Byla T‑168/01

GlaxoSmithKline Services Unlimited

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Konkurencija – Didmeninis vaistų platinimas – Lygiagreti prekyba – Skirtingos kainos – EB 81 straipsnio 1 dalis – Susitarimas – Konkurencijos apribojimas – Tikslas – Atitinkama rinka – Poveikis – EB 81 straipsnio 3 dalis – Prisidėjimas prie technikos pažangos skatinimo – Konkurencijos nepanaikinimas – Įrodymas – Motyvavimas – Subsidiarumas“

Sprendimo santrauka

1. Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Apimtis – Teisminė kontrolė

(EB 253 straipsnis)

2. Ieškinys dėl panaikinimo – Ieškinio pagrindai – Motyvavimo nebuvimas arba nepakankamas motyvavimas – Atskyrimas nuo sprendimo motyvų pagrįstumo ginčijimo

(EB 230 ir 253 straipsniai)

3. Ieškinys dėl panaikinimo – Komisijos EB 81 straipsnio 1 dalies pagrindu priimtas sprendimas – Sudėtingas ekonominis vertinimas – Teisminė kontrolė – Ribos

(EB 81 straipsnio 1 dalis ir 230 straipsnis)

4. Ieškinys dėl panaikinimo – Dalykas – Sprendimas susijęs su EB 81 straipsnio taikymu – Priimtini įrodymai

(EB 81 ir 230 straipsniai)

5. Konkurencija – Bendrijos normos – Materialinė taikymo sritis – Nacionalinių priemonių nustatytas elgesys – Netaikymas – Laisvos konkurencijos galimybės vertinimas „in concreto“

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

6. Konkurencija – Karteliai – Susitarimai tarp įmonių – Sąvoka – Taikymas tik dvišaliams arba daugiašaliams veiksmams – Bendros valios elgtis rinkoje tam tikru būdu buvimas – Pakankama sąlyga

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

7. Konkurencija – Karteliai – Susitarimai tarp įmonių – Komisijos pareiga pateikti pažeidimo įrodymą – Įmonės, sutarties šalies, pareiga pateikti atsiribojimo įrodymą, jei ji nori juo remtis

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

8. Konkurencija – Bendrijos normos – Materialinė taikymo sritis – Nacionalinės sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų sritis – Įtraukimas nepaisant nacionalinės valdžios veiksmų kainų srityje

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

9. Konkurencija – Karteliai – Žala konkurencijai – Vertinimo kriterijai – Vertinimas, atsižvelgiant į ekonominį ir teisinį kontekstą – Antikonkurencinio poveikio įrodymų nereikšmingumas dėl antikonkurencinio tikslo buvimo

(EB 3 straipsnio 1 dalies g punktas ir 81 straipsnio 1 dalis)

10. Konkurencija – Karteliai – Žala konkurencijai – Lygiagrečią prekybą ribojantys susitarimai – Vertinimo kriterijai – Atsižvelgimas į poveikį galutiniam vartotojui – Antikonkurencinio tikslo prezumpcija – Ribos – Nacionalinės sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų sritis – Netaikymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

11. Konkurencija – Karteliai – Žala konkurencijai – Nevienodų sąlygų taikymas vienodoms paslaugoms – Skirtingų kainų sistema – Vertinimas – Būtinumas atsižvelgti į skirtingus kiekvienos valstybės narės teisės aktus – Nacionalinės sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų atvejis

(EB 81 straipsnio 1 dalies d punktas)

12. Bendrijos teisė – Principai – Subsidiarumo principas – Taikymas konkurencijos srityje – Įtakos prekybai tarp valstybių narių reikalavimas

(EB 5 straipsnio 2 pastraipa ir 81 straipsnio 1 dalis)

13. Konkurencija – Karteliai – Draudimas – Išimtis – Sąlygos – Įrodinėjimo pareiga – Taikymo sritis – Komisijos tyrimas

(EB 81 straipsnio 3 dalis)

14. Konkurencija – Karteliai – Draudimas – Išimtis – Sąlygos – Sudėtingas ekonominis vertinimas – Komisijos diskrecija – Teisminė kontrolė – Ribos

(EB 81 straipsnio 3 dalis)

15. Konkurencija – Karteliai – Draudimas – Išimtis – Sąlygos – Prekių gamybos ir platinimo tobulinimas arba technikos ir ekonomikos pažangos skatinimas – Pastebima objektyvi nauda, galinti kompensuoti susitarimo neigiamą poveikį konkurencijai – Komisijos tyrimas

(EB 81 straipsnio 3 dalis)

16. Ieškinys dėl panaikinimo – Ieškinys dėl Komisijos sprendimo, susijusio su prašymu pripažinti pažeidimo nebuvimą arba suteikti išimtį pagal Reglamentą Nr. 17 – Panaikinantis teismo sprendimas – Poveikis

(EB 233 straipsnio pirmoji pastraipa; Tarybos reglamentai Nr. 17 ir Nr. 1/2003)

1. EB 253 straipsnyje, be kita ko, yra nustatyta, kad Komisijos sprendimai turi būti motyvuojami.

Kad Komisijos sprendimas būtų pakankamai motyvuotas, jis turi aiškiai atspindėti aktą priėmusios institucijos motyvus tam, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti jo priėmimo priežastis, o teismas – įvertinti šio akto pagrįstumą. Nereikalaujama tiksliai nurodyti visų atitinkamų teisinių ir faktinių aplinkybių, nes tai, ar akto motyvavimas tenkina EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir į teisinį bei faktinį kontekstą.

Taigi būtinybė nurodyti sprendimų motyvus nenustato Komisijai jokios bendros pareigos savo sprendimuose remtis tam tikru konkrečiu teismo sprendimu.

(žr. 49–51 punktus)

2. Nagrinėjant, ar Komisijos sprendimas motyvuotas ir ar motyvuotas pakankamai, atliekama esminio procedūrinio reikalavimo, taigi ir šio sprendimo formalaus teisėtumo, kontrolė. Ją reikia atskirti nuo šio sprendimo motyvų pagrįstumo nagrinėjimo, kuris priskirtinas teisėtumo iš esmės kontrolei.

(žr. 54 punktą)

3. Bendrijos teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl prašymo panaikinti Komisijos sprendimą, susijusį su EB 81 straipsnio 1 dalies taikymu, pagal EB 230 straipsnį prižiūri šio sprendimo teisėtumą.

Šiuo atžvilgiu teismas atlieka visapusę Komisijos tyrimo kontrolę, nebent šis tyrimas yra susijęs su sudėtingu ekonominiu vertinimu, – tokiu atveju teismas apsiriboja piktnaudžiavimo įgaliojimais nebuvimo, procedūros ir motyvavimo taisyklių laikymosi, faktinių aplinkybių tikslumo ir akivaizdžių faktinių aplinkybių vertinimo klaidų nebuvimo tikrinimu.

(žr. 57, 145 punktus)

4. Teismo, nagrinėjančio ieškinį dėl sprendimo, susijusio su 81 EB straipsnio taikymu, panaikinimo, kontrolė vykdoma tik tų faktinių ir teisinių aplinkybių atžvilgiu, kurios buvo ginčijamo sprendimo priėmimo dieną, atsižvelgiant į šalims suteiktą galimybę juos papildyti įrodymais, atsiradusiais po šios dienos, bet parengtais konkrečiai šiam sprendimui ginčyti arba ginti.

(žr. 58, 245 punktus)

5. EB 81 straipsnio 1 dalis taikoma tik antikonkurenciniams veiksmams, kurių įmonės ėmėsi savo iniciatyva.

Kai sprendžiant dėl šios nuostatos taikymo reikia pirmiausia įvertinti galimą valstybės teisės aktų poveikį, turi būti nustatyta, ar jie palieka konkurencijos, kuriai gali būti trukdoma, kuri gali būti ribojama arba iškraipoma savarankišku įmonių elgesiu, galimybę.

Kai tai įvertinus paaiškėja, kad atitinkami teisės aktai verčia įmones elgtis antikonkurenciniu būdu arba panaikina bet kokią galimybę taip elgtis, EB 81 straipsnio 1 dalis yra netaikytina.

Tačiau, kai paaiškėja, kad šie teisės aktai palieka konkurencijos, kuriai gali būti trukdoma, kuri gali būti ribojama arba iškraipoma savarankišku įmonių elgesiu, galimybę, EB 81 straipsnio 1 dalis yra taikytina.

Bendrijos teismas siaurinamai vertino galimybę šios nuostatos netaikyti tam tikram elgesiui dėl to, kad taip elgtis verčia valstybės teisės aktai.

(žr. 66–70 punktus)

6. EB 81 straipsnio 1 dalis taikoma tik tokiems įmonių veiksmams, kuriems būdingas dvišališkumas arba daugiašališkumas ir kurie gali būti laikomi susitarimais, suderintais veiksmais arba asociacijų sprendimais.

Tam, kad būtų susitarimas, pakanka, kad bent dvi įmonės išreikštų savo bendrą valią rinkoje elgtis tam tikru būdu.

Sprendimuose, kuriuos Komisija priima taikydama EB 81 straipsnio 1 dalį, būtinai turi būti įrodyta, kad buvo bendra valia rinkoje elgtis tam tikru būdu, tačiau nėra reikalaujama, kad juose būtų įrodyta, jog buvo bendra valia siekti antikonkurencinio tikslo.

(žr. 75–77 punktus)

7. Komisija savo sprendimuose, susijusiuose su konkurencijos normų taikymu, nustatytus pažeidimus turi įrodyti pateikdama tikslius ir neprieštaringus įrodymus, įtikinamai įrodančius šiuos pažeidimus sudarančių faktinių aplinkybių buvimą.

Tai gali būti tiesioginiai įrodymai, pavyzdžiui, rašytiniai, arba, jei tokių nėra, netiesioginiai įrodymai, kuriuos rodo, pavyzdžiui, tam tikras elgesys.

Jei Komisija pateikė susitarimo buvimo įrodymą, jame dalyvavusi įmonė, kuri ginčija, jog padarė pažeidimą, turi pateikti įrodymą, kad nuo šio susitarimo atsiribojo, ir šis įrodymas turi patvirtinti aiškiai išreikštą bei kitoms dalyvaujančioms įmonėms praneštą valią atsiriboti.

(žr. 82, 83, 86 punktus)

8. Nacionalinės sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų sričiai būdinga tai, kad daugelyje valstybių narių ją reglamentuoja teisės aktai, apimantys daugiau nei paprastą ekonominės veiklos priežiūrą, ypač kainų atžvilgiu. Dėl šių skirtingų nacionalinių teisės aktų koegzistavimo gali būti iškraipyta konkurencija. Be to, jais siekiama įtvirtinti tam tikrą nacionalinių rinkų uždarumą šioje srityje.

Tačiau EB 81 straipsnio 1 dalis yra netaikytina tik tuo atveju, jei srityje, kurioje sudarytas susitarimas, taikomi teisės aktai, panaikinantys konkurencijos, kuriai šiuo susitarimu gali būti trukdoma, kuri juo gali būti ribojama arba iškraipoma, galimybę.

Tačiau nagrinėjamoje srityje tarp vaistų gamintojų esanti konkurencija iš esmės yra susijusi ne su kaina, o su kitais parametrais, ypač inovacija.

Be to, tarp gamintojo ir jo platintojų arba tarp lygiagrečia prekyba užsiimančių prekybininkų ir nacionalinių platintojų gali egzistuoti konkurencija, pagrįsta būtent dideliais kainų skirtumais, prie kurių prisideda atitinkami nacionaliniai teisės aktai, ir tuo atveju, kai vaistai saugomi patento, suteikiančio patento turėtojui laikinąjį monopolį, iki šio patento galiojimo pabaigos tai yra vienintelė tarp jų įmanoma kainų konkurencijos forma.

(žr. 104–107 punktus)

9. Konkurencija pagal EB 3 straipsnio 1 dalies g punktą ir 81 straipsnį – tai veiksminga konkurencija, t. y. toks konkurencijos lygis, kuris yra būtinas Sutarties tikslams pasiekti. Jos intensyvumas gali skirtis priklausomai nuo atitinkamo produkto ir atitinkamos rinkos struktūros. Be to, jos parametrai gali būti skirtingos svarbos, nes kainų konkurencija nėra nei vienintelė veiksminga, nei tokia konkurencijos forma, kuriai visais atvejais turi būti teikiama absoliuti pirmenybė.

Todėl apibūdinant konkurencijos ribojimą EB 81 straipsnio 1 dalies prasme reikia atsižvelgti į esamas aplinkybes ir atitinkamai į teisinį ir ekonominį susitarimo, kuriuo esą ribojama konkurencija, kontekstą. Tai būtina nagrinėjant tiek susitarimo tikslą, tiek jo poveikį.

Jei nagrinėjant susitarimo nuostatas jų teisiniame ir ekonominiame kontekste matyti konkurencijos iškraipymas, gali būti daroma prielaida, kad susitarimo tikslas yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas, todėl jo poveikio nagrinėti nebūtina.

Priešingai, jei taip nėra, būtina išnagrinėti šio susitarimo poveikį ir pateikti pakankamai teisinių įrodymų, kad jis trukdo, riboja ar iškraipo, faktiškai arba potencialiai, konkurenciją.

(žr. 109–112 punktus)

10. Susitarimai, kuriais galiausiai siekiama uždrausti lygiagrečią prekybą, iš esmės turi būti laikomi susitarimais, kurių tikslas yra konkurencijos trukdymas, o susitarimai, kuriais aiškiai siekiama nustatyti nepalankias sąlygas lygiagrečiai prekybai, iš esmės turi būti laikomi susitarimais, kurių tikslas – konkurencijos ribojimas.



Vis dėlto tai, kad susitarimu siekiama riboti lygiagrečią prekybą, yra nepakankama padaryti išvadą, kad buvo pažeista EB 81 straipsnio 1 dalis. Iš esmės šios nuostatos tikslas yra toks, kad konkurenciją tarpusavyje ir su trečiaisiais asmenimis ribojančios įmonės nemažintų atitinkamų produktų galutinių vartotojų gerovės.

Todėl EB 81 straipsnio 1 dalies taikymas negali priklausyti tik nuo to, kad susitarimu siekiama apriboti lygiagrečią prekybą arba suskaidyti bendrąją rinką, – šie dalykai leidžia daryti išvadą, jog jis veikia prekybą, – taip pat reikia išnagrinėti, ar jo tikslas arba poveikis yra galutiniam vartotojui nepalankus konkurencijos atitinkamoje rinkoje trukdymas, ribojimas arba iškraipymas. Šis nagrinėjimas gali būti sutrumpintas, jei iš pačių susitarimo nuostatų matyti, kad yra konkurencijos iškraipymas, tačiau priešingu atveju jis turi būti pilnas, atsižvelgiant į tai, kas būtina pagal bylos aplinkybes.

Nors pripažįstama, kad lygiagreti prekyba tam tikru požiūriu yra saugoma, tačiau ne pati savaime, o kaip veiksnys, kuris, viena vertus, skatina prekybos plėtrą ir, kita vertus, stiprina konkurenciją, t. y., vertinant antruoju aspektu, kaip veiksnys, kuris aprūpinimo arba kainų atžvilgiu galutiniams vartotojams suteikia veiksmingos konkurencijos privalumų. Galimo konkurencijos ribojimo buvimą parodo pasekmės, kurias lygiagrečios prekybos ribojimas turi arba gali turėti vienam ar kitam konkurencijos parametrui, pavyzdžiui, tiekiamam produkto kiekiui arba jo pardavimo kainai.

Taigi, nors pripažįstama, kad susitarimas, kuriuo siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, turi būti iš esmės laikomas susitarimu, kurio tikslas yra konkurencijos ribojimas, tačiau tiek, kiek galima daryti prielaidą, kad jis atima iš galutinių vartotojų šiuos privalumus.

Vadinasi, negalima preziumuoti, kad dėl susitarimų, kuriais siekiama riboti vaistų lygiagretų importą, poveikio galutiniai vartotojai negali gauti su tokiu importu susijusios naudos. Iš tikrųjų kainos, kuriomis vaistai parduodami mažmeninėje prekyboje ir kurias kontroliuoja valstybės narės, tiesiogiai arba netiesiogiai nustatydamos, jų manymu, tinkamą šių kainų lygmenį, nusistovi tokiais struktūriškai skirtingais lygmenimis skirtingose valstybėse narėse, kad negalima daryti prielaidos, jog lygiagreti prekyba turi įtakos mažmeninėms nacionalinių sveikatos draudimo sistemų kompensuojamų vaistų kainoms ir suteikia galutiniam vartotojui tokios pastebimos naudos, kokia būtų esant laisvai paklausos ir pasiūlos sąveikai.

(žr. 115–122, 133, 134, 140 punktus)

11. Atitinkamo produkto, – šiuo atveju nacionalinės sveikatos draudimo sistemos kompensuojami vaistai, – atžvilgiu nustačius, kad kiekviena iš valstybių narių dėl joje taikomų skirtingų teisės aktų, reglamentuojančių atitinkamų vaistų kainas ir kompensavimą, yra atskira rinka, to, kad skirtingose valstybėse narėse, kuriose perparduodami ir kompensuojami vaistai, nustatomos skirtingos kainos, nepakanka siekiant įrodyti diskriminaciją EB 81 straipsnio 1 dalies d punkto prasme.

(žr. 178 ir 179 punktus)

12. EB 81 straipsnio 1 dalies atveju subsidiarumo principą konkretizuoja joje numatytas draudimas, taikomas tik įmonių susitarimams, įmonių asociacijų sprendimams ir suderintiems veiksmams, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Taigi, jei objektyvių teisinių ir faktinių aplinkybių visuma leidžia pakankamai tiksliai numatyti, kad toks elgesys tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai arba potencialiai gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybos eigai, jis turi būti laikomas galinčiu paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, todėl Bendrijos įsikišimas, atsižvelgiant į jos veiksmų mastą ir poveikį, yra tinkamas.

Jei šie veiksmai įgyja Komisijos sprendimo formą, subsidiarumo principas tokiu sprendimu nepažeidžiamas, kai jame pakankamai teisiškai įrodyta, kad įmonių susitarimas, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurių teisėtumas nagrinėjamas sprendime, gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą.

(žr. 201–202 punktus)

13. Kiekvienam susitarimui, kuris tiek dėl savo tikslo, tiek dėl savo poveikio riboja konkurenciją, iš esmės gali būti taikoma išimtis pagal EB 81 straipsnio 3 dalį.

Šios nuostatos taikymas priklauso nuo tam tikrų sąlygų, kurios yra būtinos ir kartu pakankamos. Pirma, reikia, kad atitinkamas susitarimas padėtų tobulinti atitinkamų prekių gamybą ar platinim,ą arba skatintų technikos ir ekonomikos pažangą, antra, sudarytų sąlygas vartotojams sąžiningai dalytis gaunama nauda, trečia, atitinkamoms įmonėms nenustatytų jokių apribojimų, nebūtinų šiems tikslams pasiekti, ir, ketvirta, nesuteiktų tokioms įmonėms galimybės panaikinti konkurenciją didelei atitinkamų produktų daliai.

Todėl ūkio subjektas, norintis pasinaudoti EB 81 straipsnio 3 dalimi, šių sąlygų buvimą turi įrodyti pateikdamas įtikinamus argumentus ir įrodymus.

Komisija turi tinkamai išnagrinėti šiuos argumentus ir įrodymus, t. y. nustatyti, ar jie įrodo, jog tenkinamos EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygos. Tam tikrais atvejais šie argumentai ir įrodymai gali būti tokio pobūdžio, kad Komisija privalo pateikti tam tikrą paaiškinimą arba pagrindimą, kurio nepateikus leidžiama daryti išvadą, jog ūkio subjektas, norintis pasinaudoti EB 81 straipsnio 3 dalimi, įvykdė savo įrodinėjimo pareigą. Tokiu atveju Komisija turi paneigti šiuos argumentus ir įrodymus.

(žr. 233–236 punktus)

14. Nagrinėdamas prašymą panaikinti sprendimą, susijusį su EB 81 straipsnio 3 dalies taikymu, teismas, susidūręs su sudėtingu ekonominiu vertinimu, esmės atžvilgiu apsiriboja tik faktinių aplinkybių tikslumo, akivaizdžios klaidos vertinant šias aplinkybes nebuvimo ir atitinkamo teisinio vertinimo tikslumo kontrole.

Jis turi patikrinti ne tik tai, ar pateiki įrodymai yra tikslūs, patikimi ir neprieštaringi, bet ir tai, ar juose yra visa svarbi informacija, į kurią reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą situaciją, ir ar įrodymai gali pagrįsti išvadas, padarytas jais remiantis.

Tačiau jis neturėtų sprendimo, kurio teisėtumą prašoma patikrinti, vertinimo, padaryto jį priėmusios institucijos, pakeisti savo ekonominio pobūdžio vertinimu.

Patikrinusi, ar yra vienas iš kriterijų, dėl kurių EB 81 straipsnio 3 dalis leidžia taikyti išimtį, Komisija pirmiausia turi diskrecijos teisę, kurios teisminė kontrolė yra ribota, pasverti privalumus, kurių tikimasi įgyvendinant susitarimą, ir trūkumus, kurių šis susitarimas turi galutinių vartotojų atžvilgiu dėl savo poveikio konkurencijai; tai atliekama Bendrijos lygmeniu palyginus bendrąjį interesą.

(žr. 241–244 punktus)

15. Kad susitarimui būtų galima taikyti išimtį pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, jis turi padėti tobulinti prekių gamybą ir platinimą, arba skatinti technikos ir ekonomikos pažangą. Tai suprantama ne kaip bet kokia nauda, kurią savo veiklai gali gauti susitarimą sudariusios įmonės, bet kaip pastebima objektyvi nauda, galinti kompensuoti šio susitarimo neigiamą poveikį konkurencijai.

Taigi, pirma, Komisija turi išnagrinėti, ar pateikti su faktinėmis aplinkybėmis susiję argumentai ir įrodymai įtikinamai patvirtina, kad atitinkamas susitarimas leidžia gauti pastebimos objektyvios naudos, turint omenyje, kad ji gali atsirasti ne tik nagrinėjamoje, bet ir kitose rinkose, ir kad nereikalaujama, jog ji atsirastų tiesiogiai iš susitarimo.

Šis nagrinėjimas gali būti susijęs su prognozėmis, kai reikia išnagrinėti, kas, atsižvelgiant į pateiktus su faktinėmis aplinkybėmis susijusius argumentus ir įrodymus, atrodo labiau tikėtina: ar kad atitinkamas susitarimas leis gauti pastebimos objektyvios naudos, ar priešingai.

Prireikus, antra, Komisija turi įvertinti, ar ši pastebima objektyvi nauda gali kompensuoti susitarimo neigiamą poveikį konkurencijai, nustatytą atliekant nagrinėjimą pagal EB 81 straipsnio 1 dalį.

Galiausia, kai Komisija turi nustatyti, ar tenkinamos EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygos tokiame teisiniame ir ekonominiame kontekste kaip farmacijos sektorius, kur konkurencijos sąlygos yra iškreiptos dėl nacionalinių teisės aktų buvimo, turi ypač atidžiai išnagrinėti argumentus ir įrodymus, kuriuos jai pateikia ūkio subjektas, norintis pasinaudoti šia nuostata.

(žr. 247–250, 276, 280, 298, 301 punktus)

16. Pagal EB 233 straipsnio pirmąją pastraipą Komisija privalo imtis priemonių teismo sprendimui, kuriuo panaikinamas sprendimas dėl pagal Reglamentą Nr. 17 pateikto prašymo taikyti išimtį, įvykdyti.

Šiuo atžvilgiu, nors Reglamentas Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo nebenumato pranešimo procedūros, kuri buvo nustatyta Reglamente Nr. 17, Komisija turi priimti sprendimą dėl prašymo taikyti išimtį, jei jis nėra atsiimamas, laikydamasi prašymo padavimo metu galiojusios tvarkos.

(žr. 319 ir 320 punktus)

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (ketvirtoji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS

2006 m. rugsėjo 27 d.( )

„Konkurencija – Didmeninis vaistų platinimas – Lygiagreti prekyba – Skirtingos kainos – EB 81 straipsnio 1 dalis – Susitarimas – Konkurencijos apribojimas – Tikslas – Atitinkama rinka – Poveikis – EB 81 straipsnio 3 dalis – Prisidėjimas prie technikos pažangos skatinimo – Konkurencijos nepanaikinimas – Įrodymas – Motyvavimas – Subsidiarumas“

Byloje T‑168/01

GlaxoSmithKline Services Unlimited, anksčiau Glaxo Wellcome plc, įsteigta Brentford, Middlesex (Jungtinė Karalystė), atstovaujama advokato S. Martínez Lage, QC I. Forrester, advokatų F. Depoortere, A. Schulz, T. Louko A. Schulz ir I. Vandenborre,

ieškovė,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą iš pradžių P. Oliver, vėliau É. Gippini Fournier,

atsakovę,

palaikomą

European Association of Euro Pharmaceutical Companies (EAEPC), įsteigtos Briuselyje (Belgija), atstovaujamos iš pradžių advokatų U. Zinsmeister ir M. Lienemeyer, vėliau – A. Martin–Ehlers, galiausiai – M. Hartmann–Rüppel,

Bundesverband der Arzneimittell-Importeure eV, įsteigtos Mülheim an der Ruhr (Vokietija), atstovaujamos iš pradžių advokatų M. Epping ir W. Rehmann, vėliau – W. Rehmann,

Spain Pharma, SA, įsteigtos Madride, atstovaujamos advokatų P. Muñoz Carpena, B. Ortúzar Somoza ir R. Gutiérrez Sánchez,

ir

Asociación de exportadores españoles de productos farmacéuticos (Aseprofar), įsteigtos Madride (Ispanija), atstovaujamos iš pradžių advokatų M. Araujo Boyd ir R. Sanz, vėliau – M. Araujo Boyd ir J. L. Buendia Sierra,

įstojusių į bylą šalių,

dėl prašymo panaikinti 2001 m. gegužės 8 d. Komisijos sprendimą 2001/791/EB, susijusį su EB sutarties 81 straipsnio taikymo procedūra (bylos IV/36.957/F3 Glaxo Wellcome (pranešimas), IV/36.997/F3 Aseprofar ir Fedifar (skundas), IV/37.121/F3 Spain Pharma (skundas), IV/37.138/F3 BAI (skundas) ir IV/37.380/F3 EAEPC (skundas)) (OL L 302, p.1),

EUROPOS BENDRIJŲ

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija),

kurį sudaro pirmininkas H. Legal, teisėjai P. Lindh ir I. Wiszniewska‑Białecka, V. Vadapalas ir E. Moavero Milanesi,

posėdžio sekretorė C. Kristensen, administratorė,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. birželio 7 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Teisės aktai ir faktinės ginčo aplinkybės

Bendrijos teisė

1 EB 3 straipsnio 1 dalies g punkte yra nustatyta, kad Bendrijos veiklos sritims priklauso sistema, užtikrinanti, kad konkurencija vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma.

2 EB 81 straipsnio 1 dalyje, be kita ko, yra nustatyta, kad kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami visi įmonių susitarimai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje.

3 EB 81 straipsnio 3 dalyje yra nustatyta, kad EB 81 straipsnio 1 dalies nuostatos gali būti paskelbtos netaikytinomis, be kita ko, visiems įmonių susitarimams, kurie padeda tobulinti prekių gamybą ir paskirstymą arba skatinti technikos ir ekonomikos pažangą, kartu sudarydami sąlygas vartotojams sąžiningai dalytis gaunama nauda, ir kurie atitinkamoms įmonėms nenustato jokių apribojimų, nebūtinų šiems tikslams pasiekti, bei nesuteikia tokioms įmonėms galimybės panaikinti konkurencijos didelei atitinkamų produktų daliai.

4 1988 m. gruodžio 21 d. Taryba, remdamasi EB sutarties 100a straipsniu (po pakeitimo – EB 95 straipsnis), priėmė Direktyvą 89/105/EEB dėl priemonių, reglamentuojančių žmonėms skirtų vaistų kainų nustatymą ir šių vaistų įtraukimą į nacionalinių sveikatos draudimo sistemų sritį, skaidrumo (OL L 40, 1989, p. 8). Šios direktyvos tikslas – suformuoti visapusišką supratimą apie vaistų kainų nustatymo ir tiesiogines bei netiesiogines vaistų kainų kontrolės priemones, kurių imasi valstybės narės, siekdamos kontroliuoti sveikatos apsaugos išlaidas tokiems gaminiams, ir pašalinti šių priemonių skirtumus, kurie gali riboti arba iškreipti Bendrijos vidaus prekybą vaistais ir taip tiesiogiai paveikti bendrą vaistų rinką. Todėl pirmiausia direktyvoje nustatyta keletas reikalavimų, kuriais visiems suinteresuotiesiems asmenims užtikrinama galimybė patikrinti, ar nacionalinės priemonės nėra kiekybiniai importo ar eksporto apribojimai, arba lygiaverčio poveikio priemonės. Tačiau šie reikalavimai neturi poveikio nei valstybių narių politikai, nei nacionalinei kainų nustatymo ir socialinių apsaugos sistemų sudarymo politikai, nebent tiek, kiek tai yra būtina skaidrumui užtikrinti. Terminas, per kurį valstybės narės turėjo priimti šią direktyvą įgyvendinančius teisės aktus, baigėsi 1989 m. gruodžio 31 d.

Ispanijos teisė

5 1990 m. gruodžio 20 d. Ispanijos Karalystė priėmė Ley 25/1990 del Medicamento (1990 m. gruodžio 22 d. Vaistų įstatymas 25/1990, BOE Nr. 306, p. 2643, toliau – įstatymas Nr. 25/1990). Šis įstatymas buvo pakeistas, be kita ko, 1997 m. gruodžio 30 d. priimtu Ley 66/1997 (1997 m. gruodžio 31 d. BOE Nr. 313, p. 38517) ir per administracinę procedūrą, po kurios buvo priimtas šioje byloje ginčijamas sprendimas, 1999 m. gruodžio 30 d. priimtu Ley 55/1999 (1997 m. gruodžio 30 d. BOE Nr. 312, p. 46095).

6 1990 m. vasario 23 d. Ispanijos Karalystė priėmė Real Decreto 271/1990 de reorganización de la intervención de los precios de las especialidades farmacéuticas de uso humano (Karališkasis dekretas 271/1990, keičiantis žmonėms skirtų farmacijos gaminių kainų nustatymo tvarką, BOE Nr. 53, 1990 m. kovo 2 d., p. 6086, toliau – dekretas Nr. 271/1990). Šiuo dekretu, be kita ko, Ispanijos Karalystė siekia įgyvendinti Direktyvą 89/105/EEB.

7 Įstatymo Nr. 25/1990 VIII antraštinės dalies ir dekreto Nr. 271/1990 nuostatose būtent yra numatyta tvarka, kuria Sveikatos ministerija ir prie jos esanti Comisión interministerial de precios de los medicamentos (Tarpministerinė vaistų kainų komisija) (toliau kartu – Ispanijos valdžios institucijos) nustato maksimalią didmeninę Ispanijos sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų kainą.

Ikiteisminės ginčo aplinkybės

8 Ieškovė GlaxoSmithKline Services Unlimited, anksčiau – GlaxoWellcome plc (toliau – GSK), yra pagal Jungtinės Karalystės teisę Brentforde (Jungtinė Karalystė) įsteigta bendrovė. Grupė GlaxoSmithKline, kuriai ji priklauso, yra viena pagrindinių farmacijos produktų gamintojų pasaulyje. Ji sudaryta susijungus Glaxo Wellcome plc ir Smithkline Beechamplc – Komisija 2000 m. gegužės 8 d. sprendime (byla N IV/M.1846 – GlaxoWellcome/Smithkline Beecham) paskelbė, kad neprieštarauja šiam sandoriui.

9 Glaxo Wellcome, SA (toliau – GW), pagal Ispanijos teisę Madride (Ispanija) įsteigta bendrovė, yra viena iš grupės GlaxoSmithKline dukterinių įmonių Ispanijoje. Jos pagrindinė, tiesioginė veikla, ir per dukterines įmones– vaistų kūrimas, gamyba ir pardavimas Ispanijoje.

10 1998 m. kovo 6 d. laišku GW pranešė Komisijai apie dokumentą, pavadintą „Bendrosios <GW> ir jos dukterinėms bendrovėms priklausančių farmacijos produktų pardavimo sąlygos licencijas turintiems didmenininkams“ (toliau – Bendrosios pardavimo sąlygos), siekdama, kad būtų priimtas sprendimas dėl pažeidimo nebuvimo arba dėl išimties taikymo pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamentą Nr. 17, Pirmąjį reglamentą, įgyvendinantį Sutarties <81> ir <82> straipsnius (OL 13, 1962, p. 204). 1998 m. liepos 28 d. laišku GSK nusiuntė Komisijai papildomą pranešimą.

11 Bendrosios pardavimo sąlygos taikomos 82 vaistams, kurie parduodami Ispanijoje įsisteigusiems didmenininkams, su kuriais GW yra užmezgusi prekybinius ryšius, apeidama visus platinimo tinklus. Šie didmenininkai gali perparduoti vaistus Ispanijos ligoninėms arba vaistinėms, kurios pagal gydytojo receptą vaistus parduoda pacientams. Didmenininkai taip pat gali vaistus perparduoti kitose valstybėse narėse, dėl esamo kainų skirtumo imdamiesi lygiagrečios prekybos. Tarp 82 vaistų, kuriems taikomos Bendrosios prekybos sąlygos, GSK nurodo aštuonis, kurie pirmiausia gali būti lygiagrečios prekybos, daugiausia tarp Ispanijos ir Jungtinės Karalystės, objektai. Vaistai yra šie:

– vaistas alergijai gydyti Beconase,

– penki vaistai astmai gydyti: Becloforte, Becotide, Flixotide, Serevent ir Ventolín,

– vaistas epilepsijai gydyti Lamictal,

– vaistas migrenai gydyti Imigran.

12 Visiems 82 vaistams Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnyje yra numatytos dvi skirtingos kainos (toliau – 4 A kaina ir 4 B kaina). Šis straipsnis išdėstytas taip:

„A) Pagal <įstatymo Nr. 25/1990> 100 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą ir 2 dalį <GW> ir jos dukterinių įmonių farmacijos produktų kaina jokiu atveju negali viršyti maksimalios gamybos kainos, kurią nustatė Ispanijos sveikatos apsaugos srityje kompetentingos institucijos, jei yra abi sąlygos, nuo kurių priklauso šių įstatymo nuostatų taikymas:

– minėti farmacijos produktai kompensuojami iš Ispanijos socialinio draudimo lėšų arba valstybės lėšų,

– nupirkti farmacijos produktai vėliau parduodami nacionaliniu lygmeniu, t. y. per Ispanijos vaistines arba ligonines.

B) Jei nėra vienos iš šių sąlygų (t. y. visais atvejais, kuriais Ispanijos įstatymai leidžia laboratorijoms laisvai nustatyti savo farmacijos produktų kainas), <GW> ir jos dukterinės įmonės savo farmacijos produktų kainas nustato pagal realius, objektyvius ir nediskriminacinius ekonominius kriterijus, neatsižvelgdamos į tai, kur pirkėjas numato parduoti produktą. Pirmiausia <GW> ir jos dukterinės įmonės nustato tokią savo farmacijos produktų kainą, kuri, remiantis jų vidaus ekonominiais tyrimais, iš pradžių buvo pasiūlyta Ispanijos sveikatos apsaugos srityje kompetentingoms institucijoms ir kuri pagal <įstatymo Nr. 25/1990> 100 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos ir 2 dalies nuostatas bei pagal ankstesnius Ispanijos įstatymus dėl vaistų kainos nustatymo yra keičiama objektyviai įvertinus pragyvenimo lygio kilimą.“

13 1998 m. kovo 6 d. laiškais GW Bendrąsias pardavimo sąlygas išsiuntė 89 Ispanijoje įsisteigusiems didmenininkams. Be kita ko, šiuose laiškuose yra pabrėžta:

„Svarbu: prašome apie savo sutikimą mums pranešti iki 1998 m. kovo 13 d., atsiųsdami pasirašytą pridedamo dokumento kopiją.“

14 75 didmenininkai, kuriems 1998 m. teko daugiau nei 90 % visų GW pardavimų Ispanijoje, taip ir padarė.

15 Bendrosios pardavimo sąlygos įsigaliojo 1998 m. kovo 9 dieną.

16 Vėliau du Ispanijos profesiniai susivienijimai – Asociación de exportadores españoles de productos farmacéuticos (Aseprofar) ir Asociación de empresarios de cooperativas farmacéuticas, taip pat vienas Ispanijos didmenininkas Spain Pharma, SA užginčijo jų teisėtumą Ispanijos konkurencijos tarnyboje ir Ispanijos teismuose.

17 Be to, Aseprofar, palaikomas kito Ispanijos profesinio susivienijimo, Federación nacional de asociaciones de mayoristas distribuidores de espacialidades farmacéuticas y productos parafarmacéuticos(Fedifar),Spain Pharma, ir dviejų kitų Europos profesinių susivienijimų – Bundesverband der Arzneimittel-Importeure eV (toliau – BAI) ir European Association of Euro Pharmaceutical Companies(EAEPC), pateikė Komisijai skundus, kuriuose teigė, kad Bendrosios pardavimo sąlygos pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį.

18 2001 m. gegužės 8 d. Komisija priėmė sprendimą 2001/791/EB, susijusį su EB sutarties 81 straipsnio taikymo procedūra (bylos IV.36/957/F3 Glaxo Wellcome (pranešimas), IV.36/997/F3 Aseprofar ir Fedifar (skundas), IV.37/121/F3 Spain Pharma (skundas), IV.37/138/F3 BAI (skundas) ir IV.37/380/F3 EAEPC (skundas)) (OL L 302, p. 1, toliau – sprendimas).

19 Sprendimo 1 straipsnyje yra nustatyta, kad GW, „sudarydama su Ispanijos didmenininkais susitarimą, įtvirtinantį skirtingas kainas, taikomas didmenininkams, kai vienos kainos taikomos kompensuojamiesiems vaistams, perparduodamiems valstybės teritorijoje esančioms vaistinėms arba ligoninėms, o kitos, didesnės, taikomos vaistams, eksportuojamiems į kurią nors kitą valstybę narę, pažeidė <EB> 81 straipsnio 1 dalį“.

20 Sprendimo 2 straipsniu prašymas taikyti išimtį atmetamas.

21 Sprendimo 3 ir 4 straipsniais GW nurodoma nedelsiant nutraukti 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą, jei jis dar nėra nutrauktas, ir pranešti Komisijai apie priemones, kurių buvo imtasi šiam tikslui pasiekti.

Procesas

22 2001 m. liepos 23 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu GSK pareiškė šį ieškinį.

23 2001 m. lapkričio 8, 12 ir 16 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais pareiškimais EAEPC, BAI, Spain Pharma ir Aseprofar, remdamiesi Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio antrąja pastraipa ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 115 straipsnio 1 dalimi, paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų.

24 2001 m. lapkričio 28 d., 2001 m. gruodžio 14 d. ir 2002 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais dokumentais GSK, remdamasi Procedūros reglamento 116 straipsnio 2 dalimi, paprašė, kad galinčioms įstoti į bylą šalims perduotuose bylos šalių atsiliepimuose nebūtų tam tikrų slaptų ar konfidencialių dokumentų ir informacijos.

25 2002 m. lapkričio 27 d. Nutartimi pirmosios kolegijos pirmininkas patenkino prašymus įstoti į bylą ir atidėjo sprendimo dėl prašymų konfidencialiai tvarkyti bylos medžiagą pagrįstumo priėmimą.

26 2003 m. rugpjūčio 5 d. Nutartimi pirmosios kolegijos pirmininkas patenkino dalį prašymų dėl konfidencialaus bylos medžiagos tvarkymo ir atmetė likusius prašymus.

27 2003 m. spalio 1 d. dėl Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėčių pasikeitimų teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į ketvirtąją kolegiją, todėl byla buvo perduota šiai kolegijai.

28 2004 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu GSK paprašė, kad, perduodant į bylą įstojusioms šalims jos pastabas dėl įstojimo į bylą paaiškinimų, nebūtų atskleista tam tikra slapta arba konfidenciali informacija. Šis prašymas buvo patenkintas.

29 2004 m. balandžio 16 d. laišku Pirmosios instancijos teismas, vadovaudamasis Procedūros reglamento 49 ir 64 straipsniais, paprašė, kad GSK ir Komisija pateiktų dokumentus bei atsakytų į rašytinį klausimą. Per nustatytą terminą šios proceso organizavimo priemonės buvo įgyvendintos.

30 2004 m. gegužės 7 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Spain Pharma, remdamasi Procedūros reglamento 35 straipsnio 2 dalimi, paprašė leidimo per žodinę proceso dalį vartoti ispanų kalbą. Išklausius šalis, šis prašymas buvo patenkintas.

31 2004 m. gegužės 27 d. ir birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais dokumentais GSK paprašė, kad, perduodant į bylą įstojusioms šalims jos ir Komisijos atsakymus į Pirmosios instancijos teismo 2004 m. balandžio 16 d. prašymus, nebūtų atskleista tam tikra slapta arba konfidenciali informacija. Šis prašymas buvo patenkintas.

32 2006 m. kovo 7 d., taikydamas Procedūros reglamento 14 straipsnį ir remdamasis ketvirtosios kolegijos siūlymu, Pirmosios instancijos teismas, išklausęs šalių nuomonę, nusprendė perduoti bylą ketvirtajai išplėstinei kolegijai.

33 Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija) pradėjo žodinę proceso dalį.

34 2006 m. kovo 7 ir 20 d. laiškais Pirmosios instancijos teismas, vadovaudamasis Procedūros reglamento 49 ir 64 straipsniais, paprašė, kad GSK, Komisija ir į bylą įstojusios šalys atsakytų į raštu pateiktus klausimus ir pateiktų dokumentus. Šios proceso organizavimo priemonės buvo įgyvendintos per nustatytą terminą, išskyrus vieną klausimą, į kurį GSK atsakė 2006 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu. Kadangi šalys, kurių posėdyje buvo paprašyta pareikšti nuominę šiuo klausimu, nepateikė prieštaravimų, šis dokumentas buvo pridėtas prie bylos.

35 2006 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu GSK paprašė, kad, perduodant į bylą įstojusioms šalims jos atsakymus į 2006 m. kovo 7 ir 20 d. Pirmosios instancijos teismo prašymus, nebūtų atskleista tam tikra slapta ar konfidenciali informacija. Šis prašymas buvo patenkintas.

36 2006 m. gegužės 16 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Aseprofar, vadovaudamasis Procedūros reglamento 35 straipsnio 2 dalimi, paprašė leidimo per žodinę proceso dalį vartoti ispanų kalbą. Išklausius šalis, šis prašymas buvo patenkintas.

37 Buvo išklausytos šalių kalbos ir jų atsakymai į klausimus, kuriuos Pirmosios instancijos teismas pateikė 2006 m. birželio 7 d. posėdyje.

Šalių reikalavimai

38 GSK Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą;

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

39 Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį;

– priteisti iš GSK bylinėjimosi išlaidas.

40 Aseprofar Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš GSK bylinėjimosi išlaidas, taip pat Aseprofar bylinėjimosi išlaidas.

41 BAI Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš GSK bylinėjimosi išlaidas, taip pat BAI bylinėjimosi išlaidas.

42 EAEPC Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš GSK bylinėjimosi išlaidas, taip pat EAEPC bylinėjimosi išlaidas.

43 Spain Pharma Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš GSK bylinėjimosi išlaidas, taip pat Spain Pharma bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

44 Grįsdama savo reikalavimus, GSK iš esmės nurodo šešis ieškinio pagrindus, kurie gali būti atskirti pagal tai, ar jais siekiama visiškai panaikinti sprendimą, ar panaikinti jo dalį, jei jis nebus panaikintas visas.

45 Grįsdama savo pagrindinius reikalavimus dėl sprendimo 1 straipsnio, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimas, panaikinimo, GSK nurodo tris atitinkamus ieškinio pagrindus:

– nepakankamas motyvavimas,

– EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimas,

– piktnaudžiavimas įgaliojimais, subsidiarumo principo pažeidimas ir EB 43 straipsnio pažeidimas.

46 Grįsdama savo subsidiarius reikalavimus dėl sprendimo 2 straipsnio, kuriuo atmetamas jos prašymas taikyti išimtį pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, panaikinimo, GSK nurodo tris atitinkamus ieškinio pagrindus:

– nepakankamas motyvavimas

– EB 81 straipsnio 3 dalies pažeidimas;,

– proporcingumo principo pažeidimas.

I – Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su sprendimo 1 straipsnio panaikinimu

A – Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su nepakankamu motyvavimu

1. Šalių argumentai

47 GSK iš esmės tvirtina, kad sprendimas nepakankamai motyvuotas, nes jame nesiremiama 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu Bayer prieš Komisiją (T‑41/96, Rink. p. II‑3383).

48 Komisija, kurią palaiko į bylą įstojusios šalys, ginčija šio ieškinio pagrindo pagrįstumą.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

49 EB 253 straipsnyje, be kita ko, yra nustatyta, kad Komisijos sprendimai turi būti motyvuojami.

50 Kad Komisijos sprendimas būtų pakankamai motyvuotas, jis turi aiškiai atspindėti aktą priėmusios institucijos motyvus tam, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti jo priėmimo priežastis, o teismas – įvertinti šio akto pagrįstumą. Nereikalaujama tiksliai nurodyti visų atitinkamų teisinių ir faktinių aplinkybių, nes tai, ar akto motyvavimas tenkina EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir jo teisinį bei faktinį kontekstą (1957 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas Geitling prieš Haute autorité, 2/56, Rink. p. 9, 37 ir 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Regione Autonoma della Sardegna prieš Komisiją, T‑171/02, Rink. p. II‑0000, 73 punktas).

51 Taigi būtinybė nurodyti sprendimų motyvus nenustato Komisijai jokios bendros pareigos savo sprendimuose remtis tam tikru konkrečiu teismo sprendimu.

52 Šioje byloje GSK tvirtina tik tiek, kad sprendimas yra nepakankamai motyvuotas, nes jame nesiremiama tam tikru teismo sprendimu.

53 Todėl ieškinio pagrindas, susijęs su nepakankamu motyvavimu, nes Komisijos sprendime nesiremiama 47 punkte minėtu sprendimu Bayer prieš Komisiją, turi būti atmestas.

54 Kadangi GSK šiuo ieškinio pagrindu iš tikrųjų siekia ginčyti sprendimo turinį, pabrėžtina, jog nagrinėjant, ar Komisijos sprendimas motyvuotas ir ar motyvuotas pakankamai, yra atliekama esminio procedūrinio reikalavimo, taigi ir šio sprendimo formalaus teisėtumo, kontrolė. Ją reikia atskirti nuo šio sprendimo motyvų pagrįstumo nagrinėjimo, kuris savo ruožtu priskirtinas teisėtumo iš esmės kontrolei (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 67 punktas ir 2005 m. sausio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Confédération nationale du Crédit mutuel prieš Komisiją, T‑93/02, Rink. p. II‑93/02, 67 punktas). Todėl šis ieškinio pagrindas susijęs su toliau nagrinėjamu ieškinio pagrindu dėl EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo.

B – Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu

1. Pirminės pastabos

55 EB 81 straipsnio 1 dalies taikymas priklauso nuo to, ar įvykdytos visos skirtingos sąlygos (1966 m. birželio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas Société technique minière, 56/65, Rink. p. 337, 356–360 ir 47 punkte minėto sprendimo Bayer prieš Komisiją 174 punktas), kurių buvimą turi įrodyti norintis pasinaudoti šia nuostata asmuo (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 78 punktas). Pirma, reikia įrodyti, kad yra įmonių susitarimas, suderinti veiksmai arba įmonių asociacijos sprendimas; antra, kad šiuo susitarimu, veiksmais ar sprendimu siekiama pastebimai apriboti konkurenciją, ir, trečia, kad jie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, – šiuo reikalavimu siekiama tik apibrėžti Bendrijos teisės taikymo ribas (minėtas sprendimas Société technique minière, p. 359; 1993 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85, Rink. p. I‑1307, 176 punktas; 47 punkte minėto sprendimo Bayer prieš Komisiją 174 punktas).

56 Kadangi šioje byloje GSK teigia, jog Komisija EB 81 straipsnio 1 dalį pritaikė veiksmams, kurie nėra susitarimas šios nuostatos prasme, t. y. nėra konkurenciją ribojantis susitarimas, reikia priminti, kad tai, ar įmonių susitarimas yra ir ar jis ribojamojo pobūdžio, yra skirtingi klausimai ir jie turi būti nagrinėjami atskirai (šiuo klausimu žr. 55 punkte minėtą sprendimą Société technique minière, p. 358 ir 359).

57 Šiuo atžvilgiu teismas, gavęs prašymą panaikinti sprendimą, susijusį su EB 81 straipsnio 1 dalies taikymu, atlieka visapusę Komisijos tyrimo kontrolę (1985 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Remia ir kt. prieš Komisiją, 42/84, Rink. p. 2545, 34 punktas ir 47 punkte minėto sprendimo Bayer prieš Komisiją 62 punktas), nebent šis tyrimas yra susijęs su sudėtingu ekonominiu vertinimu, – tokiu atveju teismas apsiriboja piktnaudžiavimo įgaliojimais nebuvimo, procedūros ir motyvavimo taisyklių laikymosi, faktinių aplinkybių tikslumo ir akivaizdžių faktinių aplinkybių vertinimo klaidų nebuvimo tikrinimu (minėto sprendimo Remia ir kt. prieš Komisiją 34 punktas ir 55 punkte minėto sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 279 punktas).

58 Be to, ši kontrolė vykdoma tik tų faktinių ir teisinių aplinkybių atžvilgiu, kurios buvo ginčijamo sprendimo priėmimo dieną (1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 punktas ir 2002 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją, T‑395/94, Rink. p. II‑875, 252 punktas), atsižvelgiant į šalims suteiktą galimybę juos papildyti įrodymais, atsiradusiais po šios dienos, bet parengtais konkrečiai šiam sprendimui ginčyti arba ginti (2005 m. rugsėjo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo EDP prieš Komisiją, T‑87/05, Rink. p. II‑0000, 158 punktas, šiuo klausimu taip pat žr. 1986 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Metro prieš Komisiją, 75/84, Rink. p. 3021, toliau – sprendimas Metro II, 75 ir 78 punktus, minėto sprendimo Atlantic Container Lines ir kt. prieš Komisiją 254 punktą).

59 Šioje byloje darytina išvada, jog dėl to, kad faktinių aplinkybių, ypač statistinės informacijos, susijusios su 2001–2005 m. laikotarpiu, sprendimo priėmimo dieną nebuvo ir kad tą pačią dieną nebuvo įrodymų, specialiai parengtų šiam sprendimui ginčyti arba ginti tiek, kiek jame daroma išvada dėl pažeidimo buvimo, jų, ypač tyrimų, apskritai atspindinčių lygiagrečios prekybos vaistais pasekmes Bendrijoje, išskyrus tuos, kurie buvo pateikti administracinės procedūros metu, nagrinėti nereikia.

2. Dėl įmonių susitarimo buvimo

a) Sprendimo turinys

60 Sprendimo 109 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustatė, kad Bendrosios pardavimo sąlygos – tai GW ir visų jas pasirašiusių didmenininkų susitarimas.

b) Šalių argumentai

61 GSK tvirtina, kad Bendrosios pardavimo sąlygos nėra susitarimas.

62 Iš tikrųjų GW ir Ispanijos didmenininkai, pasirašę Bendrąsias pardavimo sąlygas, neišreiškė nepriklausomos valios, nes Ispanijos sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų didmeninė kaina jiems yra nustatyta pagal šią sritį reglamentuojančius Ispanijos teisės aktus.

63 Be to, jie išreiškė ne suderintą valią apriboti konkurenciją, bet tik suderintą valią pirkti ir parduoti vaistus pagal Bendrąsias pardavimo sąlygas.

64 Komisija, kurią palaiko į bylą įstojusios šalys, ginčija šių argumentų pagrįstumą.

c) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

65 Atsižvelgiant į GSK argumentus, pirma, reikia išnagrinėti, ar GW ir Ispanijos didmenininkai išreiškė valią, nepriklausomą nuo Ispanijos teisės aktų, reglamentuojančių Ispanijos sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų didmeninę kainą, ir ar Komisija susidūrė būtent su įmonių, o ne valstybės veiksmais. Antra, prireikus turi būti išnagrinėta, ar GW bei didmenininkai išreiškė suderintą valią ir ar Komisija susidūrė būtent su dvišaliais, o ne vienašaliais veiksmais.

Dėl nepriklausomos valios

66 EB 81 straipsnio 1 dalis taikoma tik antikonkurenciniams veiksmams, kurių įmonės ėmėsi savo iniciatyva (1988 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Van Eycke, 267/86, Rink. p. 4769, 16 punktas; 1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing, C‑359/95 P ir C‑379/95 P, Rink. p. I‑6265, 33 punktas ir 2003 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo CIF, C‑198/01, Rink. p. I‑8055, 45 punktas).

67 Kai sprendžiant dėl šios nuostatos taikymo reikia pirmiausia įvertinti galimą valstybės teisės aktų poveikį, turi būti nustatyta, ar jie palieka konkurencijos, kuriai gali būti trukdoma, kuri gali būti ribojama arba iškraipoma savarankišku įmonių elgesiu, galimybę (66 punkte minėto sprendimo Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing 32 ir 35 punktai ir 66 punkte minėto sprendimo CIF 66 punktas).

68 Kai tai įvertinus paaiškėja, kad atitinkami teisės aktai verčia įmones elgtis antikonkurenciniu būdu arba panaikina bet kokią galimybę taip elgtis, EB 81 straipsnio 1 dalis yra netaikytina (66 punkte minėto sprendimo Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing 33 punktas ir 66 punkte minėto sprendimo CIF 67 punktas).

69 Tačiau, kai paaiškėja, kad šie teisės aktai palieka konkurencijos, kuriai gali būti trukdoma, kuri gali būti ribojama arba iškraipoma savarankišku įmonių elgesiu, galimybę, EB 81 straipsnio 1 dalis yra taikytina (66 punkte minėto sprendimo Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing 34 punktas, 66 punkte minėto sprendimo CIF 56 punktas).

70 Bendrijos teismas siaurinamai vertino galimybę šios nuostatos netaikyti tam tikram elgesiui dėl to, kad taip elgtis verčia valstybės teisės aktai (66 punkte minėto sprendimo CIF 67 punktas ir 2000 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali prieš Komisiją, T‑513/93, Rink. p. II‑1807, 60 punktas).

71 Taigi reikia nustatyti, ar Ispanijos teisės aktai, kaip teigia GSK, įparegoja GW sudarant sutartį su Ispanijos didmenininkais nustatyti skirtingas kainas, atsižvelgiant į tai, ar vaistai, kuriuos ji jiems parduoda, Ispanijos sveikatos draudimo sistemos yra kompensuojami ar nekompensuojami.

72 Tačiau akivaizdu, kad Ispanijos teisės aktai, kaip matyti iš skaitant kartu, pirma, įstatymo Nr. 25/1990 VIII antraštinės dalies ir, antra, dekreto Nr. 271/1990 nuostatų, visiškai nenustato Ispanijos sveikatos draudimo sistemos nekompensuojamų vaistų didmeninių kainų. Be to, GSK tiek savo atsiliepimuose, tiek posėdyje pripažino, jog šį konstatavimą, kuris netiesiogiai, bet aiškiai kyla iš to, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų įsigaliojimo dieną galiojusioje įstatymo Nr. 25/1990 redakcijoje neminimi šie produktai, tiesiogiai patvirtina vėlesni šio įstatymo pakeitimai, kaip matyti iš sprendimo 37 ir 139 konstatuojamųjų dalių.

73 Taigi net darant prielaidą, kad yra teisingas GSK argumentas, jog Ispanijos valdžios institucijos visiškai nepriklausomai nustato šios sistemos kompensuojamų vaistų didmeninę kainą ir ji GW bei Ispanijos didmenininkams yra privaloma, priešingai nei teigia į bylą įstojusios šalys, Ispanijos teisės aktai anaiptol neįpareigoja elgtis taip, kai sutartimi yra sukuriama skirtingų kainų sistema, pagal kurią Ispanijos didmenininkams, pasirašiusiems sutartį su GW, draudžiama vaistus, kuriuos jie perparduos kitose valstybėse narėse, pirkti šia kaina (4 A kaina) ir jie privalo šiuos produktus pirkti didesne kaina (4 B kaina). GSK, kuriai per posėdį buvo pateikti atitinkami klausimai, turėjo su tuo sutikti.

74 Todėl negali būti pripažinta, kad atitinkami nacionalinės teisės aktai įpareigojo GW sutartyse su Ispanijos didmenininkais skirtingas kainas nustatyti atsižvelgus į tai, ar vaistai, kuriuos ji jiems parduoda, Ispanijos sveikatos draudimo sistemos yra kompensuojami ar nekompensuojami.

Dėl suderintos valios

75 EB 81 straipsnio 1 dalis taikoma tik tokiems įmonių veiksmams, kuriems būdingas dvišališkumas arba daugiašališkumas (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 79 ir 112 punktai) ir kurie gali būti laikomi susitarimais, suderintais veiksmais arba asociacijų sprendimais.

76 Tam, kad būtų susitarimas, pakanka, kad bent dvi įmonės išreikštų savo bendrą valią rinkoje elgtis tam tikru būdu (1970 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo ACF Chemiefarma prieš Komisiją, 41/69, Rink. p. 661, 112 punktas ir 1990 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas Sandoz Prodotti Farmaceutici prieš Komisiją, C‑277/87, Rink. p. I‑45, santrauka, 13 punktas; 47 punkte minėto sprendimo Bayer prieš Komisiją 67 ir 173 punktai).

77 Sprendimuose, kuriuos Komisija priima taikydama EB 81 straipsnio 1 dalį, būtinai turi būti įrodyta, kad buvo bendra valia rinkoje elgtis tam tikru būdu, tačiau priešingai, nei teigia GSK, nėra reikalaujama, kad juose būtų įrodyta, jog buvo bendra valia siekti antikonkurencinio tikslo.

78 Šiuo atveju sprendime daroma išvada, kad GW ir Ispanijos didmenininkai, pasirašę Bendrąsias pardavimo sąlygas, išreiškė bendrą valią rinkoje elgtis pagal šių sąlygų 4 straipsnį, t. y. pirkti arba parduoti vieną ar kitą iš šių 82 vaistų, kuriems 4 A kaina arba 4 B kaina taikoma atsižvelgiant į tai, ar įvykdytos šios nuostatos A punkte nustatytos sąlygos.

79 Akivaizdu, kad šią išvadą patvirtina bylos medžiaga, iš kurios visų pirma matyti, jog GW priėmė Bendrąsias pardavimo sąlygas, kuriose buvo numatyta skirtingų kainų sistema. Vėliau GW perdavė šias Bendrąsias pardavimo sąlygas 89 didmenininkams, su kuriais palaikė prekybinius ryšius Ispanijoje. Taip pat jų paprašė, pabrėždama savo prašymo svarbą, per griežtai nustatytą terminą grąžinti jai pasirašytą egzempliorių, „įrodantį <jų> sutikimą“. Šios faktinės aplinkybės rodo GW valią siekti susitarimo su Ispanijos didmenininkais dėl Bendrųjų pardavimo sąlygų ir jiems pateikti atitinkamą pasiūlymą. Galiausiai 75 iš 89 didmenininkų, kuriems buvo skirtas šis pasiūlymas, atliko GW prašomus veiksmus – pasirašė Bendrąsias pardavimo sąlygas ir per nustatytą terminą jas išsiuntė. Šios faktinės aplinkybės rodo šių didmenininkų valią sutikti su GW pasiūlymu ir taip sudaryti susitarimą su ja, ką, be to, per posėdį pripažino GSK.

80 Nė vienas GSK argumentas negali ginčyti šios išvados.

81 Pirmiausia GSK negali kaip argumentu remtis tuo, kad Komisija nepateikė įrodymų dėl to, kad, pirma, GW Ispanijos didmenininkams buvo nustatytas formalus eksporto draudimas ir, antra, buvo šių didmenininkų elgesys, išreiškiantis tylų sutikimą su šiuo draudimu.

82 Iš esmės Komisija savo sprendimuose, susijusiuose su konkurencijos normų taikymu, nustatytus pažeidimus turi įrodyti pateikdama tikslius ir neprieštaringus įrodymus, įtikinamai įrodančius šiuos pažeidimus sudarančių faktinių aplinkybių buvimą (1984 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo CRAM ir Rheinzink prieš Komisiją, 29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 20 punktas ir 2004 m. sausio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo BAI ir Komisija prieš Bayer, C‑2/01 P ir C‑3/01 P, Rink. p. I‑23, 62 punktas).

83 Tai gali būti tiesioginiai įrodymai, pavyzdžiui, rašytiniai (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 862 punktas ir apeliacinėje instancijoje – 55 punkte minėto sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 237 punktas), arba, jei tokių nėra, netiesioginiai įrodymai, kuriuos rodo, pavyzdžiui, tam tikras elgesys (47 punkte minėto sprendimo Bayer prieš Komisiją 73 punktas ir apeliacinėje instancijoje – 82 punkte minėto sprendimo BAI ir Komisija prieš Bayer 100 punktas).

84 Šioje byloje anksčiau buvo pabrėžta, jog Komisija rėmėsi susirašinėjimu, neabejotinai patvirtinančiu, kad GW pasiūlė Ispanijos didmenininkams rinkoje elgtis tokiu būdu, koks buvo įtvirtintas Bendrosiose pardavimo sąlygose, ir kad dauguma jų su tuo sutiko. Taigi Komisijai nereikėjo, kaip ji dar kartą pabrėžė posėdyje, ieškoti kitų įrodymų, pavyzdžiui, susijusių su GW ir didmenininkų atitinkamu elgesiu.

85 Taip pat GSK iš esmės nepagrįstai teigia, kad didmenininkai, į kuriuos GW kreipėsi, galiausiai jai nepritarė.

86 Iš tikrųjų, jei, kaip šiuo atveju, Komisija pateikė susitarimo buvimo įrodymą, jame dalyvavusi įmonė turi pateikti įrodymą, kad ji nuo šio susitarimo atsiribojo, ir šis įrodymas turi patvirtinti aiškiai išreikštą bei kitoms dalyvaujančioms įmonėms praneštą valią atsiriboti (šiuo klausimu žr. 82 punkte minėto sprendimo BAI ir Komisija prieš Bayer 63 punktą, 55 punkte minėto sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 81–84 punktus ir 2003 m. gruodžio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Adriatica di Navigazione prieš Komisiją, T‑61/99, Rink. p. II‑5349, 135–138 punktus).

87 Šiuo atveju, nors tiesa, kad kai kurie Ispanijos didmenininkai, pasirašę Bendrąsias pardavimo sąlygas, suabejojo jų teisėtumu, kaip matyti iš sprendimo 12 konstatuojamosios dalies, tačiau iš bylos medžiagos nematyti, kad būtų nuo jų atsiriboję taip, kaip nustatyta teismų praktikoje. Taip pat tiesa, kad kai kurie iš jų iš GW 4 A kaina nupirktus vaistus eksportavo. Tačiau iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad jie galiausiai sutiko su GSK prašymu apmokėti sąskaitas, susijusias su šios kainos ir 4 B kainos skirtumu. Kad ir kaip būtų, šios faktinės aplinkybės yra susijusios tik su kai kuriais didmenininkais, todėl jomis remiantis negalima nustatyti, kad visi atsiribojo nuo anksčiau su GW sudaryto susitarimo.

88 Be to, tiesa, kad trys profesiniai susivienijimai – Aseprofar, Asociación de empresarios de cooperativas farmacéuticas ir Fedifar – Komisijai ir Servicio de defensa de competencia (Konkurencijos tarnyba) padavė skundus, kaip matyti iš sprendimo 3 konstatuojamosios dalies, ir kad tam tikri didmenininkai, pasirašę Bendrąsias pardavimo sąlygas, yra šių susivienijimų tiesioginiai (pirmų dviejų) ir netiesioginiai (trečiosios) nariai. Tačiau vien aplinkybės, kad profesiniai susivienijimai, vienijantys, be kitų narių, tam tikrus asmenis, pasirašiusius Bendrąsias pardavimo sąlygas, pateikė tokius skundus, nepakanka tam, kad būtų įrodyta, jog visi didmenininkai iš tikrųjų nenorėjo ar nuo skundų pateikimo dienos nebenorėjo susitarti su GW.

89 Todėl negali būti pripažinta, kad GW ir Bendrąsias pardavimo sąlygas pasirašę didmenininkai neišreiškė suderintos valios.

90 Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad GSK argumentai neįrodo, jog Komisija klaidingai nusprendė, kad susitarimas buvo.

3. Dėl konkurencijos ribojimo buvimo

a) Sprendimo turinys

91 Sprendimo 116–143 ir 189 konstatuojamosiose dalyse Komisija pripažino, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tiek tikslas, tiek poveikis buvo konkurencijos ribojimas.

92 Pirma, nagrinėdama šios nuostatos tikslą, Komisija sprendimo 116 konstatuojamojoje dalyje iš pradžių pabrėžė, kad šia nuostata buvo siekiama apriboti GW parduodamų vaistų lygiagrečią prekybą tarp Ispanijos ir kitų valstybių narių. Sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje ji taip pat nustatė, kad, palyginus 4 A kainą, taikomą vaistams, kuriuos yra numatoma perparduoti Ispanijoje ir kurie Ispanijoje yra kompensuojami, ir 4 B kainą, taikomą vaistams, kuriuos numatoma perparduoti kitose valstybėse narėse arba kurie šiose valstybėse narėse yra kompensuojami, matyti, kad, atsižvelgiant į konkretų atvejį, taikant šią nuostatą lygiagreti prekyba būtų panaikinta arba ribojama.

93 Toliau sprendimo 117–119 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikis daugeliu atvejų buvo lygiavertis eksporto draudimui, kitais atvejais juo lygiagrečiai prekybai buvo trukdoma beveik taip pat, kaip tai darytų dvigubų kainų sistema. Sprendimo 120–123 konstatuojamosiose dalyse ji taip pat nusprendė, kad tokio vertinimo negali pakeisti tai, kad Ispanijoje yra priimti teisės aktai, reglamentuojantys Ispanijos sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų didmeninių kainų nustatymo taisykles.

94 Galiausiai sprendimo 124 ir 125 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas eksportą draudžiančius susitarimus, dvigubų kainų sistemas arba kitus lygiagrečios prekybos apribojimus visada vertindavo kaip susitarimus, kurių tikslas – konkurencijos ribojimas, todėl Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tikslu laikytinas konkurencijos ribojimas.

95 Antra, nagrinėdama Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikį, sprendimo 126 konstatuojamojoje dalyje Komisija iš pradžių nusprendė, kad eksporto atveju taikant didesnę didmeninę kainą, prie kurios prisidėdavo su šiuo pardavimu susijusios sandorio sąnaudos (vežimas, nauja pakuotė ir kt.), buvo siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, kuri būtų galima, jei nebūtų tokios kainos.

96 Toliau sprendimo 127–135 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad šia nuostata nebuvo vien neutralizuojamas konkurencijos iškraipymas Ispanijos Karalystėje ir ypatingas teisinis kontekstas negali jos pateisinti.

97 Be to, sprendimo 136–140 konstatuojamosiose dalyse Komisija pripažino, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnyje įtvirtintų skirtingų kainų poveikis pasireiškė, viena vertus, lygiagrečios prekybos kilmės valstybės narėje veikiančių didmenininkų veiksmų laisvės ribojimu ir, kita vertus, konkurencijos tarp šių didmenininkų ir platintojų, veikiančių šios lygiagrečios prekybos paskirties valstybės narėje, ribojimu.

98 Galiausiai sprendimo 141–143 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kokia apimtimi valiutų kursų svyravimai 1996–1998 m. prisidėjo prie lygiagrečios prekybos vaistais, ypač tarp Ispanijos ir Jungtinės Karalystės.

b) Šalių argumentai

99 GSK iš esmės tvirtina, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis nėra konkurencijos ribojimas.

100 Pirma, ji teigia, kad nacionalinių sveikatos draudimo sistemų kompensuojamų vaistų srityje konkurencija savaime yra iškraipyta ir kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu siekiama tik neutralizuoti šią padėtį, susidariusią, pirma, dėl nacionalinių teisės aktų, reglamentuojančių minėtų vaistų kainas, ir, antra, dėl to, kad nėra juos suderinančių Bendrijos teisės aktų.

101 Antra, GSK nurodo, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tikslas nėra konkurencijos ribojimas ir kad Komisija neįrodė, jog, atsižvelgiant į nagrinėjamos rinkos ypatumus ir į bendresnį šios nuostatos teisinį ir ekonominį kontekstą, jis daro tokį poveikį.

102 Komisija, kurią palaiko į bylą įstojusios šalys, ginčija šių argumentų pagrįstumą. Ji mano teisingai nustačiusi, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio, kuris galėjo panaikinti lygiagrečią prekybą arba jai trukdyti, tikslas ir poveikis buvo konkurencijos ribojimas.

c) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

103 GSK neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija rėmėsi taikydama EB 81 straipsnio 1 dalį, tikslumo, bet ginčija šios institucijos atliktą jų vertinimą. Visi jos argumentai iš esmės susiję su išvadomis, kurios, nagrinėjant konkurencijos ribojimo buvimą, turėtų būti padarytos atsižvelgiant į teisinį ir ekonominį kontekstą vaistų srityje. Konkrečiai kalbant, šie argumentai susiję, pirma, su konkurencijos būkle iki Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio priėmimo ir, antra, su šiuo straipsniu sietinu konkurencijos ribojimu.

Dėl konkurencijos būklės iki Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio priėmimo

104 Kaip teisingai tvirtina GSK, nacionalinės sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų sričiai būdinga tai, kad daugelyje valstybių narių ją reglamentuoja teisės aktai, apimantys daugiau nei paprastą ekonominės veiklos priežiūrą, ypač kainų atžvilgiu (1983 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Roussel ir kt. 181/82, Rink. p. 3849, 8 punktas). Dėl šių skirtingų nacionalinių teisės aktų koegzistavimo gali būti iškraipyta konkurencija (1996 m. gruodžio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Merck ir Beecham, C‑267/95 ir C‑268/95, Rink. p. I‑6285, 47 punktas). Be to, jais siekiama įtvirtinti tam tikrą nacionalinių rinkų uždarumą šioje srityje (pagal analogiją žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73. Rink. p. 1663, 24 punktą).

105 Tačiau pagal 67–70 punktuose minėtą teismų praktiką EB 81 straipsnio 1 dalis yra netaikytina tik tuo atveju, jei srityje, kurioje sudarytas susitarimas, yra taikomi teisės aktai, panaikinantys konkurencijos, kuriai šiuo susitarimu gali būti trukdoma, kuri juo gali būti ribojama arba iškraipoma, galimybę.

106 Tačiau, kaip savo pareiškimuose ir posėdyje pabrėžė GSK, šiuo atveju tarp vaistų gamintojų esanti konkurencija iš esmės yra susijusi ne su kaina, o su kitais parametrais, ypač inovacija (104 punkte minėto sprendimo Roussel 9 punktas).

107 Be to, tarp gamintojo ir jo platintojų arba tarp lygiagrečia prekyba užsiimančių prekybininkų ir nacionalinių platintojų gali egzistuoti konkurencija, pagrįsta būtent dideliais kainų skirtumais, prie kurių prisideda atitinkami nacionaliniai teisės aktai, ir, kaip savo pareiškimuose taip pat pabrėžė GSK, tuo atveju, kai vaistai yra saugomi patento, suteikiančio jo turėtojui laikinąjį monopolį, iki šio patento galiojimo pabaigos tai vienintelė tarp jų įmanoma kainų konkurencijos forma.

108 Todėl, kadangi GSK apibūdintas teisinis kontekstas gali riboti konkurenciją, bet negali jos panaikinti, EB 81 straipsnio 1 dalis išlieka taikytina.

Dėl konkurencijos ribojimo, sietino su Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu

109 Kadangi GSK tvirtina, jog Komisija, nagrinėdama konkurencijos ribojimo buvimą, tinkamai neatsižvelgė į atitinkamą teisinį ir ekonominį kontekstą, iš karto pabrėžtina, kad konkurencija pagal EB 3 straipsnio 1 dalies g punktą ir 81 straipsnį – veiksminga konkurencija, t. y. toks konkurencijos lygis, kuris būtinas Sutarties tikslams pasiekti. Jos intensyvumas gali skirtis, atsižvelgiant į atitinkamą produktą ir atitinkamą rinkos struktūrą. Be to, jos parametrai gali būti skirtingos svarbos, nes kainų konkurencija nėra nei vienintelė veiksminga, nei tokia konkurencijos forma, kuriai visais atvejais turi būti teikiama absoliuti pirmenybė (1977 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Metro prieš Komisiją, 26/76, Rink. p. 1875, toliau – sprendimas Metro I, 20 ir 21 punktai, ir 66 punkte minėto sprendimo CIF 68 punktas).

110 Todėl, apibūdinant konkurencijos ribojimą EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, reikia atsižvelgti į esamas aplinkybes ir atitinkamai į teisinį ir ekonominį susitarimo, kuriuo esą ribojama konkurencija, kontekstą. Tai būtina nagrinėjant tiek susitarimo tikslą, tiek jo poveikį (55 punkte minėtas sprendimas Société technique minière, p. 359 ir 360; 1966 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas Consten ir Grundig prieš Komisiją, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 497, ir 1995 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Oude Luttikhuis ir kt., C‑399/93, Rink. p. I‑4515, 20 punktas).

111 Jei nagrinėjant susitarimo nuostatas jų teisiniame ir ekonominiame kontekste matyti konkurencijos iškraipymas, gali būti daroma prielaida, kad šio susitarimo tikslas yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas (žr. 55 punkte minėtą sprendimą Société technique minière, p. 359 ir 362, ir 110 punkte minėtą sprendimą Consten ir Grundig prieš Komisiją, p. 497), todėl jo poveikio nagrinėti nebūtina (110 punkte minėtas sprendimas Consten ir Grundig prieš Komisiją, p. 496 ir 75 punkte minėto sprendimo Komisija prieš Anic Participazioni 99 punktas).

112 Priešingai, jei taip nėra, būtina išnagrinėti šio susitarimo poveikį ir pateikti pakankamai teisinių įrodymų, kad jis trukdo, riboja ar iškraipo konkurenciją faktiškai arba potencialiai (55 punkte minėtas sprendimas Société technique minière, p. 359, 360 ir 362, ir 1998 m. gegužės 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Deere prieš Komisiją, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 75 ir 77 punktai).

113 Šioje byloje reikia vieną po kito išnagrinėti GSK argumentus dėl Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tikslo ir poveikio.

– Dėl antikonkurencinio tikslo buvimo

114 GSK neginčija, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis atsirado siekiant apriboti lygiagrečią 82 GW parduodamų vaistų prekybą tarp Ispanijos ir kitų valstybių narių, ypač Jungtinės Karalystės.

115 Iš teismų praktikos matyti, kad susitarimai, kuriais galiausiai siekiama uždrausti lygiagrečią prekybą, iš esmės turi būti laikomi susitarimais, kurių tikslas yra konkurencijos trukdymas (110 punkte minėtas sprendimas Consten ir Grundig prieš Komisiją, p. 496–498; 1978 m. vasario 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo Miller International prieš Komisiją, 19/77, Rink. p. 131, 7 ir 18 punktai; 1979 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo BMW Belgium prieš Komisiją, 32/78, 36/78 ir 82/78, Rink. p. 2435, 20–28 ir 31 punktai, ir 76 punkte minėto sprendimo Sandoz Prodotti Farmaceutici prieš Komisiją 16 punktas).

116 Iš jos taip pat matyti, kad susitarimai, kuriais aiškiai siekiama nustatyti nepalankias sąlygas lygiagrečiai prekybai, iš esmės turi būti laikomi susitarimais, kurių tikslas yra konkurencijos ribojimas (1983 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo IAZ ir kt. prieš Komisiją, 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 23–25 punktai ir 2006 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo General Motors prieš Komisiją, C‑551/03 P, Rink. p. I‑0000, 67 ir 68 punktai).

117 Tačiau GSK teisingai tvirtina, kad, atsižvelgdama į teisinį ir ekonominį kontekstą, Komisija negalėjo remtis tik ta aplinkybe, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis įtvirtino skirtingų kainų sistemą, kuria siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, nuspręsdama, kad šios nuostatos tikslas yra konkurencijos ribojimas.

118 Iš esmės EB 81 straipsnio 1 dalies, kuri yra svarbiausia Komisijai patikėtoms užduotims vykdyti ir ypač bendrosios rinkos veikimui būtina nuostata (1999 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo Eco Swiss, C‑126/97, Rink. p. I‑3055, 36 punktas ir 2001 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Courage ir Crehan, C‑453/99, Rink. p. I‑6297, 20 punktas), tikslas, kad konkurenciją tarpusavyje ir su trečiaisiais asmenimis ribojančios įmonės nemažintų atitinkamų produktų galutinių vartotojų gerovės (2006 m. birželio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Österreichische Postsparkasse ir Bank für Arbeit und Wirtschaft prieš Komisiją, T‑213/01 ir T‑214/01, Rink. p. II‑0000, 115 punktas, taip pat šiuo klausimu žr. 110 punkte minėtą sprendimą Consten ir Grundig prieš Komisiją, p. 493, ir 1978 m. birželio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Tepea prieš Komisiją, 28/77, Rink. p. 1391, 56 punktą). Be to, posėdyje Komisija ne kartą pabrėžė, kad šiuo atveju ji vykdė savo nagrinėjimą šia kryptimi, pirma, nuspręsdama, kad Bendrosios pardavimo sąlygos akivaizdžiai ribojo vartotojų gerovę, antra, iškeldama klausimą, ar šį ribojimą pateisintų vartotojams naudingas didesnis veiksmingumas.

119 Todėl EB 81 straipsnio 1 dalies taikymas šiuo atveju negali priklausyti tik nuo to, kad nagrinėjamu susitarimu siekiama apriboti lygiagrečią vaistų prekybą arba suskaidyti bendrąją rinką, – šie dalykai leidžia daryti išvadą, kad jis veikia valstybių narių tarpusavio prekybą, – taip pat reikia išnagrinėti, ar jo tikslas arba poveikis yra galutiniam vartotojui nepalankus konkurencijos atitinkamoje rinkoje trukdymas, ribojimas arba iškraipymas. Kaip matyti iš 111 ir 112 punktuose minėtos teismų praktikos, šis nagrinėjimas gali būti sutrumpintas, jei iš pačių susitarimo nuostatų matyti, kad konkurencijos iškraipymas yra, kaip posėdyje pabrėžė Komisija, tačiau priešingu atveju jis turi būti visas, atsižvelgiant į tai, kas būtina pagal bylos aplinkybes (55 punkte minėtas sprendimas Société technique minière, p. 358–361, 110 punkte minėtas sprendimas Consten ir Grundig prieš Komisiją, p. 495–498).

120 Pirmiausia 110 punkte minėtame sprendime Consten ir Grundig prieš Komisiją, kurio pagrindu susiformavo 115 ir 116 punktuose minėta teismų praktika, Teisingumo Teismas, priešingai nei savo atsiliepimuose teigia Komisija, nenusprendė, kad susitarimas, kuriuo siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, savaime, t. y. jo nenagrinėjant konkurencijos požiūriu, turi būti laikomas susitarimu, kurio tikslas yra konkurencijos ribojimas. Priešingai, Teisingumo Teismas iš pradžių tik pripažino, kad susitarimas tarp gamintojo ir platintojo, skirtas nacionaliniam susiskirstymui valstybių narių tarpusavio prekyboje atkurti, gali prieštarauti esminiams Bendrijos tikslams (p. 494), ir todėl atmetė ieškinio pagrindą, susijusį su EB 81 straipsnio 1 dalies netaikymu vertikaliems susitarimams (p. 492–494). Toliau jis ėmėsi su konkurencija susijusio sutrumpinto, bet veiksmingo nagrinėjimo, kurį atlikdamas jis, be kita ko, pabrėžė, kad, siekiant taikyti veiksmingos konkurencijos neveikiamas kainas, nagrinėjamu susitarimu buvo norima panaikinti bet kokią konkurencijos didmeninės prekybos lygmeniu galimybę, ir todėl atmetė ieškinio pagrindą, susijusį su konkurencijos ribojimo nebuvimu (p. 496–498).

121 Nors po šio sprendimo priėmimo yra pripažįstama, kad lygiagreti prekyba tam tikru požiūriu yra saugoma, tačiau ne pati savaime, o kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, kaip veiksnys, kuris, viena vertus, skatina prekybos plėtrą ir, kita vertus, stiprina konkurenciją (1992 m. sausio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo X, C‑373/90, Rink. p. I‑131, 12 punktas), t. y., vertinant antruoju aspektu, kaip veiksnys, kuris aprūpinimo arba kainų atžvilgiu galutiniams vartotojams suteikia veiksmingos konkurencijos privalumų (118 punkte minėto sprendimo Tepea prieš Komisiją 43 ir 56 punktai). Taigi, nors yra pripažįstama, kad susitarimas, kuriuo siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, turi būti iš esmės laikomas susitarimu, kurio tikslas yra konkurencijos ribojimas, tačiau tiek, kiek galima daryti prielaidą, kad jis atima iš galutinių vartotojų šiuos privalumus.

122 Tačiau, atsižvelgiant į GSK Bendrųjų pardavimo sąlygų teisinį ir ekonominį kontekstą, negali būti preziumuojama, kad šios sąlygos atima iš galutinių vartotojų tokius privalumus. Iš esmės didmenininkai, kurių užduotis, kaip nusprendė Teisingumo Teismas, yra užtikrinti mažmeninės prekybos aprūpinimą pasinaudojant konkurencija tarp gamintojų (109 punkte minėto sprendimo Metro I 40 punktas), yra ūkio subjektai, veikiantys tarpinėje vertybių grandinės stadijoje ir galintys patys pasinaudoti nauda, kurią lygiagreti prekyba gali suteikti kainų atžvilgiu, tokiu atveju galutiniai vartotojai šios naudos negaus.

123 Šis kontekstas yra apibūdinamas sprendimo I skyriuje, skirtame faktinėms aplinkybėms, ir konkrečiai F poskyryje, pavadintame „Lygiagreti prekyba farmacijos produktais Bendrijoje: nacionalinių teisės aktų ir valiutų kursų įtaka“, ir G poskyryje, pavadintame „Lygiagreti prekyba GW produktais Bendrijoje: poveikis GW pardavimo sąlygoms“.

124 Perskaičius šį apibūdinimą matyti, kad pagrindiniai teisinio ir ekonominio konteksto požymiai, kuriems savo pareiškimuose ir posėdyje pritarė GSK, yra šie.

125 Pirma, pagal sprendimo 31, 36 ir 50 konstatuojamąsias dalis nacionalinių sveikatos draudimo sistemų kompensuojamų vaistų kaina nesusiformuoja vykstant konkurencijos procesui visoje Bendrijoje – daugelyje valstybių narių ji yra tiesiogiai nustatoma per administracinę procedūrą arba yra netiesiogiai kontroliuojama kitose valstybėse narėse.

126 Antra, pagal sprendimo 31 konstatuojamąją dalį šioje srityje taikytini nacionaliniai teisės aktai šiuo metu yra mažai suderinti. Iš tikrųjų Direktyva 89/105 tik įtvirtinama, kad, nacionaliniuose teisės aktuose numačius nustatyti šių vaistų kainą, tai turi būti atliekama taikant skaidrią procedūrą ir grindžiama objektyviais ir patikrinamais kriterijais. Kitiems dalykams pagal sprendimo 50 konstatuojamąją dalį nacionaliniuose teisės aktuose gali būti nustatyti įvairūs kriterijai, atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės politiką visuomenės sveikatos srityje ir nacionalinės sveikatos draudimo sistemos finansavimą, tai nurodoma ir Direktyvoje 89/105. Taip, be kita ko, yra Ispanijoje, kur teisės aktai, kaip teigiama sprendimo 37 ir 38 konstatuojamosiose dalyse, numato tiesiogiai nustatyti didžiausią didmeninę kainą ir netiesiogiai – didžiausią mažmeninę kainą. Jungtinės Karalystės teisės aktai įtvirtina ne kainų nustatymą, bet, kaip teigiama sprendimo 44–46 konstatuojamosiose dalyse, farmacijos bendrovių pelno kontrolę.

127 Trečia, pagal sprendimo 29–31 ir 34 konstatuojamąsias dalis šioje srityje taikytinų nacionalinių nuostatų skirtumai – tai struktūrinė priežastis, dėl kurios tarp valstybių narių yra didelis kainų skirtumas.

128 Ketvirta, pagal sprendimo 30, 32 ir 53 konstatuojamąsias dalis valiutų kursų svyravimai yra viena konjunktūrinių priežasčių, dėl kurių egzistuoja šie kainų skirtumai. Šis reiškinys, 1998 m. kovo 6 d., kai GSK pranešė Komisijai apie Bendrąsias pardavimo sąlygas, buvęs potencialiai susijęs su visomis valstybėmis narėmis, 2001 m. gegužės 8 d., kai Komisija priėmė sprendimą, liko susijęs su Jungtine Karalyste, Danija ir Švedija, kaip matyti iš sprendimo 53 konstatuojamosios dalies.

129 Penkta, pagal sprendimo 29 konstatuojamąją dalį patys kainų skirtumai yra lygiagrečios prekybos vaistais Bendrijoje priežastis. Kaip pabrėžiama sprendimo 33 ir 34 konstatuojamosiose dalyse, pagrindinės šios lygiagrečios prekybos paskirties valstybės narės yra Danija, Nyderlandai ir Jungtinė Karalystė.

130 Šešta, tam tikros valstybės narės priėmė teisės normas, kurios, nepaisant to, ar jų tikslas yra lygiagrečios prekybos skatinimas, – Komisija tai nurodo sprendimo 31, 33, 34, 36 ir 52 konstatuojamosiose dalyse, o GSK tai ginčija, – gali turėti tokį poveikį. Toks, be kita ko, yra Jungtinės Karalystės atvejis, kai, kaip nurodyta sprendimo 49 konstatuojamojoje dalyje, National Health Service automatiškai sumoka vaistininkams sumą, lygią kainai, kuria gamintojas parduoda savo vaistus Jungtinės Karalystės rinkoje, atėmus nustatytus 4–5 % tariamai atitinkančias farmacininkų lėšas, sutaupytas kitur mažesne kaina perkant vaistus.

131 Septinta, kaip matyti iš sprendimo 31 ir 51 konstatuojamųjų dalių, pacientas paprastai sumoka tik tam tikrą dalį, nors skirtingose valstybėse narėse ir nevienodą, jo vartojamų nacionalinės sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų kainos. Pagrindinę kainos dalį sumoka nacionalinė sveikatos draudimo sistema. Taip, be kita ko, yra Jungtinėje Karalystėje, kur, kaip teigiama sprendimo 48 konstatuojamojoje dalyje, pacientas moka 6 svarus sterlingų (GBP) už vaistą, nebent jis priklauso asmenų, atleistų nuo tokio mokėjimo, kategorijai.

132 Nagrinėdama Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio tikslą, Komisija remiasi kai kuriais šio apibūdinimo požymiais. Pavyzdžiui, jais remiasi sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje, kad įrodytų šios nuostatos poveikį lygiagrečiai prekybai, kuris nėra ginčijamas. Taip pat sprendimo 121 konstatuojamojoje dalyje, kad paaiškintų, jog, priešingai nei teigia GSK, farmacijos bendrovės Ispanijoje, vykstant didmeninės vaistų kainos nustatymo procedūrai, turi galimybę derėtis.

133 Tačiau Komisija visiškai netyrė specifinių ir esminių sektoriaus požymių, susijusių su tuo, kad atitinkamų produktų kainos, kurias kontroliuoja valstybės narės, tiesiogiai arba netiesiogiai nustatydamos, jų manymu, tinkamą šių kainų lygmenį, Bendrijoje nusistovi struktūriškai skirtingais lygmenimis ir kad, šiaip ar taip, jos yra beveik nepriklausomos nuo laisvos pasiūlos ir paklausos sąveikos, skirtingai nei kitų vartojimo prekių, tokių kaip Komisijos atsiliepimuose ir posėdyje minėtų sporto prekių ar motociklų, kainos.

134 Ši aplinkybė neleidžia daryti prielaidos, kad lygiagreti prekyba turi įtakos kainoms, taikomoms nacionalinių sveikatos draudimo sistemų kompensuojamų vaistų galutiniams vartotojams, ir todėl suteikia jiems pastebimos naudos, kaip būtų tuo atveju, jei šios kainos būtų nustatytos dėl paklausos ir pasiūlos sąveikos.

135 Galiausiai pati Komisija sutinka, kad lygiagrečios prekybos įtaka galutinių vartotojų gerovei iš pirmo žvilgsnio yra dviprasmiška, 1999 m. lapkričio 25 d. Komisijos komunikate KOM(1998) 588 galutinis, susijusiame su bendrąja farmacijos produktų rinka, kuris minimas sprendimo 161 konstatuojamojoje dalyje ir kurį savo atsiliepimuose bei atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus nurodė bylos šalys, nurodydama, kad jei tik lygiagreti prekyba negali dinamiškai veikti kainų, ji yra neveiksminga, nes didžioji dalis finansinės naudos, nors ir ne visa, atitenka daugiau tam, kuris užsiima lygiagrečia prekyba, o ne sveikatos priežiūros sistemai arba pacientui (p. 6).

136 Todėl negalima daryti išvados, kad vien iš Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio, kuriuo, pasak GSK, siekiama užtikrinti, kad Ispanijos Karalystės nustatytos kainos būtų iš tikrųjų taikomos tik tiems vaistams, kuriems jos yra numatytos pagal įstatymą, nagrinėjimo matyti, jog savaime yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas.

137 Joks iš Komisijos ir į bylą įstojusių šalių argumentų negalėtų paneigti šios išvados.

138 Pirmiausia Komisija negalėjo, kaip padarė sprendimo 118 ir 119 konstatuojamosiose dalyse ir savo pareiškimuose, tik palyginti Bendrųjų pardavimo taisyklių 4 straipsnio su susitarimais, kuriuos ji nagrinėjo savo ankstesniuose sprendimuose ir nuspręsti, kad jis yra panašus į šiuos susitarimus arba gali būti jiems prilyginamas. Iš esmės taip galiausiai yra atsiribojama nuo šiame sprendime apibūdinto teisinio ir ekonominio konteksto, kurio nebuvo Komisijos sprendimuose, susijusiuose su EB 81 straipsnio 1 dalies taikymu, kuriais ji rėmėsi.

139 Be to, Komisija 120–123 konstatuojamosiose dalyse ir savo pareiškimuose nepagrįstai tvirtina, kad Ispanijos teisės aktai, susiję su didmeninės vaistų kainos nustatymu, iš esmės nėra lemiamas veiksnys, atsižvelgiant į galimybę derėtis, kurią jie palieka farmacijos bendrovėms. Taip pat ji savo pareiškimuose nepagrįstai nurodo, kad skirtingų nacionalinių teisės aktų koegzistavimas taip pat nėra lemiamas veiksnys, atsižvelgiant į teismų praktiką (115 punkte minėto sprendimo BMW Belgium prieš Komisiją 5 punktas ir 1999 m. gegužės 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BASF prieš Komisiją, T‑175/95, Rink. p. II‑1581, 121–123 ir 136 punktai).

140 Iš esmės net darant prielaidą, kad Ispanijos teisės aktai palieka farmacijos bendrovėms teisę derėtis, kaip dar kartą posėdyje pabrėžė Komisija ir į bylą įstojusios šalys, tai nereiškia, kad šie teisės aktai ir jų koegzistavimas su kitų valstybių teisės aktais neturi didelės įtakos esminiam konkurencijos veikimo parametrui (pagal analogiją žr. 56 punkte minėto sprendimo Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją 17 ir 71 punktus) – nagrinėjant konkurenciją nuo šios aplinkybės negalima atsiriboti.

141 Taigi negalimas joks Komisijos nurodytų bylų, kurios, kaip posėdyje pabrėžė pati institucija, buvo susijusios su vienoje valstybėje narėje galiojusių naujų automobilių (115 punkte minėto sprendimo BMW Belgium prieš Komisiją 5 punktas) arba automobilių perdažymo priemonių (139 punkte minėto sprendimo BASF prieš Komisiją 123 punktas) kainų užšaldymu, palyginimas su šia byla, kuriai būdinga tai, kad nagrinėjamų produktų galutinę kainą nustato valstybės narės, šios kainos dėl struktūrinių priežasčių neveikia pasiūlos ir paklausos sąveika ir visose Bendrijos valstybėse narėse ji nustatoma struktūriškai skirtingu lygmeniu, nors tam tikra apimtimi konkurencija yra išlikusi ir gali reikštis per lygiagrečią prekybą.

142 Galiausiai iš 116 punkte minėto sprendimo General Motors prieš Komisiją 75 punkto, kurį savo atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus ir posėdyje nurodė Komisija, negalima daryti išvados, kad reikėtų visiškai atsiriboti nuo 141 punkte minėtų faktinių aplinkybių.

143 Iš tikrųjų iš sprendimo General Motors prieš Komisiją 75 punkto matyti, jog mokestinio suderinimo nebuvimas netrukdo daryti išvados, kad susitarimo, skirto lygiagrečiai variklinių transporto priemonių prekybai apriboti, tikslas yra konkurencijos ribojimas, nors, kaip posėdyje pabrėžė Komisija, tokio suderinimo nebuvimas turi įtakos konkurencijai šioje srityje. Priešingai, iš jo visiškai nematyti, kad šioje byloje nagrinėjami teisės aktai neturi reikšmės atliekant konkurencijos nagrinėjimą, nors iš tikrųjų jų tikslas yra apsaugoti nacionalinių sveikatos draudimo sistemų kompensuojamų vaistų kainų nustatymą nuo konkurencijos veikimo.

144 Kita vertus, į bylą įstojusios šalys negali, kaip tai padarė posėdyje, veiksmingai remtis tuo, kad iš tikrųjų atitinkamais nacionaliniais teisės aktais nėra siekiama apsaugoti šių vaistų kainos nustatymo nuo pasiūlos ir paklausos sąveikos įtakos, bet norima sušvelninti konkurencijos nebuvimą, atsiradusį dėl farmacijos bendrovių svarbos rinkoje, ir užtikrinti teisingas kainas.

145 Iš esmės Bendrijos teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl prašymo panaikinti Komisijos sprendimą, susijusį su konkurencijos normų taikymu, pagal EB 230 straipsnį prižiūri šio sprendimo teisėtumą. Tačiau į bylą įstojusių šalių argumentai grindžiami faktinėmis aplinkybėmis, kurių Komisija sprendime neminėjo ir juo labiau nenagrinėjo. Pirmosios instancijos teismas neturi pakeisti Komisijos ir imtis jų nagrinėti savo iniciatyva.

146 Be to, šiuos argumentus reikia palyginti su GSK argumentais, kad nacionaliniais teisės aktais patentų srityje siekiama leisti farmacijos bendrovėms susigrąžinti vaistų mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros sąnaudas, suteikiant joms laikiną monopolį, kuriam pasibaigus generinių vaistų gamintojai atnaujina kainų konkurenciją, todėl lygiagrečia prekyba besiverčiantys prekybininkai, patentų galiojimo metu veikiantys rinkoje, sukuria dirbtinę konkurenciją, o ne veiksmingą konkurenciją EB 3 straipsnio 1 dalies g punkto ir EB 81 straipsnio prasme.

147 Todėl negalima patvirtinti pagrindinės Komisijos išvados, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis turi būti laikomas draudžiamu pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, nes jo tikslas yra lygiagrečios prekybos ribojimas. Kadangi dėl taikytinų teisės aktų įtakos nagrinėjamų vaistų kainos iš esmės neveikia laisvos pasiūlos ir paklausos sąveika, ir jas nustato arba kontroliuoja viešosios valdžios institucijos, negali būti iš karto manoma, jog yra nustatyta, kad lygiagrečia prekyba siekiama sumažinti šias kainas ir taip padidinti galutinių vartotojų gerovę. Šiame kontekste atliktas Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio teksto nagrinėjimas neleidžia daryti prielaidos, kad šia nuostata, kuria siekiama apriboti lygiagrečią prekybą, tokiu būdu siekiama sumažinti galutinių vartotojų gerovę. Todėl šioje gana neįprastoje situacijoje susitarimo ribojamasis poveikis konkurencijai negali būti nustatytas tik iš jo teksto, perskaityto atsižvelgiant į susitarimo kontekstą, – būtinai turi būti įvertintas jo poveikis, kad ir siekiant patikrinti tai, ką priežiūrą vykdančiai institucijai leido įtarti pats susitarimo tekstas.

– Dėl antikonkurencinio poveikio buvimo

148 Nagrinėjant susitarimo poveikį konkurencijai, visų pirma reikia nagrinėjamą rinką arba nagrinėjamas rinkas apibrėžti tiek dalykiniu, tiek geografiniu požiūriu (1991 m. vasario 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Delimitis, C‑234/89, Rink. p. I‑935, 15, 16 ir 18 punktai).

149 Šiuo atveju dėl atitinkamos produktų rinkos Komisija sprendimo 112 ir 113 konstatuojamosiose dalyse nusprendė, kad, atsižvelgiant į GSK pastabas, pagal kurias lygiagrečios prekybos ir Bendrųjų pardavimo sąlygų pobūdis ir taikymo ribos gali patvirtinti, jog yra produktų rinka, apimanti visus pagal receptą išduodamus vaistus, nereikėjo tiksliai apibrėžti GW priklausančių rinkos dalių kiekvieno iš 82 nagrinėjamų vaistų atžvilgiu. Kadangi posėdyje Komisija suabejojo dėl GSK pastabų, kuriomis grindžiamos šios konstatuojamosios dalys, buvimo, konstatuotina, jog perskaičius papildomą pranešimą matyti, kad sprendime nėra faktinių aplinkybių klaidų šiuo atžvilgiu.

150 Dėl atitinkamos rinkos geografinių ribų sprendimo 114 konstatuojamojoje dalyje Komisija galiausiai nusprendė, kad ji laikytina nacionaline rinka, be kita ko, dėl Bendrijos valstybėse narėse esančių skirtumų tarp vaistų kainą ir kompensavimą reglamentuojančių teisės aktų, su prekių ženklais ir pakuotėmis susijusios strategijos, platinimo sistemų ir receptų rašymo tvarkos.

151 Komisija neišvardijo visų rinkų, kurias paveikė susitarimas. Tačiau iš sprendimo 112–114, 117 ir 126 konstatuojamųjų dalių darytina išvada, kad, kaip Komisija patvirtino savo atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo rašytinius klausimus, tai yra Ispanijos rinka, kurioje Ispanijos didmenininkai gali pirkti vaistus iš GW, ir visos Bendrijos nacionalinės rinkos, kuriose jie gali juos perparduoti, t. y. tos, kuriose esantis Ispanijos kainos ir vietinės kainos skirtumas yra pakankamas, kad lygiagreti prekyba būti pelninga.

152 GSK neginčija to, kaip Komisija vertina atitinkamą geografinę rinką, – tai ji dar kartą patvirtino posėdyje. Taigi aišku, kad ši rinka, suprantama kaip teritorija, kurioje objektyvios konkurencijos sąlygos, susijusios su atitinkamu produktu, yra jei ne tapačios, tai bent jau pakankamai vienodos visiems ūkio subjektams (1978 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo United Brands prieš Komisiją, 27/76, Rink. p. 207, 44 ir 53 punktai, ir 1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 91 punktas), šiuo atveju gali būti laikoma nacionaline, atsižvelgiant į, be kita ko, teisės aktų, reglamentuojančių vaistų kainas ir kompensavimą, skirtumus.

153 Priešingai, GSK ginčija Komisijos atitinkamos produktų rinkos vertinimą. Ji teigia, kad, atsižvelgdama į šios srities Ispanijos teisės aktus, Komisija turėjo išskirti, pirma, kontroliuojamą rinką, apimančią vaistus, skirtus perparduoti ir kompensuojamus Ispanijoje, ir, antra, laisvą rinką, apimančią vaistus, skirtus perparduoti ir kompensuojamus kitose valstybėse narėse. Tačiau šie argumentai yra nepagrįsti.

154 Iš sprendimo 112 ir 113 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija išsamiau netyrė atitinkamos produktų rinkos. Paklausta, kuo iš tikrųjų buvo pagrįstas jos samprotavimas, Komisija savo atsakymuose į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus vis dėlto nurodė, jog manydama, kad nebūtina apibrėžti atitinkamos produktų rinkos, nes buvo galima padaryti išvadą dėl antikonkurencinio tikslo buvimo, ją apibūdino apibendrintai.

155 Ji taip pat savo atsakymuose ir vėliau posėdyje paaiškino, kad šiuo atžvilgiu nesirinko labai išsamaus vertinimo ir galiausiai pasirėmė paprastai šioje srityje vartojamu apibrėžimu – apibūdinimu, grindžiamu European Pharmaceutical Medical Research Association (EphMRA) parengtos anatominės terapinės klasifikacijos (ATC) trečiuoju lygmeniu. Jis atitinka, kaip nurodyta sprendimo 16 ir 110 konstatuojamosiose dalyse, pogrupius, apibūdintus pagal atitinkamų vaistų terapinę indikaciją ir farmakologines savybes.

156 Nagrinėdamas ieškinį dėl Bendrijos akto panaikinimo, Pirmosios instancijos teismas turi pats aiškinti šį aktą, būtent, kai aktą priėmusi institucija pateikia paaiškinimus dėl to, kaip jis turėtų būti suprantamas (2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Thyssen Stahl prieš Komisiją, C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 55 ir 56 punktai). Šiuo atveju iš sprendimo visumos matyti, kad Komisija samprotaudama netiesiogiai, bet neabejotinai rėmėsi rinka, suvokiama kaip Ispanijos sveikatos draudimo sistemos kompensuojamų vaistų platinimo rinka, kiek šie vaistai gali būti lygiagrečios prekybos objektas kitose Bendrijos valstybėse narėse. Pavyzdžiui, Komisija sprendimo 64–71 konstatuojamosiose dalyse apibendrintai apibūdino lygiagrečią prekybą Ispanijoje parduodamais GW vaistais ir sprendimo 72–75 konstatuojamosiose dalyse – Bendrųjų pardavimo sąlygų poveikį šiam reiškiniui. Tokiu pat būdu sprendimo 117, 126, 137, 139 ir 140 konstatuojamosiose dalyse ji išnagrinėjo Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio ribojamąjį poveikį, pagrindinį dėmesį skirdama aštuoniems vaistams, pirmiausia galintiems būti lygiagrečios prekybos objektu, dėl kurių GSK pateikė informaciją. Galiausiai ji tokiu pat būdu sprendimo 144 konstatuojamojoje dalyje įvertino šio antikonkurencinio poveikio didelį mastą ir sprendimo 146 konstatuojamojoje dalyje – poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.

157 Kaip matyti iš Komisijos komunikato 97/C 372/03 dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės tikslams (OL C 372, 1997, p. 5, 13 ir 14 punktai) 13 ir 14 punktų, institucija privalo apibrėžti atitinkamą produktų rinką iš esmės atsižvelgdama, pirma, į paklausos pakeičiamumą ir, antra, į pasiūlos pakeičiamumą.

158 Kalbant apie pirmąjį aspektą iš 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2790/1999 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų grupėms (OL L 336, p. 21) 1 straipsnio matyti, kad nagrinėjant tokį susitarimą, kaip šioje byloje, reikia nustatyti, kokie yra produktai, kuriuos, pirkėjo manymu, galima sukeisti arba pakeisti dėl jų savybių, kainos arba paskirties.

159 Neatrodo akivaizdžiai klaidinga manyti, kad pirkėjas, t. y. Ispanijos didmenininkas, galintis užsiimti lygiagrečia prekyba, yra mažiau suinteresuotas kiekvieno iš GW perkamo vaisto gydomuoju poveikiu ir farmakologinėmis savybėmis, nei tuo, kad visų šių vaistų kainą kompensuoja Ispanijos sveikatos draudimo sistema, ir todėl jų kainas nustato Ispanijos valdžios institucijos. Taip pat neatrodo akivaizdžiai klaidinga manyti, kad šis pirkėjas yra mažiau suinteresuotas pačia kiekvieno iš šių vaistų kaina, nei tuo, kad yra kainos skirtumas, pakankamas, kad lygiagreti prekyba visų šių vaistų atžvilgiu tarp Ispanijos ir paskirties valstybės narės būtų pelninga. Šiomis sąlygomis nėra akivaizdžiai klaidinga pripažinti, kad visi Ispanijos sveikatos draudimo sistemos kompensuojami vaistai, kuriuos perparduoti dėl kainų skirtumo tarp Ispanijos ir paskirties valstybės narės yra pelninga, sudaro produktų rinką.

160 Dėl antrojo aspekto gali būti konstatuota, kad, kaip matyti iš GSK pastabų, kuriomis Komisija pagrindė sprendimo 112 ir 113 konstatuojamąsias dalis, Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis buvo sumanytas taip, kad apimtų GW parduodamų vaistų lygiagrečios prekybos tarp Ispanijos ir paskirties valstybių narių, kuriose ši veikla gali būti pelninga Ispanijos didmenininkams, visumą.

161 Todėl Ispanijos teisės aktai tiek pirkėjų, tiek GSK požiūriu daugiau yra veiksnys, suvienijantis atitinkamą rinką, nei dalykas, dėl kurio reikėtų išskirti kontroliuojamą, vartojimui šalies viduje skirtų vaistų platinimo rinką ir laisvą, eksportui skirtų vaistų platinimo rinką. Iš tikrųjų GSK pasiūlytas skirstymas daugiau susijęs su akivaizdžiai teritoriniu Ispanijos teisės aktų pobūdžiu ir nagrinėjamos geografinės rinkos nacionaliniu lygmeniu, kaip ji, be kita ko, pripažino posėdyje.

162 Antra, reikia išnagrinėti esamą arba galimą susitarimo poveikį konkurencijai. Tai nagrinėjant reikia konkurencinę situaciją, kurią sukuria susitarimas, palyginti su ta, kuri būtų jo nesant (55 punkte minėtas sprendimas Société technique minière, p. 360 ir 112 punkte minėto sprendimo Deere prieš Komisiją 76 punktas).

163 Šioje byloje reikia iš karto pabrėžti, kad iš sprendimo 26 ir 28 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Bendrųjų pardavimo sąlygų, įsigaliojusių 1998 m. kovo 9 d., taikymas buvo sustabdytas 1998 m. spalio 16 d. ir liko sustabdytas iki sprendimo priėmimo dienos, kaip posėdyje pabrėžė bylos šalys. Todėl Komisijos atliktas nagrinėjimas aiškintinas kaip skirtas daugiausia galimam jų poveikiui konkurencijai, kaip posėdyje sutiko šalys.

164 Šiuo atžvilgiu GSK pripažįsta, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikis arba galimas poveikis – lygiagrečios prekybos ribojimas, bet ginčija, kad jo poveikis yra arba galėtų būti konkurencijos ribojimas. Pagrindiniais jos argumentais iš esmės yra ginčijami keturi Komisijos samprotavimo sprendime aspektai. Pirma, tai, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis riboja lygiagrečią prekybą ir veikia Ispanijos didmenininkų veiksmų laisvę, savaime nereiškia, jog jo poveikis – konkurencijos ribojimas. Antra, atsižvelgiant į šios nuostatos teisinį ir ekonominį kontekstą, tai, kad ja yra nustatoma skirtingų kainų sistema, savaime nereiškia, kad jos poveikis – konkurencijos ribojimas. Trečia, Komisija tik nusprendė, kad ši nuostata riboja lygiagrečią prekybą, veikia Ispanijos didmenininkų veiksmų laisvę ir nustato skirtingas kainas, bet nepateikė pakankamų teisinių įrodymų, kad jos poveikis – konkurencijos ribojimas. Ketvirta, kad ir kaip būtų, Komisija neatsižvelgė į tai, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsniu tebuvo neutralizuotas konkurencijos iškraipymas Ispanijos Karalystėje.

165 Reikia nustatyti, ar šie argumentai rodo, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikis sprendime yra klaidingai vertinamas kaip konkurencijos ribojimas.

166 Pirma, aišku, kad, kaip pripažįstama sprendimo 126 konstatuojamojoje dalyje, šios nuostatos poveikis yra lygiagrečios prekybos vaistais, kuriuos GW parduoda Ispanijoje, ribojimas. Daugeliu atvejų 4 A kaina, kuri yra pastebimai mažesnė nei kainos, galiojančios kitose nei Ispanija valstybėse narėse, pakeičiama 4 B kaina, kurios atžvilgiu skirtumas yra mažesnis arba jo visai nėra. Todėl yra panaikinama arba sumažinama nauda, kurią Ispanijos didmenininkai galėtų gauti imdamiesi eksporto.

167 Tačiau primintina, jog tik tai, kad tam tikras susitarimas riboja arba gali riboti lygiagrečią prekybą, iš tikrųjų reiškia, kad yra veikiama valstybių narių tarpusavio prekyba, tačiau tai nebūtinai yra konkurencijos ribojimas. Tokio ribojimo buvimą parodo pasekmės, kurias šis lygiagrečios prekybos ribojimas turi arba gali turėti vienam ar kitam konkurencijos parametrui, pavyzdžiui, tiekiamam produkto kiekiui arba jo pardavimo kainai (šiuo klausimu žr. 118 punkte minėto sprendimo Tepea prieš Komisiją 41, 43 ir 56 punktus).

168 Taigi tai, kad jei nebūtų Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio, Ispanijos didmenininkai galėtų pirkti vaistus Ispanijos valdžios institucijos nustatyta didmenine kaina, nepaisydami valstybės narės, kurioje šie vaistai bus perparduoti, ir nacionalinės sveikatos draudimo sistemos, pagal kurią jie bus kompensuojami, ir vėliau juos perparduoti bet kurioje valstybėje narėje, kur kaina pakankamai skiriasi nuo Ispanijos kainos, kad, atsižvelgiant į sandorio sąnaudas, būtų galima gauti naudos, neleidžia, neišnagrinėjus klausimo, kiek lygiagreti prekyba prisideda prie kainų konkurencijos, atsižvelgiant į valstybių narių vaidmenį šioje srityje, daryti išvados dėl ribojamojo poveikio konkurencijai buvimo.

169 Todėl GSK teisingai tvirtina, kad Komisija, nurodžiusi Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnio poveikį lygiagrečiai prekybai, dar turėtų įrodyti jo poveikį konkurencijai.

170 Antra, neginčijama, kad, kaip yra nustatyta sprendimo 137–139 konstatuojamosiose dalyse, Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis riboja Ispanijos didmenininkų veiksmų laisvę, be kita ko, laisvę pasirinkti pirkėjus.

171 Tačiau kiekvienas susitarimas, ribojantis jo dalyvių įmonių arba įmonės veiksmų laisvę, nebūtinai priskiriamas prie pagal EB 81 straipsnio 1 dalį draudžiamų susitarimų (2002 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo Wouters ir kt., C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 97 punktas ir 2001 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo M6ir kt. priešKomisiją, T‑112/99, Rink. p. II‑2459, 76 punktas). Pirmiausia kiekviena sutartis, sudaryta tarp ūkio subjektų, veikiančių skirtinguose gamybos ir platinimo grandinės etapuose, juos saisto ir atitinkamai pagal nuostatas riboja jų veiksmų laisvę. Šiuo atveju, kad ir už kokią kainą (4 A ar 4 B) Ispanijos didmenininkai susitartų pirkti vaistus iš GW Ispanijos rinkoje, jų veiksmų laisvė yra ribota, nes ekonominiu požiūriu jie negali kitose Bendrijos nacionalinėse rinkose ilgą laiką vaistų pardavinėti mažesne kaina. Tačiau, kadangi Bendrijos konkurencijos normų tikslas – išvengti, kad įmonės, tarpusavyje arba su trečiaisiais asmenimis ribodamos konkurenciją, nesumažintų galutinio atitinkamų produktų vartotojo gerovės (šio sprendimo 118 straipsnis), dar reikia įrodyti, kad taip konkurencija yra ribojama kenkiant galutiniam vartotojui. Galiausiai pati Komisija posėdyje paaiškino, kad Ispanijos didmenininkų veiksmų laisvės ribojimą vertinti atskirai yra sudėtinga ir tai buvo tik jos nagrinėjimo pradžia.

172 Todėl GSK teisingai tvirtina, kad nurodžiusi, kokį poveikį Ispanijos didmenininkų veiksmų laisvei turi Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis, Komisija dar turėjo įrodyti, kaip ši nuostata riboja konkurenciją, pakenkdama galutiniam vartotojui.

173 Trečia, neginčijama, kad Bendrųjų pardavimo sąlygų 4 straipsnis įtvirtina skirtingų kainų sistemą, atsižvelgiant į tai, ar kiekvienas iš atitinkamų 82 vaistų yra skirtas perparduoti ir kompensuojamas Ispanijoje arba kurioje nors kitoje valstybėje narėje.

174 Nors sprendimo 139 konstatuojamoji dalis iš pirmo žvilgsnio šiuo požiūriu gali pasirodyti dviprasmiška, nagrinėjant paaiškėja, jog Komisija joje nusprendė, kad tokios sistemos poveikis buvo diskriminacinis atitinkamų produktų paskirties atžvilgiu (Ispanijos ir kitos nacionalinės rinkos). Komisijos pareiškimai šį aiškinimą patvirtina. Pirma, GW sukurta skirtingų kainų sistema juose lyginama su draudžiama kainų diskriminacija pagal paskirties šalį, Komisijai nusprendus, kad jos pasekmė – nevienodų sąlygų taikymas lygiaverčiams sandoriams EB 81 straipsnio 1 dalies d punkto prasme. Antra, Komisija remiasi teismų praktika, susijusia su EB 82 straipsnio c punktu, kuris formuluojamas taip pat kaip ši nuostata.

175 EB 81 straipsnio 1 dalies c punktu yra draudžiami susitarimai, kuriais lygiaverčiams sandoriams su prekybos partneriais taikomos nevienodos sąlygos, dėl to jie patenka į konkurencijos atžvilgiu nepalankią padėtį.

176 Šioje byloje nekelia abejonių tai, kad Ispanijos didmenininkai yra GW prekybos partneriai ir kad jiems nustatomos nevienodas sąlygos, atsižvelgiant į tai, ar jie perparduoda šiuos vaistus Ispanijoje ar kitose Bendrijos valstybėse narėse. Tačiau nėra įrodyta, kad