ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Anglijai taikomos taisyklės yra įtvirtintos 2004 m. Reglamente dėl bendrosios išmokos ir paramos schemų pagal Bendrą žemės ūkio politiką (kompleksinis paramos susiejimas) (The Common Agricultural Policy Single Payment and Support Schemes (Cross Compliance) (England) Regulations 2004, SI 2004/3196 (toliau – Anglijos reglamentas). GAAB standartai apibrėžiami Anglijos reglamento priede (Schedule), kurio 26–29 punktuose, pavadintuose „Kelio servitutai“ (toliau – pagrindinėje byloje ginčijamos nuostatos), numatyta: „26. Ūkininkui draudžiama: a) be teisėto įgaliojimo ar pateisinamos priežasties ardyti matomo pėsčiųjų tako, tako galvijams varyti ar bet kurio kito matomo viešojo kelio, susidedančio iš ar apimančio transporto priemonėms skirtą važiuojamąją dalį, išskyrus asfaltuotą važiuojamąją dalį, paviršių taip, kad jis pasidarytų netinkamas įgyvendinti viešąją teisę naudotis keliu ar taku; arba b) be teisėto įgaliojimo ar pateisinamos priežasties tyčia trukdyti laisvam eismui matomu viešuoju keliu. 27. Ūkininkas privalo užtikrinti bet kurių lipynių, vartų ar panašios konstrukcijos matomame pėsčiųjų take ar take galvijams varyti, išskyrus konstrukcijas, kurioms taikoma 1980 m. Viešųjų kelių įstatymo (Highways Act 1980) 146 straipsnio 5 dalis, saugumą ir tokią techninę būklę, kuri leistų išvengti nepagrįstų pėsčiųjų tako ar tako galvijams varyti naudotojų teisių ribojimų. 28. 1) Jei ūkininkas suardė matomo pėsčiųjų tako ar tako galvijams varyti (išskyrus taką lauko pakraštyje) paviršių, kaip leidžiama pagal 1980 m. Viešųjų kelių įstatymo 134 straipsnį, jis privalo per šio įstatymo 134 straipsnio 7 dalyje nustatytą atitinkamą terminą ar per remiantis šio įstatymo 134 straipsnio 8 dalimi prailgintą terminą: a) atkurti bent minimalų pėsčiųjų tako ar tako galvijams varyti paviršiaus plotį, kad jis tiktų įgyvendinti teisę naudotis keliu ar taku; ir b) pažymėti pėsčiųjų tako ar tako galvijams varyti vietą ir bent minimalų jo plotį taip, kad jie būtų aiškūs žmonėms, norintiems naudotis taku. 2) Šiame straipsnyje viešojo kelio „minimalus plotis“ turi analogišką reikšmę kaip ir 1980 m. Viešųjų kelių įstatymo 12A priede. 29. Šio priedo 26, 27 ir 28 punktuose sąvokos „takas galvijams varyti“, „važiuojamoji dalis“, „takas lauko pakraštyje“, „pėsčiųjų takas“ ir „asfaltuota važiuojamoji dalis“ turi analogišką reikšmę kaip ir 1980 m. Viešųjų kelių įstatymo 329 straipsnio 1 dalyje; sąvoka „viešasis kelias“ turi analogišką reikšmę kaip ir 1980 m. Viešųjų kelių įstatymo 328 straipsnyje; sąvoka „matomas“ reiškia, kad kelias yra matomas juo einančiam ar jojančiam normalaus regėjimo žmogui.“
57

Šiuo atžvilgiu iš ginčijamo reglamento 6 ir 10 straipsnių matyti, kad tolesni Bendrijos mokėjimai Fondui ir metiniai mokėjimai priklauso nuo to, ar Komisija patvirtina jo pateiktą užbaigimo strategiją. Be to, iš ginčijamo reglamento 7 straipsnio matyti, kad didelės dalies metinės paramos mokėjimas priklauso nuo to, ar gautas Fondo valdybos pirmininko įsipareigojimas, kuriuo Fondas įsipareigoja laikytis šiame reglamente nustatytų sąlygų, bei nuo to, ar Komisija patvirtina metinę Fondo veiklos ataskaitą.
45

Be to, kaip tai iš esmės per posėdį tvirtino Estijos vyriausybė, jei ši valstybė narė būtų nusprendusi proporcingai sumažinti paramos kaimo plėtrai dydį tiek šios paramos gavėjams už 2004 m., tiek paraiškas šiai paramai už 2005 m. pateikusiems asmenims, būtų neįmanoma kompensuoti papildomų išlaidų ir prarastų pirmųjų pareiškėjų pajamų.
31

Be to, bet koks kitoks šios direktyvos aiškinimas prieštarautų ne tik vaistų saugos ir veiksmingumo reikalavimams ir todėl – visuomenės sveikatos apsaugos tikslui, bet ir Direktyvos 65/65 bei atitinkamai Direktyvos 2001/83 tikslui, nurodytam, be kita ko, pastarosios 2, 4 ir 5 konstatuojamosiose dalyse, suderinti šios srities nacionalinės teisės aktus.
7

Pagal TIR konvencijos 11 straipsnį: „1. Jeigu TIR knygelė nebuvo įforminta arba buvo įforminta su išlygomis, kompetentingos institucijos neturi teisės reikalauti, kad garantuojanti asociacija sumokėtų 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse minimas sumas, jeigu per metus nuo TIR knygelės priėmimo šioje muitinėje dienos jos raštu nepranešė garantuojančiai asociacijai, kad TIR knygelė nebuvo įforminta arba buvo įforminta su išlygomis. Ši nuostata taikoma ir tada, kai įforminimo patvirtinimas buvo gautas netinkamu arba apgaulės būdu, tokiu atveju nustatant dvejų metų terminą. 2. Reikalavimas sumokėti 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytas sumas garantuojančiai asociacijai gali būti pateikiamas ne anksčiau kaip po trijų mėnesių nuo tos dienos, kai šiai asociacijai pranešama, kad TIR knygelė nebuvo įforminta, buvo įforminta su išlygomis arba kad įforminimo patvirtinimas buvo gautas netinkamu ar apgaulės būdu, ir ne vėliau kaip per dvejus metus nuo tos dienos. Tačiau tais atvejais, kurie per pirmiau minėtą dvejų metų laikotarpį tampa teisminio nagrinėjimo objektais, mokėjimo reikalavimai pateikiami per vienerius metus nuo tos dienos, nuo kurios pradedami vykdyti teismo sprendimai. 3. Reikalaujamą sumą garantuojančios asociacijos privalo sumokėti per tris mėnesius nuo tos dienos, kai buvo gautas reikalavimas sumokėti. Sumokėtos sumos asociacijai grąžinamos, jei per dvejus metus nuo tos dienos, kai buvo pateiktas reikalavimas, pateikiami muitinei priimtini įrodymai, kad atitinkama transporto operacija buvo atlikta be pažeidimų.“
14

Be to, dviem kitais taip pat 2002 m. gruodžio 3 d. priimtais nutarimais (JORF (Prancūzijos Respublikos oficialusis leidinys), 2002 m. gruodžio 12 d., p. 20498 ir 20499), susijusiais atitinkamai su SFR ir Orange, už pramonę atsakingas ministras pakeitė, be kita ko, nuostatas, susijusias su mokesčiais už dažnių suteikimą ir valdymą, patvirtindamas nuostatas, tapačias taikomoms Bouygues Télécom, kaip aprašyta ankstesniame šio sprendimo punkte.
43

Kaip generalinė advokatė teigia išvados 28 punkte, nei Direktyvos 90/435 sistema, nei tikslas neleidžia pripažinti esminio skirtumo tarp patronuojančios bendrovės pelno „neapmokestinimo“ ir „atleidimo nuo mokesčio“ egzistavimo, todėl Teisingumo Teismas vartoja „atleidimą nuo mokesčio“ kaip „neapmokestinimo“ sinonimą šio 4 straipsnio 1 dalies prasme (žr., be kita ko, 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C-374/04, Rink. p. I-11673, 53 punktą; minėtų sprendimų Test Claimants in the FII Group Litigation 44 ir 102 punktus bei Banque Fédérative du Crédit Mutuel 44 punktą).
43

Kaip Europos Bendrijų Komisija patikslino per posėdį, teisės akto leidėjo tikslas buvo aiškiai išvengti de minimis taisyklės aiškinant ir taikant „perkėlimo“ sąvoką pagal Direktyvos 96/9 7 straipsnį. Be to, kaip Komisija taip pat patvirtino per posėdį, pačia direktyva neabejotinai nesiejama jokių konkrečių teisinių pasekmių su konkretaus perkėlimo nuolatiniu ar laikinu pobūdžiu. Vis dėlto klausimas dėl nuolatinio ar laikino perkėlimo buvimo gali pagal konkrečią nacionalinę teisę turėti reikšmės įvertinant saugomos duomenų bazės gamintojo sui generis teisės galimo pažeidimo sunkumą ar tokiu pažeidimu padarytos žalos atlyginimo mastą.
52

Vienas iš esminių kriterijų sprendžiant dėl Direktyvos 2003/87 taikymo srities buvo sektoriaus tiesioginė CO2 emisija. Remdamiesi P. Capros, N. Kouvaritakis ir L. Mantzos parengtu pranešimu „Economic Evaluation of Sectoral Emission Reduction Objectives for Climate Change. Top-Down Analysis of Greenhouse Gas Emission Reduction Possibilities in the EU, Final Report, march 2001“, Parlamentas, Taryba ir Komisija nurodo, kad 1990 m. CO2 emisija pasiskirstė taip: juodosios metalurgijos sektorius išmetė 174,8 milijono tonų šių dujų, chemijos sektorius – 26,2 milijono tonų, o spalvotųjų metalų sektorius – 16,2 milijono tonų.
10

2006 m. liepos 4 d. Sprendimu C(2006) 2964 galutinis (OL C 221, p. 9, toliau – Komisijos sprendimas) Komisija nusprendė nepateikti prieštaravimų. Ji nusprendė, kad Bendrijos rekomendacijas dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai (OL C 37, 2001, p. 3) atitinkanti pagalba pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą buvo suderinama su bendrąja rinka. Jos nuomone, naujojoje ÖG redakcijoje padaryti pakeitimai buvo tinkama priemonė neutralizuoti poveikį, dėl kurio gali atsirasti diskriminacija importuojamos elektros energijos atžvilgiu.
33

Be to, reikia priminti, kad pagal EB 234 straipsnio procedūrą, grindžiamą griežtu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių įvertinimas priskiriamas nacionalinio teismo kompetencijai (2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Varec, C-450/06, Rink. p. I-581, 23 punktas). Tačiau tam, kad pateiktų naudingą atsakymą, Teisingumo Teismas gali, bendradarbiaudamas su nacionaliniais teismais, pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą teismui visas, jo manymu, reikalingas nuorodas (be kita ko, žr. 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo MOTOE, C-49/07, Rink. p. I-581, 30 punktą).
3

Direktyvos 4 straipsnis „Kiti atsisakymo registruoti ar negaliojimo pagrindai, susiję su prieštaravimu ankstesnėms teisėms“ nurodo: „1. Prekių ženklas nebus registruojamas arba, jeigu įregistruotas, registracija bus paskelbiama negaliojančia: a) jeigu jis yra tapatus ankstesniam prekių ženklui, o prekės ir paslaugos, kurioms jis taikomas arba registruojamas, yra tapačios prekėms arba paslaugoms, kurias apsaugo ankstesnis prekių ženklas; b) jeigu dėl savo tapatumo ar panašumo į ankstesnį prekių ženklą arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, tapatumo ar panašumo yra galimybė suklaidinti dalį visuomenės, arba gali būti klaidingai susiejamas su ankstesniu prekių ženklu. 2. 1 dalyje „ankstesnis ženklas“ reiškia: a) toliau išvardytus prekių ženklus, kurių paraiškos registruoti padavimo data yra ankstesnė už paraiškos registruoti kitą ženklą padavimo datą, atsižvelgiant prireikus į jiems prašomą suteikti prioritetą: <…> ii) valstybėje narėje <…> įregistruotus ženklus; <…> <…> 4. Be to, bet kuri valstybė narė gali numatyti, kad prekių ženklas nebus registruojamas arba jo registracija bus pripažįstama negaliojančia, jeigu: a) jis yra tapatus arba panašus į ankstesnį nacionalinį prekių ženklą, kaip jis apibrėžiamas 2 dalyje, ir turi būti arba buvo registruotas prekėms ar paslaugoms, nepanašioms į prekes ar paslaugas, kurioms buvo įregistruotas ankstesnis prekių ženklas, jeigu toje valstybėje narėje jis turi gerą vardą ir jeigu dėl vėlesnio prekių ženklo naudojimo be tinkamos priežasties būtų nesąžiningai pasinaudota ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar jo geru vardu arba jiems būtų pakenkta; (Pataisytas vertimas) <…>“
32

Be to, reikia pridurti, kad bet kuriuo atveju Konvencijos 58 straipsniu leidžiama Vokietijos Federacinei Respublikai taikyti platesnes nacionalines ne bis in idem principo nuostatas. Taigi Susitariančiosioms Valstybėms leidžiama taikyti šį principą taip pat į minėto 54 straipsnio taikymo sritį nepatenkantiems teismo sprendimams (dėl baudžiamosios bylos nutraukimo procedūros žr. 2003 m. vasario 11 d. Sprendimo Gözütok ir Brügge, C-187/01 ir C-385/01, Rink. p. I-1345, 45 punktą).
60

Be to, iš SS aiškinamųjų pastabų, susijusių su SS 81.01 ir 81.02 pozicijomis, ištraukų, nurodytų šio sprendimo 24 ir 25 punkte, matyti, kad volframo ar molibdeno strypai ir juostos, pagaminti paprasto sukepinimo būdu, nėra „produktai“ SS aiškinamosios pastabos, susijusios su 72.04 pozicija, pagal kurią kategorija „atliekos ir laužas“ neapima nei produktų, kuriuos galima naudoti iš karto arba pataisius pagal pirminę paskirtį ar kitiems tikslams, nei produktų, kuriuos galima perdaryti į kitus daiktus, neregeneruojant metalo, prasme. Be to, net jei Metherma teiginys, kad volframo ar molibdeno strypai ir juostos, pagaminti paprasto sukepinimo būdu, galėtų būti pripažinti „produktais“, būtų priimtinas, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pastabų, kurių Metherma neginčijo, matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami sulaužyti strypai ir juostos, neregeneruojant nagrinėjamų metalų, naudojami kaip lydiniai gaminant plieną.
39

Komisijos nuomone, apeliantės argumentai dėl pagalbinių darbuotojų galimybės užimti bet kokias pareigas nėra paremti jokiu konkrečiu įrodymu. Vien to, kad šie darbuotojai gali užimti bet kokias pareigas, nepakanka manyti, jog jiems reikia leisti dalyvauti nagrinėjamame konkurse. Šiuo klausimu Komisija pabrėžia, kad, priešingai nei pagalbiniai darbuotojai, pareigūnai ir laikinieji tarnautojai privalo atitikti priėmimo į darbą sąlygas, nustatytas Pareigūnų nuostatų 27 straipsnyje ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnyje. Be to, Komisija primena, kad į pagalbinių darbuotojų faktiškai išdirbtą darbo laiką atsižvelgiama antruoju leidimo dalyvauti konkurse kriterijumi, pagal kurį skaičiuojant reikalaujamą darbo stažą įskaičiuojama ir patirtis, įgyta dirbant pagalbiniu darbuotoju.
48

Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nesant Bendrijos suvienodinimo ar derinimo priemonių, valstybės narės lieka kompetentingos nustatyti pajamų ir turto apmokestinimo kriterijus, siekiant išvengti, prireikus sudarant sutartis, dvigubo apmokestinimo (žr. 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo FKP Scorpio Konzertproduktionen, C-290/04, Rink. p. I-9461, 54 punktą; Sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C-374/04, Rink. p. I-11673, 52 punktą ir Sprendimo Oy AA, C-231/05, Rink. p. I-6373, 52 punktą).
16

Be to, reikia pažymėti, kad tuomet, kai per ataskaitinį laikotarpį atskaitytino mokesčio suma viršija mokėtino mokesčio sumą ir mokesčių mokėtojas negali atlikti atskaitos iš mokėtino mokesčio sumos pagal Šeštosios PVM direktyvos 18 straipsnio 2 dalį, to paties straipsnio 4 dalyje numatyta, kad valstybės narės gali arba grąžinti, arba perkelti skirtumą į kitą laikotarpį pagal savo pačių nustatytas sąlygas.
8

Be to, kai kurios apmokestinamajam asmeniui tenkančios prievolės, numatytos Šeštosios direktyvos 28h straipsniu, pakeistos tos pačios direktyvos 22 straipsnio redakcijoje. Šios prievolės apima šio 22 straipsnio 2 dalies a punkte numatytą prievolę, pagal kurią apmokestinamasis asmuo turi tvarkyti detalią apskaitą taip, kad būtų galima nustatyti prievoles, susijusias su PVM, o mokesčių institucijos galėtų patikrinti, kaip jos vykdomos, bei numatytąją to paties straipsnio 4 dalies a ir b punktuose, pagal kurią apmokestinamasis asmuo per nustatytą terminą turi pateikti mokesčio deklaraciją, kurioje turi būti pateikta visa informacija, reikalinga mokėtino mokesčio dydžiui ir atskaitytinoms sumoms nustatyti.
42

Kaip nurodyta šio sprendimo 32 punkte, Teisingumo Teismas daugelyje ankstesnių bylų yra nusprendęs, jog Direktyvos 85/337 taikymo sritis ir tikslas – labai platūs. Be to, nepaisant to, jog Direktyvos 85/337 4 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa suteikia valstybėms narėms diskreciją nurodyti konkrečių projektų rūšis, kurių vertinimas privalomas, arba nustatyti kriterijus ir (arba) ribas, tokia diskrecija yra apribota šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta pareiga atlikti projektų, galinčių daryti reikšmingą poveikį aplinkai, be kita ko, dėl savo pobūdžio, masto ar vietos poveikio aplinkai vertinimą. Šiuo atžvilgiu Direktyva 85/337 siekiama, kad būtų atliekamas visapusis projektų ar jų pakeitimo poveikio aplinkai vertinimas.
Byla C-558/07

The Queen, prašoma:

S.P.C.M. SA ir kt.

prieš

Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs

(High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Reglamentas (EB) Nr. 1907/2006 — Cheminės medžiagos — Šių medžiagų registracija, įvertinimas, autorizacija ir apribojimai (REACH) — „Monomerų“ sąvoka — Galiojimas — Proporcingumas — Vienodas požiūris“

Generalinės advokatės J. Kokott išvada, pateikta 2009 m. kovo 10 d. I ‐ 5786

2009 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas I ‐ 5815

Sprendimo santrauka

Teisės aktų derinimas – Cheminių medžiagų registracija, įvertinimas ir autorizacija – REACH reglamentas (Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1907/2006 2 straipsnio 9 dalis, 3 straipsnio 5 ir 6 punktai bei 6 straipsnio 1–3 dalys) Teisės aktų derinimas – Cheminių medžiagų registracija, įvertinimas ir autorizacija – REACH reglamentas (Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1907/2006 6 straipsnio 3 dalis)
Byla C-489/07

Pia Messner

prieš

Firma Stefan Krüger

(Amtsgericht Lahr prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Direktyva 97/7/EB — Vartotojų apsauga — Nuotolinės prekybos sutartys — Vartotojo pasinaudojimas teise atsisakyti sutarties — Tiekėjui mokėtina kompensacija už naudojimą“

Generalinės advokatės V. Trstenjak išvada, pateikta 2009 m. vasario 18 d. I ‐ 7317

2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas I ‐ 7356

Sprendimo santrauka

Teisės aktų derinimas – Vartotojų apsauga nuotolinės prekybos sutarčių srityje – Direktyva 97/7

(Europos Pralamento ir Tarybos direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies antrasis sakinys ir 2 dalis)

Direktyvos 97/7 dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis, 6 straipsnio 1 dalies antrojo sakinio ir 2 dalies nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jos draudžia nacionaliniame reglamentavime bendrai numatyti pardavėjo galimybę reikalauti iš vartotojo kompensacijos už nuotolinės prekybos sutartimi įgytos prekės naudojimą, šiam laiku pasinaudojus teise atsisakyti sutarties. Jeigu vartotojas turėtų mokėti tokią vienkartinę kompensaciją vien dėl aplinkybės, jog turėjo galimybę naudotis preke tuo metu, kai ją turėjo, jis galėtų pasinaudoti teise atsisakyti sutarties tik sumokėjęs tokią kompensaciją. Tai aiškiai prieštarautų Direktyvos 97/7 6 straipsnio 1 dalies antrojo sakinio ir 2 dalies tekstui ir tikslui bei, be kita ko, atimtų iš vartotojo galimybę laisvai ir be jokio spaudimo išnaudoti apmąstymo laikotarpį, kurį jam suteikia ši direktyva. Be to, jeigu vartotojui būtų nustatyta pareiga mokėti kompensaciją paprasčiausiai dėl to, kad jis patikrino ir išbandė prekę, kiltų klausimas dėl teisės atsisakyti sutarties funkcionalumo ir veiksmingumo. Kadangi teise atsisakyti sutarties vartotojui kaip tik siekiama suteikti tokią galimybę patikrinti ir išbandyti prekę, aplinkybė, kad ji buvo išnaudota, neturi reikšti, jog vartotojas gali pasinaudoti šia atsisakymo teise vien sumokėjęs kompensaciją.

Tačiau šios nuostatos nedraudžia nustatyti vartotojui pareigą mokėti kompensaciją už daikto naudojimą tuo atveju, jeigu jis būtų pasinaudojęs daiktu tokiu būdu, kuris neatitiktų civilinės teisės principų, kaip antai sąžiningumas arba praturtėjimas be pagrindo, su sąlyga, kad nebūtų pakenkta minėtos direktyvos tikslui ir visų pirma teisės atsisakyti sutarties funkcionalumui ir veiksmingumui, o tai turi nustatyti nacionalinis teismas.

(žr. 23–24 ir 29 punktus bei rezoliucinę dalį)
Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 9 dalies antrosios pastraipos c punkto pirmosios alternatyvos formuluotėje niekaip nepatikslinamos sąlygos, kaip turi būti atliekamas finansavimas, apie kurį kalbama šioje nuostatoje. Siekiant, be kita ko, įvykdyti taip aptariamą sąlygą, šioje nuostatoje nėra reikalaujama, kad atitinkamų įstaigų veikla būtų tiesiogiai finansuojama valstybės arba kurios nors kito viešojo subjekto. Taigi šiuo atžvilgiu pakanka netiesioginio finansavimo mechanizmo.

Direktyvos 2004/18 dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 1 straipsnio 9 dalies antrosios pastraipos c punkto pirmą alternatyvą reikia aiškinti taip, kad konstatuotinas finansavimas didžiąja dalimi iš valstybės lėšų, jei viešųjų sveikatos draudimo įstaigų veikla pirmiausia finansuojama narių mokėtinomis įmokomis, kurios nustatomos, apskaičiuojamos ir renkamos pagal tokias viešosios teisės taisykles. Tokios sveikatos draudimo įstaigos laikytinos įstaigomis, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė, ir todėl perkančiosiomis organizacijomis šios direktyvos taisyklių taikymo tikslais.

Kai mišrios viešojo pirkimo sutarties dalyką sudaro ir prekės, ir paslaugos, kriterijus, kurį reikia taikyti, siekiant nustatyti, ar nagrinėjama sutartis turi būti kvalifikuojama kaip prekių, ar kaip paslaugų pirkimo sutartis, yra atitinkama į šią sutartį įtrauktų prekių ir paslaugų vertė. Prekių, kurios gaminamos ir pritaikomos atsižvelgiant į individualius atitinkamo kliento poreikius ir dėl kurių naudojimo kiekvienas klientas turi būti konsultuojamas individualiai, tiekimo atveju, siekiant apskaičiuoti kiekvienos sudedamosios viešosios sutarties dalyko dalies vertę, šių prekių gamyba priskirtina prie šios sutarties dalies „prekės“.

Kai sutarties dalyką sudaro ir prekių pirkimas, ir paslaugų teikimas, Direktyvos 2004/18 dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 1 straipsnio 2 dalies d punkto antrojoje pastraipoje numatyta speciali taisyklė, kurioje įtvirtintas atskyrimo kriterijus, siekiant kvalifikuoti nagrinėjamą sutartį kaip prekių arba paslaugų pirkimo sutartį, t. y. atitinkama į šią sutartį įtrauktų prekių ir paslaugų vertė. Be to, remiantis „viešojo prekių pirkimo sutarties“ sąvoka Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies c punkto pirmojoje pastraipoje, ši sąvoka susijusi su tokiomis operacijomis kaip su „prekėmis“ susiję pirkimas ar nuoma, nepateikiant jokių patikslinimų šiuo atžvilgiu ir nedarant skirtumo pagal tai, ar atitinkama prekė gaminama kaip standartinė, ar kaip individuali, t. y. vadovaujantis kliento prioritetais ir konkrečiais poreikiais. Todėl „prekės“ sąvoka, į kurią daroma bendra nuoroda šioje nuostatoje, apima ir gaminimo procedūrą, nesvarbu, ar atitinkama prekė tiekiama klientui jau paruošta, ar pagaminta pagal jo reikalavimus.

(žr. 61, 64, 66 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
Reglamento Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio antra įtrauka turi būti aiškinama taip, kad sutartis, kuria intelektinės nuosavybės teisės turėtojas suteikia kontrahentui teisę ja naudotis už atlyginimą, nėra paslaugų teikimo sutartis šios nuostatos prasme.

Paslaugų sąvoka mažų mažiausiai reiškia tai, kad jas teikianti šalis atlieka tam tikrą veiklą už atlyginimą. Tačiau sutartis, kuria intelektinės nuosavybės teisės turėtojas suteikia kontrahentui teisę ja naudotis už atlyginimą, neapima tokios veiklos, nes, suteikdamas teisę naudotis, teisės turėtojas neatlieka jokio veiksmo, o vien įsipareigoja leisti kontrahentui laisvai ja naudotis.

Šios analizės negali paneigti nei argumentai, susiję su „paslaugų“ sąvokos aiškinimu EB 50 straipsnio prasme, nei šios sąvokos apibrėžtis pridėtinės vertės mokesčio direktyvose, nei galiausiai tariamas poreikis apibrėžti 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio taikymo sritį plačiau nei to paties 5 straipsnio 1 punkto a papunkčio taikymo sritį. Pirma, jokiu Reglamento Nr. 44/2001 sandaros ir sistemos elementu nereikalaujama šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio antroje įtraukoje nurodytą „paslaugų teikimo“ sąvoką aiškinti vadovaujantis Teisingumo Teismo suformuluotu požiūriu į laisvę teikti paslaugas EB 50 straipsnio prasme. Antra, kitaip nei šios sąvokos apibrėžtis pridėtinės vertės mokesčio direktyvose, kuri yra negatyvi ir dėl savo pobūdžio neišvengiamai plati, pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punktą, jeigu sutartis nėra prekių pardavimo sutartis, teismo jurisdikcija vis dėlto nėra nustatoma remiantis tik paslaugų teikimo sutartims taikomomis taisyklėmis. Šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto a papunktis, kaip numatyta jo 5 straipsnio 1 punkto c papunktyje, taikomas sutartims, kurios nėra nei prekių pardavimo, nei paslaugų teikimo sutartys. Trečia, iš Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto sistemos matyti, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas nustatė skirtingas jurisdikcijos taisykles, pirma, prekių pardavimo ir paslaugų teikimo sutartims ir, antra, visoms kitoms sutarčių rūšims, kurių nereglamentuoja specialiosios šio reglamento nuostatos. Taigi Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio antros įtraukos taikymo srities išplėtimas reikštų, kad būtų apeinamas Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimas šiuo klausimu ir paveiktas šio 5 straipsnio 1 punkto c ir a papunkčių veiksmingumas.

(žr. 29–34, 39–44 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)