Šiuo klausimu pažymėtina, kad netgi darant prielaidą, jog nustatyta, kad ES 34 straipsnio 2 dalies c punktas galėjo būti vienintelis teisinis pagrindas imantis tokios priemonės, kaip Sprendimas 2014/269, ši aplinkybė neturi reikšmės, nes tai, kad Taryba aiškiai pasirinko minėtame sprendime nurodyti ne šią nuostatą, bet Sprendimo 2009/371 26 straipsnio 1 dalies a punktą ir Sprendimo 2009/934 5 ir 6 straipsnius, aiškiai parodo, jog Sprendimas 2014/269 pagrįstas būtent pastarosiomis nuostatomis. Šiomis aplinkybėmis dėl to, jog Lisabonos sutartimi panaikintas ES 34 straipsnis, neišnyko Sprendimo 2014/269 teisinis pagrindas.

Žinoma, asmens duomenų perdavimu, kuris gali būti leidžiamas pagal Sprendimo 2009/371 23 straipsnį sudarytais susitarimais, gali būti ribojamos atitinkamų asmenų pagrindinės teisės ir kai kurie tokie apribojimai gali būti tokie griežti, kad prireiktų Sąjungos teisės aktų leidėjo įsikišimo. Tačiau patį asmens duomenų perdavimo tam tikroms trečiosioms valstybėms principą ir sritis, kuriose tokie duomenys turi būti perduoti, nustatė pats teisės aktų leidėjas, nes Sprendimo 2009/371 23 straipsnio 6 dalies b punkte ir Sprendimo 2009/934 dėl įgyvendinimo taisyklių, reglamentuojančių Europolo santykius su partneriais, 5 straipsnio 4 dalyje nustatyta, be kita ko, kad turi būti įvertinta, ar atitinkama trečioji valstybė užtikrina tinkamą duomenų apsaugos lygį. Bet kuriuo atveju trečiosios valstybės įtraukimas į sąrašą savaime nereiškia, kad leidžiama jai perduoti asmens duomenis ir tokius duomenis galima perduoti tik tuo atveju, jeigu Europolas su šia valstybe sudaro susitarimą, pagal kurį konkrečiai leidžiama perduoti tokius duomenis.

Dėl trečiųjų valstybių ir organizacijų, su kuriomis Europos policijos biuras (Europolas) sudaro susitarimus, sąrašo, pridėto prie Sprendimo 2009/935, kuriuo nustatomas šis sąrašas, pasakytina, kad jo pakeitimas nėra pagrindinė Sprendimu 2009/371 dėl Europolo įsteigimo reglamentuojamos srities nuostata, todėl Sąjungos teisės aktų leidėjas gali numatyti, kad šį pakeitimą galima padaryti priimant įgyvendinimo aktą. Iš tiesų ryšių tarp Europolo ir trečiųjų valstybių užmezgimas yra papildoma Europolo veikla, nes pagal Sprendimo 2009/371 23 straipsnio 1 dalį užmegzti ir palaikyti bendradarbiavimo santykius su šiomis valstybėmis galima tik jeigu tai reikalinga Europolo užduotims vykdyti. Be to, Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė tokių santykių užmezgimo ir palaikymo principą, apibrėžė tikslą, kurio turi būti siekiama tokiais santykiais, ir nustatė sritį, kurioje tokie santykiai turėtų būti užmezgami. Todėl net jeigu priimant sprendimą, kuriuo pakeičiamas sąrašas, tenka spręsti tam tikrus techninio ir politinio pobūdžio klausimus, negalima teigti, kad tokiam sprendimui priimti būtinas politinis sprendimas, priskirtinas prie paties Sąjungos teisės aktų leidėjo įgaliojimų.

Tokios srities, kaip policijos bendradarbiavimas, pagrindinių normų priėmimas priklauso Sąjungos teisės aktų leidėjo kompetencijai, ir tokios taisyklės turi būti nustatytos pagrindiniame teisės akte. Iš to darytina išvada, kad teisė priimti nuostatas, kuriomis įtvirtinamos pagrindinio teisės akto pagrindinės nuostatos ir kurioms priimti būtinas politinis sprendimas, priskirtinas prie paties Sąjungos teisės aktų leidėjo įgaliojimų, negali būti deleguota, ir tokios nuostatos negali būti įtvirtintos įgyvendinimo aktuose. Šiuo klausimu pažymėtina, kad nustatant, kokios atitinkamos srities nuostatos turi būti laikomos pagrindinėmis, reikia remtis objektyviais įrodymais, kuriuos gali patikrinti teismas, ir atsižvelgti į atitinkamos srities charakteristikas ir ypatybes.

Dėl priemonių, kurios būtinos sprendimams, priimamiems pagal Europos Sąjungos sutarties antraštinę dalį dėl policijos ir teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose, įgyvendinti, ES 34 straipsnio 2 dalies c punkte sprendimai, kuriuos Taryba gali priimti vienbalsiai, atskiriami nuo priemonių, reikalingų sprendimams Sąjungos lygmeniu įgyvendinti, kurias Taryba nustato kvalifikuota balsų dauguma. Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į sakinių, iš kurių sudaryta minėta nuostata, sintaksę, žodžių junginį „bet kurios valstybės narės arba Komisijos iniciatyva“ reikia suprasti kaip susijusį tik su pagrindinėmis priemonėmis, kurias Taryba gali nustatyti vienbalsiai. Taigi iš minėtos nuostatos formuluotės matyti, jog ją reikia aiškinti taip, kad valstybės narės arba Komisijos iniciatyva nebūtina įgyvendinimo priemonėms nustatyti.

Prie Europos Sąjungos sutarties pridėto Protokolo Nr. 36 dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų 9 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis reiškia, jog prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai tinkamai remiantis ES sutartimi priimto akto nuostata, kurioje įtvirtinta to akto įgyvendinimo priemonių priėmimo tvarka, ir toliau turi teisinę galią, kol ji panaikinama, anuliuojama ar iš dalies pakeičiama, ir remiantis ja galima imtis įgyvendinimo priemonių taikant joje nustatytą procedūrą

Reguliarus konsultavimasis su Parlamentu tais atvejais, kurie numatyti taikytinose Sąjungos teisės normose, yra esminis procedūros reikalavimas, kurio nesilaikymas lemia atitinkamo akto negaliojimą.

Kiek tai susiję su trečiųjų valstybių ir organizacijų, su kuriomis Europolas sudaro susitarimus, sąrašu, pridėtu prie Sprendimo 2009/935, nustatančiu šį sąrašą, iš Sprendimo 2009/371 dėl Europolo įsteigimo 26 straipsnio 1 dalies a punkto matyti, kad prieš pakeisdama minėtą sąrašą Taryba privalo pasikonsultuoti su Parlamentu. Šiuo klausimu pažymėtina, jog dėl to, kad Lisabonos sutartimi panaikinta ES 39 straipsnio 1 dalis, neišnyksta ši pareiga konsultuotis su Parlamentu, nes ji aiškiai nustatyta Sprendimo 2009/371 26 straipsnio 1 dalies a punkte. Be to, tai, kad SESV 291 straipsnyje nenumatyta pareiga konsultuotis su Parlamentu, neturi reikšmės, nes pareiga konsultuotis su Parlamentu yra vienas iš Sprendimo 2009/371 teisinių padarinių, likęs galioti įsigaliojus Lisabonos sutarčiai pagal Protokolo dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų, pridėto prie Europos Sąjungos sutarties, 9 straipsnį.

(žr. 82, 84–86 punktus)