Keywords

Summary



Keywords

1. Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Direktyva 2004/38

(Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalis)

2. Bendrijos teisė – Principai – Vienodas požiūris – Europos Sąjungos pilietybė – Diskriminacija dėl pilietybės

(SESV 18 ir 21 straipsniai)

3. Bendrijos teisė – Principai – Vienodas požiūris – Europos Sąjungos pilietybė – Diskriminacija dėl pilietybės

(SESV 18 ir 21 straipsniai; Tarptautinio ekonominių, socialinių ir kultūrinių teisių pakto 13 straipsnio 2 dalies c punktas)

Summary

1. Studentų, Europos Sąjungos piliečių, priimančiosios valstybės narės teisės aktuose nelaikomų nuolat gyvenančiais ir dėl šios priežasties negalinčių būti priimtais į šios valstybės aukštojo mokslo studijas, situacija gali būti reglamentuojama Direktyvos 2004/38 dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje 24 straipsnio 1 dalimi, kuri taikoma visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje.

Tai, kad šie studentai tam tikrais atvejais nevykdo priimančiojoje valstybėje narėje jokios ekonominės veiklos, neturi reikšmės, nes Direktyva 2004/38 taikoma visiems Sąjungos piliečiams, nepaisant to, ar jie vykdo ekonominę veiklą dirbdami pagal darbo sutartį arba užsiimdami savarankiška veikla kitos valstybės narės teritorijoje, ar nevykdo joje jokios ekonominės veiklos.

(žr. 34–36 punktus)

2. Pagal SESV 18 ir 21 straipsnius valstybei narei draudžiama priimti teisės aktą, kuriuo apribojamas nuolat negyvenančiais toje valstybėje laikytinų studentų, pirmą kartą galinčių užsirašyti į šios valstybės aukštojo mokslo įstaigų medicinos ir paramedicinos studijų programas, skaičius, nebent nacionalinis teismas, įvertinęs visą kompetentingų valdžios institucijų pateiktą svarbią informaciją, pripažintų, kad šis teisės aktas yra pateisinamas atsižvelgiant į visuomenės sveikatos apsaugos tikslą.

Toks nevienodas požiūris į šalyje nuolat gyvenančius ir joje nuolat negyvenančius studentus yra netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės, nebent ją gali pateisinti tikslas išlaikyti kokybiškas, subalansuotas ir visiems prieinamas medicinos paslaugas tiek, kiek toks tikslas padeda pasiekti aukštą visuomenės sveikatos apsaugos lygį. Šiuo klausimu reikia įvertinti, ar šiuo teisės aktu gali būti užtikrintas šio teisėto tikslo įgyvendinimas ir ar jis neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti, o tą turi patikrinti nacionalinis teismas.

Šitai vertindamas nacionalinis teismas pirmiausia turi įvertinti, ar iš tikrųjų egzistuoja pavojus visuomenės sveikatos apsaugai. Tai darydamas jis pirmiausia turi turėti omenyje tai, kad ryšys tarp būsimų sveikatos priežiūros specialistų mokymo ir tikslo išlaikyti kokybiškas, subalansuotas ir visiems prieinamas medicinos paslaugas yra tik netiesioginis ir mažiau priežastinis nei ryšys tarp visuomenės sveikatos apsaugos tikslo ir jau rinkoje esančių sveikatos priežiūros specialistų veiklos. Tokio ryšio vertinimas priklauso ne tik nuo prognozių, kurias reikia išvesti iš daugybės spėjamų ir hipotetinių aplinkybių ir kurias darant reikia atsižvelgti į atitinkamos sveikatos apsaugos srities raidą ateityje, bet ir nuo pradžioje susiklosčiusios, t. y. esamos, situacijos analizės. Toliau jis turi turėti omenyje tai, kad, esant abejonių dėl pavojaus visuomenės sveikatos apsaugai valstybės narės teritorijoje buvimo ar dydžio, ši valstybė narė gali imtis apsaugos priemonių nelaukdama, kol sveikatos apsaugos specialistų iš tikrųjų bus per mažai. Ši išvada taip pat taikytina kalbant apie pavojų švietimo šioje srityje kokybei. Esant tokiai situacijai kompetentingos valdžios institucijos turi įrodyti, kad šis pavojus iš tikrųjų egzistuoja, remdamosi objektyviu, išsamiu ir statistika pagrįstu tyrimu, galinčiu įrodyti, naudojant rimtus, nuoseklius ir įtikinamus duomenis, jog pavojus visuomenės sveikatai iš tikrųjų egzistuoja.

Vėliau, jei nacionalinis teismas nuspręstų, kad pavojus visuomenės sveikatos apsaugai iš tikrųjų egzistuoja, jis, atsižvelgdamas į kompetentingų valdžios institucijų pateiktus duomenis, turi įvertinti, ar teisės aktas gali būti laikomas aktu, tinkamu užtikrinti tikslo apsaugoti visuomenės sveikatą įgyvendinimą. Tai darydamas, jis, be kita ko, turi patikrinti, ar apribojus šalyje nuolat negyvenančių studentų skaičių iš tikrųjų gali padaugėti diplomuotų specialistų, galėsiančių ilgainiui užtikrinti pakankamas sveikatos priežiūros paslaugas atitinkamoje bendruomenėje.

Galiausiai nacionalinis teismas turi įvertinti, ar teisės aktu neviršijama tai, kas būtina nurodytam tikslui pasiekti, ir, visų pirma, ar nurodytas bendrojo intereso tikslas negalėtų būti pasiektas mažiau ribojančiomis priemonėmis, kuriomis studijuojantieji atitinkamoje bendruomenėje būtų skatinami įsikurti joje pasibaigus studijoms ar joje įsikurti būtų skatinami ne šioje bendruomenėje išsilavinimą gavę specialistai. Be to, jis taip pat turi išnagrinėti, ar kompetentingos valdžios institucijos tinkamai suderino šio tikslo įgyvendinimą su Sąjungos teisėje įtvirtintais reikalavimais ir ypač su studentų iš kitų valstybių narių galimybe būti priimtiems į aukštojo mokslo įstaigas, nes ši galimybė sudaro laisvo studentų judėjimo principo esmę.

(žr. 62–64, 66, 69–71, 75–79, 82 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)

3. Valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos negali remtis Tarptautinio ekonominių, socialinių ir kultūrinių teisių pakto 13 straipsnio 2 dalies c punktu, jei nacionalinis teismas pripažintų, kad šios valstybės narės teisės aktas, kuriuo reguliuojamas kai kurių aukštojo mokslo pirmosios pakopos studijų programų studentų skaičius, yra nesuderinamas su SESV 18 ir 21 straipsniais.

Iš tikrųjų iš pakto 13 straipsnio 2 dalies c punkto formuluotės matyti, jog juo iš esmės siekiama to paties tikslo kaip SESV 18 bei 21 straipsniais, t. y. užtikrinti nediskriminavimo principo taikymą priimant į aukštojo mokslo įstaigas. Ši išvada patvirtinama pakto 2 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią valstybės, šio pakto šalys, įsipareigoja užtikrinti, kad jame išdėstytos teisės bus įgyvendinamos be jokio diskriminavimo dėl, be kita ko, kilmės. Atvirkščiai, pakto 13 straipsnio 2 dalies c punkte iš pakto šalies nei reikalaujama, nei, beje, jai leidžiama užtikrinti platų geros kokybės aukštojo mokslo prieinamumą tik savo piliečiams.

(žr. 86–88 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)