ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Legge fallimentare (Bankroto įstatymas), kuris buvo patvirtintas 1942 m. kovo 16 d.Regio decreto n. 267 (Karaliaus dekretas Nr. 267) (GURI, Nr. 81, 1942 m. balandžio 6 d., toliau – Bankroto įstatymas), 161 straipsnyje „Prašymas dėl galimybės susitarti su kreditoriais“ nustatyta: „1. Prašymas taikyti susitarimo su kreditoriais procedūrą teikiamas pareiškimu, kurį pasirašo skolininkas, vietos, kurioje yra įmonės registruota buveinė, teismui; buveinės perkėlimas per metus iki pareiškimo pateikimo neturi įtakos jurisdikcijos nustatymui. 2. Prie pareiškimo skolininkas prideda: <…> e) planą, kuriame analitiškai apibūdinamos pasiūlymo vykdymo sąlygos ir terminai; bet kuriuo atveju pasiūlyme turėtų būti konkrečiai nurodyta individuali ir ekonomiškai įvertinama nauda, kurią pasiūlymo autorius įsipareigoja užtikrinti kiekvienam iš kreditorių. <…> 6. Tiekėjas gali pateikti pareiškimą, kuriame išdėstomas prašymas leisti sudaryti susitarimą su kreditoriais ir prie kurio pridedami trejų pastarųjų finansinių metų balansai ir vardinis kreditorių sąrašas, kuriame nurodyti atitinkami įsipareigojimai jiems, pasilikdamas galimybę pateikti pasiūlymą, planą ir dokumentus, nurodytus šio straipsnio 2 ir 3 dalyse, per teismo nustatytą terminą, kuris gali būti nuo 60 iki 120 dienų trukmės ir gali būti pratęstas, jei yra pateisinamų priežasčių, ne daugiau kaip 60 dienų. <…> Motyvuotu sprendimu, kuriuo nustatomas pirmame sakinyje nurodytas terminas, teismas gali paskirti 163 straipsnio 2 dalies 3 punkte nurodytą administratorių. Taikoma 170 straipsnio 2 dalis. <…> 7. Pateikus pareiškimą <…>, skolininkas gali imtis skubių specialaus administravimo priemonių, gavęs išankstinį teismo leidimą; teismas gali surinkti apibendrintą informaciją ir, jeigu paskirtas administratorius, turi gauti jo nuomonę. Tuo pat metu ir per tą patį terminą skolininkas taip pat gali imtis įprasto administravimo priemonių. <…>“
24

Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad, remiantis motinos teiginiais, su kuriais tėvas nesutinka, motina šiuo metu yra neteisėtai ir naudojant tėvo prievartą laikoma Bangladešo kaime be galimybių naudotis dujotiekiu, elektra ar geriamu vandeniu ir neturi pajamų tokioje aplinkoje, kurioje ji smerkiama dėl to, kad gyvena skyrium nuo tėvo. Šis teismas nurodo, kad, jei būtų nustatyta jo jurisdikcija ir jei tėvas pažeidė motinos ir vaiko teises, jis turėtų kuo greičiau imtis veiksmų, jei būtina, ir priimti priemones, reikalingas siekiant apsaugoti vaiko interesus.
26

Atsižvelgdamas į šį tikslą Teisingumo Teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 543/69 14a straipsnio 2 dalies c punkte nustatyta išimtis neapima vežimo, kuris, kiek tai susiję su nuvažiuotais atstumais, su naudojamų transporto priemonių galia ir jų naudojimo intensyvumu, apima charakteristikas, pateisinusias tachografų naudojimo išplėtimą, t. y. riziką, kad transporto priemonės bus per intensyviai eksploatuojamos, o jų vairuotojų išnaudojami, ir visas iš to kylančias nepageidaujamas pasekmes, susijusias su socialine transporto darbuotojų apsauga, kelių saugumu ir sveikos konkurencijos sąlygų išsaugojimu nagrinėjamame sektoriuje (1985 m. kovo 28 d. Sprendimo Hackett ir kt., 91/84 ir 92/84, EU:C:1985:153, 21 punktas).
2.

Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ginčo dalykas – Nustatymas per ikiteisminę procedūrą – Atsižvelgimas į faktines aplinkybes, atsiradusias po to, kai buvo pateikta pagrįsta nuomonė – Sąlygos – Faktinės aplinkybės, kurios yra to paties pobūdžio, kaip nurodyta pradžioje, ir pagrindžiančios tą patį elgesį (SESV 258 straipsnis) (žr. 53‐58 punktus)
92

Be to, priešingai, nei teigia Nyderlandų Karalystė, su derinimu, kuris vadinamas „partneryste“, susijusios nuostatos neprieštarauja ir tam, kad valstybė narė pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį galėtų būti laikoma atsakinga už tai, kad jos UŠT valdžios institucijos neteisėtai išdavė sertifikatus EUR.1. Pagal 1991 m. UŠT sprendimo 234 straipsnį Sąjungos veikla šiuo Komisijos, valstybės narės, kuriai priklausė UŠT, ir jos kompetentingų vietos valdžios institucijų derinimu turi būti grindžiama tik tiek, „kiek įmanoma“. Be to, pagal to sprendimo 235 straipsnio 2 dalį visų pirma atitinkamų UŠT prašymu „gali būti sudarytos“ asociacijos darbo grupės, kad būtų išspręsta bet kokia tarp UŠT ir Sąjungos kilusi problema. 2001 m. UŠT sprendimo 7 straipsnio 3 dalyje panašiai buvo numatyta tik tai, kad kiekvienai UŠT sudarytos partnerystės darbo grupės „gali rinktis“, be kita ko, UŠT prašymu. Taigi, nors nagrinėjamu atveju ši partnerystės procedūra nebuvo taikyta, iš šių nuostatų formuluočių matyti, kad pagal jas toks taikymas yra neprivalomas.
15

Atnaujinęs bylos nagrinėjimą, 2015 m. gruodžio 7 d. nutartimi Fővárosi Törvényszék (Sostinės apygardos teismas) bylą nutraukė, motyvuodamas tuo, kad G. Lintner neatsiliepė į kvietimą pateikti prašymą dėl „sutarties negaliojimo teisinių pasekmių taikymo“, kaip tai numatyta ad hoc teisės aktuose, susijusiuose su paskolos užsienio valiuta sutartimis, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, priimtuose po 2014 m., t. y. jau po to, kai buvo sudarytos tuose teisės aktuose numatytos paskolos sutartys. Prie šių teisės aktų priskiriami, be kita ko, Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvény (2014 m. Įstatymas Nr. XXXVIII, kuriuo reglamentuojami tam tikri aspektai, susiję su Kúria [Aukščiausiasis Teismas, Vengrija] nutartimi, priimta siekiant vienodai aiškinti civilinės teisės nuostatas dėl finansų įstaigų su vartotojais sudarytų paskolų sutarčių) ir Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény (2014 m. Įstatymas Nr. XL dėl taisyklių, taikomų paskolos įvertinimo ataskaitai, nurodytai 2014 m. Įstatyme Nr. XXXVIII, kuriuo išsprendžiami tam tikri klausimai, susiję su Kúria [Aukščiausiasis Teismas] priimta nutartimi siekiant suvienodinti teisę, taikomą finansų įstaigų su vartotojais sudarytoms paskolos sutartims, ir dėl įvairių kitų priemonių; toliau atitinkamai – įstatymai DH1 ir DH2), kuriuose įtvirtintos nuostatos dėl sutarčių sąlygų pripažinimo nesąžiningomis, taip pat iš to išplaukiančios pasekmės, susijusios su tam tikromis šių sutarčių sąlygomis dėl vienašališkos teisės keisti sutartį ir su atitinkamos valiutos pardavimo ir pirkimo kursų skirtumo.
56

Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad Curtea de Apel Ploiești (Ploješčio apeliacinis teismas) taikė šį terminą dėl to, kad O. M. Călin buvo neįmanoma grąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę surinkto mokesčio; atsižvelgiant į tai, jog O. M. Călin neturėjo jokių kitų nacionalinių procesinių priemonių, kad susigrąžintų šį mokestį, reikia priminti, kad, kaip savo išvados 103 punkte pažymėjo generalinis advokatas, res judicata galios principas neprieštarauja tam, kad būtų pripažintas valstybės atsakomybės už galutinės instancijos teismo, kaip antai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, sprendimą principas (2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 40 punktas). Iš tiesų pirmiausia dėl to, jog tokiu sprendimu padarytas iš Sąjungos teisės kylančių teisių pažeidimas paprastai nebegali būti ištaisytas, iš asmenų negali būti atimta galimybė patraukti valstybę atsakomybėn, siekiant, pasinaudojus tokia priemone, teisiškai apginti savo teises (2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 34 punktas; 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, 40 punktas ir 2018 m. spalio 24 d. Sprendimo XC ir kt., C‑234/17, EU:C:2018:853, 58 punktas).
68

Be kita ko, iš Reglamento 2016/679 56 ir 60 straipsnių matyti, kad, kiek tai susiję su tarpvalstybiniu duomenų tvarkymu, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 4 straipsnio 23 punktą, ir atsižvelgiant į minėto 56 straipsnio 2 dalį, įvairios atitinkamos nacionalinės priežiūros institucijos, laikydamosi minėtose nuostatose numatytos procedūros, turi bendradarbiauti tam, kad rastų konsensusą ir priimtų vieną sprendimą, kuris būtų privalomas visoms šioms institucijoms ir kurio vykdymą turi užtikrinti duomenų valdytojas, kiek tai susiję su duomenų tvarkymu, atliekamu visuose Sąjungoje esančiuose jo padaliniuose. Be to, Reglamento 2016/679 61 straipsnio 1 dalis priežiūros institucijas įpareigoja, be kita ko, teikti viena kitai reikšmingą informaciją ir savitarpio pagalbą, kad šis reglamentas būtų įgyvendintas ir taikomas nuosekliai visoje Sąjungoje, o minėto reglamento 63 straipsnyje patikslinama, kad būtent dėl šio tikslo to paties reglamento 64 ir 65 straipsniuose įtvirtintas nuoseklumo užtikrinimo mechanizmas. Galiausiai Reglamento 2016/679 66 straipsnyje numatyta skubos procedūra išimtinėmis aplinkybėmis, jeigu atitinkama priežiūros institucija mano, jog būtina imtis skubių veiksmų, kad būtų apsaugotos duomenų subjektų teisės ir laisvės, leidžia nedelsiant nustatyti konkretų ne ilgiau kaip tris mėnesius trunkantį laikotarpį galiojančias laikinąsias priemones, galinčias turėti teisinių padarinių jos pačios valstybės narės teritorijoje.
13

Šiomis aplinkybėmis Gerechtshof Den Haag (Hagos apeliacinis teismas, Nyderlandai) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. a) Ar mažmenininkas, kuris vartotojo grąžintą arba asortimentui nebereikalingą objektą pagal savo su tiekėju sudarytą susitarimą grąžina tiekėjui (t. y. importuotojui, didmenininkui, gamintojui arba kitam asmeniui, iš kurio įsigijo daiktą), turi būti laikomas turėtoju, kuris atsikrato daikto, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2008/98] 3 straipsnio 1 punktą? b) Ar atsakant į [pirmojo klausimo a dalį] svarbu, ar tai yra daiktas, kuris turi lengvai pašalinamą trūkumą arba defektą? c) Ar atsakant į [pirmojo klausimo a dalį] svarbu, ar tai yra daiktas, kuris turi tokio dydžio arba sunkumo trūkumą arba defektą, kad daiktas dėl to yra nebetinkamas naudoti pagal pirminę paskirtį arba yra nebenaudotinas? 2. a) Ar mažmenininkas arba tiekėjas, kuris vartotojo grąžintą arba asortimentui nebereikalingą daiktą perparduoda (partijų) supirkėjui, turi būti laikomas turėtoju, kuris atsikrato daikto, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2008/98] 3 straipsnio 1 punktą? b) Ar atsakant į [antrojo klausimo a dalį] svarbu, kokio dydžio yra supirkėjo mažmenininkui arba tiekėjui mokėtina pirkimo kaina? c) Ar atsakant į [antrojo klausimo a dalį] svarbu, ar tai yra daiktas, kuris turi lengvai pašalinamą trūkumą arba defektą? d) Ar atsakant į [antrojo klausimo a dalį] svarbu, ar tai yra daiktas, kuris turi tokio dydžio arba sunkumo trūkumą arba defektą, kad daiktas dėl to yra nebetinkamas naudoti pagal pirminę paskirtį arba yra nebenaudotinas? 3. a) Ar supirkėjas, kuris perparduoda didelę partiją iš mažmenininkų arba tiekėjų įsigytų, vartotojų grąžintų ir (arba) asortimentui nebereikalingų prekių trečiajam asmeniui (užsieniečiui), turi būti laikomas turėtoju, kuris atsikrato prekių partijos, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2008/98] 3 straipsnio 1 punktą? b) Ar atsakant į [trečiojo klausimo a dalį] svarbu, kokio dydžio yra trečiojo asmens supirkėjui mokėtina pirkimo kaina? c) Ar atsakant į [trečiojo klausimo a dalį] svarbu, ar prekių partijoje yra prekių, kurios turi lengvai pašalinamą trūkumą arba defektą? d) Ar atsakant į [trečiojo klausimo a dalį] svarbu, ar prekių partijoje yra prekių, kurios turi tokio dydžio arba sunkumo trūkumą arba defektą, kad atitinkamas daiktas dėl to yra nebetinkamas naudoti pagal pirminę paskirtį arba yra nebenaudotinas? e) Ar atsakant į [trečiojo klausimo c dalį] arba [trečiojo klausimo d dalį] svarbu, kiek procentų visos trečiajam asmeniui perparduotų prekių partijos sudaro prekės su defektais? Jeigu taip, kiek procentų yra lemiama riba?“
58

Paveldėjimo pažymėjimą notaras gali išduoti tik bendru paveldėtojų prašymu pagal Notariato kodekso 95c straipsnio 2 dalies 1 punktą. Notaras savo iniciatyva patikrina faktus ir, vadovaudamasis šio kodekso 95e straipsnio 1 dalimi, išduoda minėtą pažymėjimą tik tuo atveju, jei neturi jokių abejonių dėl nacionalinės jurisdikcijos, taikytinos užsienio teisės turinio, paveldėtojo tapatybės ir palikimo dalių dydžio, o jei palikėjas surašė testamentinę išskirtinę per vindicationem – taip pat dėl asmens, kurio naudai palikėjas surašė testamentinę išskirtinę per vindicationem, tapatybės ir testamentinės išskirtinės dalyko. Be to, pagal Notariato kodekso 95e straipsnio 2 dalie 2 punktą notaras privalo atsisakyti išduoti paveldėjimo pažymėjimą, be kita ko, tuo atveju, jei surašant paveldėjimo protokolą dalyvavo ne visi paveldėtojai.
23

Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas nusprendė Sprendimo Marks & Spencer 45–52 punktuose, apmokestinimo galios pasidalijimo tarp valstybių narių išsaugojimas vienos iš šių valstybių įsteigtų bendrovių ūkinei veiklai gali lemti privalomą tik pastarosios valstybės fiskalinių taisyklių taikymą tiek pelnui, tiek nuostoliams. Šiuo atžvilgiu bendrovėms suteikta galimybė pasirinkti, kur turėtų būti atsižvelgta į jų nuostolius – ar valstybėje narėje, kurioje jos įsteigtos, ar kitoje valstybėje narėje – sukeltų didelį pavojų apmokestinimo galios pasidalijimo tarp valstybių narių pusiausvyrai, nes mokesčio bazė perkeltų nuostolių dydžiu padidėtų pirmojoje valstybėje ir sumažėtų antroje. Be to, valstybės narės turi turėti galimybę, netaikydamos tarptautinės grupės lengvatos, užkirsti kelią tiek dvigubo nuostolių atskaitymo rizikai, tiek tam, kad grupės bendrovės organizuotai perkeltų nuostolius bendrovėms, įsteigtoms valstybėse narėse, kuriose taikomi dideli mokesčio tarifai, ir dėl to jose nuostolių mokestinė vertė didesnė.
21

Jis, be kita ko, mano, kad dėl to, jog nacionalinėje teisėje nenumatyta „techninių“ nuostatų dėl pirkimo PVM sumų paskirstymo tarp ekonominės veiklos ir neekonominės veiklos mišrių išlaidų atveju, neturėtų atsitikti taip, kad, esant tokiai situacijai, apmokestinamieji asmenys turėtų teisę atskaityti visą šį mokestį. Pasak jo, tokia nacionalinė praktika prieštarautų PVM direktyvos 168 straipsnio tekstui ir PVM neutralumo principui, nes jo nagrinėjamoje byloje ji savivaldybių asociacijai suteiktų nepagrįstą pranašumą. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, esant tokiai situacijai, galimybė pasirinkti tinkamiausią paskirstymo metodą jam atrodo atitinkanti PVM direktyvą.
32

Šiuo klausimu, kaip matyti iš Direktyvos 2011/83 1 straipsnio, siejamo su šios direktyvos 3, 4 ir 7 konstatuojamosiomis dalimis, šia direktyva siekiama užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą. Be to, Sąjungos politikos srityse vartotojų, kurie, palyginti su prekybininkais, yra nepalankesnėje padėtyje, nes laikytini mažiau informuotais, ekonomiškai silpnesniais ir teisiškai mažiau patyrusiais nei jų kontrahentai, apsauga įtvirtinta SESV 169 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 38 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 2 d. Sprendimo Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main, C‑568/15, EU:C:2017:154, 28 punktą; 2018 m. spalio 4 d. Sprendimo Kamenova, C‑105/17, EU:C:2018:808, 34 punktą ir 2019 m. sausio 23 d. Sprendimo Walbusch Walter Busch, C‑430/17, EU:C:2019:47, 34 punktą).
17

BMSVG 27a straipsnyje reglamentuojama fondo paskyrimo procedūra, kai darbdavys nesudaro sutarties su fondu per ilgesnį nei šešių mėnesių laikotarpį nuo darbuotojo, už kurį darbdavys pirmą kartą turi pervesti įmokas, darbo santykių pradžios. Kompetentinga sveikatos draudimo įstaiga turi įpareigoti darbdavį pasirinkti fondą per tris mėnesius; to nepadarius, darbdaviui paskiriamas fondas.
5

Šio reglamento 24 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta: „1. Kai kompetentinga institucija nustato, kad atliekos vežamos neteisėtai, ji nedelsdama apie tai praneša kitoms atitinkamoms kompetentingoms institucijoms. 2. Jei už neteisėtą vežimą atsako pranešėjas, išsiuntimo kompetentinga institucija užtikrina, kad šias atliekas: a) atsiimtų pranešėjas de facto arba, jei nebuvo pateikta jokio pranešimo, b) atsiimtų pranešėjas dejure, arba, jei tai neįvykdoma, c) atsiimtų išsiuntimo kompetentinga institucija arba jos vardu fizinis ar juridinis asmuo, arba, jei tai neįvykdoma, d) išsiuntimo kompetentinga institucija pati arba fizinis ar juridinis asmuo jos vardu alternatyviu būdu naudotų ar pašalintų paskirties arba išsiuntimo šalyje, arba, jei tai neįvykdoma, e) išsiuntimo kompetentinga institucija pati arba fizinis ar juridinis asmuo jos vardu alternatyviu būdu naudotų arba pašalintų kitoje šalyje, jeigu visos atitinkamos kompetentingos institucijos tam pritaria. Šis atsiėmimas, naudojimas ar šalinimas įvykdomas per 30 dienų arba per tokį kitą laikotarpį, dėl kurio atitinkamos kompetentingos institucijos gali tarpusavyje sutarti, po to, kai išsiuntimo kompetentinga institucija sužino arba paskirties ar tranzito kompetentinga institucija jai raštu praneša apie neteisėtą vežimą ir informuoja apie jo priežastį (‑is). Šio pranešimo priežastis gali būti, inter alia, kitų kompetentingų institucijų paskirties ar tranzito kompetentingai institucijai suteikta informacija. [A], b, c punktuose nurodytais atsiėmimo atvejais pateikiamas naujas pranešimas, jeigu atitinkamos kompetentingos institucijos nesusitaria, kad pakanka pirminės išsiuntimo kompetentingos institucijos tinkamai pagrįsto prašymo. Naują pranešimą pateikia a, b ar c punktuose išvardyti asmenys ar institucija, laikydamiesi šiuose punktuose nurodytos sekos. Nė viena kompetentinga institucija neprieštarauja neteisėtai vežamų atliekų grąžinimui. Kai išsiuntimo kompetentingos institucijos atliekas tvarko alternatyviu būdu, kaip nurodyta d ir e punktuose, pirminė išsiuntimo kompetentinga institucija arba fizinis ar juridinis asmuo jos vardu pateikia naują pranešimą, jei atitinkamos kompetentingos institucijos nesusitaria, kad pakanka šios kompetentingos institucijos tinkamai pagrįsto prašymo.“
1

Ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nesiimdama priemonių, būtinų kuo skubiau uždaryti sąvartynams, dėl kurių pagal 1999 m. balandžio 26 d. Tarybos direktyvos 1999/31/EB dėl atliekų sąvartynų (OL L 182, 1999, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 228) 8 straipsnį nebuvo gautas leidimas tęsti veiklą, kaip to reikalaujama šios direktyvos 7 straipsnio g punkte ir 13 straipsnyje, arba nesiimdama priemonių, būtinų užtikrinti, kad sąvartynai, dėl kurių gautas leidimas tęsti veiklą, atitiktų toje direktyvoje nustatytus reikalavimus, kaip tai numatyta jos I priedo 1 punkte nustatytose sąlygose, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 1999/31 14 straipsnio b ir c punktus, kiek tai susiję su šiais sąvartynais: Aviljano (Serre Le Brecce vietovė), Ferrandina (Venita vietovė), Genzano di Lucania (Matinella vietovė), Latronico (Torė vietovė), Laurijos (Carpineto vietovė), Maratea (Montescuro vietovė), Moliterno (Tempa La Guarella vietovė), dviem Potencos (Montegrosso-Pallareta vietovė) sąvartynais, taip pat Rapolla (Albero in Piano vietovė), Roccanova (Sera vietovė), Sant'Angelo Le Fratte (Farisi vietovė), Campotosto (Reperduso vietovė), Kapristelo (Trasolero vietovė), Frankavilos (Valle Anzuca), L'Akvilos (Ponte delle Grotte vietovė), Andrijos (D’Oria G. & C. Snc), Kanozos (CO.BE.MA), Bišelje (CO.GE.SER), Andrijos (F.lli Acquaviva), Tranio (BAT-Igea Srl), Torviscosa (bendrovė Caffaro), Atelos (Cafaro vietovė), Corleto Perticara (Tempa Masone vietovė), Marsico Nuovo (Galaino vietovė), Materos (La Martella vietovė), Pescopagano (Domacchia vietovė), Rionero in Volture (Ventaruolo vietovė), Salandra (Piano del Governo vietovė), San Mauro Forte (Priati vietovė), Senise (Palomabara vietovė), Tito (Aia dei Monaci vietovė), Tito (Valle del Forno vietovė), Kapestrano (Tirassegno vietovė), Kastelalto (Colle Coccu vietovė), Castelvecchio Calvisio (Termine vietovė), Corfinio (Cannucce vietovė), Corfinio (Case querceto vietovė), Mosciano S. Angelo (Santa Assunta vietovė), Sant Omero (Ficcadenti vietovė), Montecorvino Pugliano (Parapoti vietovė), San Bartolomeo in Galdo (Serra Pastore vietovė), Trivigano (anksčiau – Cava Zof) ir Torviscosa (Valletta vietovė) sąvartynais.
30

2015 m. spalio 26 d.Eesti Pagar pateikė kasacinį skundą, jį 2016 m. birželio 9 d. sprendimu Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas, Estija) patenkino iš dalies ir panaikino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimą bei 2014 m. sausio 8 d. sprendimo dėl susigrąžinimo rezoliucinės dalies 1.1 punktą ir šio sprendimo 1.2 punkto dalį, susijusią su palūkanomis. Be to, šis teismas grąžino bylą iš naujo nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Riigikohus (Aukščiausiasis Teismas) sprendimas, be kita ko, grindžiamas šiais argumentais: – tvirtas įsipareigojimas pirkti įrangą prieš pateikiant paraišką dėl pagalbos nepanaikina skatinamojo poveikio, jeigu pirkėjas gali, nepatirdamas pernelyg didelių sunkumų, atsisakyti sutarties, jeigu pagalba neskiriama, o nagrinėjamu atveju to paneigti negalima, – jokia Europos Sąjungos teisės nuostata tiesiogiai ir imperatyviai nereikalaujama, kad valstybės narės susigrąžintų neteisėtą pagalbą be Komisijos sprendimo, nes sprendimą dėl tokios pagalbos susigrąžinimo valstybės narės iniciatyva savo nuožiūra priima jos valdžios institucijos, – kai pagalba susigrąžinama suinteresuotosios valstybės narės iniciatyva, reikia atlikti diskrecinį įvertinimą, atsižvelgiant į pagalbos gavėjo teisėtus lūkesčius, kurių gali kilti dėl nacionalinės valdžios institucijos veiksmų, – nors šiuo atveju nėra aišku, kad taikomas Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalyje nustatytas ketverių metų senaties terminas tais atvejais, jei susigrąžinama valstybės narės išmokėta struktūrinė parama, bet kuriuo atveju Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio 1 dalyje nustatytas dešimties metų senaties terminas negali būti taikomas nesant Komisijos sprendimo dėl pagalbos susigrąžinimo ir – nei Estijos, nei Sąjungos teisėje nėra teisinio pagrindo reikalauti palūkanų už laikotarpį nuo pagalbos išmokėjimo iki jos susigrąžinimo, nes, be kita ko, pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį Reglamento Nr. 794/2004 9 ir 11 straipsniai taikomi tik palūkanoms, susijusioms su pagalba, kuri turi būti susigrąžinta pagal Komisijos sprendimą, o Reglamento Nr. 2988/95 4 straipsnio 2 dalyje ir 5 straipsnio 1 dalies b punkte nenustatyta pareiga mokėti palūkanas, tačiau šiose nuostatose daroma prielaida, kad tokia pareiga nustatyta Sąjungos arba valstybių narių teisės aktuose.
32

Direktyvos 2011/83 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad vartotojas, kuris ketina pasinaudoti savo teise atsisakyti sutarties, turi apie tai pranešti prekiautojui, naudodamas šios direktyvos I priedo B dalyje nustatytą pavyzdinę sutarties atsisakymo formą arba pateikdamas kitą nedviprasmišką pareiškimą, kuriame išdėstytas jo sprendimas atsisakyti sutarties. Be to, šios direktyvos 11 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad prekiautojas, be 11 straipsnio 1 dalyje išvardytų galimybių, gali pasiūlyti vartotojui prekiautojo interneto svetainėje užpildyti ir pateikti arba elektroninę pavyzdinę sutarties atsisakymo formą, nustatytą tos pačios direktyvos I priedo B dalyje, arba kitą nedviprasmišką pareiškimą.