siekiant sudaryti palankesnes sąlygas tokiam abipusiam pripažinimui, Europos Sąjunga turėtų būti suskirstyta į panašias tokias sąlygas turinčias zonas. Tačiau atsižvelgus į vienos ar daugiau valstybių narių teritorijai būdingas aplinkos ar žemės ūkio sąlygas gali prireikti, kad gavusios paraišką valstybės narės pripažintų kitos valstybės narės atliktą autorizaciją, ją iš dalies pakeistų arba susilaikytų nuo augalų apsaugos produkto autorizacijos savo teritorijoje, jeigu tai yra pateisinama dėl specifinių aplinkos arba žemės ūkio sąlygų <…>“.

8. Reglamento Nr. 1107/2009 20 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje numatyta: „jei patvirtinimas panaikinamas arba neatnaujinamas dėl susirūpinimą keliančių klausimų, susijusių su žmonių ar gyvūnų sveikata arba aplinka, atitinkamas augalų apsaugos produktas nedelsiant pašalinamas iš rinkos“.

9. Reglamento Nr. 1107/2009 36 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje nustatyta: „Kai valstybėms narėms rūpimi klausimai, susiję su žmonių ar gyvūnų sveikata arba aplinka, negali būti kontroliuojami nustatant pirmoje dalyje nurodytas nacionalines rizikos mažinimo priemones, valstybė narė, atsižvelgusi į specifines jos aplinkos ar žemės ūkio sąlygas, gali atsisakyti autorizuoti augalų apsaugos produktą savo teritorijoje, jei ji turi pagrįstų priežasčių manyti, jog nagrinėjamas produktas vis dar kelia nepriimtiną riziką žmonių ar gyvūnų sveikatai arba aplinkai.“

10. Reglamento Nr. 1107/2009 40 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Pagal 29 straipsnį suteiktos autorizacijos turėtojas gali teikti paraišką autorizuoti tą patį augalų apsaugos produktą tam pačiam naudojimui ir laikantis panašios žemės ūkio praktikos kitoje valstybėje narėje pagal šiame poskirsnyje numatytą abipusio pripažinimo tvarką šiais atvejais: a) produktą įregistravo tai pačiai zonai priklausanti valstybė narė (įregistravusi valstybė narė); <…>“.

11. To paties reglamento 41 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Valstybė narė, kuriai pateikta paraiška pagal 40 straipsnį <…> atitinkamai atsižvelgdama į sąlygas savo teritorijoje, autorizuoja atitinkamą augalų apsaugos produktą tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir paraišką nagrinėjanti valstybė narė, išskyrus atvejus, kai taikoma 36 straipsnio 3 dalis.“

12. Reglamento Nr. 1107/2009 43 straipsnyje numatyta: „1. Autorizacija atnaujinama autorizacijos turėtojui pateikus atitinkamą paraišką, jei 29 straipsnyje nustatytos sąlygos tebetenkinamos. <…> 5. Valstybės narės priima sprendimą dėl autorizacijos atnaujinimo ne vėliau kaip per dvylika mėnesių po atitinkamame produkte esančios veikliosios medžiagos, apsauginės medžiagos ar sinergiklio patvirtinimo atnaujinimo. 6. Jei dėl autorizacijos turėtojo nevaldomų priežasčių sprendimas atnaujinti autorizaciją nepriimamas iki jo galiojimo pabaigos, atitinkama valstybė narė pratęsia autorizaciją laikotarpiui, kurio reikia nagrinėjimui užbaigti ir sprendimui dėl atnaujinimo priimti.“

13. Reglamento Nr. 1107/2009 78 straipsnio 3 dalyje buvo numatyta priimti reglamentą, kuriame būtų pateiktas į Direktyvos 91/414 I priedą įtrauktų veikliųjų medžiagų, laikomų patvirtintomis pagal Reglamentą Nr. 1107/2009, sąrašas.

14. 2011 m. gegužės 25 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentu (ES) Nr. 540/2011, kuriuo dėl patvirtintų veikliųjų medžiagų sąrašo įgyvendinamas Reglamentas (EB) Nr. 1107/2009 ( 8 ), buvo priimtas Reglamento Nr. 1107/2009 78 straipsnio 3 dalyje numatytas sąrašas. Glifosatas buvo įtrauktas į šį sąrašą, nustatant 2015 m. gruodžio 31 d. kaip patvirtinimo laikotarpio galiojimo pabaigos datą.

15. Per nustatytą terminą buvo pateiktas prašymas pratęsti šio patvirtinimo galiojimą. Vėliau Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 1107/2009 17 straipsnio pirma pastraipa, du kartus pratęsė glifosato patvirtinimo laikotarpį, nes galiojimo pratęsimo procedūra buvo atidėta ( 9 ).

16. 2017 m. gruodžio 12 d. Komisija priėmė ginčijamą reglamentą, kuriuo tam tikromis sąlygomis pratęsė veikliosios medžiagos glifosato patvirtinimo galiojimą iki 2022 m. gruodžio 15 d.

C. Belgijos teisė

17. Pagal Belgijos Karalystės Konstitucijos 1 straipsnį „Belgija yra federacinė valstybė, kurią sudaro bendruomenės ir regionai“. Pagal Konstitucijos 3 straipsnį „Belgiją sudaro trys regionai: Flandrijos regionas, Valonijos regionas ir Briuselio regionas.“

18. Pagal Belgijos Konstitucijos 39 straipsnį „pagal įstatymą juo įsteigtiems regioniniams subjektams, kuriuos sudaro išrinkti atstovai, suteikiami įgaliojimai valdyti jo nustatytus klausimus <…> pagal teisės aktais apibrėžtą taikymo sritį ir juose nustatytu būdu. <…>“.

19. Pagal 1980 m. rugpjūčio 8 d.Loi spéciale de réformes institutionelles (Specialusis įstatymas dėl institucinių reformų) ( 10 ) (toliau – Specialusis įstatymas) 6 straipsnio 1 dalies II punkto pirmą pastraipą kaip vienas iš regionų valdomų klausimų nurodoma „aplinkos apsauga, visų pirma dirvožemio, podirvio, vandens ir oro apsauga nuo taršos ir agresyvios veiklos <…>“. Pagal šią nuostatą regionams suteikiama kompetencija reglamentuoti augalų apsaugos produktų naudojimą atitinkamoje jų teritorijoje.

20. Pagal Specialiojo įstatymo 6 straipsnio 1 dalies II punkto pirmą pastraipą federalinės valdžios institucija yra įgaliota „nustatyti produktų standartus“. Taigi būtent federalinės valdžios institucija nagrinėja paraiškas dėl augalų apsaugos produktų leidimų pateikti rinkai ir išduoda šiuos leidimus Belgijoje pagal Reglamento Nr. 1107/2009 28 straipsnio 1 dalį. Vis dėlto pagal Specialiojo įstatymo 6 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą regionai dalyvauja įgyvendinant šiuos įgaliojimus.

21. 1994 m. vasario 28 d.Arrêté royal relatif à la conservation, à la mise sur le marché et à l'utilisation des pesticides à usage agricole (Belgijos Karaliaus dekretas dėl žemės ūkyje naudojamų pesticidų saugojimo, pateikimo rinkai ir naudojimo, toliau – Karaliaus dekretas) ( 11 ) 7 straipsnyje nurodyta, kad draudžiama pateikti rinkai, ruošti, vežti, importuoti, siūlyti, rodyti, siūlyti parduoti, laikyti, įsigyti arba naudoti žemės ūkyje skirtą naudoti pesticidą, kurio prieš tai nėra patvirtinęs ministras. Pagal šio dekreto 8 straipsnį „ministras arba šiuo tikslu ministro paskirtas pareigūnas suteikia patvirtinimą pasikonsultavęs su [9 straipsnyje nurodytu Patvirtinimo komitetu]“. Pagal Karaliaus dekreto 9 straipsnį Patvirtinimo komitetą sudaro 12 ministro paskirtų narių, įskaitant „ekspertą iš Briuselio regiono, kurį deleguoja Briuselio-sostinės regiono ministras-pirmininkas“.

22. 2013 m. birželio 20 d. Briuselio-sostinės regionas priėmė Nutarimą dėl tvaraus pesticidų naudojimo Briuselio-sostinės regione (toliau – 2013 m. nutarimas) ( 12 ). Remiantis šio nutarimo 1 straipsnio pirma pastraipa, juo į nacionalinę teisę perkeliama 2009 m. spalio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/128/EB, nustatanti Bendrijos veiksmų pagrindus siekiant tausiojo pesticidų naudojimo ( 13 ). Pagal 1 straipsnio trečią pastraipą Briuselio-sostinės regionas „gali nustatyti pesticidus, kuriuos draudžiama naudoti dėl jų keliamos grėsmės žmonių sveikatai ar aplinkai“.

23. 2016 m. lapkričio 10 d. Briuselio-sostinės regionas, remdamasis 2013 m. nutarimu, priėmė Nutarimą dėl draudimo Briuselio-sostinės regione naudoti pesticidus, kurių sudėtyje yra glifosato (toliau – 2016 m. nutarimas) ( 14 ). 2016 m. nutarimo 1 straipsnyje nurodyta: „Briuselio-sostinės regiono teritorijoje draudžiama naudoti bet kokius pesticidus, kurių sudėtyje yra glifosato“.

III. Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiama nutartis

24. 2018 m. kovo 8 d. Briuselio-sostinės regionas pareiškė ieškinį Bendrajame Teisme dėl ginčijamo reglamento panaikinimo. Grįsdamas ieškinį, Briuselio-sostinės regionas rėmėsi dviem pagrindais.

25. Pirma, Briuselio-sostinės regionas rėmėsi pareigos užtikrinti aukšto lygio žmonių sveikatos ir aplinkos apsaugą pažeidimu. Jis teigė, kad Reglamentas 2017/2324 grindžiamas grėsmių sveikatai ir aplinkai moksliniu vertinimu, kuris neatitinka atsargumo principo reikalavimų. Komisija neatliko politikos vertinimo ir rizikos valdymo, kurie atitiktų atsargumo principą.

26. Antra, Briuselio-sostinės regionas nurodė pareigos motyvuoti ir gero administravimo principo pažeidimą. Jo teigimu, ginčijamas reglamentas stokoja vidinio suderinamumo. Briuselio-sostinės regionas teigė, jog iš šio reglamento preambulės ir straipsnių galima spręsti, kad glifosatas neturi jokio kenksmingo poveikio žmonių ar gyvūnų sveikatai ir neturi jokio nepriimtino poveikio aplinkai, nors iš specialiųjų šio reglamento I priedo nuostatų galima spręsti, kad toks poveikis yra.

27. 2019 m. vasario 28 d. skundžiama nutartimi Bendrasis Teismas pripažino Briuselio-sostinės regiono ieškinį nepriimtinu motyvuodamas tuo, kad šis regionas neturėjo teisės pareikšti ieškinio. Kalbant konkrečiau, Bendrasis Teismas nusprendė, kad ginčijamas reglamentas nėra tiesiogiai susijęs su Briuselio-sostinės regionu, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.

28. 2019 m. gegužės 1 d. paduotame apeliaciniame skunde Teisingumo Teismui Briuselio-sostinės regionas prašo Teisingumo Teismo pripažinti apeliacinį skundą priimtinu ir pagrįstu, panaikinti skundžiamą nutartį, priimti sprendimą dėl ieškovo pareikšto ieškinio dėl panaikinimo priimtinumo, grąžinti bylą Bendrajam Teismui ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

29. Komisija prašo Teisingumo Teismo atmesti ieškinį ir priteisti iš Briuselio-sostinės regiono bylinėjimosi išlaidas.

IV. Vertinimas

30. Pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą fizinio arba juridinio asmens pareikštas ieškinys dėl jam neskirto akto gali būti priimtinas dviem atvejais. Pirma, toks ieškinys gali būti pareikštas, jei šis teisės aktas su minėtu asmeniu yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs. Antra, toks asmuo gali pareikšti ieškinį dėl reglamentuojamojo pobūdžio teisės akto, dėl kurio nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių, jei šis aktas yra tiesiogiai su juo susijęs.

31. Skundžiamoje nutartyje Bendrasis Teismas nenagrinėjo apelianto teisės pareikšti ieškinį nė pagal vieną iš minėtų atvejų. Bendrasis Teismas užbaigė savo analizę, konstatavęs, kad ginčijamas reglamentas nėra tiesiogiai susijęs su apeliantu (ši sąlyga yra bendra abiem pirmiau nurodytiems atvejams).

32. Apeliaciniame skunde apeliantas ginčija tokią išvadą, pateikdamas vienintelį apeliacinio skundo pagrindą, kuriame nurodo teisės klaidą aiškinant ir taikant SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Šį apeliacinio skundo pagrindą sudaro dvi dalys. Pirma, apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą, neteisingai aiškinamas Orhuso konvencijos 9 straipsnį, taigi ir deramai neatsižvelgdamas į jį. Antra, apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas, neteisingai aiškindamas bylai reikšmingas Sąjungos antrinės teisės (visų pirma Reglamento Nr. 1107/2009) nuostatas, neįvertino to, kiek ginčijamas reglamentas yra susijęs su apeliantu.

33. Šios išvados struktūra yra tokia, kaip nurodyta toliau. Pirmiausia analizuosiu antrąją apelianto pateikto pagrindo dalį, susijusią su tariamai neteisingu Sąjungos antrinės teisės nuostatų aiškinimu, dėl kurio buvo klaidingai taikoma SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa (A). Konstatavęs, kad apelianto šiuo klausimu pateikti argumentai yra pagrįsti, išsamumo sumetimais glaustai išnagrinėsiu pirmąją pagrindo dalį (B). Tada pasinaudodamas galimybe pateiksiu kelias bendras pastabas dėl nepagrįstai siaurio teisės pareikšti ieškinį sąlygų aiškinimo, nes savaiminis ir pernelyg formalus šių sąlygų taikymas konkrečiai valstybių narių regionų ar kitų federalinių subjektų situacijai sukelia labai abejotinus rezultatus, kaip aiškiai rodo šis apeliacinis skundas (C). Galiausiai nagrinėsiu apeliacinio skundo vertinimo pasekmes (D).

A. Antra apeliacinio skundo pagrindo dalis: klaidingas bylai reikšmingų Sąjungos antrinės teisės nuostatų aiškinimas

34. Apeliacinio skundo vertinimą pradėsiu nuo apelianto pateikto apeliacinio skundo pagrindo antros dalies. Šią apeliacinio skundo pagrindo dalį šalys ne tik išsamiau aptarė savo atitinkamose pastabose, bet ji ir kelia tam tikrų konstitucinės reikšmės klausimų.

35. Išdėstęs šalių argumentus (1), pirmiausia priminsiu jurisprudenciją, susijusią su tiesioginės sąsajos sąvoka (2). Tada konkrečiau nagrinėsiu, kaip ši sąvoka taikoma regionų ir kitų vietos subjektų atžvilgiu (3). Tuo remdamasis, įvertinsiu apelianto argumentų esmę (4).

1. Šalių argumentai

36. Apeliacinio skundo pagrindo antroje dalyje apeliantas tvirtina, jog Bendrojo Teismo išvada, kad ginčijamas reglamentas nėra tiesiogiai susijęs su apeliantu, grindžiama SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos, siejant ją su Reglamento Nr. 1107/2009 20 straipsnio 2 dalimi, 32 straipsnio 1 dalimi, 36 straipsnio 3 dalimi, 41 straipsnio 1 dalimi, 43 straipsnio 5 ir 6 dalimis, klaidingu aiškinimu.

37. Pirmiausia apeliantas bendrai kritikuoja tai, kad Bendrasis Teismas tariamai nepaisė kai kurių pirmojoje instancijoje pateiktų argumentų dėl priimtinumo. Iš esmės apeliantas teigė, kad ginčijamas reglamentas yra tiesiogiai susijęs su juo dviem būdais: i) dėl jo kompetencijos reguliuoti pesticidų naudojimą jo teritorijoje ir ii) dėl jo dalyvavimo federaliniu lygmeniu Belgijoje vykdomose procedūrose, susijusiose su leidimų pateikti augalų apsaugos produktus rinkai galiojimo pratęsimu. Vis dėlto skundžiamoje nutartyje Bendrasis Teismas iš esmės neatsižvelgė į pirmąjį aspektą ir sutelkė dėmesį tik į antrąjį aspektą. Taigi nebuvo išnagrinėti kai kurie apelianto argumentai.

38. Antra, apeliantas kritikuoja skundžiamos nutarties 50–55 punktus: dėl glifosato patvirtinimo galiojimo pratęsimo buvo iš karto išlaikytas galiojimas esamų leidimų pateikti rinkai produktus, kurių sudėtyje yra glifosato. Pagal ginčijamą reglamentą tokiems leidimams buvo leidžiama toliau galioti, bet nepratęsus galiojimo šie leidimai būtų baigę galioti ipso facto.

39. Trečia, apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas skundžiamos nutarties 56–59 punktuose klaidingai atmetė jo argumentą, kad ginčijamas reglamentas yra tiesiogiai susijęs su apeliantu, nes jam reikia dalyvauti nacionalinėse sprendimų priėmimų procedūrose dėl leidimų galiojimo pratęsimo. Kompetentingas federalinis ministras turi priimti galutinį sprendimą išklausęs Žemės ūkyje naudojamų pesticidų patvirtinimo komiteto (toliau – Patvirtinimo komitetas), kurio narys yra apeliantas, nuomonę.

40. Ketvirta, apeliantas kritikuoja motyvus, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas skundžiamos nutarties 60–63 punktuose atmetė jo argumentą, kad, atsižvelgiant į Reglamente Nr. 1107/2009 numatytą abipusio pripažinimo procedūrą, ginčijamu reglamentu neutralizuojama Patvirtinimo komiteto, taigi ir paties apelianto galimybė prieštarauti bet kurio produkto, kurio sudėtyje yra glifosato, pateikimui rinkai, jeigu šis produktas jau yra autorizuotas kitoje valstybėje narėje. Pagal reglamentą nacionalinės valdžios institucijoms nepaliekama jokių diskrecinių įgaliojimų, išsamiai reglamentuojant tai, ar glifosatas atitinka Reglamento 1107/2009 reikalavimus. Taigi pagal ginčijamą reglamentą gamintojams automatiškai suteikiamos teisės, o viešosios valdžios institucijoms – atitinkamos prievolės.

41. Penkta, apeliantas ginčija skundžiamos nutarties 66–77 punktuose išdėstytus motyvus, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas atmetė jo argumentus, grindžiamus ginčijamo reglamento sukeliamomis pasekmėmis 2016 m. nutarimo teisėtumui. Apelianto nuomone, Bendrasis Teismas supainiojo „tiesioginės sąsajos“ ir „konkrečios sąsajos“ nustatymo kriterijus, netinkamai taikydamas Sąjungos teismų jurisprudenciją. Apelianto teigimu, dėl šios klaidos Bendrasis Teismas neįvertino, kad ginčijamu reglamentu neigiamai paveikiamas 2016 m. nutarimo galiojimas ir veiksmingumas.

42. Komisija gina skundžiamą nutartį. Jos teigimu, ginčijamo reglamento sukeliamos pasekmės apelianto padėčiai nėra tiesioginės, nes tam, kad būtų leista pateikti rinkai produktus, kurių sudėtyje yra glifosato, reikalingas federalinės valdžios sprendimas.

43. Komisija teigia, kad apelianto dalyvavimas sprendimų dėl leidimų pateikti rinkai pratęsimo priėmimo procedūrose grindžiamas tik nacionaline teise. Taigi šiai bylai jis neturi reikšmės. Bet kuriuo atveju pagal ginčijamą sprendimą iš apelianto tikrai neatimama teisė dalyvauti Belgijos autorizacijos procedūrose kaip patarėjui.

44. Komisijos teigimu, skundžiamos nutarties 61 punkte teisingai nurodyta, kad net paraiškos dėl jau išduoto leidimo pateikti rinkai abipusio pripažinimo atveju valstybė narė automatiškai neprivalo išduoti leidimo, todėl iš jos neatimama visa diskrecija. Komisijos teigimu, Reglamento Nr. 1107/2009 43 straipsniu grindžiama apelianto kritika taip pat nėra tinkama. Pagal šią nuostatą leidimų pateikti rinkai turėtojai turi kreiptis dėl jų galiojimo pratęsimo, o valstybių narių reikalaujama per nustatytą terminą priimti sprendimą dėl tokių prašymų pratęsti galiojimą.

45. Galiausiai, Komisijos nuomone, Bendrasis Teismas teisingai aiškino Sąjungos teismų jurisprudenciją dėl teisės pareikšti ieškinį ir nesupainiojo dviejų tiesioginės ir konkrečios sąsajos reikalavimų. Be to, sprendimai, kuriuos nacionaliniai teismai gali priimti dėl 2016 m. nutarimo teisėtumo, nesietini su ginčijamu reglamentu.

2. Bendros pastabos dėl tiesioginės sąsajos sąvokos

46. Siekiant tinkamai įvertinti šalių pateiktus argumentus, naudinga priminti, kad Sąjungos aktas yra „susijęs“ su ieškovu, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, kai šis aktas turi poveikį jo teisinei padėčiai. Taip yra tada, kai pakeičiamos ieškovo turimos privačiojo arba viešojo pobūdžio teisės ir pareigos ( 15 ).

47. Atsižvelgiant į tai, šis apeliacinis skundas susijęs su tiesioginės sąsajos sąvoka. Pagal suformuotą jurisprudenciją „SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatyta sąlyga, kad fizinis ar juridinis asmuo turi būti tiesiogiai susijęs su sprendimu, dėl kurio pareikštas ieškinys, reikalauja taikyti du kumuliacinius kriterijus, t. y. kad ginčijama priemonė, viena vertus, darytų tiesioginės įtakos asmens teisinei padėčiai ir, kita vertus, nepaliktų jokios diskrecijos už jos įgyvendinimą atsakingiems adresatams, nes ji yra visiškai savaiminė ir išplaukia tik iš Sąjungos teisės aktų netaikant kitų tarpinių normų“ ( 16 ).

48. Iš esmės tai reiškia, kad ginčijamo akto teisinius padarinius turi savaime sukelti pats aktas, nei Sąjungai, nei valstybėms narėms šiuo tikslu vėliau nesant reikalo nustatyti jokios priemonės ( 17 ). Taigi tiesioginės sąsajos sąlyga įvykdoma, jeigu galima nustatyti tiesioginį priežastinį ryšį tarp ginčijamo Sąjungos akto ir ieškovo teisinės padėties pasikeitimo. Tiesioginės sąsajos sąlyga neįvykdoma, jeigu yra papildomas Sąjungos institucijų arba nacionalinės valdžios institucijų dalyvavimas, dėl kurio šis priežastinis ryšys gali nutrūkti ( 18 ).

49. Remdamiesi pirmiau nurodytais motyvais, Sąjungos teismai kartais (bet tikrai ne visada) atmesdavo pernelyg nelankstų dviejų tiesioginės sąsajos kriterijų aiškinimą. Kartais Sąjungos teismai žvelgdavo giliau nei atrodo iš pirmo žvilgsnio ir atmesdavo institucijų atsakovių sofizmą, siekdami konkrečiai įvertinti, kaip ginčijamas Sąjungos aktas paveikė ieškovo teisinę padėtį ( 19 ). Taigi jie sutelkia savo analizę į tai, ar nagrinėjamu aktu ribojamos materialinės ( 20 ) arba procedūrinės ( 21 ) ieškovų tesės arba ar jiems atsiranda tam tikros pareigos ( 22 ).

50. Pirmiausia kriterijus, susijęs su įgyvendinimo priemonių nebuvimu, nereiškia, kad bet koks įgyvendinimo aktas iš karto ir būtinai reikštų, kad nėra tiesioginės sąsajos. Sąjungos teismai yra konstatavę, kad tiesioginės sąsajos sąlyga yra įvykdyta, jeigu Sąjungos arba nacionalinė įgyvendinimo priemonė yra, bet iš tikrųjų Sąjungos arba nacionalinės valdžios institucijos neturėjo realios diskrecijos dėl pagrindinio akto įgyvendinimo būdo ( 23 ).

51. Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas yra pripažinęs tiesioginę sąsają tokiomis aplinkybėmis, kai atitinkamu Sąjungos aktu buvo išsamiai reglamentuojama, kaip nacionalinės valdžios institucijos turi priimti savo sprendimus ( 24 ) arba rezultatą, kuris turi būti pasiektas ( 25 ), kai nacionalinės valdžios institucijų vaidmuo buvo labai nedidelis ir tik administracinis ( 26 ) arba mechaninis ( 27 ) ir jeigu valstybės narės turėjo imtis tik pagalbinių priemonių, kuriomis papildomas atitinkamas Sąjungos aktas ( 28 ), net jeigu šios priemonės buvo aiškiai numatytos nagrinėjamame Sąjungos akte ( 29 ).

52. Sąjungos teismai taip pat yra nusprendę, jog klausimas, ar Sąjungos priemonė, kuri nėra skirta ieškovui, yra tiesiogiai susijusi su juo, taip pat turi būti nagrinėjamas „atsižvelgiant į šios priemonės tikslą“ ( 30 ). Tai reiškia, jog neturi reikšmės tai, ar kiti ginčijamo Sąjungos akto padariniai gali kilti tik ėmusis įgyvendinimo priemonių, jeigu padarinius, kuriais remiasi ieškovas, tiesiogiai ir automatiškai sukelia šis aktas ( 31 ).

53. Panašios pozicijos buvo laikomasi ir dėl kriterijaus, kad įgyvendinimo institucijos neturi diskrecijos, įgyvendindamos nagrinėjamą Sąjungos aktą. Šis reikalavimas taip pat dažnai buvo vertinamas pakankamai realistiškai. Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas nuosekliai pripažįsta, kad tiesioginė sąsaja yra tada, „kai adresatų galimybė ginčyti nagrinėjamą aktą yra tik teorinė, o jų ketinimas ją įgyvendinti nekelia abejonių“ ( 32 ). Pagal šį principą kiekvienu atveju reikalaujama įvertinti visas konkrečias aplinkybes, siekiant patikrinti, ar nagrinėjamas Sąjungos aktas tikrai turi būti įgyvendintas ( 33 ).

54. Bendrasis Teismas gana gerai išaiškino logiką, kuria grindžiama ši jurisprudencija, viename iš savo sprendimų: „jeigu Bendrijos priemonę valstybei narei skyrė institucija, jei veiksmai, kurių valstybė narė turi imtis reaguodama į priemonę, yra automatiniai arba visais atvejais jei tai yra neišvengiamas dalykas, tada priemonė yra tiesiogiai susijusi su bet kuriuo asmeniu, kuriam toks veiksmas turi įtakos. Jeigu, kita vertus, pagal priemonę valstybei narei paliekama spręsti, ar imtis veiksmų, ar jų nesiimti, tada su paveiktuoju asmeniu yra tiesiogiai susijęs valstybės narės veiksmas arba neveikimas, o ne pati priemonė. Kitaip tariant, nagrinėjamos priemonės poveikis neturi priklausyti nuo to, ar trečiasis asmuo pasinaudos diskreciniais įgaliojimais, nebent akivaizdu, kad šie įgaliojimai turi būti įgyvendinti konkrečiu būdu“ ( 34 ).

55. Sąjungos teismai taip pat yra pripažinę, kad tiesioginės sąsajos negalima atmesti todėl, kad ieškovas gali pareikšti ieškinį jurisdikciją turinčiuose nacionaliniuose teismuose, kai nacionalinis įgyvendinimas yra tik savaiminis ir kai remiamasi ne tarpinėmis nacionalinėmis taisyklėmis, o vien Sąjungos taisyklėmis ( 35 ). Be to, tiesioginės sąsajos sąlyga neatmetama todėl, kad nagrinėjamas Sąjungos aktas paveikė ieškovo teisinę padėtį ir dėl tam tikrų akto adresato padarytų sprendimų ( 36 ).

56. Akivaizdu, kad šie principai taikomi visiems fiziniams ir juridiniams asmenims, kurie pagal SESV 263 straipsnį yra „neprivilegijuotieji“ ieškovai. Vadinasi, tai yra ir bet koks regioninis ar vietos subjektas, jeigu jam pagal nacionalinę teisę yra suteiktas teisinis subjektiškumas ( 37 ).

57. Vis dėlto kartu sąžininga pripažinti, kad valstybių narių federaliniai subjektai dėl savo pobūdžio nėra tiesiog bet kuris (privatus) fizinis ar juridinis asmuo, kaip neprivilegijuotas ieškovas. Taigi šiuo etapu naudinga išnagrinėti, kaip Sąjungos teismai taiko šiuos principus regionams ir kitiems vietos subjektams.

3. Tiesioginė sąsaja kalbant apie regionus ir kitus vietos subjektus

58. Sprendime Vlaams Gewest Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisijos sprendimas dėl valstybės pagalbos turėjo tiesioginį ir konkretų poveikį Flandrijos regiono teisinei padėčiai. Dėl šio sprendimo regionui buvo tiesiogiai užkirstas kelias įgyvendinti savo paties įgaliojimus, kuriuos sudarė nagrinėjamos pagalbos suteikimas taip, kaip jam tai atrodė tinkama, ir buvo reikalaujama pakeisti su pagalbos gavėju sudarytą sutartį ( 38 ). Panašiai buvo konstatuota ir kituose Sąjungos teismų sprendimuose, pavyzdžiui, Sprendime Diputación Foral de Guipúzcoa: „ginčijami [Komisijos] sprendimai yra tiesiogiai ir konkrečiai susiję su ieškovais, nes jie yra susiję su mokestinėmis priemonėmis, kurių autoriai yra patys ieškovai. Be to, dėl šių sprendimų ieškovams neleidžiama įgyvendinti jiems tiesiogiai pagal Ispanijos teisę suteiktų įgaliojimų taip, kaip jie mano esant tinkama“ ( 39 ).

59. Sprendime Freistaat Sachsen Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisijos sprendimas, skirtas Vokietijos Federacinei Respublikai, buvo tiesiogiai susijęs su laisvąja Saksonijos žeme, nes Vokietijos Federacinė Respublika nepasinaudojo jokia diskrecija, pranešdama apie jį šiai žemei ( 40 ). Sprendime Regione Friuli-Venezia Giulia Teisingumo Teismas panašiai pažymėjo, kad Komisijos sprendimas neleido ieškinį pateikusiam regionui toliau taikyti nagrinėjamo teisės akto, panaikino šio teisės akto sukeliamas pasekmes ir pagal šį sprendimą buvo reikalaujama, kad ieškovas pradėtų administracines procedūras siekdamas užtikrinti, kad Komisijos sprendimas būtų vykdomas. Taigi ieškovas regionas turėjo teisę pareikšti ieškinį Sąjungos teismuose ( 41 ). Taip pat ir Sprendime Nederlandse Antillen Bendrasis Teismas konstatavo, kad du Komisijos reglamentai dėl užjūrio šalių ir teritorijų kilmės ryžių importo buvo tiesiogiai susiję su ieškovu, iš esmės todėl, kad šiuose reglamentuose buvo nustatytos išsamios ir privalomos taisyklės, pagal kurias valstybių narių valdžios institucijoms nebuvo palikta jokios diskrecijos ( 42 ).

60. Pirmiau nurodytų bylų serija rodo, kad Sąjungos aktas yra susijęs su regionu ar vietos subjektu, jeigu jam suteikiami įgaliojimai, kuriais naudojamasi savarankiškai, laikantis atitinkamos valstybės narės konstitucinės sistemos ribų, ir Sąjungos aktu šiam subjektui neleidžiama įgyvendinti šių įgaliojimų taip, kaip jam tai atrodo tinkama ( 43 ). Atrodo, kad Sąjungos teismai taikė šį kriterijų (kuris dažnai vadinamas Sprendimo Vlaams Gewest kriterijumi) siekdami nustatyti ir tiesioginę, ir konkrečią sąsają regionų ir kitų vietos subjektų atveju.

61. Nors teoriškai abi sąlygos turėtų būti atskirtos, atrodo, kad taikant Sprendimo Vlaams Gewest kriterijų nedaromas skirtumas tarp priemonių, kurios regioninį subjektą veikia tiesiogiai (savaime pakeičia jo teisinę padėtį) ir konkrečiai (dėl konkrečių aplinkybių, dėl kurių šis subjektas skiriasi nuo visų kitų juridinių ir fizinių asmenų). Atrodo, kad abi sąlygos turi vieną bendrumą: regioniniam subjektui turi būti neleidžiama įgyvendinti jam pagal nacionalinę teisę suteiktų konkrečių įgaliojimų. Taigi, nors kartais tai nėra atvirai pripažįstama, praktiškai regioniniai ir vietos subjektai, atitinkantys Sprendimo Vlaams Gewest kriterijų, iš tikrųjų nėra vertinami taip pat kaip visi kiti neprivilegijuoti privatūs ieškovai ( 44 ).

62. Atsižvelgiant į tai, vien tos aplinkybės, kad regionas kaip subjektas, kuriam suteikta kompetencija ekonomikos, socialinės ir aplinkos srities klausimais, turi tam tikrą kompetenciją visuotinai taikomo Sąjungos akto reglamentuojamu klausimu, savaime negali pakakti, kad šis regionas būtų laikomas „susijusiu“, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą ( 45 ). Kitaip tariant, regionams neleidžiama pareikšti ieškinių dėl Sąjungos aktų, kurie turi bendrą poveikį jų interesams ( 46 ). Reikalaujama kai ko daugiau: tiesioginio apribojimo įgyvendinant konkrečius įgaliojimus, valstybėje narėje suteiktus regionui konstituciniu lygmeniu ( 47 ).

63. Remdamasis šiais principais, dabar įvertinsiu šios bylos šalių pateiktus argumentus.

4. Ši byla

64. Mano nuomone, keletas apelianto pateiktų argumentų yra pagrįsti. Iš tiesų tarp ginčijamo reglamento ir apelianto teisinės padėties pokyčių yra automatinis ir tiesioginis priežastinio pobūdžio ryšys.

a) Tiesioginis apribojimas įgyvendinti regionui konstituciniu lygmeniu suteiktus konkrečius įgaliojimus

65. Pirma, laikausi nuomonės, kad bendra apelianto kritika dėl skundžiamos nutarties, susijusi su tuo, kad kai kurie jo argumentai dėl ieškinio priimtinumo buvo aiškinami neteisingai, yra pagrįsta.

66. Bendrajame Teisme apeliantas tikrai pateikė dvi grupes argumentų siekdamas pagrįsti tai, kad ginčijamas reglamentas yra tiesiogiai susijęs su juo. Pirma, apeliantas pabrėžė ginčijamo reglamento sukeliamas pasekmes jo kompetencijai reguliuoti pesticidų naudojimą jo teritorijoje. Antra, apeliantas nurodė ginčijamo reglamento sukeliamas pasekmes įgaliojimams, kuriuos jis įgyvendina vykdydamas autorizavimo procedūras, susijusias su pesticidų pateikimu rinkai.

67. Atsižvelgiant į pirmą argumentų grupę ir laikantis suformuotos jurisprudencijos ( 48 ), Bendrasis Teismas turėjo išnagrinėti, ar ginčijamu reglamentu dėl jo sukeliamų pasekmių ieškovui buvo užkirstas kelias įgyvendinti kai kuriuos konkrečius jam konstituciniu lygmeniu suteiktus įgaliojimus taip, kaip tai jam atrodė tinkama.

68. Vis dėlto Bendrasis Teismas to nepadarė. Jis nesuteikė reikšmės pirmai grupei argumentų (susijusių su apelianto įgaliojimais reguliuoti pesticidų naudojimą jo teritorijoje remiantis aplinkos apsauga) ar net išvis neatsižvelgė į juos ir tada skubiai perėjo prie nagrinėjimo, ar apelianto dalyvavimas autorizavimo procedūrose galėjo būti laikomas pakankamu tiesioginei sąsajai konstatuoti. Taigi Bendrasis Teismas šiomis aplinkybėmis netaikė tinkamo teisinio kriterijaus. Be to, jeigu Bendrasis Teismas būtų taikęs šį kriterijų, manau, dėl toliau nurodytų priežasčių jis būtų konstatavęs, kad jis yra įvykdytas.

69. Pagal Specialiojo įstatymo 6 straipsnio 1 dalies II punktą, aiškinamą kartu su Belgijos Konstitucijos 39 straipsniu, ieškovas turi bendrą ir savarankišką kompetenciją aplinkos apsaugos srityje. Ši kompetencija apima įgaliojimus reguliuoti augalų apsaugos produktų naudojimą jo teritorijoje. Neseniai dviejuose Cour constitutionelle (Konstitucinis Teismas, Belgija) sprendimuose buvo patvirtinta, kad Belgijos Karalystės regionai turi šią iš federalinės konstitucijos kylančią kompetenciją ( 49 ).

70. Ar ginčijamu reglamentu ribojama apelianto galimybė pasinaudoti tokiais įgaliojimais?

71. Žinoma, kad taip. Įgyvendindamas šiuos įgaliojimus, apeliantas ketino uždrausti savo teritorijoje naudoti visus augalų apsaugos produktus, kurių sudėtyje yra veikliosios medžiagos glifosato. Šiuo klausimu apeliantas mano, kad glifosatas yra kenksminga medžiaga, kuri neatitinka Reglamente Nr. 1107/2009 nustatytų reikalavimų.

72. Vis dėlto ginčijamu reglamentu akivaizdžiai ribojami apelianto įgaliojimai priimti tokį sprendimą. Pirmiausia šis reglamentas tikrai yra aktas, kuriuo patvirtinama, kad cheminė medžiaga glifosatas atitinka Reglamento Nr. 1107/2009 4 straipsnio 2 ir 3 dalių reikalavimus: atsižvelgiant į esamas mokslo ir technikos žinias, ši cheminė medžiaga laikoma nesukeliančia jokio kenksmingo poveikio žmonių sveikatai ir nepriimtino poveikio aplinkai ( 50 ). Nekyla abejonių, kad ginčijamu reglamentu šis aspektas yra galutinai ir išsamiai reglamentuotas.

73. Ar galėtų dar labiau tiesiogiai ir akivaizdžiau prieštarauti apelianto įgaliojimai reguliuoti pesticidų naudojimą jo teritorijoje ir teisinės pasekmės, kurias sukelia toks reglamentas, kuris ginčijamas šioje byloje, atsižvelgiant į tai, jog Sąjungos lygmeniu nurodoma, kad „glifosatas yra saugus“, o vietos lygmeniu tvirtinama, kad „glifosatas nėra saugus“? Jeigu ginčijamo reglamento nebūtų, apeliantas būtų galėjęs teisėtai pasinaudoti jam suteiktais konkrečiais įgaliojimais savo teritorijoje uždrausti kiekvieną produktą, kurio sudėtyje yra glifosato.

74. Bendrojo Teismo motyvai daugiausia buvo susiję su ieškovo vaidmeniu augalų apsaugos produktų autorizavimo procedūrose, taip nustumiant į šalį klausimo aplinkosauginį aspektą. Remiantis tam tikru, gana abejotinu aiškinimu, tikrai būtų galima teigti, kad Reglamentas Nr. 1107/2009 yra vidaus rinkos priemonė, susijusi tik su prekių ir produktų autorizavimu, bet ne su aplinka. Vadinasi, tai, kad apeliantas turi konkrečią ir savarankišką kompetenciją aplinkos apsaugos srityje, neturėtų jokios reikšmės jo teisei pareikšti ieškinį Sąjungos teismuose.

75. Turiu pripažinti, kad mane tikrai stebina tokio teiginio formalumas.

76. Pirma, kalbant apie teisės sritį, akivaizdu, kad Reglamentas Nr. 1107/2009 nėra vien produktų autorizavimo priemonė, susijusi tik su vidaus rinkos reguliavimu. Visame jame gausu nuorodų į visuomenės sveikatą ir aplinkos apsaugą, kalbant ne vien apie tikslus ir motyvus ( 51 ), bet ir apie teisinį pagrindą ( 52 ). Veikliųjų medžiagų autorizavimo sistemos poveikis visuomenės sveikatos ir aplinkos apsaugai yra akivaizdus.

77. Antra, kalbant apie konkretų mechanizmą, pagal Reglamento Nr. 1107/2009 logiką veikliųjų medžiagų autorizavimas yra pradinis produktų autorizavimo procedūros etapas. Vis dėlto jis aiškiai sukelia reikšmingas teisines pasekmes savarankiškai, nepriklausomai nuo bet kokio nacionalinio sprendimo, kuriuo autorizuojami konkretūs produktai. Tai, kad sprendimai dėl konkrečių produktų, kurių sudėtyje yra glifosato, autorizavimo galiojimo pratęsimo nėra automatiniai ir kad juos priims federalinės valdžios institucijos, nepaneigia aplinkybės, kad sprendimui dėl šios medžiagos saugumo nereikalinga jokia įgyvendinimo priemonė tam, kad jis sukeltų teisines pasekmes ( 53 ).

78. Šių dviejų aspektų atskyrimą taip pat aiškiai rodo Reglamento Nr. 1107/2009 tekstas. Jo 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse aiškiai nurodyta, kad šiame reglamente nustatytos ir„komerciniams tikslams skirtų augalų apsaugos produktų autorizacijos, pateikimo į rinką, naudojimo bei kontrolės Bendrijoje taisyklės“, ir„veikliosioms medžiagoms <…> kurių yra augalų apsaugos produktuose ar kurie sudaro šiuos produktus, taikomos patvirtinimo taisyklės“. Panašiai, dėl reguliavimo lygmens, Reglamento Nr. 1107/2009 10 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „sprendimas dėl tokių medžiagų priimtinumo ar nepriimtinumo turėtų būti priimamas Bendrijos lygiu, remiantis suderintais kriterijais“, o jo 23 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „augalų apsaugos produktus turėtų autorizuoti valstybės narės“ ( 54 ). Ir vis dėlto skirtingas procedūras parodo ne tik skirtingi kriterijai, bet jos ir vykdomos skirtingais valdymo lygmenimis.

79. Trečia, 2016 m. nutarimo „saga“ susijusi su dviem bylomis dėl šio nutarimo teisėtumo, kurias Belgijos Valstybės Taryboje iškėlė bendrovės, dalyvaujančios susijusių produktų prekyboje ( 55 ); Belgijos Konstituciniame Teisme nagrinėjamos bylos dėl panašių atitinkamai Valonijos regiono ir Flandrijos regiono nutarimų ( 56 ) ir formalus Komisijos prieštaravimas dėl lygiaverčio nutarimo projekto, kuriuo turėjo būti panaikintas 2016 m. nutarimas ( 57 ), – visi jie parodo nedelsiamą, reikšmingą ir savarankišką ginčijamo reglamento poveikį apelianto turimiems reguliavimo įgaliojimams ( 58 ). Tai taip pat gana gerai parodo, kad Reglamentu Nr. 1107/2009 nustatytos sistemos „vidaus rinkos“ aspekto neįmanoma atsieti nuo jo žemės ūkio, aplinkos, visuomenės ir gyvūnų sveikatos aspektų.

80. Dėl šių priežasčių manau, kad Bendrojo Teismo argumentų, kuriuos pateikiant tiesiog paslaptingai dingo kiti ginčijamo reglamento ir Reglamento Nr. 1107/2009 aspektai ir buvo išskirta tik augalų apsaugos produktų autorizavimo procedūra, atsisakant suteikti apeliantui teisę pareikšti ieškinį, bendra struktūra yra labai abejotina ir jais labiau pasinaudota kaip priemone. Lojalus ir sąžiningas bendradarbiavimas, kurio reikalaujama iš valstybių narių ir visų jų sudedamųjų dalių, įskaitant federacijos subjektus, užtikrinant, kad Sąjungos teisė būtų teisingai taikoma ir jos būtų laikomasi, privalo veikti abiem kryptimis. Jis negali būti tik tada, kai nustatomi apribojimai ir pareigos ir staiga keistai išnykti, kai kalbama apie teisę pareikšti ieškinį ir kreiptis į Sąjungos teismus.

81. Apibendrinant, apeliantas yra teisus, teigdamas, kad Bendrasis Teismas neišnagrinėjo jo argumentų, susijusių su tuo, kad pačiu ginčijamu reglamentu apeliantui buvo užkirstas kelias įgyvendinti jo savarankiškus įgaliojimus taip, kaip apeliantui atrodo tinkama. Apeliantas taip pat yra teisus dėl šių argumentų esmės.

82. Pačių šių teisės klaidų pakanka skundžiamai nutarčiai panaikinti. Vis dėlto siekdamas išsamumo ir visapusiškai padėti Teisingumo Teismui nagrinėjant šį apeliacinį skundą, taip pat išnagrinėsiu kitus antroje apeliacinio skundo pagrindo dalyje pateiktus argumentus.

b) Esamų autorizacijų galiojimo išlaikymas pro tempore

83. Skundžiamos nutarties 50–55 punktuose Bendrasis Teismas atmetė bet kokį automatinį ginčijamo reglamento poveikį esamoms autorizacijoms. Bendrasis Teismas iš esmės nurodė, kad pagal ginčijamą reglamentą esamų autorizacijų galiojimas nepratęsiamas automatiškai. Iš tiesų jų galiojimas gali būti pratęstas tik autorizacijos turėtojui konkrečiai to paprašius ir tai gali padaryti nacionalinės valdžios institucijos. Belgijoje šios valdžios institucijos yra federalinės valdžios institucijos.

84. Vis dėlto apeliantas niekada neteigė, kad dėl ginčijamo reglamento esamos autorizacijos būtų automatiškai pratęstos arba patvirtintos ( 59 ). Apeliantas nurodė tik tai, kad esamų autorizacijų galiojimas būtų automatiškai išlaikytas per tą laiką, kai valstybė narė privalo užbaigti nacionalines procedūras dėl šių autorizacijų galiojimo pratęsimo.

85. Šiuo klausimu apeliantas yra teisus. Pagal Reglamento Nr. 1107/2009 43 straipsnio 6 dalį valstybės narės „pratęsia autorizaciją laikotarpiui, kurio reikia nagrinėjimui užbaigti ir sprendimui dėl atnaujinimo priimti“ ( 60 ). Nesant ginčijamo reglamento, esamos autorizacijos būtų iš karto nustojusios galioti. Iš tiesų, kaip nurodyta Reglamento Nr. 1107/2009 20 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje, „jei patvirtinimas panaikinamas arba neatnaujinamas dėl susirūpinimą keliančių klausimų, susijusių su žmonių ar gyvūnų sveikata arba aplinka, atitinkamas augalų apsaugos produktas nedelsiant pašalinamas iš rinkos“ ( 61 ).

86. Taigi esamų autorizacijų galiojimo išlaikymas pro tempore kyla tiesiogiai iš paties reglamento. Bet koks aktas, kurį valstybės narės turi priimti šiuo tikslu, yra visiškai automatinis, nes šiuo klausimu jos neturi jokios diskrecijos. Taigi Bendrojo Teismo motyvai, be to, kad jais neteisingai suprastas apelianto pateiktas argumentas, turi dar vieną – non sequitur trūkumą: tai, kad autorizacijų galiojimas nėra pratęsiamas automatiškai, tikrai nereiškia, kad jų galiojimas nėra automatiškai išlaikomas pro tempore.

87. Taigi Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, neteisingai aiškindamas Reglamento Nr. 1107/2009 20 straipsnio 2 dalį ir 43 straipsnio 6 dalį.

c) Apelianto dalyvavimas federalinėse autorizacijų galiojimo pratęsimo procedūrose

88. Skundžiamos nutarties 56–59 punktuose Bendrasis Teismas pripažino apelianto privalomą dalyvavimą nacionalinėse autorizacijų galiojimo pratęsimo procedūrose nereikšmingu. Bendrasis Teismas pažymėjo, kad Patvirtinimo komitetas, kuriame dalyvauja apeliantas, pateikia tik neprivalomą nuomonę, nes galutinį sprendimą priima federacija. Antra, jis nurodė, kad praktiškai apeliantas savo argumentu ginčija Reglamento Nr. 1107/2009, o ne ginčijamo reglamento galiojimą.

89. Nors nemanau, kad dalyvavimas Patvirtinimo komitete savaime būtų lemiamas argumentas, esu priverstas pritarti kai kuriai apelianto pateikiamai skundžiamos nutarties kritikai.

90. Pirmiausia nesuprantu, kodėl tai, kad Patvirtinimo komitetas turi pateikti tik neprivalomą nuomonę, šiomis aplinkybėmis būtų lemiama. Šalys neginčija, kad šios nuomonės pateikimas pagal Belgijos konstitucines normas yra esminis procedūrinis reikalavimas. Išties be šio komiteto nuomonės federacija tiesiog negali imtis jokių tolesnių veiksmų. Taigi neprivalomas nuomonės pobūdis nereiškia, kad nuomonė neturi reikšmės ( 62 ).

91. Bendrojo Teismo motyvai šiuo klausimu įneša tik dar daugiau painiavos, nes juos sunku suderinti su Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl panašių procedūrų Sąjungos lygmeniu. Pagal šią jurisprudenciją, jeigu konkrečios institucijos ar įstaigos dalyvavimo reikalaujama pagal teisės aktus, tada jos dalyvavimas turi esminę reikšmę teisėtai procedūros eigai. Tai, kad ši institucija ar įstaiga dėl savo pobūdžio arba specifinių nagrinėjamos procedūros savybių atlieka tik konsultacinį ar patariamąjį vaidmenį, neturi reikšmės. Teisingumo Teismas laikosi nuoseklios pozicijos, neatsižvelgiant į institucijos ar įstaigos, kuri privalėjo dalyvauti procedūroje, rūšį ( 63 ).

92. Ginčijamo reglamento priėmimas reiškia, kad nacionaliniu lygmeniu valstybėse narėse pradedama autorizacijų galiojimo pratęsimo procedūra. Belgijoje reikalaujama, kad šioje procedūroje dalyvautų apeliantas. Taigi dėl ginčijamo reglamento apeliantui atsiranda procedūrinio pobūdžio ir konstitucinės reikšmės pareiga.

93. Be to, ši pareiga apima ne vien reikalavimą, kad apeliantas posėdžiautų Patvirtinimo komitete. Žinoma, kaip teigia Komisija, ginčijamu reglamentu iš apelianto tikrai neatimama teisė dalyvauti šiame komitete. Vis dėlto šio prieštaravimo esmė yra kita. Šiuo klausimu svarbu tai, kad ginčijamu reglamentu smarkiai ribojamas apelianto prerogatyvų įgyvendinimas Patvirtinimo komitete.

94. Apeliantas, Belgijos Karalystės regionas, pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį privalo imtis visų tinkamų priemonių, kad užtikrintų iš ginčijamo reglamento kylančių įpareigojimų įvykdymą ir susilaikytų nuo visų priemonių, kurios galėtų pakenkti šiuo reglamentu puoselėjamų tikslų pasiekimui.

95. Taigi Patvirtinimo komitetas ir jo nariai neturi realios diskrecijos dėl sprendimų, kurie turi būti priimami po ginčijamo reglamento priėmimo. Kadangi ginčijamu reglamentu glifosatas pripažintas „saugia“ chemine medžiaga, šių nacionalinių procedūrų rezultatas iš esmės yra neišvengiamas dalykas ( 64 ) ir apelianto dalyvavimas negali turėti jam realios įtakos. Bet koks prieštaravimas šiame kontekste galėtų lemti ESS 4 straipsnio 3 dalies pažeidimą ir dėl to Belgijai pagal SESV 258 ir 259 straipsnius galėtų būti iškelta byla dėl pažeidimo ( 65 ) ir (arba) autorizacijų turėtojai, remdamiesi Sprendimu Francovich suformuota jurisprudencija, galėtų pareikšti ieškinius dėl valstybės atsakomybės ( 66 ).

96. Vis dėlto Komisija ir toliau teigia, kad apelianto dalyvavimas komitete neturi reikšmės šiai bylai, nes jis grindžiamas vien nacionaline teise.

97. Šis prieštaravimas nepagrįstas. Sąjungos teisė nereglamentuoja ir negali reglamentuoti įgaliojimų padalijimo valstybės narės viduje, pavyzdžiui, tarp centrinės, regionų ar vietos valdžios institucijų ( 67 ). Kai Sąjungos teisės nuostatomis valstybėms narėms suteikiami įgaliojimai ar nustatomos pareigos siekiant taikyti Sąjungos teisę, atsakymas į klausimą, kaip valstybės gali patikėti šių įgaliojimų įgyvendinimą ir pareigų vykdymą konkrečioms savo vidaus institucijoms, priklauso tik nuo kiekvienos valstybės konstitucinės santvarkos ( 68 ). ESS 4 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad Sąjunga gerbtų, be kita ko, valstybių narių nacionalinį savitumą, neatsiejamą nuo pagrindinių politinių bei konstitucinių jų struktūrų, įskaitant regioninę ir vietos savivaldą ( 69 ). Taigi atrodo, kad šioje byloje Komisija užmerkia akis prieš regionus (angl. „regional blindness“) ( 70 ): jos prieštaravimu nepaisoma Belgijos konstitucinės struktūros, todėl jis nesuderinamas su ESS 4 straipsnio 2 dalimi.

98. Galiausiai reikia pridurti, kad skundžiamos nutarties 58 punktas, kaip pažymi apeliantas, yra neteisingas. Šioje byloje apeliantas neginčija Reglamentu Nr. 1107/2009 nustatytos sistemos. Pavyzdžiui, apeliantas neteigia, kad šiame reglamente nustatyta procedūra yra neteisėta ar netaikytina nagrinėjamai bylai. Apeliantas ginčija tik rezultatą, kilusį dėl šios procedūros vienu konkrečiu atveju, remdamasis tam tikromis nurodomomis klaidomis, kurias lėmė klaidingas Reglamento Nr. 1107/2009 nuostatų taikymas.

d) Abipusis pripažinimas

99. Manau, kad apelianto argumentai dėl skundžiamos nutarties 60–64 punktų taip pat yra įtikinami. Tuose punktuose Bendrasis Teismas neatsižvelgė į Reglamento Nr. 1107/2009 40–42 straipsniuose išdėstytai abipusio pripažinimo procedūrai būdingą automatiškumą. Mano nuomone, Bendrasis Teismas klaidingai aiškino šias nuostatas.

100. Pagal Reglamento Nr. 1107/2009 40 straipsnio 1 dalį valstybė narė gali atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės autorizaciją, bet jeigu pastaroji priklauso tai pačiai zonai ( 71 ), valstybė narė turi (privalomai) autorizuoti produktą tokiomis pat sąlygomis kaip ir referencinė valstybė narė.

101. Žinoma, pagal to paties reglamento 36 straipsnio 3 dalį valstybė narė gali atsisakyti pripažinti valstybės narės, kuri priklauso tai pačiai zonai, autorizaciją. Vis dėlto tai įmanoma tik jeigu i) kitos priemonės yra neveiksmingos ir ii) „atsižvelgusi į specifines jos aplinkos ar žemės ūkio sąlygas, ji turi pagrįstų priežasčių manyti, jog nagrinėjamas produktas vis dar kelia nepriimtiną riziką žmonių ar gyvūnų sveikatai arba aplinkai“ ( 72 ).

102. Taigi pagal Reglamentą Nr. 1107/2009 Belgijos valdžios institucijoms, nesvarbu, ar tai būtų centrinės, ar regioninės valdžios institucijos, neleidžiama prieštarauti abipusio pripažinimo sistemos taikymui tokiais atvejais kaip nagrinėjamasis šioje byloje, kai jos mano, kad nagrinėjamas produktas dėl savo pobūdžio yra žalingas žmonių ar gyvūnų sveikatai arba aplinkai (ne dėl jų teritorijoje vyraujančių konkrečių aplinkos ar žemės ūkio aplinkybių). Pagal Reglamento Nr. 1107/2009 I priedą Belgija priklauso B zonai („B zona – centrinė dalis“), kuri neatrodo labai maža, kaip ir Čekija, Vokietija, Airija, Liuksemburgas, Vengrija, Nyderlandai, Austrija, Lenkija, Rumunija, Slovėnija ir Slovakija (o iki 2020 m. sausio 31 d. į šią zoną taip pat įėjo Jungtinė Karalystė).

103. Taigi prieštaraudamos abipusiam pripažinimui, jeigu autorizaciją suteikė tai pačiai zonai priklausanti valstybė narė, Belgijos valdžios institucijos faktiškai turėtų apeiti Reglamento Nr. 1107/2009 nuostatas. Joms tektų išradinėti dirbtinius argumentus ir teigti, kad glifosatas nėra saugus dėl tam tikrų ypatingų žemės ūkio ar aplinkos aplinkybių Belgijoje, nors žinotų, kad šie argumentai nėra tiesa ir kad jie dirbtiniai. Trumpai tariant, šioms valdžios institucijoms tektų pažeisti Sąjungos teisę ir tada suinteresuotieji asmenys keltų bylas nacionaliniuose teismuose ( 73 ), o šie teismai savo ruožtu galėtų pagal SESV 267 straipsnį pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl Reglamento Nr. 1107/2009 galiojimo. Sutarčių rengėjai siekė išvengti būtent tokios situacijos, priimdami sprendimą iš dalies pakeisti (dabartinį) SESV 263 straipsnį, kiek tai susiję su neprivilegijuotais ieškovais ( 74 ). Tikriausiai saugu daryti prielaidą, kad teisės pažeidimas nėra laikomas tinkama išeitimi privatiems fiziniams ar juridiniams asmenims, tad juo labiau jis nėra tinkama priemonė valstybių narių viešosios valdžios institucijoms.

104. Negalima neatsižvelgti į valstybių narių valdžios institucijų elgesio teisinių pasekmių, kylančių dėl Sąjungos teisės aktuose numatytų abipusio pripažinimo mechanizmų, svarbą, kaip Bendrasis Teismas tai padarė skundžiamoje nutartyje. Nagrinėdami panašius abipusio pripažinimo mechanizmus, Sąjungos teismai iš tikrųjų deramai atsižvelgia į šias pasekmes vertindami, ar Sąjungos aktas, dėl kurio šie mechanizmai buvo taikomi, buvo tiesiogiai susijęs su ieškovu ( 75 ).

e) Tarpinė išvada

105. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, laikausi nuomonės, kad Bendrasis Teismas, vertindamas tiesioginės sąsajos sąlygą, klaidingai aiškino ir taikė SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.

106. Apibendrinant, ginčijamas reglamentas sukėlė teisines pasekmes, dėl kurių apelianto padėtis pasikeitė bent keturiais aspektais. Pirma, apeliantas negalėjo taip, kaip manė esant tinkama, įgyvendinti jam suteiktų savarankiškų įgaliojimų reguliuoti augalų apsaugos produktų naudojimą savo teritorijoje. Antra, pagal ginčijamą reglamentą buvo reikalaujama, kad Belgijos valdžios institucijos, įskaitant apeliantą, paliktų galioti esamas autorizacijas visą laiką, kurio reikėjo šių autorizacijų galiojimo pratęsimo procedūroms užbaigti. Trečia, dėl ginčijamo reglamento taikoma procedūra, kurioje apeliantas turėjo dalyvauti ir per kurią jis nei de jure, nei de facto negalėjo pasinaudoti jam pagal Belgijos konstituciją suteiktomis prerogatyvomis. Ketvirta, pagal ginčijamą reglamentą taip pat buvo reikalaujama, kad apeliantas pagal abipusio pripažinimo sistemą pripažintų bet kurią tai pačiai zonai priklausančios valstybės narės suteiktą autorizaciją. Nepaisant apelianto abejonių dėl bendro kenksmingo glifosato pobūdžio, jis neturi teisės atsisakyti pripažinti autorizuotą produktą, nes kitaip veiktų nesilaikydamas Sąjungos teisėje nustatytų įpareigojimų.

107. Svarbu tai, kad visas šias pasekmes sukelia ginčijamas reglamentas. Nėra jokios „tarpinės“ įgyvendinimo priemonės, dėl kurios nutrūktų priežastinis ryšys tarp ginčijamo reglamento ir apelianto teisinės padėties pakeitimo.

B. Apeliacinio skundo pagrindo pirma dalis: klaidingas Orhuso konvencijos aiškinimas

108. Kadangi padariau išvadą, kad Bendrasis Teismas klaidingai išaiškino SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą ir Reglamento Nr. 1107/2009 nuostatas, nėra jokio reikalo nagrinėti apeliacinio skundo pagrindo pirmoje dalyje iškeltų klausimų. Vis dėlto, jeigu Teisingumo Teismas nepritartų man šiuo klausimu, pateiksiu keletą glaustų pastabų dėl apelianto argumentų, grindžiamų Orhuso konvencija.

1. Šalių argumentai

109. Pirmoje apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantas priekaištauja, kad Bendrasis Teismas, nagrinėdamas ieškinio priimtinumą, skundžiamos nutarties 34–37 punktuose neatsižvelgė į Orhuso konvencijos 9 straipsnį. Apelianto nuomone, kadangi jo ieškinys patenka į šios konvencijos taikymo sritį, SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytos priimtinumo sąlygos privalo būti aiškinamos atsižvelgiant į Orhuso konvencijos 9 straipsnį, susijusį su teise kreiptis į teismą. Šiuo tikslu apeliantas remiasi dviem 2011 ir 2017 m. Atitikties komiteto (Jungtinių Tautų komitetas, kuriam pavesta peržiūrėti, kaip laikomasi šios konvencijos) ataskaitomis, pagal kurias Teisingumo Teismo jurisprudencija, tiek, kiek tai susiję su teise pareikšti ieškinį, neatitiktų Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 ir 4 dalių ( 76 ).

110. Apelianto nuomone, Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad pagal Konvencijos 2 straipsnio 2 dalį sąvokos „visuomenė“ ir „valstybės institucija“ negali būti taikomos kartu, ir kad apeliantas priskiriamas valdžios institucijų sąvokai. Apeliantas laikosi nuomonės, kad toks griežtas atskyrimas prieštarauja konvencijos tekstui ir prasmei. Tokį aiškinimą galėtų netiesiogiai patvirtinti jos 2 straipsnio 2 dalies b ir c punktai, pagal kuriuos valstybės institucijos sąvoka išplečiama, apimant kai kuriuos privačius subjektus: taigi apeliantas teigia, kad turi būti ir atvirkščiai.

111. Galiausiai apeliantas tvirtina, kad, priešingai nei nurodyta skundžiamoje nutartyje, jis pakankamai paaiškino, kokį poveikį SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos aiškinimas atsižvelgiant į Orhuso konvenciją galėtų turėti tam, ar ginčijamas reglamentas yra tiesiogiai susijęs su apeliantu.

112. Komisija laikosi nuomonės, kad ieškinio dėl panaikinimo priimtinumo sąlygos negali priklausyti nuo jų aiškinimo atsižvelgiant į Orhuso konvencijos nuostatas. Bet kuriuo atveju Komisija pritaria Bendrajam Teismui, kad pirmojoje instancijoje apeliantas tinkamai ir konkrečiai nepaaiškino, kokį poveikį Orhuso konvencijos nuostatos galėtų turėti priimtinumo vertinimui šioje byloje.

113. Be to, Komisijos teigimu, nėra tinkama remtis dviem Atitikties komiteto ataskaitomis. Pirma, konvencijos šalys niekada formaliai nepatvirtino šių ataskaitų. Antra, jų taikymo sritis ratione materiae yra siauresnė nei apibūdino apeliantas. Trečia, šiose ataskaitose niekur aiškiai nenurodytas reikalavimas išplėsti nevyriausybinėms organizacijoms (NVO) ir kitoms asociacijoms suteiktas prerogatyvas, suteikiant jas vietos valdžios institucijoms.

2. Analizė

114. Teisingumo Teismas nuosekliai konstatuoja, kad Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis neveikia tiesiogiai ( 77 ). Vis dėlto šioje byloje Sąjungos teismų neprašoma tikrinti Sąjungos akto galiojimo atsižvelgiant į Orhuso konvenciją, jų prašoma tik išaiškinti SESV normas dėl teisės pareikšti ieškinį atsižvelgiant į šią konvenciją. Taigi (pareigai) pateikti Sąjungos teisę atitinkantį aiškinimą netaikoma sąlyga, kad nagrinėjama nuostata veiktų tiesiogiai.

115. Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad nacionaliniai teismai privalo „nacionalines procedūros taisykles, susijusias su sąlygomis, kurios turi būti tenkinamos, kad būtų galima pateikti administracinį skundą arba pareikšti ieškinį, aiškinti kiek įmanoma atsižvelgdami į Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje nustatytus tikslus, tiek į tikslą užtikrinti veiksmingą teisminę Sąjungos teise suteikiamų teisių apsaugą, kad [aplinkos apsaugos organizacijos] turėtų galimybę teisme ginčyti sprendimą, priimtą pasibaigus administracinei procedūrai, kuri gali pažeisti Sąjungos aplinkos teisę“ ( 78 ) Kai kuriose bylose Teisingumo Teismas nuėjo tiek toli, kad kai kuriuos reikalavimus, kuriais pagal nacionalinę teisę ribojama teisė kreiptis į teismą, pripažino pažeidžiančiais Sąjungos teisės nuostatas, aiškinant jas atsižvelgiant į Orhuso konvenciją ( 79 ).

116. Nors Teisingumo Teismas neturėjo galimybės panašiai konstatuoti dėl Sąjungos teismo procedūrų, nesuprantu, kodėl čia neturėtų būti taikomi tie patys principai. Komisija teisi teigdama, kad tarptautinės sutartys negali nei nukrypti nuo Sąjungos pirminės teisės, nei būti viršesnės už ją. Vis dėlto pirminė teisė, kai taikytina, gali ir turėtų būti aiškinama kiek įmanoma laikantis tarptautinės teisės ( 80 ).

117. Taigi galiu tik pritarti generalinio advokato N. Jääskinen pozicijai, kuris pabrėžė poreikį laikytis nuoseklaus požiūrio šiuo klausimu ( 81 ). To, ko reikalaujama iš nacionalinių teismų, taip pat turi būti reikalaujama iš Sąjungos teismų. SESV 263 straipsnyje išreiškiamas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnyje įtvirtintas veiksmingos teisminės kontrolės principas. Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje (konkrečioje jos srityje) išreiškiamas tas pats principas. Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje aiškiai nurodė šių nuostatų tarpusavio ryšį ( 82 ).

118. Vis dėlto nesuprantu, kokį poveikį tai turėtų šioje byloje, ir taip yra dėl gana paprastos priežasties.

119. Orhuso konvencijoje aiškiai atskiriami teisių turėtojai („visuomenė“ arba „suinteresuota visuomenė“, kaip apibrėžta jos 2 straipsnio 4 ir 5 dalyse) ir „valstybės institucijos“ (apibrėžtos jos 2 straipsnio 2 dalyje), kurioms tenka atitinkamos pareigos.

120. Kartais kai kurios „visuomenės“ dalys tam tikrose situacijose tikrai gali „pereiti į kitą pusę“ ir būti laikomos „valstybės institucijomis“ pagal konvencijos 2 straipsnio 2 dalies b arba c punktus. Pavyzdžiui, galima įsivaizduoti situaciją, kai aplinkos apsaugos agentūra paveda tam tikras užduotis (fiziniam) asmeniui. Šis asmuo tuo pat metu gali būti ir i) „valstybės institucija“, kai pagal profesiją vykdo viešosios valdžios deleguotas užduotis; ir ii) „suinteresuota visuomenė“, kai veikia kaip privatus asmuo aplinkos klausimais, nesusijusiais su jo oficialiomis pareigomis.

121. Vis dėlto, priešingai nei teigia apeliantas, tai nereiškia, kad yra vienodai įmanomas priešingas scenarijus. Neįžvelgiu Orhuso konvencijoje jokio pagrindo pozicijai, kad tam tikrose konkrečiose situacijose valstybės institucija ar juo labiau regioninio lygmens valdžia, kuriai aiškiai taikomas jos 2 straipsnio 2 dalies a punktas, galėtų tapti ir „suinteresuota visuomene“.

122. Taip visų pirma yra kalbant apie klausimą, kai valdžios institucija veikia kaip viešosios teisės reglamentuojamas asmuo, kaip akivaizdžiai yra šioje byloje nagrinėjamu atveju, nustatydama draudimus ir įpareigojimus kitiems asmenims toje pat srityje. Nesivelsiu į neabejotinai intriguojančią diskusiją dėl to, ar viešosios teisės reglamentuojamas juridinis asmuo kada nors galėtų būti laikomas„(suinteresuota) visuomene“ tais klausimais, kai jis negali veikti naudodamasis viešosios valdžios prerogatyvomis ( 83 ). Mano nuomone, automatiškai reikia atmesti tai, kad viešosios valdžios institucija kartu galėtų būti ir „suinteresuota visuomenė“, kalbant apie jos kompetencijai priskiriamą sritį, kai ji veikia kaip viešoji valdžia.

123. Taip būtent ir yra kalbant apie Briuselio-sostinės regioną, kiek tai susiję su aplinkos apsauga, pesticidų naudojimo reguliavimu ir glifosatų draudimu jo teritorijoje. Šiais klausimais, kaip buvo pripažinta pirmesnėje šios išvados dalyje, regionas yra kompetentinga viešosios valdžios institucija. Taigi jis kartu negali būti ir (suinteresuota) visuomenė.

124. Taigi, nors nekyla abejonių, kad Orhuso konvencijos rengėjai tikrai siekė plačiausio dalyvavimo priimant sprendimus aplinkos klausimais ir teisės kreiptis į teismą aplinkos klausimais, nemanau, kad, to siekdami, jie taip pat ketino įtraukti viešosios valdžios institucijas, kurios bylinėtųsi tarpusavyje ar net pačios su savimi.

125. Todėl darau išvadą, kad, priešingai nei apeliacinio skundo pagrindo antra dalis, pirma jo dalis turėtų būti atmesta.

C. Intermezzo, žingsnis atgal ir (netenkinantis) platesnis vaizdas

126. Mano nuomone, apelianto pateikto pagrindo pirma dalis tikrai negali būti pagrįsta. Vis dėlto šis argumentas rodo platesnę problemą. Iš pirmo žvilgsnio viešosios valdžios institucijos, kuriai pavesta įgyvendinti ir taikyti Sąjungos teisę jos valdymo lygmeniu (t. y. ji yra viešoji valdžia), mėginimai staiga remtis priemone, kuri buvo skirta privatiems asmenims ir NVO (būtent tiems, kurie tam tikru požiūriu pageidauja apsisaugoti nuo šios valdžios), stebina.

127. Vis dėlto ilgiau ir išsamiau pagalvojus ši mintis nebeatrodo keista. Ji ima kelti nerimą. Kas tada belieka tokiam regionui, kuris, susidūręs su mechaniniu ir formaliu teisę pareikšti ieškinį reglamentuojančių ir seniai (pirmiausia privatiems) fiziniams ir juridiniams asmenims nustatytų taisyklių taikymu, iš esmės patenka į tarpinę padėtį: jis nėra nei valstybė narė stricto sensu, o tai, kalbant apie teisę kreiptis į Sąjungos teismus, visada reiškė tik centrinę valdžią, nei (suinteresuota) visuomenė.

128. Norėčiau pasinaudoti šia galimybe trumpam sustoti ir glaustai apsvarstyti platesnius iš šio apeliacinio skundo kylančius klausimus. Pirmesnėse šios išvados dalyse aptarti techniniai argumentai neturėtų atitraukti dėmesio nuo platesnių klausimų, kuriuos reikėtų išnagrinėti: tad kokios iš tikrųjų turėtų būti taisyklės, taikomos regionų ir kitų valstybės narės federalinių subjektų teisei pareikšti ieškinį Sąjungos teismuose (1) ir kaip ši galimai platesnė teisė derėtų su esama Sąjungos teismų struktūra (2).

1. Regionai ir kiti federaliniai subjektai kaip Sąjungos teismų bylos šalys

129. ESS 4 straipsnio 2 dalyje iškilmingai pareiškiama, kad „Sąjunga gerbia valstybių narių lygybę prieš Sutartis bei nacionalinį jų savitumą, neatsiejamą nuo pagrindinių politinių bei konstitucinių jų struktūrų, įskaitant regioninę ir vietos savivaldą.“

130. Taigi nenuostabu, kad pagal kai kurias kitas konkrečias pirminės teisės nuostatas į konkrečias įvairių Europos regionų savybes, be to, kad jos yra Sąjungos ekonomikos, socialinės ir teritorinės sanglaudos politikos esmė ( 84 ), Sąjungos institucijos privalo atsižvelgti priimdamos sprendimus dėl kitų Sąjungos politikos krypčių, įskaitant aplinkos politiką ( 85 ). Europos regionai atlieka svarbų vaidmenį Europos projekte. Jų dalyvavimas Sąjungos teisėkūros procese per Regionų komitetą yra tik vienas iš to pavyzdžių. Be to, regionai ir visi kiti federaliniai valstybių narių subjektai gali būti atsakingi už Sąjungos teisės įgyvendinimą jų kompetencijai priklausančiose srityse.

131. Nenoriu pasakyti, kad tuo remiantis regionai ar kiti nacionaliniai žemesnio nei valstybinio lygmens subjektai turėtų būti automatiškai prilyginami valstybei narei. Vertinant pagal Sutartis, jie nėra valstybės narės. Vis dėlto lieka neatsakyta į klausimą dėl tų valstybės narės subjektų, kurie pagal nacionalinę konstituciją praktiškai, ir kiek tai susiję su tam tikrų įgaliojimų įgyvendinimu, faktiškai yra valstybė narė. Kaip yra kalbant apie specifinius, konkrečius šiems subjektams perduotus įgaliojimus, kuriuos jie įgyvendina savarankiškai ir dėl kurių būtent šie subjektai įgyvendina Sąjungos viešąją valdžią? Ar toks nacionalinis konstitucinis sprendimas galėtų būti suderinamas su Sutartimis, kiek tai susiję su teise kreiptis į Sąjungos teismus?

132. Žinoma, gali. Iš tiesų jis jau buvo iš dalies pripažintas. Mano nuomone, atsakymas yra gana paprastas: turi būti taikomas Sprendimo Vlaams Gewest kriterijus ( 86 ), atsižvelgiant į lojalaus ir sąžiningo bendradarbiavimo dvasią. Jeigu iš pirmo žvilgsnio valstybės narės federaliniam subjektui suteikiami konkretūs savarankiški įgaliojimai konkrečiu klausimu, kurių jis dėl tiesioginio Sąjungos priemonės poveikio negali įgyvendinti taip, kaip jam atrodo tinkama, šis subjektas turėtų turėti teisę pareikšti ieškinį dėl nagrinėjamo akto.

133. Vertėtų aiškiai pabrėžti du aspektus: iš pirmo žvilgsnio ir atvirą lojalaus ir sąžiningo bendradarbiavimo dvasią.

134. Iš pirmo žvilgsnio reiškia tik nustatymą, kad konkrečiu klausimu yra kompetencija, kurios įgyvendinimui tiesiogiai kliudoma: ar federalinis subjektas gali teisėtai priimti teisės aktus konkrečiu klausimu? Sąjungos teismams nėra reikalo ir net nebūtų tinkama veltis į išsamią diskusiją dėl kompetencijos padalijimo valstybėje narėje ir detaliai analizuoti klausimų, dėl kurių sprendimus turi faktiškai priimti nacionalinis (konstitucinis) teismas. Be to, lyginamuoju ir struktūriniu požiūriu teisminės kontrolės sistema, kurioje gerokai daugiau energijos skiriama priimtinumo, o ne esmės klausimams, visada atrodo keistai.

135. Atvirai reiškia, kad tokio pobūdžio ieškiniai turi būti vertinami tokie, kokie jie yra iš tikrųjų: sui generis pobūdžio Sąjungos vidaus Organstreitigkeiten, kai valstybės narės viešosios valdžios vienetas, kuriam pavesta perkelti Sąjungos teisę į nacionalinę teisę ir ją įgyvendinti, t. y. tikrasis reguliuotojas, o ne (dar vienas) Sąjungos teisės akto adresatas, siekia pareikšti savo nepasitenkinimą. Taigi mechaninis ir formalus (formalistinis) ribojančios jurisprudencijos, susijusios su neprivilegijuotų ieškovų teise pareikšti ieškinį, taikymas tokiems subjektams yra idėjiškai klaidingas.

136. Apibendrinant, šiek tiek ekstrapoliuojant gana gerai žinomo socialinės teorijos veikalo pagrindines mintis: jeigu reikalaujama lojalumo (arba iš tiesų – atstovavimo), turi būti suteikiamas balsas, nes kitaip gali būti svarstomas pasitraukimas ( 87 ).

2. Tiesioginė ir konkreti sąsaja ir eismo kontrolės menas

137. Galiausiai egzistuoja bendras vaizdas, susijęs su galimybe kreiptis į Sąjungos teismus. Tikrai neteigiu, kad tiesioginės ir konkrečios sąsajos kategorijos turėtų būti radikaliai pakeistos aiškinant jas naujai, ir staiga reikėtų atverti vartus. Kai kuriose teisinėse sistemose, įskaitant valstybių narių teisines sistemas, yra nustatytos tam tikros sąlygos, reikalaujančios įrodyti, kad asmenys yra paveikti tam, kad jie galėtų ginčyti visuotinai taikomus teisės aktus.

138. Vis dėlto didesnį nerimą kelia tendencija pernelyg siaurai aiškinti ir taikyti šias taisykles, ypač praėjus 10 metų nuo Lisabonos sutarties, kuri lyg ir turėjo sušvelninti bent kai kurias iš šių problemų. Kritiškai vertinant Sąjungos teismų jurisprudenciją, visų pirma daugelį Bendrojo Teismo nutarčių, galima tik stebėtis, kaip entuziastingai ir kūrybiškai nustatomas tiesioginės sąsajos ar net suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimas. Šis apeliacinis skundas – tai dar vienas šio bendro požiūrio ir pobūdžio pavyzdys. Jame keliamas toks klausimas: jeigu net valstybių narių regionai nėra susiję su Sąjungos priemonėmis, kurias jiems pavesta įgyvendinti ir palaikyti, tai kas tada bus su jomis susijęs?

139. Žinoma, tradiciškai į tai atsakoma, kad Sąjungos teisinėje sistemoje numatyta išsami teisių gynimo priemonių sistema. Taigi teisės pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą nebuvimas neužkerta kelio šį klausimą iškelti Teisingumo Teisme, nacionaliniam teismui kreipiantis dėl prejudicinio sprendimo dėl galiojimo ( 88 ).

140. Nekartosiu argumentų, kodėl konceptualiai tai nėra visapusiška garantija ( 89 ). Taip pat neišskirsiu pavienių atvejų, kai reguliariai paaiškėja, kad ši dogma yra neteisinga. Be to, nenoriu iš naujo pradėti diskusijos dėl dvigubų standartų ir to, kiek toks SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos aiškinimas atitiktų teisę kreiptis į teismą pagal Chartijos 47 straipsnį ir veiksmingos teisminės gynybos principą pagal ESS 19 straipsnio 1 dalį.

141. Vietoj to pabaigai nurodysiu du struktūrinius aspektus, kurie suteiktų pagrindą aiškinti tiesioginės ir konkrečios sąsajos kriterijus atviriau, bent kalbant apie tam tikrų kategorijų netipinius neprivilegijuotuosius ieškovus, pavyzdžiui, regionus tokiais atvejais kaip nagrinėjamasis šioje byloje.

142. Pirmasis aspektas yra nauja Sąjungos teismų sistema. Tiesioginės teisės pareikšti ieškinį ribojimas pasitelkiant jurisprudenciją, nors tai dosniai leidžiama daryti kalbant apie netiesioginę teisę per prejudicinio sprendimo procedūrą, galbūt buvo gera išeitis dešimtojo dešimtmečio pradžioje. Vis dėlto, maždaug po 20 metų radikaliai pasikeitus Sąjungos teismų struktūrai ( 90 ), dėl primygtinio reikalavimo, kad ir toliau per duris, pro kurias įeiti dar yra vietos, ir toliau būtų įleidžiama ribotai, ir kartu tais pačiais klausimais būtų neribojama galimybė patekti pro kitas duris, per kurias galimybės patekti šioje srityje iki šiol yra ribotos, neišvengiamai susidaro spūstys ir akivaizdžiai suprastėja eismo kokybė.

143. Antra, taip visų pirma turėtų būti kalbant apie sudėtingus, reglamentavimo ir techninius klausimus, kuriems reikia surinkti daug įrodymų, ekspertų išvadų arba (mokslo) duomenų. Kai kurių pesticidų saugumo klausimas yra geriausias pavyzdys iš šios kategorijos. Ar pirma nereikėtų šio klausimo esmės išsamiai išnagrinėti pirmosios instancijos teisme, t. y. Bendrajame Teisme, surinkus visus įrodymus ir duomenis ir išklausius visas įstojusias į bylą šalis, ir tik tada kreiptis į Teisingumo Teismą su apeliaciniu skundu? Ar toks būdas nebūtų priimtinesnis už panašių klausimų nagrinėjimą, kurie galiausiai vis vien būtų susiję su Sąjungos reglamentavimo priemonių galiojimu, per prejudicinio sprendimo procedūrą?

144. Būtent tokiais sudėtingais atvejais standartinė visiškai veikiančio alternatyvaus būdo – prašymo priimti prejudicinį sprendimą – dogma susiduria su dideliais sunkumais. Galima priminti, kad per prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą Teisingumo Teismas nerenka jokių įrodymų, beveik niekada neišklauso jokių ekspertų kaip liudytojų, nes faktines aplinkybes nustato (arba, deja, kaip gana dažnai pasitaiko tokiose sudėtingose techninėse bylose, nenustato) tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Kadangi įstoti į bylą gali tik ribotas šalių skaičius, Teisingumo Teismui neretai tenka priimti sprendimą dėl labai mokslinių, faktinių klausimų, turint mažai duomenų iš įstojusių į bylą šalių ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo.

145. Taigi ar nebūtų protingiau leisti panašias bylas pradėti Bendrajame Teisme, deramai surinkus ir išnagrinėjus visus reikalingus įrodymus ir mokslo duomenis, užuot netiesiogiai keliant glifosato klausimą per prejudicinio sprendimo procedūrą? ( 91 ) Be ekspertinių žinių ir būtino argumentų išsamumo, kyla papildomų, platesnių galimybės ir teisėtumo klausimų: kodėl regionas, turintis kompetenciją aplinkos klausimais, neturi teisės pareikšti ieškinio dėl Sąjungos suteiktos autorizacijos glifosatui, o parduotuvių vitrinas daužantys asmenys yra ir suinteresuoti, ir turi teisę pareikšti ieškinį? ( 92 )

146. Žinoma, tai yra du skirtingi procesai. Vis dėlto nerimą kelia būtent tas platesnis vaizdas, įskaitant sąveiką tarp Teisingumo Teisme nagrinėjamų bylų rūšių ir teisės kreiptis į jį. Ar Briuselio-sostinės regionui būtų geriausia, užuot deramai pareiškus ieškinį Bendrajame Teisme, nurodyti (aišku, visiškai hipotetiškai) keliems savo darbuotojams išeiti į gatvę ir suniokoti kelias Briuselio parduotuves? ( 93 )

147. Galiausiai, sujungiant du bendrus šioje išvados dalyje iškeltus aspektus, užuot laukus galimybės pasinaudoti SESV 256 straipsnio 3 dalyje numatyta teise, dėl kurios sudėtingumo toks scenarijus artimiausioje ateityje yra mažai tikėtinas ( 94 ), trumpojo ir vidutinės trukmės laikotarpio alternatyva būtų, protingiau aiškinant SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos kriterijus bent kai kurių neprivilegijuotų ieškovų atžvilgiu, nukreipti tokio pobūdžio bylas kaip nagrinėjamoji Bendrajam Teismui.

D. Vertinimo pasekmės: ši byla

148. Padariau išvadą, kad Bendrasis Teismas klaidingai pripažino pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį nepriimtinu motyvuodamas tuo, kad nėra tiesioginės sąsajos su apeliantu. Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų tą patį, jis turėtų nagrinėti, ar yra įvykdytos kitos apelianto teisės pareikšti ieškinį sąlygos pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Jeigu kitos toje nuostatoje nurodytos teisės pareikšti ieškinį sąlygos nėra įvykdomos, skundžiamą nutartį tektų pripažinti pagrįsta, o apeliacinį skundą atmesti, nepaisant Bendrojo Teismo padarytų teisės klaidų ( 95 ).

1. Pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio priimtinumas

149. Apeliantas teigia, kad ginčijamas reglamentas buvo tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su juo. Jis taip pat tvirtina, kad toks reglamentas buvo reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas, dėl kurio nereikėjo patvirtinti įgyvendinimo priemonių. Komisija savo ruožtu ginčija abu argumentus.

150. Įvertinsiu šias dvi situacijas paeiliui.

a) Tiesiogiai ir konkrečiai susijęs aktas

151. Jau priminiau jurisprudenciją, pagal kurią Sąjungos aktas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su regioniniu arba vietos subjektu, jeigu jam suteikiami įgaliojimai, kuriuos jis įgyvendina savarankiškai pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinės konstitucinės sistemos apribojimus, ir Sąjungos aktu šiam subjektui neleidžiama įgyvendinti savo įgaliojimų taip, kaip tai jam atrodo tinkama (Sprendimo Vlaams Gewest kriterijus) ( 96 ).

152. Taip pat paaiškinau, kodėl šis kriterijus atrodo įvykdytas šioje byloje nagrinėjamu atveju. Tada pažymėjau, kaip ginčijamas reglamentas automatiškai daro poveikį apelianto teisėms ( 97 ).

153. Jeigu to nepakaktų taikant Sprendimo Vlaams Gewest kriterijų, nors manau, kad turėtų pakakti, vienas klausimas, į kurį galbūt liktų neatsakyta, būtų tas, kaip ginčijamu reglamentu apelianto padėtis pakeičiama dėl konkrečios apelianto padėties (t. y. konkrečios sąsajos kriterijus).

154. Akivaizdu, kad Belgijos regionams suteikti įgaliojimai reguliuoti pesticidų naudojimą atitinkamoje jų teritorijoje yra būdingi Belgijos konstitucinei santvarkai. Kitose (bent kai kuriose) valstybėse narėse situacija yra kitokia. Ne visi kitų valstybių narių regionai ar kiti vietos subjektai turi panašius savarankiškus įgaliojimus. Regionai ar vietos subjektai, turintys konkrečius įgaliojimus reguliuoti pesticidų naudojimą atitinkamoje jų teritorijoje, yra uždara, iš anksto nustatyta ir tikrai gana maža (juridinių) asmenų grupė.

155. Ta pati logika taikoma kitų rūšių pasekmėms, kurias ginčijamas reglamentas sukelia apelianto padėčiai. Visų pirma apelianto padėtį vienodai keičia tai, kad ginčijamu reglamentu tam tikros teisės suteikiamos įmonėms arba fiziniams asmenims (be kita ko, veikliosios medžiagos gamintojams ir jų asociacijoms, taip pat autorizacijos turėtojams). Pavyzdžiui, autorizacijos turėtojai, kurie prašo pratęsti jų autorizacijos galiojimą, turi teisę reikalauti, kad valdžios institucijos priimtų sprendimą per 12 mėnesių, o prireikus jų autorizacijos galiojimas pratęsiamas šiuo tikslu reikalingą laikotarpį ( 98 ). Šiomis teisėmis galima remtis prieš atsakingas Belgijos valdžios institucijas, kurios, kitaip nei kitose valstybėse narėse, apima regioninius subjektus dėl jų specifinės kompetencijos reguliuoti pesticidus.

156. Be to, dėl ginčijamo reglamento apeliantui taip pat atsiranda procedūrinė pareiga. Federalinė valdžia negali priimti sprendimo dėl autorizacijų neišklausiusi Patvirtinimo komiteto, kuriame dalyvauja apeliantas. Vėlgi, Briuselio-sostinės regiono valdžios institucijų poreikį, be kita ko, pradėti įgyvendinimo veiksmus, susipažinti su atitinkamais dokumentais ir dalyvauti sprendimų priėmimo procedūrose lemia Belgijos konstitucinė struktūra.

157. Kadangi visa ši struktūra ir logika faktiškai galėtų būti taikoma reguliuotojams, o ne teisės aktų adresatams, kuriems jie ir buvo skirti ( 99 ), dėl šių aspektų, vertinant juos atskirai ir (juo labiau) kartu, apeliantas aiškiai skiriasi nuo visų kitų regioninių ir vietos valdžios institucijų Sąjungoje, kuriems gali būti daromas tik netiesioginis poveikis, nes jiems pavesta užduotis rūpintis bendra savo piliečių gerove arba teritorijos neliečiamumu. Juo labiau dėl šių aspektų apeliantas skiriasi nuo kitų juridinių ar fizinių asmenų, kurie veikia aplinkos srityje ar kuriems ginčijamas reglamentas potencialiai daro poveikį (pavyzdžiui, piliečiams, kurie yra veikiami nagrinėjamos cheminės medžiagos).

158. Taigi laikausi nuomonės, kad ginčijamas reglamentas yra ir tiesiogiai, ir konkrečiai susijęs su apeliantu, taigi jis turi teisę ginčyti ginčijamą reglamentą pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Atsižvelgiant į tai, išsamumo sumetimais įvertinsiu apelianto teisę pareikšti ieškinį SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos trečioje dalyje numatytoje situacijoje.

b) Reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas, dėl kurio nereikia patvirtinti įgyvendinimo priemonių

159. Pirma, yra gana aišku, kad ginčijamas reglamentas yra „reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas“, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.

160. Pagal suformuotą jurisprudenciją ši sąvoka „apima visus ne teisėkūros procedūra priimtus visuotinio taikymo aktus“ ( 100 ). Ginčijamas reglamentas akivaizdžiai atitinka šį reikalavimą. Tai yra ne teisėkūros procedūra priimtas aktas, o įgyvendinimo aktas, kaip tai suprantama pagal SESV 291 straipsnį, Komisijos priimtas siekiant įgyvendinti Reglamentą Nr. 1107/2009. Be to, ginčijamas reglamentas taikomas situacijoms, kurios yra nustatytos objektyviai ir daro teisinį poveikį bendrai ir abstrakčiai nustatytoms asmenų kategorijoms ( 101 ).

161. Antra, taip pat laikausi nuomonės, kad dėl ginčijamo reglamento nereikia „patvirtinti įgyvendinimo priemonių“, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.

162. Teisingumo Teismas yra paaiškinęs, kad tai, ar dėl reglamentuojamojo pobūdžio akto reikia patvirtinti įgyvendinimo priemones, turėtų būti vertinama atsižvelgiant į ieškinį pareiškiančio asmens padėtį ir šio ieškinio dalyką ( 102 ). Tai reiškia, kad neturi reikšmės tai, ar dėl nagrinėjamo akto reikia patvirtinti įgyvendinimo priemones dėl kitų asmenų ( 103 ) ir ar dėl ginčijamo akto kitų dalių, kurių ieškovas neginčija, reikia patvirtinti įgyvendinimo priemones ( 104 ). Šiomis aplinkybėmis svarbu tai, ar konkrečios teisinės pasekmės, dėl kurių pasikeičia ieškovo padėtis, kyla jam dėl ginčijamo Sąjungos akto ar bet kurio kito Sąjungos ar nagrinėjamos valstybės narės priimto akto ( 105 ).

163. Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į apelianto padėtį ir šios bylos dalyką, dėl ginčijamo reglamento nereikia patvirtinti įgyvendinimo priemonių SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos trečios dalies tikslais. Kaip jau minėjau šioje išvadoje, apeliantas neginčija jokios konkrečios autorizacijos, kuri galėtų būti suteikta (arba pratęsta) vienam ar daugiau produktų, kurių sudėtyje yra glifosato. Apeliantas ginčija cheminės medžiagos saugumą pagal Reglamento Nr. 1107/2009 4 straipsnio 2 ir 3 dalis, ir šiuo aspektu ginčijamame reglamente priimtas galutinis sprendimas. Šiuo tikslu nėra būtina ir nėra numatyta jokia įgyvendinimo priemonė.

164. Tai, kad ginčijamo reglamento įgyvendinimo priemones reikia patvirtinti dėl kitų asmenų (pavyzdžiui, autorizacijos turėtojų ir glifosato gamintojų) ar kitų ginčijamo reglamento aspektų (visų pirma konkrečių produktų, kurių sudėtyje yra glifosato, saugumo), pagal minėtą jurisprudenciją neturi reikšmės.

165. Komisija ginčija šiuos argumentus. Ji teigia, kad naujausioje jurisprudencijoje palaikomas labai siauras sąvokos „nereikia patvirtinti įgyvendinimo priemonių“ aiškinimas.

166. Sutinku su atspirties tašku, kuriuo remiasi Komisija, bet kitaip suprantu Komisijos nurodytą jurisprudenciją ir todėl nepritariu Komisijos nurodomoms šios jurisprudencijos sukeliamoms pasekmėms šiai bylai.

167. Pirma, sutinku, kad sąlygos, pagal kurią dėl ginčijamo akto turi nereikėti „patvirtinti įgyvendinimo priemonių“, nereikėtų painioti su „tiesioginės sąsajos“ sąlyga ( 106 ). Abiejų sąlygų tikslas tikrai yra tas pats: išvengti nereikalingo bylinėjimosi Sąjungos teismuose, kartu užtikrinant veiksmingą teisminę gynybą visiems asmenims, kuriems Sąjungos priemonė turi tiesioginį poveikį ( 107 ). Vis dėlto skiriasi jų taikymo sritis ir prasmė.

168. Pagal suformuotą jurisprudenciją žodžių junginys „dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių“ turi būti aiškinamas atsižvelgiant į šios nuostatos tikslą, kuris, kaip matyti iš jos genezės, yra išvengti situacijų, kai asmuo priverstas pažeisti teisę, kad galėtų kreiptis į teismą. Tuo atveju, kai reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas daro tiesioginį poveikį fizinio ar juridinio asmens teisinei padėčiai ir dėl jo nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių, kyla rizika, kad toks asmuo neteks veiksmingos teisminės gynybos, jei negalės tiesiogiai pareikšti ieškinio Sąjungos teisme, siekdamas užginčyti tokio reglamentuojamojo pobūdžio teisės akto teisėtumą. Nesant įgyvendinamųjų priemonių, fizinis ar juridinis asmuo, net jei atitinkamas aktas tiesiogiai su juo susijęs, galėtų kreiptis dėl šio akto teisminės kontrolės tik pažeidęs šio akto nuostatas; tokiu atveju jis turėtų remtis jų neteisėtumu byloje, kuri jam būtų iškelta nacionaliniame teisme ( 108 ).

169. Taip pat pritariu Komisijai, kad svarbiausias skirtumas tarp šių dviejų sąvokų yra toks: kitaip nei kalbant apie tiesioginę sąsają, vien Sąjungos akto įgyvendinimo priemonių buvimo, net jei šios priemonės yra tik mechaninės ir šiuo klausimu Sąjungos akto adresatams nepalikta jokios diskrecijos, pakanka išvadai, kad SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos trečios dalies sąlyga nėra įvykdyta ( 109 ). Kitaip tariant, ginčijamas Sąjungos aktas pats turi sukelti teisines pasekmes, dėl kurių yra skundžiamasi ( 110 ). Taigi sąlyga, susijusi su įgyvendinimo priemonių nebuvimu, grindžiama ta pačia logika kaip ir tiesioginės sąsajos sąlyga, tik pirmoji sąlyga yra šiek tiek griežtesnė ( 111 ).

170. Konstitucinio sprendimo įtraukti šią sąlygą į SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos trečią dalį priežastis tikriausiai yra siekis subalansuoti tai, kad (i) tiesioginis ieškinys Sąjungos teismuose būtų priimtinas dėl visų visuotinai taikomų aktų (t. y. turinčių potencialų poveikį labai dideliam asmenų skaičiui) ir (ii) teisė pareikšti ieškinį būtų suteikta bet kuriam asmeniui, su kuriuo šie aktai yra tiesiogiai susiję (kadangi konkrečios sąsajos sąlyga tokiose situacijose buvo panaikinta). Taigi dėl būtinybės išvengti actio popularis Sąjungos teismuose Lisabonos sutarties rengėjai turėjo sugriežtinti reikalavimą, kad ieškovo ginčijamo akto sukeliamos teisinės pasekmės tiesiogiai kiltų būtent iš ginčijamo Sąjungos akto.

171. Vis dėlto tokios sąlygos dabar negalima apversti aukštyn kojom ir (iš naujo) aiškinti taip, kad galimybė būtų dar siauresnė nei iki tol, nes taip šis aiškus Sutarties pakeitimas prarastų bet kokią prasmę. Tai prieštarautų aiškiai Sąjungos konstitucinės teisės aktų leidėjo valiai ( 112 )

172. Todėl nepritariu Komisijos siūlomam naujausios Teisingumo Teismo jurisprudencijos aiškinimui. Visiškai sutinku su generaliniu advokatu P. Cruz Villalón, kuris teigė, kad „neesminių, vadinamųjų „papildomų“ aktų nereikėtų laikyti įgyvendinimo priemonėmis. Sąjungos teismai turėtų nagrinėti, ar ginčijamas aktas „pats visiškai veikia“ atsižvelgiant į jo tikslą, turinį ir sukeliamas pasekmes ieškovo teisinei padėčiai“ ( 113 ).

173. Mano nuomone, jurisprudencija iš esmės patvirtina tokią poziciją. Teisingumo Teismas yra paaiškinęs, jog neturi reikšmės tai, kad dėl ginčijamo akto reikia patvirtinti įgyvendinimo priemones, susijusias su kitais asmenimis, ir ar dėl ginčijamo akto kitų dalių, kurių ieškovas neginčija, reikia patvirtinti įgyvendinimo priemones ( 114 ). Be to, Sprendime Montessori Teisingumo Teismas konstatavo, kad ieškovai turėjo teisę pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos trečią dalį, nes nebuvo galima tikėtis, kad jie dirbtinai iškels bylą siekdami ginčyti nacionalinius aktus, kurie, jeigu nebūtų teisės pažeidimo, niekada nebūtų buvę priimti, kad būtų kreiptasi dėl pagrindinio Sąjungos akto galiojimo ( 115 ).

174. Ta pačia logika neseniai priimtose kai kuriose bylose vadovavosi Bendrasis Teismas. Sprendime Gazprom Neft Bendrasis Teismas nurodė, kad būtų nenatūralu arba neproporcinga reikalauti, kad ūkio subjektas prašytų priimti įgyvendinamąjį aktą vien dėl to, kad galėtų jį ginčyti nacionaliniuose teismuose, kai akivaizdu, kad toks prašymas neabejotinai bus atmestas, nes jis nebuvo pateiktas įprastomis sąlygomis ( 116 ). Be to, sprendimuose Tilly-Sabco ir Doux Bendrasis Teismas konstatavo, kad įgyvendinimo priemonės, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos trečią dalį, yra tik tokios priemonės, kurias, esant įprastoms sąlygoms, patvirtino Sąjungos įstaigos ar agentūros arba nacionalinės valdžios institucijos. Jei esant įprastoms sąlygoms Sąjungos įstaigos ar agentūros arba nacionalinės valdžios institucijos nepatvirtina priemonės, skirtos reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktui įgyvendinti ir pastarojo poveikiui, kuris daromas kiekvienam susijusiam veiklos vykdytojui, išryškinti, dėl tokio akto nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių ( 117 ).

175. Apibendrinant, SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos trečia dalis buvo įtraukta į Sutartį siekiant užpildyti teisminių teisių gynimo priemonių sistemos spragą, susijusią su visais tais atvejais, kai netiesioginė Sąjungos aktų peržiūra (t. y. taikant prejudicinio sprendimo procedūrą) yra: i) neįmanoma todėl, kad Sąjungos aktui nereikia įgyvendinimo priemonių (angl. self-executing) (kaip byloje Microban ( 118 )), arba ii) yra visiškai dirbtinė ir nepagrįsta, nes ieškovo atžvilgiu nėra jokių įgyvendinimo priemonių (pavyzdžiui, bylose Montessori, Gazprom, Tilly-Sabco ir Doux ( 119 )) ir (arba) dėl ieškovo ginčijamų pasekmių (Sprendime Telefónica ( 120 ) nagrinėta situacija).

176. Iš esmės ši byla priskirtina pirmesniame šios išvados punkte apibūdintai pirmajai grupei (dėl glifosato saugumo nustatymo nėra įgyvendinimo priemonės) arba bet kuriuo atveju antrajai grupei (apeliantui tektų dirbtinai ginčyti šiomis aplinkybėmis federacijos priimtą sprendimą, kad turėtų galimybę iškelti ginčijamo reglamento galiojimo klausimą nacionalinėje byloje, tikėdamasis, kad nacionalinis teismas pateiks prašymą priimti prejudicinį sprendimą šiuo klausimu pagal SESV 267 straipsnį).

177. Dėl šių priežasčių laikausi nuomonės, kad apeliantas taip pat turi teisę pareikšti ieškinį dėl ginčijamo reglamento remdamasis SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos trečia dalimi: ginčijamas reglamentas yra reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas, dėl kurio nereikia patvirtinti jokių įgyvendinimo priemonių.

E. Grąžinimas Bendrajam Teismui

178. Konstatavus, kad ieškinys yra priimtinas, ir kadangi šio ieškinio esmė nebuvo išnagrinėta pirmojoje instancijoje, pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį byla turi būti grąžinta Bendrajam Teismui, atidedant bylinėjimosi išlaidų klausimą.

179. Vis dėlto manau, kad Teisingumo Teismas turi visą būtiną informaciją, kad galėtų priimti sprendimą atmesti pirminį nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, kurį Komisija pateikė pirmojoje instancijoje. Proceso veiksmingumo ir ekonomiškumo sumetimais siūlau Teisingumo Teismui priimti būtent tokį sprendimą.

V. Išvada

180. Siūlau Teisingumo Teismui: – panaikinti 2019 m. vasario 28 d. Nutartį Région de Bruxelles-Capitale / Komisija (T‑178/18, nepaskelbta Rink., EU:T:2019:130); – pripažinti apelianto ieškinį dėl panaikinimo priimtinu; – grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl esmės, ir – atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimą.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) 2017 m. gruodžio 12 d. Įgyvendinimo reglamentas, kuriuo pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1107/2009 dėl augalų apsaugos produktų pateikimo į rinką pratęsiamas veikliosios medžiagos glifosato patvirtinimo galiojimas ir iš dalies keičiamas Komisijos įgyvendinimo reglamento (ES) Nr. 540/2011 priedas (OL L 333, 2017, p. 10) (toliau – ginčijamas reglamentas).

( 3 ) 2019 m. vasario 28 d. Nutartis Région de Bruxelles-Capitale / Komisija (T‑178/18, nepaskelbta Rink., EU:T:2019:130, toliau – skundžiama nutartis).

( 4 ) OL L 124, 2005, p. 1.

( 5 ) OL L 304, 2001, p. 14; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 3 sk., 34 t., p. 182.

( 6 ) OL L 230, 1991, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 11 t., p. 332.

( 7 ) OL L 309, 2009, p. 1.

( 8 ) OL L 153, 2011, p. 1.

( 9 ) 2015 m. spalio 20 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentas (ES) 2015/1885, kuriuo dėl veikliųjų medžiagų <…> glifosato <…> patvirtinimo laikotarpių pratęsimo iš dalies keičiamas Įgyvendinimo reglamentas (ES) Nr. 540/2011 (OL L 276, 2015, p. 48) ir 2016 m. birželio 29 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentas (ES) 2016/1056, kuriuo dėl veikliosios medžiagos glifosato patvirtinimo galiojimo pratęsimo iš dalies keičiamas Įgyvendinimo reglamentas (ES) Nr. 540/2011 (OL L 173, 2016, p. 52).

( 10 ) 1980 m. rugpjūčio 15 d.Moniteur Belge, p. 9434.

( 11 ) 1994 m. gegužės 11 d.Moniteur Belge, p. 12504.

( 12 ) 2013 m. birželio 21 d.Moniteur Belge, p. 40062.

( 13 ) OL L 309, 2009, p. 71.

( 14 ) 2016 m. gruodžio 2 d.Moniteur Belge, p. 79492.

( 15 ) Šiuo klausimu žr. 1990 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Weddel / Komisija (C‑354/87, EU:C:1990:371, 23 punktas) ir 2002 m. rugsėjo 10 d. Nutartį Japan Tobacco ir JT International / Parlamentas ir Taryba (T‑223/01, EU:T:2002:205, 50 punktas). Dėl aptarimo doktrinoje žr., pavyzdžiui, Barents, R., „Remedies and Procedures before the ES Courts“, Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2016, p. 238. Vis dėlto Sąjungos akto sukeliamos pasekmės ieškovo interesams, kurie nėra teisiškai ginami, pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą neturi reikšmės: pavyzdžiui, žr. 2004 m. birželio 29 d. Sprendimą Front national / Parlamentas (C‑486/01 P, EU:C:2004:394, 35 ir 36 punktai).

( 16 ) 2018 m. lapkričio 6 d. Sprendimas Scuola Elementare Maria Montessori / Komisija, Komisija / Scuola Elementare Maria Montessori ir Komisija / Ferracci (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Išskirta mano.

( 17 ) Pavyzdžiui, žr. 2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimą ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 103 punktas) ir 2004 m. birželio 29 d. Sprendimą Front national / Parlamentas (C‑486/01 P, EU:C:2004:394, 34 punktas).

( 18 ) Šiuo klausimu žr. 1995 m. balandžio 27 d. Sprendimą CCE Vittel / Komisija (T‑12/93, EU:T:1995:78, 58 punktas). Teisės doktrinoje žr., pavyzdžiui, Schermers, H.G., Waelbroeck, D., „Judicial Protection in the European Union“, 6th ed., Kluwer Law international, Alphen aan den Rijn, 2001, p. 914; Albors Llorens, A., „Private Parties in European Community Law: Challenging Community Measures“, Clarendon Press, Oxford, 1996, p. 73; ir Mariatte, F., Ritleng, D., „Contentieux de l'union européenne 1: Annulation. Exception d'illégalité“, Lamy, Paris, 2010, p. 179.

( 19 ) Pavyzdžiui, žr. 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimą Glencore Grain / Komisija (C‑404/96 P, EU:C:1998:196, 38–54 punktai).

( 20 ) Žr. 2018 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Scuola Elementare Maria Montessori / Komisija, Komisija / Scuola Elementare Maria Montessori ir Komisija / Ferracci (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 50 punktas) ir 2020 m. kovo 10 d. Sprendimą IFSUA / Taryba (T‑251/18, EU:T:2020:89, 51 punktas).

( 21 ) Šiuo klausimu žr. 1994 m. kovo 24 d. Sprendimą Air France / Komisija (T‑3/93, EU:T:1994:36, 80 punktas) ir 2003 m. balandžio 3 d. Sprendimą Royal Philips Electronics / Komisija (T‑119/02, EU:T:2003:101, 284 ir 285 punktai).

( 22 ) Šiuo klausimu žr. 2015 m. balandžio 30 d. Sprendimą Hitachi Chemical Europe ir kt. / ECHA (T‑135/13, EU:T:2015:253, 29–38 punktai).

( 23 ) Tarp daugelio kitų žr. 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Komisija / Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, EU:C:2009:556, 49 punktas).

( 24 ) Žr. 1990 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Weddel / Komisija (C‑354/87, EU:C:1990:371, 19 punktas).

( 25 ) Šiuo klausimu žr. 2008 m. kovo 13 d. Sprendimą Komisija / Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, 62 punktas).

( 26 ) Žr. 1971 m. gegužės 13 d. Sprendimą International Fruit Company ir kt. / Komisija (41/70–44/70, EU:C:1971:53, 23–26 punktai).

( 27 ) Šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Starway / Taryba (T‑80/97, EU:T:2000:216, 61–65 punktai) ir 2009 m. liepos 1 d. Sprendimą ISD Polska ir Industrial Union of Donbass / Komisija (T‑273/06 ir T‑297/06, EU:T:2009:233, 68 punktas).

( 28 ) Šiuo klausimu žr. 1994 m. birželio 29 d. Sprendimą Fiskano / Komisija (C‑135/92, EU:C:1994:267, 27 punktas).

( 29 ) Šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 25 d. Sprendimą Microban International ir Microban (Europe) / Komisija (T‑262/10, EU:T:2011:623, 29 punktas).

( 30 ) 2003 m. balandžio 3 d. Sprendimas Royal Philips Electronics / Komisija (T‑119/02, EU:T:2003:101, 276 punktas).

( 31 ) Ten pat, 277–281 punktai.

( 32 ) Šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Komisija / Ente per le Ville vesuviane ir Ente per le Ville vesuviane / Komisija (C‑445/07 P ir C‑455/07 P, EU:C:2009:52, 46 punktas); 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimą Dreyfus / Komisija (C‑386/96 P, EU:C:1998:193, 44 punktas) ir 1985 m. sausio 17 d. Sprendimą Piraiki-Patraiki ir kt. / Komisija (11/82, EU:C:1985:18, 8–10 punktai). Išskirta mano.

( 33 ) Šiuo klausimu žr. 1971 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Bock / Komisija (62/70, EU:C:1971:108, 6–8 punktai) ir 1998 m. kovo 31 d. Sprendimą Prancūzija ir kt. / Komisija (C‑68/94 ir C‑30/95, EU:C:1998:148, 51 punktas).

( 34 ) 2002 m. rugsėjo 10 d. Nutartis Japan Tobacco ir JT International / Parlamentas ir Taryba (T‑223/01, EU:T:2002:205, 46 punktas). Išskirta mano.

( 35 ) 1979 m. kovo 29 d. Sprendimas NTN Toyo Bearing / Taryba (113/77 R, EU:C:1979:91, 11 ir 12 punktai). Galiausiai Sąjungos teismams negali būti privaloma nagrinėti ir aiškinti nacionalinę proceso teisę siekiant nustatyti, ar ieškovas turi kitų teisinių teisių gynimo priemonių, kad galėtų remtis savo teisėmis pagal nacionalinę teisę: žr. 2016 m. birželio 9 d. Sprendimą Marquis Energy / Taryba (T‑277/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2016:343, 108 punktas) ir 2013 m. birželio 6 d. Sprendimą T & L Sugars ir Sidul Açúcares / Komisija (T‑279/11, EU:T:2013:299, 70–72 punktai).

( 36 ) Šiuo klausimu žr. 2008 m. kovo 13 d. Sprendimą Komisija / Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, 49–52 punktai); 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Infront WM / Komisija (T‑33/01, EU:T:2005:461, 133–135 ir 138 ir paskesni punktai) ir 2011 m. spalio 25 d. Sprendimą Microban International ir Microban (Europe) / Komisija (T‑262/10, EU:T:2011:623, 28 punktas).

( 37 ) Šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimą Regione Siciliana / Komisija (C‑417/04 P, EU:C:2006:282, 24 punktas).

( 38 ) 1998 m. balandžio 30 d. Sprendimas Vlaams Gewest / Komisija (T‑214/95, EU:T:1998:77, 29 punktas).

( 39 ) 2002 m. spalio 23 d. Sprendimas Diputación Foral de Guipúzcoa / Komisija (T‑269/99, T‑271/99 ir T‑272/99, EU:T:2002:258, 41 punktas).

( 40 ) 1999 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Freistaat Sachsen ir kt. / Komisija (T‑132/96 ir T‑143/96, EU:T:1999:326, 89–90 punktai). Taip pat 2005 m. spalio 5 d. Sprendimas Land Oberösterreich / Komisija (T‑366/03 ir T‑235/04, EU:T:2005:347, 29 punktas).

( 41 ) 1999 m. birželio 15 d. Sprendimas Regione Autonoma Friuli-Venezia Giulia / Komisija (T‑288/97, EU:T:1999:125, 32 punktas).

( 42 ) 2000 m. vasario 10 d. Sprendimas Nederlandse Antillen / Komisija (T‑32/98 ir T‑41/98, EU:T:2000:36, 60 ir 61 punktai).

( 43 ) Taip pat žr. Barents, R., op. cit., p. 275; Lenaerts, K., Maselis, I., Gutman, K., „ES Procedural Law“, Oxford University Press, Oxford, 2014, p. 330; ir Lenaerts, K., Cambien, N., „Regions and the European Courts: Giving Shape to the Regional Dimension of Member State“, Vol. 35 European Law Review, 2010, p. 609–635.

( 44 ) O tai aiškiai matyti pritaikius tą patį kriterijų tipiniam privačiam ieškovui. Pavyzdžiui, bet kuri bendrovė galėtų teigti, kad dėl konkretaus Sąjungos teisės akto jai neleidžiama įgyvendinti tiesiogiai pagal nacionalinę teisę turimų įgaliojimų taip, kaip jai atrodo tinkama. Ji negali sudaryti sutarčių, prekiauti arba vykdyti veiklos, nors priešingu atveju galėtų. Vis dėlto tokie teiginiai, jei tai yra bet kuris tipinis neprivilegijuotas ieškovas, tikrai netenkintų tiesioginės ir konkrečios šio ieškovo sąsajos sąlygų.

( 45 ) Žr. 2006 m. rugsėjo 19 d. Nutartį Benkö ir kt. / Komisija (T‑122/05, EU:T:2006:262, 64 punktas).

( 46 ) Taip pat žr. Van Nuffel, P., „What’s in a Member State? Central and Decentralised Authorities before the Community Courts“, 38 Common Market Law Review, 2001, p. 871, 887.

( 47 ) 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimą Regione Siciliana / Komisija (C‑417/04 P, EU:C:2006:282) galima pateikti kaip to pavyzdį. Jame Teisingumo Teismas konstatavo, kad Komisijos sprendimas, kuriuo ji nutraukė Europos regioninės plėtros fondo (ERDF) paramą projektui Sicilijoje, nebuvo tiesiogiai susijęs su regionu, nes tarp finansinės paramos (formaliai suteiktos valstybei narei) ir regioninio subjekto (Regione Siciliana) paskyrimo kaip institucijos, atsakingos už ERPF projekto įgyvendinimą, nebuvo tiesioginio ryšio. Šis paskyrimas nereiškė, kad pats regionas turėjo teisę į paramą: kai kurių konkrečių įgaliojimų, suteiktų regionui konstituciniu lygmeniu, įgyvendinimas nebuvo tiesiogiai ribojamas.

( 48 ) Žr. šios išvados 58–62 punktus.

( 49 ) Žr. 2019 m. vasario 28 d. Sprendimą, bylos Nr. 32/2019, B.16.–B.19.1 punkt