GENERALINIO ADVOKATO

MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,

pateikta 2019 m. liepos 29 d. ( 1 )

Byla C‑468/18

R

prieš

P

(Judecătoria Constanţa (Konstancos pirmosios instancijos teismas, Rumunija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija, teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas išlaikymo prievolių srityje – Reglamentas (EB) Nr. 4/2009 – 3 straipsnio a punktas – Atsakovo įprastinės gyvenamosios vietos teismas – 3 straipsnio d punktas – Teismas, turintis jurisdikciją bylose dėl tėvų pareigų – 5 straipsnis – Atsakovo dalyvavimas teismo procese – Teismas, kuris tuo pat metu gauna reikalavimus nutraukti santuoką, nustatyti tėvų pareigas po santuokos nutraukimo ir priteisti išlaikymą bendram vaikui – Šio teismo sprendimas, kuriuo jis pripažįsta neturintis jurisdikcijos byloje dėl tėvų pareigų – Jurisdikcija nagrinėti reikalavimą dėl išlaikymo vaikui priteisimo – Teismas, galintis geriausiai išnagrinėti bylą“

I. Įžanga

1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 4/2009 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo bei bendradarbiavimo išlaikymo prievolių srityje ( 2 ) 3 straipsnio a ir d punktų ir 5 straipsnio išaiškinimo.

2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant R, gyvenančios Jungtinėje Karalystėje, ir P, gyvenančio Rumunijoje, bylą dėl reikalavimo priteisti išlaikymą jų bendram vaikui, pateikto vykstant procesui dėl santuokos nutraukimo ir susijusio su tėvų pareigomis.

3. Pagrindinė byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę, pirma, patikslinti Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a ir d punktų ir 5 straipsnio taikymo sąlygas ir, antra, pareikšti nuomonę, ar teismas, turintis jurisdikciją išlaikymo prievolių srityje, privalo skatinti bylų koncentraciją vadovaudamasis vaiko interesais, į kuriuos jis jau atsižvelgė pripažinęs, jog neturi jurisdikcijos byloje dėl tėvų pareigų.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

1. Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003

4. 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000 ( 3 ), 5, 11 ir 12 konstatuojamosiose dalyse nurodyta: „(5) Siekiant užtikrinti lygybę visiems vaikams, šis reglamentas taikomas visiems sprendima[ms] dėl tėvų pareigų, įskaitant vaiko apsaugos priemones, neatsižvelgiant į ryšį su santuokos byla. <…> (11) Išlaikymo pareigos neįeina [į] šio reglamento taikymo sritį, nes joms jau taikomas [2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo ( 4 )]. Teismai, turintys jurisdikciją pagal šį reglamentą, paprastai turės jurisdikciją priimti sprendimus dėl išlaikymo pareigų taikydami [Reglamento Nr. 44/2001] 5 straipsnio 2 dalį. (12) Jurisdikcijos pagrindai, susiję su tėvų pareigomis, nustatyti šiame reglamente, yra suformuluoti kuo labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų. Tai reiškia, kad jurisdikcija turėtų pirmiausiai priklausyti vaiko nuolatinės gyvenamosios vietos valstybei narei, išskyrus tam tikrus vaiko gyvenamosios vietos pakeitimo atvejus arba pagal tėvų pareigų turėtojų susitarimą.“

5. Šio reglamento 1 straipsnyje nustatyta: „1. Šis reglamentas taikomas bet kokio pobūdžio teismo civilinėms byloms, susijusioms su: a) su santuokos nutraukimu, gyvenimu skyrium (separacija) ar santuokos pripažinimu negaliojančia; b) tėvų pareigų skyrimu, naudojimusi jomis, perdavimu, apribojimu ar atėmimu. <…> 3. Šis reglamentas netaikomas: <…> (e) išlaikymo pareigoms; <…>“

6. Minėto reglamento 2 straipsnio 7 punktas suformuluotas taip: „Šiame reglamente: <…> 7) „tėvų pareigos“ – visos teisės ir pareigos, susijusios su vaiko asmeniu ar turtu, suteikiamos fiziniam ar juridiniam asmeniui teismo sprendimu, įstatymų nustatyta tvarka ar juridinę galią turinčiu susitarimu. [Jos apima, be kita ko, globos teises ir bendravimo teises.]“

7. To paties reglamento 3 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad bylose, susijusiose su santuokos nutraukimu, jurisdikciją turi teismai, esantys toje valstybėje narėje, kurios pilietybę turi abu sutuoktiniai.

8. Reglamento Nr. 2201/2003 8 straipsnyje numatyta: „1. Valstybės narės teismai turi jurisdikciją bylose, susijusiose su tėvų pareigomis vaikui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta tuo metu, kai byla patenka jų žinion, yra toje valstybėje narėje. 2. Šio straipsnio 1 daliai taikomos 9, 10 ir 12 straipsnių nuostatos.“

9. Šio reglamento 12 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Valstybės narės teismai, kuriems pagal 3 straipsnį yra suteikta jurisdikcija nagrinėti pareiškimą dėl santuokos nutraukimo, gyvenimo skyrium (separacija) arba santuokos pripažinimo negaliojančia, turi jurisdikciją bet kurioje byloje [dėl tėvų] pareigų, susijusioje su tuo pareiškimu, jeigu: a) bent vienas iš sutuoktinių turi tėvų pareigas vaikui[,] ir b) tokiai teismų jurisdikcijai, teismui priėmus bylą savo žinion, aiškiai išreikštu ar kitokiu nedviprasmišku būdu pritarė abu sutuoktiniai ir tėvų pareigų turėtojai, ir ji labiausiai atitinka vaiko interesus.“

2. Reglamentas Nr. 4/2009

10. Šis reglamentas pakeičia Reglamento Nr. 44/2001 nuostatas, susijusias su išlaikymo prievolėmis ( 5 ). Juo taip pat išlaikymo prievolių srityje pakeičiamas 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 805/2004, sukuriantis neginčytinų reikalavimų Europos vykdomąjį raštą ( 6 ), išskyrus atvejus, kai Europos vykdomieji raštai dėl išlaikymo prievolių išduoti valstybėse narėse, kurioms neprivalomas 2007 m. lapkričio 23 d. Hagos protokolas dėl išlaikymo prievolėms taikytinos teisės, Europos bendrijos vardu patvirtintas 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos sprendimu 2009/941/EB ( 7 ), t. y. išskyrus Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystėje ir Danijos Karalystėje išduotus raštus ( 8 ).

11. Atsižvelgiant į datą, nuo kurios 2007 m. Hagos protokolas pradedamas taikyti Sąjungoje, Reglamentas Nr. 4/2009 taikytinas nuo 2011 m. birželio 18 d. ( 9 ).

12. Remiantis Reglamento Nr. 4/2009 1 ir 2 konstatuojamosiomis dalimis, šiuo reglamentu, kaip ir, be kita ko, reglamentais Nr. 44/2001 ir 2201/2003, siekiama patvirtinti teismų bendradarbiavimo civilinėse bylose, turinčiose tarpvalstybinę reikšmę, priemones ir, be kita ko, skatinti valstybėse narėse įstatymų kolizijai ir jurisdikcijai taikomų taisyklių suderinamumą.

13. Reglamento Nr. 4/2009 9, 10 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nurodyta: „(9) Išlaikymo kreditorius turėtų galėti vienoje valstybėje narėje lengvai gauti sprendimą, kuris automatiškai būtų vykdytinas kitoje valstybėje narėje netaikant papildomų formalumų. (10) Norint pasiekti šį tikslą, tikslinga nustatyti Bendrijos priemonę išlaikymo prievolių srityje, į kurią būtų įtrauktos nuostatos dėl jurisdikcijos, įstatymų kolizijos, pripažinimo ir vykdytinumo, vykdymo, teisinės pagalbos ir centrinių institucijų bendradarbiavimo. <…> (15) Siekiant užtikrinti išlaikymo kreditorių interesų gynimą ir skatinti tinkamą teisingumo vykdymą [Sąjungoje], turėtų būti pritaikytos jurisdikcijos normos, nustatytos Reglamentu [Nr. 44/2001]. Ta aplinkybė, kad atsakovo įprastinė gyvenamoji vieta yra trečiojoje valstybėje, nebeturėtų būti priežastis netaikyti Bendrijos normų dėl jurisdikcijos ir nebeturėtų būti nuostatų[,] nukreipiančių į nacionalinę teisę. Todėl šiame reglamente turėtų būti nustatyti atvejai, kuriais valstybės narės teismas gali pasinaudoti papildoma jurisdikcija.“

14. Reglamento Nr. 4/2009 2 straipsnio 1 dalies 10 punkte terminas „kreditorius“ apibrėžtas kaip „fizinis asmuo, kuriam privaloma mokėti išlaikymo išmokas arba kuris reikalauja, kad jos būtų jam mokamos“.

15. Šio reglamento 3 straipsnyje numatyta: „Jurisdikciją nagrinėti su išlaikymo prievolėmis susijusias bylas valstybėse narėse turi: a) tos vietos, kurioje yra atsakovo įprastinė gyvenamoji vieta, teismas arba b) tos vietos, kurioje yra kreditoriaus įprastinė gyvenamoji vieta, teismas[,] arba c) teismas, kuris pagal teismo valstybės teisę turi jurisdikciją nagrinėti su asmenų statusu susijusias bylas, jei kartu keliamas reikalavimas dėl išlaikymo, išskyrus atvejus, kai ši jurisdikcija grindžiama vien tik vienos iš šalių pilietybe[,] arba d) teismas, kuris pagal teismo valstybės teisę turi jurisdikciją nagrinėti su tėvų pareigomis susijusias bylas, jei kartu keliamas reikalavimas dėl išlaikymo, išskyrus atvejus, kai ši jurisdikcija grindžiama vien tik vienos iš šalių pilietybe.“

16. Minėto reglamento 5 straipsnyje „Jurisdikcija pagal atsakovo dalyvavimo teismo procese vietą“ nustatyta: „Be jurisdikcijos, kylančios iš kitų šio reglamento nuostatų, jurisdikciją turi valstybės narės teismas, kurio procese dalyvauja atsakovas. Ši taisyklė netaikoma, jei procese dalyvaujama siekiant užginčyti jurisdikciją.“

17. To paties reglamento 10 straipsnyje „Jurisdikcijos tikrinimas“ numatyta: „Jeigu į valstybės narės teismą kreipiamasi dėl bylos, kurios nagrinėti pagal šį reglamentą teismas neturi jurisdikcijos, tai tas teismas turi savo iniciatyva pareikšti, kad jis neturi jurisdikcijos.“

18. Reglamento Nr. 4/2009 12, 13 ir 14 straipsniuose įtvirtintos taisyklės, taikomos atitinkamai lis pendens, susijusių ieškinių ir laikinųjų priemonių, įskaitant apsaugos priemones, atvejais.

B. Rumunijos teisė

19. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad Rumunijos teismas, pripažinęs turintis jurisdikciją nagrinėti bylą, kiekvienoje proceso stadijoje ex officio arba šalių prašymu gali peržiūrėti savo jurisdikciją ( 10 ).

III. Faktinės ginčo pagrindinėje byloje aplinkybės ir prejudiciniai klausimai

20. Rumunijos piliečiai R ir P susituokė 2015 m. rugpjūčio 15 d. Rumunijoje. Atitinkamai R ir P yra vaiko, 2015 m. lapkričio 8 d. gimusio Belfaste (Jungtinė Karalystė), kuriame jie gyveno prieš išsiskirdami 2016 m., motina ir tėvas. Paskui P grįžo į Rumuniją, o R liko gyventi Belfaste su vaiku.

21. 2016 m. rugsėjo 29 d. R kreipėsi į Judecătoria Constanța (Konstancos pirmosios instancijos teismas, Rumunija), pareikšdama ieškinį P ir prašydama nutraukti santuoką, nustatyti vaiko gyvenamąją vietą su motina, skirti jai išimtinę vaiko globą ir priteisti iš P išlaikymo vaikui mokėjimą.

22. P užginčijo šio teismo jurisdikciją. Tas teismas pripažino savo jurisdikciją nagrinėti reikalavimą dėl santuokos nutraukimo dėl sutuoktinių pilietybės remdamasis Reglamento Nr. 2201/2003 3 straipsnio b punktu.

23. Po to, kai 2017 m. birželio 8 d. buvo priimtas minėto teismo sprendimas atskirti R reikalavimus, buvo pradėtos dvi naujos bylos, iš kurių pirmoji buvo susijusi su tėvų pareigomis vaikui ir vaiko gyvenamosios vietos su ieškove nustatymu, o antroji – su reikalavimu priteisti iš P išlaikymo šiam vaikui mokėjimą.

24. Byloje dėl naudojimosi tėvų pareigomis Judecătoria Constanța (Konstancos pirmosios instancijos teismas) pripažino, kad neturi jurisdikcijos pagal Reglamento Nr. 2201/2003 12 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į tai, kas labiausiai atitinka vaiko interesus. Be to, šis teismas nustatė, kad jurisdikciją nagrinėti šį reikalavimą turi Jungtinės Karalystės teismai, kaip numatyta Reglamento Nr. 2201/2003 8 straipsnio 1 dalyje, nes nuo vaiko gimimo jo įprastinė gyvenamoji vieta yra šioje valstybėje narėje. Šalys neskundė šio sprendimo dėl jurisdikcijos nebuvimo.

25. Byloje dėl reikalavimo priteisti išlaikymą vaikui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažino, kad turi jurisdikciją pagal Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a punktą, atsižvelgiant į atsakovo P įprastinę gyvenamąją vietą. Šis teismas pabrėžia, kad P dalyvavo procese ir nepareiškė prieštaravimo dėl jurisdikcijos nebuvimo, tačiau teigė, kad reikėtų kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą.

26. Minėtas teismas priduria, jog proceso šalys R ir P sutinka, kad šis prašymas dėl taikytinų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo yra reikalingas. Pats teismas pritaria šiai nuomonei, manydamas, kad prieš pradėdamas iš esmės nagrinėti reikalavimą, susijusį su prievole išlaikyti vaiką, jis gali dar patikrinti savo jurisdikciją.

27. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl trijų Reglamento Nr. 4/2009 nuostatų, t. y. 3 straipsnio a ir d punktų ir 5 straipsnio, sąsajos.

28. Šis teismas siekia sužinoti, ar tuomet, kai reikalavimas priteisti išlaikymą pateikiamas kartu su reikalavimu nustatyti tėvų pareigas, vienintelis kriterijus, kuriuo remiantis gali būti nustatyta valstybių narių teismo jurisdikcija, – tai kriterijus, numatytas Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio d punkte, ir todėl netaikytini kiti kriterijai, numatyti šio reglamento 3 straipsnio a punkte arba 5 straipsnyje, kuriais galėtų būti grindžiama atitinkamo teismo jurisdikcija, t. y. įprastinė atsakovo gyvenamoji vieta arba šio atsakovo dalyvavimas to teismo procese.

29. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jei būtų nuspręsta taikyti du pastaruosius jurisdikcijos kriterijus, reikalavimas priteisti išlaikymą nebebūtų laikomas papildomu reikalavimu ir toks sprendimas prieštarautų tam, kas labiausiai atitinka vaiko interesus, į kuriuos jis atsižvelgė konstatuodamas, jog neturi jurisdikcijos byloje dėl tėvų pareigų. Šią išvadą galėtų paremti ir praktiniai sumetimai, susiję su galimybe gauti įrodymus ir greitai vykdyti procedūras.

30. Be to, dėl Reglamento Nr. 4/2009 5 straipsnio taikymo šis teismas mano, jog toks jurisdikcijos pagrindas būtų negalimas, jei ta aplinkybė, kad reikalavimas priteisti išlaikymą buvo pateiktas kartu su reikalavimu nustatyti tėvų pareigas, turėtų įtakos P galimybei ginčyti šio teismo jurisdikciją nagrinėti šį reikalavimą byloje dėl tėvų pareigų ( 11 ).

31. Grįsdamas šiuos argumentus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 2015 m. liepos 16 d. Sprendimu A ( 12 ), bet išreiškia abejonių dėl šio sprendimo taikymo apimties, nes tam tikros faktinės aplinkybės tame sprendime skiriasi nuo faktinių aplinkybių šioje pagrindinėje byloje. Šis teismas pažymi, kad atsakovas P neginčijo jo jurisdikcijos ir kad šeimos byla iškelta tik jame, nepaisant jo sprendimo dėl jurisdikcijos nebuvimo, priimto atsižvelgiant į įprastinę vaiko gyvenamąją vietą.

32. Šiomis aplinkybėmis Judecătoria Constanța (Konstancos pirmosios instancijos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar tuo atveju, jei valstybės narės teismui pateikiamas vienas ieškinys, kuriame išdėstyti trys reikalavimai, t. y. nutraukti nepilnamečio vaiko tėvų santuoką, nustatyti tėvų pareigas tam vaikui ir išlaikymo prievolę to vaiko atžvilgiu, Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a punkto ir d punktų ir 5 straipsnio nuostatos gali būti aiškinamos taip, kad sprendimą dėl santuokos nutraukimo priimantis teismas, kuris tuo pačiu metu yra atsakovo įprastinės gyvenamosios vietos teismas ir teismas, kurio procese dalyvauja atsakovas, gali priimti sprendimą dėl prašymo priteisti išlaikymą vaikui, nors šis teismas pripažino, kad neturi jurisdikcijos nustatyti tėvų pareigas tam vaikui, ar [taip, kad] sprendimą dėl prašymo priteisti išlaikymą vaikui gali priimti tik teismas, turintis jurisdikciją priimti sprendimą dėl reikalavimo, susijusio su tėvų pareigomis vaikui? 2. Ar toje pačioje situacijoje, dėl kurios nacionalinis teismas turi priimti sprendimą, pagal minėto reglamento 3 straipsnio d punktą prašymas priteisti išlaikymą vaikui yra papildomas ieškinio, susijusio su tėvų pareigomis, atžvilgiu? 3. Jeigu į antrą klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar vaiko interesus labiausiai atitiktų tai, kad jurisdikciją turintis valstybės narės teismas, vadovaudamasis Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a punktu, priimtų sprendimą dėl prašymo dėl vieno iš tėvų išlaikymo pareigos nepilnamečiam vaikui, gimusiam santuokoje, kurią prašoma nutraukti, nors tas teismas nusprendė neturintis jurisdikcijos priimti sprendimo dėl tėvų valdžios ir įsiteisėjusiu sprendimu pripažino, kad netenkinamos sąlygos, nustatytos [Reglamento Nr. 2201/2003] 12 straipsnyje?“

IV. Analizė

33. Užduodamas prejudicinius klausimus, kuriuos siūlau nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a punktas ir 5 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės teismui, turinčiam jurisdikciją nagrinėti ieškinį dėl išlaikymo prievolės, pareikštą atsakovui, kurio įprastinė gyvenamoji vieta yra šioje valstybėje narėje arba kuris dalyvauja šio teismo procese, draudžiama atsisakyti įgyvendinti šią jurisdikciją tuo pagrindu, kad toks reikalavimas buvo pateiktas kartu su reikalavimu nustatyti tėvų pareigas, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 3 straipsnio d punktą, ir kad vadovaujantis vaiko interesais šiuos reikalavimus geriausiai išnagrinėti gali teismas, turintis jurisdikciją byloje dėl tėvų pareigų.

A. Pirminės pastabos

34. Visų pirma reikia pabrėžti kelis dalykus, susijusius su aplinkybėmis, kuriomis kilo šis klausimas.

35. Šioje byloje, kaip ir daugelyje kitų ankstesnių bylų ( 13 ), ieškinys, kuriuo siekiama nutraukti santuokinį ryšį, nagrinėjamu atveju – nutraukti santuoką, ir tuo pat metu nustatyti pasekmes susituokusios poros vaikui, buvo pareikštas teisme, kuris, remiantis bendra sutuoktinių pilietybe, turi jurisdikciją byloje dėl santuokos nutraukimo, nors bent vieno iš šių sutuoktinių ir vaiko įprastinė gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje.

36. Tokiu atveju ieškovas nusprendžia pareikšti visus reikalavimus viename teisme paprastai dėl to, kad nori pasinaudoti bylų koncentracijos privalumais ( 14 ). Taigi, kai byla dėl santuokos yra tarpvalstybinio pobūdžio, Reglamento Nr. 2201/2003 12 straipsnyje yra numatyta jurisdikcijos prorogacija byloje dėl tėvų pareigų, o Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio d punkto nuostatos leidžia ieškovui pasiekti šį tikslą.

37. Nagrinėjamu atveju po to, kai atsakovas P, vaiko tėvas, iš pradžių užginčijo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, t. y. Rumunijos teismo, jurisdikciją ( 15 ), šis teismas pripažino, kad turi jurisdikciją byloje dėl santuokos nutraukimo, tačiau neturi jurisdikcijos nagrinėti bylos dėl naudojimosi tėvų pareigomis, vadovaujantis vaiko interesais.

38. Todėl reikia patikrinti, pagal kokius kriterijus, išplaukiančius iš Reglamento Nr. 4/2009 3 ir 5 straipsnių – vienintelių taikytinų šioje byloje ( 16 ), šis teismas vis dėlto gali nagrinėti ieškinį dėl išlaikymo prievolės ( 17 ).

B. Iš Reglamento Nr. 4/2009 3 ir 5 straipsnių išplaukiančių kriterijų taikymo sąlygos

39. Šio reglamento 3 straipsnyje yra nurodyti du kriterijai, iš kurių pirmasis susijęs su šalių gyvenamąja vieta (a punktas, kiek tai susiję su atsakovu, arba b punktas, kiek tai susiję su kreditoriumi ( 18 )), o antrasis taikomas bylų koncentracijai (c punktas, kai ieškinys susijęs su asmenų statusu, arba d punktas, kai ieškinys susijęs su tėvų pareigomis).

40. Išlaikymo kreditorius, t. y. nagrinėjamu atveju – nepilnametis vaikas ( 19 ), kurio vardu ieškinį pareiškė vaiko motina R, kurios įprastinė gyvenamoji vieta yra Jungtinėje Karalystėje, todėl po bylų atskyrimo ( 20 ) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrįstai pripažino turintis jurisdikciją nagrinėti reikalavimą dėl išlaikymo, remdamasis Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a punkte numatytu kriterijumi – atsakovo P įprastine gyvenamąja vieta ( 21 ).

41. Kadangi vaikas gyvena kitoje valstybėje narėje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikcija negalėjo būti grindžiama šio reglamento 3 straipsnio b punktu. Ar taikomi kiti procesinio pobūdžio kriterijai, galintys pateisinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikciją?

42. Kadangi reikalavimas dėl tėvų pareigų turi būti pareikštas Jungtinės Karalystės teisme ( 22 ), išlieka klausimas dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, turinčio jurisdikciją byloje dėl santuokos nutraukimo, jurisdikcijos buvimo pagal šio reglamento 3 straipsnio c punktą. Teisingumo Teismas atmetė tokią galimybę Sprendime A, kuris susijęs su faktinėmis aplinkybėmis, panašiomis į pagrindinės bylos faktines aplinkybes. Šio sprendimo, priimto kitokiomis procesinėmis aplinkybėmis, esmę sudarė tai, kad Teisingumo Teismas turėjo nustatyti, su kokiu ieškiniu turi būti siejamas reikalavimas dėl vaiko išlaikymo kaip papildomas reikalavimas ( 23 ).

43. Teisingumo Teismas nusprendė, kad „Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio c ir d punktai aiškintini taip, kad kai vienos valstybės narės teismas nagrinėja bylą dėl nepilnamečio vaiko tėvų separacijos arba santuokos nutraukimo, o kitos valstybės narės teismas nagrinėja bylą dėl su šiuo vaiku susijusių tėvų pareigų, reikalavimas dėl šio vaiko išlaikymo kartu gali būti keliamas tik su tėvų pareigomis susijusioje byloje, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 3 straipsnio d punktą“ ( 24 ).

44. Taigi, iš Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnyje įtvirtintų kriterijų analizės matyti, kad tik vienas iš jų, t. y. nurodytas šio straipsnio a punkte, leidžia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui priimti sprendimą išlaikymo prievolių srityje.

45. Todėl, pirma, reikia pažymėti, kad šio reglamento 5 straipsnis, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė remdamasis atsakovo dalyvavimu teismo procese, netaikytinas, nes šioje nuostatoje numatytas jurisdikcijos pagrindas taikomas, kai teismas, į kurį kreiptasi, neturi jurisdikcijos ( 25 ).

46. Šiuo klausimu pagrindinė byla puikiai parodo, kad tuo atveju, kai teismo jurisdikcija grindžiama atsakovo įprastine gyvenamąja vieta, kriterijus, susijęs su asmeniniu dalyvavimu bylą nagrinėjančio teismo procese, neturi ypatingos reikšmės, jei nėra ginčijama šio teismo jurisdikcija ( 26 ).

47. Antra, kalbant apie pasekmes, kurias prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kildina iš to, kad reikalavimas priteisti išlaikymą buvo pateiktas kaip papildomas kartu su reikalavimu nustatyti tėvų pareigas, visų pirma reikia pažymėti, jog to, kad pagrindinėje byloje buvo konstatuota, kad po pirminių reikalavimų atskyrimo į Jungtinės Karalystės teismą nebuvo kreiptasi su tokiu reikalavimu dėl tėvų pareigų nustatymo ir atitinkamai su reikalavimu dėl išlaikymo prievolės, pakanka pašalinti visas abejones dėl vienintelio jurisdikcijos kriterijaus, šiuo metu tenkinamo, t. y. iš Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a punkto išplaukiančio kriterijaus, taikymo.

48. Taip pat pažymėtina, kad šiomis aplinkybėmis antrasis teismas, į kurį kreiptasi, neturi kelti klausimo dėl pasekmių, kurias gali turėti lis pendens ( 27 ) ir susijusių ieškinių ( 28 ) atvejus reglamentuojančių nuostatų taikymas.

49. Galiausiai, remiantis Sprendimo A motyvais negali būti daroma ir jokia išvada, atitinkanti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo siūlomą aiškinimą, kuriam pritaria ir Rumunijos vyriausybė. Iš tiesų, jie abu mano, kad jei dėl bendro vaiko tuo pat metu pateikti reikalavimai, susiję su tėvų pareigomis ir su išlaikymo prievole, jurisdikciją turi tik valstybės narės, kurioje yra vaiko įprastinė gyvenamoji vieta, teismas.

50. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžė, jog Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad „pagal savo pobūdį reikalavimas dėl nepilnamečių vaikų išlaikymo yra susijęs su byla dėl tėvų pareigų“ ir kad „teismas, turintis jurisdikciją nagrinėti su tėvų pareigomis, nurodytomis Reglamento Nr. 2201/2003 2 straipsnio 7 punkte, susijusias bylas, gali geriausiai in concreto įvertinti reikalavimus dėl nepilnamečių vaikų išlaikymo ir nustatyti mokėtiną sumą, kuria būtų prisidedama prie vaiko priežiūros ir ugdymo; ši suma nustatoma atsižvelgiant į pasirinktą globos būdą – globoja abu tėvai arba tik vienas iš jų, bendravimo su vaiku teisę, šios teisės trukmę ir kitas teismui žinomas su tėvų pareigomis susijusias faktinio pobūdžio aplinkybes“ ( 29 ).

51. Taigi, ar Teisingumo Teismas yra netiesiogiai nusprendęs, kad visomis aplinkybėmis vaiko, t. y. išlaikymo kreditoriaus, įprastinės gyvenamosios vietos kriterijui turi būti teikiama pirmenybė, nes kitaip kiltų rizika, jog teismas, turintis jurisdikciją išlaikymo prievolių srityje, ir teismas, turintis jurisdikciją spręsti tik dėl tėvų pareigų nustatymo, priims skirtingus sprendimus ( 30 )?

52. Kitaip tariant, ar remiantis Sprendimu A reikia daryti išvadą, kad teismas, kuris neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl reikalavimo nustatyti tėvų pareigas vaikui, turi atsisakyti įgyvendinti jurisdikciją vaiko išlaikymo prievolių srityje teismo, galinčio geriausiai nuspręsti dėl šio reikalavimo, naudai?

53. Aš taip nemanau. Nors Sprendime A paaiškinta sąsaja tarp Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio c ir d punktuose įtvirtintų kriterijų, jame nepareikšta nuomonės dėl kitų jurisdikcijos kriterijų, numatytų šio reglamento 3 straipsnyje arba 5 straipsnyje. Šių pastarųjų kriterijų nagrinėjimas nebuvo svarbus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, nes toje byloje, kitaip nei šios pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis, sutuoktinių – vaikų, kurie yra išlaikymo kreditoriai, tėvų, – įprastinė gyvenamoji vieta buvo toje pačioje valstybėje narėje kaip ir šių vaikų.

54. Taigi, aiškinant Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio c ir d punktų nuostatas ir siekiant jas atskirti, buvo būtina atsižvelgti į tai, kas labiausiai atitinka vaiko interesus ( 31 ).

55. Šią Sprendimo A taikymo apimties analizę patvirtina neseniai priimtos 2018 m. sausio 16 d. Nutartis PM ( 32 ) ir 2018 m. balandžio 10 d. Nutartis CV ( 33 ). Iš jų matyti, kad jei teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti reikalavimą nustatyti tėvų pareigas nepilnamečiam vaikui ir todėl neturi Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio d punktu grindžiamos jurisdikcijos nagrinėti reikalavimą priteisti išlaikymą šiam vaikui, vis dėlto reikėtų patikrinti, ar jis neturi jurisdikcijos nagrinėti pastarąjį reikalavimą remiantis kitu šiame reglamente numatytu pagrindu ( 34 ).

56. Be to, jei būtų taikomas bet koks kitas Sprendimo A aiškinimas, kaip siūlo prašymą priimti prejudicinį pateikęs teismas, pirma, būtų nepaisoma aplinkybės, jog šio sprendimo motyvais iš esmės siekiama pagrįsti tai, kad reikalavimas priteisti išlaikymą turi būti siejamas veikiau su reikalavimu nustatyti tėvų pareigas, o ne su byla dėl santuokinio ryšio. Antra, taikant tokį minėto sprendimo aiškinimą būtų neatsižvelgta nei į Reglamento Nr. 4/2009 tekstą ir kontekstą, nei į juo siekiamus tikslus ( 35 ).

57. Kalbant apie šio reglamento 3 straipsnio tekstą, pažymėtina, kad Sprendime A Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, jog jurisdikcijos kriterijai yra alternatyvūs, todėl priėmus šį sprendimą nebeliko jokių abejonių dėl šios nuostatos aiškinimo tuo atveju, kai viename teisme pareiškiamas ieškinys dėl asmens statuso ir dėl tėvų pareigų ( 36 ).

58. Kalbant apie kontekstą ir siekiamus tikslus, primintina, pirma, kad ankstesnės nuostatos, perkeltos iš Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 2 punkto ( 37 ), buvo papildytos 3 straipsnio d punktu tik tam, kad būtų išspręstas jurisdikcijų koncentracijos klausimas tuo atveju, jei netaikytinas atsakovo įprastinės gyvenamosios vietos kriterijus, t. y. Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio b punkte numatytas kriterijus ( 38 ).

59. Antra, po to, kai buvo priimta Briuselio konvencija, pagal kurią buvo suteiktos galimybės pasirinkti jurisdikciją, ir numatyti specialūs jurisdikcijos kriterijai, kuriais nukrypstama nuo atsakovo gyvenamosios vietos kriterijaus tam, kad būtų paskatintas „teritorinis arba procesinis artumas, atsižvelgiant į konkretų atvejį“ ( 39 ), bylose dėl išlaikymo prievolių taikytini specialūs jurisdikcijos kriterijai buvo apibrėžti siekiant įgyvendinti du tikslus, t. y. pirma, apsaugoti kreditorių interesus ir, antra, kaip priminė Teisingumo Teismas, – paskatinti tinkamą teisingumo vykdymą ( 40 ). Taigi, konstatuotina, kad jurisdikcijos kriterijai yra alternatyvūs ir pirmenybė teikiama ieškovo pasirinkimui ( 41 ).

60. Trečia, kaip ir Komisija, pabrėžiu, kad jei būtų vadovaujamasi visų pirma bylų koncentracijos, atsižvelgiant į vaiko gyvenamąją vietą, sumetimais tuo atveju, jei nepareikšta jokio kito ieškinio dėl tėvų pareigų atitinkamoje valstybėje narėje, būtų neužtikrintas teisingumo vykdymas, kiek tai susiję su neišnagrinėtu reikalavimu priteisti išlaikymą, taigi būtų nepaisoma to, kas labiausiai atitinka vaiko interesus, ir būtų pažeistas jurisdikcijos taisyklių nuspėjamumo principas.

61. Todėl pažymėtina, kad Reglamento Nr. 4/2009 nuostatomis, be kita ko, susijusiomis su jurisdikcija, siekiama leisti išlaikymo kreditoriui patenkinti savo reikalavimus tokiomis sąlygomis, kuriomis apsaugomi jo interesai, ir suteikti galimybę rinktis iš kelių lygiaverčių kriterijų.

62. Be to, reikia pabrėžti skirtumą tarp Reglamento Nr. 4/2009 10 straipsnio ir Reglamento Nr. 2201/2003 17 straipsnio. Nors šiuose straipsniuose numatyta, kad teismas, gavęs jo jurisdikcijai nepriskirtiną ieškinį, turi ex officio pripažinti neturintis jurisdikcijos, bylos dėl išlaikymo atveju teismas neturi tikrinti, ar jurisdikciją turi kitos valstybės narės teismas. Kadangi jurisdikcijos pasirinkimo kriterijų sąrašas yra baigtinis ( 42 ), teismas, turintis jurisdikciją byloje dėl išlaikymo, turi ją išspręsti. Jei teismas jurisdikcijos neturi, jis vis dėlto gali priimti sprendimą dėl prašymo taikyti laikinąsias ar apsaugos priemones, numatytas atitinkamos valstybės narės įstatymuose ( 43 ).

63. Taigi, jei ieškovas neturi galimybės pasirinkti kito jurisdikcijos kriterijaus, reikalavimą dėl išlaikymo gavęs teismas privalo išskirti bylas.

64. Priešingai, nei tvirtina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Rumunijos vyriausybė, be kita ko, dėl su įrodymais susijusių reikalavimų ( 44 ), gali būti pateikti keli argumentai, atitinkantys Reglamentu Nr. 4/2009 siekiamus tikslus ir pagrindžiantys šio reglamento 3 straipsnio a punkte numatyto jurisdikcijos kriterijaus taikymą pagrindinėje byloje.

C. Argumentai, pagrindžiantys Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a punkto taikymą

65. Pirma, kaip pabrėžia Komisija, atsakovo gyvenamosios vietos kriterijų galėjo sąmoningai pasirinkti kreditorius, atstovaujamas vieno iš savo tėvų.

66. Antra, šį pasirinkimą gali pateisinti tai, kad vietos, kurioje yra vieno iš tėvų, turinčio mokėti išlaikymą, įprastinė gyvinamoji vieta, teismas gali užtikrinti, jog šio asmens galimybės mokėti išlaikymą bus tinkamai nustatytos.

67. Trečia, kalbant apie aplinkybes, į kurias reikia atsižvelgti nustatant reikalaujamo išlaikymo dydį, pažymėtina, jog lengviau išsiaiškinti vaiko poreikius, nei įvertinti išlaikymą turinčio mokėti asmens gebėjimą mokėti. Jei būtų pareikštas ieškinys dėl tėvų pareigų nustatymo, teismas, turintis jurisdikciją išlaikymo srityje, turi tik sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus priimtas sprendimas, kuris bus kreditoriaus reikalavimo dėl išlaikymo pagrindas. Atvirkščiai, teismui, turinčiam jurisdikciją byloje dėl tėvų pareigų, gali kilti didelių sunkumų surinkti ir patikrinti patvirtinamuosius dokumentus, susijusius su vieno iš tėvų, turinčio mokėti išlaikymą, ištekliais ir išlaidomis, ypač tuo atveju, jei šis pasiskelbtų nemokus.

68. Ketvirta, tai, kad nėra priimta sprendimo dėl tėvų pareigų nustatymo, negali sutrukdyti teismui įvertinti vaiko poreikius, kaip parodo, be kita ko, kiti Sąjungos teisės aktų leidėjo numatyti jurisdikcijos kriterijai. Taip pat gali būti atsižvelgta į tėvų susitarimą dėl vaiko įprastinės gyvenamosios vietos išsaugojimo.

69. Galima pateikti ir kitų argumentų, susijusių su sprendimo esme ir jo vykdymu.

70. Primintina, kad Jungtinė Karalystė, kaip ir Danijos Karalystė, nėra prisijungusios prie 2007 m. Hagos protokolo ( 45 ). Todėl, pirma, šios valstybės nėra saistomos šiame protokole įtvirtintų taisyklių dėl taikytinos teisės ( 46 ). Antra, šiose valstybėse priimtiems sprendimams netaikoma išlyga dėl exequatur procedūros kitose valstybėse narėse. Dėl šių sprendimų turi būti pateiktas prašymas pripažinti sprendimą vykdytinu ( 47 ).

71. Taigi, atsakovo gyvenamosios vietos kriterijus taip pat gali būti pasirinktas siekiant išlaikymo skolos išieškojimo palankiomis sąlygomis ( 48 ), kad šis išieškojimas nebūtų uždelstas dėl ginčų, susijusių su kitoje valstybėje narėje priimto sprendimo pripažinimu arba su tuo, ar šis sprendimas yra vykdytinas ( 49 ).

72. Todėl, atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, manau, jog Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad reikalavimo priteisti išlaikymą pateikimas kartu su reikalavimu nustatyti tėvų pareigas, kaip numatyta šio reglamento 3 straipsnio d punkte, nereiškia, jog valstybės narės teismas neturi jurisdikcijos, grindžiamos minėto reglamento 3 straipsnio a punktu, arba, jei negalima taikyti šios nuostatos, – to paties reglamento 5 straipsniu.

73. Vis dėlto reikia įsitikinti, kad toks jurisdikcijos taisyklių aiškinimas neprieštarauja tam, kas labiausiai atitinka vaiko interesus.

D. Vadovavimasis vaiko interesais

74. Kaip Sprendime A priminė Teisingumo Teismas, „Reglamentas Nr. 4/2009 turi būti įgyvendintas pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 24 straipsnio 2 dalį, kurioje numatyta, kad imantis bet kokių valstybės ar privačių institucijų veiksmų, susijusių su vaikais, pirmiausia turi būti vadovaujamasi vaiko interesais“ ( 50 ).

75. Kaip paradoksaliai matyti iš pagrindinės bylos, išlaikymo prašančiam asmeniui, vadovaujantis vaiko interesais, gali būti nurodyta atskirti reikalavimus, kuriuos jis pateikė vienam teismui, po to, kai šis teismas priėmė sprendimą dėl jurisdikcijos nebuvimo byloje dėl tėvų pareigų.

76. Net jei, mano nuomone, sprendimo dėl jurisdikcijos prorogacijos remiantis Reglamento Nr. 2201/2003 12 straipsniu nebuvimo trūkumų reikšmė turi būti in abstracto apribota, kaip nurodžiau pirma, būtinybė vadovautis vaiko interesais suteikia pagrindą in concreto išnagrinėti pasekmes, kylančias dėl to, jog reikia kreiptis į du teismus, kad paeiliui būtų priimtas sprendimas dėl reikalavimo dėl tėvų pareigų nustatymo ir sprendimas dėl reikalavimo dėl išlaikymo, nors pastarasis reikalavimas yra papildomas atsižvelgiant į pirmąjį reikalavimą.

77. Konkrečiai nagrinėjamu atveju ieškovės R pozicija dėl poreikio pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą rodo jos norą patvirtinti savo pradinį pasirinkimą – kreiptis į vieną teismą, kuris turi jurisdikciją nagrinėti reikalavimą dėl santuokos nutraukimo ir nustatyti visas šio santuokos nutraukimo pasekmes bendram vaikui.

78. Be to, kaip savo rašytinėse pastabose pabrėžė Rumunijos vyriausybė ( 51 ), reikia atsižvelgti į tą aplinkybę, kad naujo reikalavimo dėl išlaikymo pateikimas kitame teisme gali nulemti tai, kad kreditorius praras teisę gauti išlaikymą nuo pirmojo reikalavimo pateikimo dienos, t. y. nagrinėjamu atveju nuo 2016 m. rugsėjo 29 d.

79. Taigi, atsižvelgiant į tai, kad, nesant teismo, nagrinėjančio reikalavimą nutraukti santuoką, jurisdikcijos prorogacijos byloje dėl tėvų pareigų, išlaikymo kreditorius yra priverstas išskirti reikalavimus ( 52 ), taip pat atsižvelgiant į nepalankias pasekmes, susijusias su pradinio reikalavimo atsisakymu, jei toks atsisakymas galimas pagal teismo valstybės teisę ( 53 ), kyla didelių abejonių dėl šio kreditoriaus interesų patenkinimo. Tokiomis aplinkybėmis pritariu nuogąstavimams, kuriuos pareiškė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Rumunijos vyriausybė.

80. Todėl manau, kad reikėtų ieškoti tokio sprendimo, kuris apsaugotų kreditoriaus interesus remiantis Reglamento Nr. 4/2009 tikslais ir Žmogaus teisių chartijos 24 straipsnio 2 dalimi.

81. Šiuo aspektu Sprendimas A yra reikšmingas ramstis formuojant Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su Reglamento Nr. 4/2009 aiškinimu, nes jame pabrėžta, jog geriausia siekti bylų, susijusių su finansinėmis pasekmėmis vaikams dėl jų tėvų santuokos nutraukimo ( 54 ), koncentracijos. Tas pats pasakytina apie konstatavimą, kad šis reglamentas ir Reglamento Nr. 2201/2003 12 straipsnis nėra suderinti ir kad tokiu atveju yra neveiksmingos taisyklės, taikomos lis pendens arba susijusių ieškinių ( 55 ) atvejais.

82. Todėl man atrodo, kad paisant Reglamento Nr. 4/2009 logikos ir vadovaujantis vaiko interesais, galėtų būti taip, jog teismas, gavęs reikalavimą priteisti išlaikymą, kurio kreditorius yra šis vaikas, dėl sprendimo dėl jurisdikcijos nebuvimo, kurį jis priėmė byloje dėl tėvų pareigų, gali pranešti ieškovui, kad jis turi jurisdikciją remiantis šio reglamento 3 straipsnio a punktu, ir jo paklausti, ar palieka savo reikalavimą dėl išlaikymo.

83. Nesant specialių nuostatų, kurias Reglamente Nr. 4/2009 būtų įtvirtinęs Sąjungos teisės aktų leidėjas ( 56 ), kaip antai išdėstytų Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnyje ( 57 ) arba užtikrinančių suderinimą su šio reglamento 12 straipsniu, teismas, į kurį kreiptasi, negali atsisakyti įgyvendinti savo jurisdikcijos teismo, galinčio geriausiai nuspręsti dėl visų su vaiku susijusių reikalavimų, naudai.

84. Be to, net jei teismas, turintis jurisdikciją nagrinėti ieškinį, susijusį su tėvų pareigomis, galėtų geriausiai nuspręsti dėl papildomo reikalavimo dėl išlaikymo, nesuprantu, kaip vadovaujantis vaiko interesais galėtų būti pateisinama tai, kad išlaikymo kreditorius privalėtų pakeisti savo pasirinkimą dėl jurisdikciją turinčio teismo.

85. Šis vertinimas juo labiau taikytinas, jeigu, kaip nagrinėjamu atveju, nebuvo kreiptasi į jokį kitą teismą.

V. Išvada

86. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus siūlau Teisingumo Teismui į Judecătoria Constanța (Konstancos pirmosios instancijos teismas, Rumunija) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip: 1. 2008 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 4/2009 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo bei bendradarbiavimo išlaikymo prievolių srityje 3 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad reikalavimo priteisti išlaikymą pateikimas kartu su reikalavimu nustatyti tėvų pareigas, kaip numatyta šio reglamento 3 straipsnio d punkte, nereiškia, jog valstybės narės teismas neturi jurisdikcijos, grindžiamos minėto reglamento 3 straipsnio a punktu arba, jei negalima taikyti šios nuostatos, grindžiamos to paties reglamento 5 straipsniu. 2. Nesant specialių nuostatų, kurias Reglamente Nr. 4/2009 būtų įtvirtinęs Sąjungos teisės aktų leidėjas, kaip antai išdėstytų 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, 15 straipsnyje arba užtikrinančių suderinimą su Reglamento Nr. 2201/2003 12 straipsniu, teismas, į kurį kreiptasi, negali atsisakyti įgyvendinti savo jurisdikcijos teismo, galinčio geriausiai nuspręsti dėl visų su vaiku susijusių reikalavimų, naudai.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) OL L 7, 2009, p. 1, klaidų ištaisymai OL L 131, 2011, p. 26, OL L 8, 2013, p. 19, ir OL L 289, 2014, p. 24.

( 3 ) OL L 338, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243.

( 4 ) OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42, klaidų ištaisymas OL L 290, 2014, p. 11.

( 5 ) Dėl galimybės nagrinėjamu atveju taikyti Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su šiuo reglamentu, žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Sanders ir Huber (C‑400/13 ir C‑408/13, EU:C:2014:2461, 23 punktas).

( 6 ) OL L 143, 2004, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 38.

( 7 ) OL L 331, 2009, p. 17, toliau – 2007 m. Hagos protokolas.

( 8 ) 2010 m. balandžio 8 d. Europos Sąjunga ratifikavo šį protokolą valstybių narių vardu, išskyrus šias dvi prie jo neprisijungusias valstybes. Šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 31 d. susitariančiųjų valstybių sąrašą, pateiktą Hagos konferencijos interneto svetainėje https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/status-table/?cid=133.

( 9 ) Žr. Reglamento Nr. 4/2009 76 straipsnio trečią pastraipą. Data, nuo kurios taikomas reglamentas, turi būti atskirta nuo 2007 m. Hagos protokolo įsigaliojimo datos, kurią visos susitariančiosios valstybės nustatė 2013 m. rugpjūčio 1 d. Taip pat žr. Gaudemet‑Tallon, H., ir Ancel, M.‑E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6th Ed.,, Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection „Droit des affaires“, Paris, 2018, 216 punktas, p. 318.

( 10 ) Šiuo klausimu žr. Codul de procedură civilă (Civilinio proceso kodeksas) 1071 straipsnį, cituojamą nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje OF (C‑759/18), kuri šiuo metu nagrinėjama Teisingumo Teisme (p. 5).

( 11 ) Žr. šios išvados 22 punktą.

( 12 ) C‑184/14, toliau – Sprendimas A, EU:C:2015:479.

( 13 ) Be kita ko, žr. Sprendimą A (15–17 punktai), 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą A (C‑489/14, EU:C:2015:654, 13 ir 14 punktai), 2018 m. sausio 16 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartį PM (C‑604/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:10, 12–14 punktai) ir 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, 13 ir 14 punktai). Be to, žr. nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje OF (C‑759/18), šiuo metu nagrinėjamoje Teisingumo Teisme; tos nutarties 13 punkte nurodyta daug panašių bylų, kurios yra susijusios su Rumunijos piliečiais, kurių įprastinė gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, byloje OF nagrinėjamu atveju – Italijoje, ir kuriose tokiomis pat aplinkybėmis kaip ir pagrindinėje byloje keliamas klausimas dėl teismo, nagrinėjančio bylą dėl tėvų pareigų ir išlaikymo prievolės, jurisdikcijos.

( 14 ) Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad „[p]agal nacionalinę teisę tokiu atveju reikalavimas dėl tėvų pareigų ir reikalavimas dėl išlaikymo prievolės yra papildomi reikalavimo dėl santuokos nutraukimo atžvilgiu ([Civilinio] proceso kodekso 931 straipsnio 2 dalis)“. Sutuoktinių pilietybės kriterijaus pasirinkimą gali pateisinti ir tai, kokios valstybės teisė būtų taikoma santuokos nutraukimui. Šiuo klausimu galima pabrėžti, kad Jungtinė Karalystė nėra saistoma 2010 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 1259/2010, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas santuokos nutraukimui ir gyvenimui skyrium taikytinos teisės srityje (OL L 343, 2010, p. 10).

( 15 ) Žr. šios išvados 22 punktą.

( 16 ) Reglamento Nr. 4/2009 4 straipsnis „Teismo pasirinkimas“ netaikomas ginčams dėl jaunesnių nei 18 metų vaikų išlaikymo prievolių, kaip numatyta šio straipsnio 3 dalyje. Šio reglamento 6 straipsnyje numatyta papildoma jurisdikcija, grindžiama abiejų šalių pilietybe, o minėto reglamento 7 straipsnyje yra įtvirtintas forum necessitatis.

( 17 ) Dėl to, kad tėvas neginčijo teismo, į kurį kreiptasi vykstant šiam procesui, jurisdikcijos, žr. šios išvados 25 punktą.

( 18 ) Dėl šio kriterijaus taikymo žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Sanders ir Huber (C‑400/13 ir C‑408/13, EU:C:2014:2461, ir konkrečiai dėl šio kriterijaus pagrindimo – 34 punktas).

( 19 ) Žr. išlaikymo kreditoriaus apibrėžtį, pateiktą Reglamento Nr. 4/2009 2 straipsnio 10 punkte. Palyginti su šio reglamento 46 straipsniu, susijusiu su nemokama teisine pagalba prašymų dėl vaikų išlaikymo atveju. Taip pat žr. 2004 m. sausio 15 d. Sprendimą Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21, 30 punktas, iš kurio matyti, kad išlaikymo kreditorius – tai asmuo, kurio poreikius turi nustatyti bylą nagrinėjantis teismas). Be to, žr. Fongaro, E., ir Hector, P., „Obligation alimentaire“, Répertoire de droit européen, Encyclopédie juridique Dalloz, Dalloz, Paris, 2018, 97 punktas, taip pat Ancel, B., ir Muir Watt, H., „Aliments sans frontières“, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Paris, 2010, Nr. 3, p. 457–484, ypač 4 punktas, 9 išnaša (p. 460), ir 8 punktas (p. 463 ir 464). Tuo pačiu klausimu žr. Hellner, M., „Maintenance obligations“, Encyclopedia of Private International Law, Edward Edgar Publishing, Cheltenham, 2017, p. 1185–1194, ypač p. 1190.

( 20 ) Palyginti su 2018 m. spalio 4 d. Sprendimu IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, 16 punktas).

( 21 ) Gali būti pažymėta, jog į šį kriterijų nebuvo atsižvelgta, kiek tai susiję su santuokos nutraukimu.

( 22 ) Žr. šios išvados 24 ir 31 punktus.

( 23 ) Toje byloje sutuoktiniai ir du jų nepilnamečiai vaikai buvo italai ir nuolat gyveno Londone (Jungtinė Karalystė). Italijos teisme buvo pareikšti ieškiniai dėl santuokinio ryšio nutraukimo ir pasekmių vaikams nustatymo, o vėliau tas pats ieškovas pradėjo procesą Jungtinės Karalystės teisme, prašydamas nustatyti naudojimosi tėvų pareigomis tvarką. Remdamasis Reglamento Nr. 2201/2003 8 straipsnio 1 dalimi pirmasis teismas, į kurį buvo kreiptasi, konstatavo, kad tik Jungtinės Karalystės teismai turėjo jurisdikciją nagrinėti klausimus, susijusius su tėvų pareigomis, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 2 straipsnio 7 punktą, atsižvelgiant į tai, kad vaikų įprastinė gyvenamoji vieta yra Londone.

( 24 ) Sprendimas A (48 punktas). Kursyvu išskirta mano.

( 25 ) Pritariu Europos Komisijos išreikštai nuomonei, kad šis straipsnis laikytinas „numanoma [jurisdikcijos] prorogacija“. Tuo pačiu klausimu, be kita ko, žr. Gallant, E., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, Paris, 2011, 319 punktas, p. 109, kuris vartoja tą pačią sąvoką ir patikslina, kad remiantis šia taisykle jurisdikcijos neturinčiam teismui leidžiama priimti sprendimą bylose dėl išlaikymo prievolių. Palyginti su 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 26 straipsnio 1 dalimi (OL L 351, 2012, p. 1).

( 26 ) Manau, kad taip yra nagrinėjimu atveju byloje, susijusioje su išlaikymo prievole po to, kai buvo atskirtos bylos ir atitinkamai atskirti procesai. Šiuo klausimu žr. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kylančius klausimus, kaip priminta šios išvados 30 punkte.

( 27 ) Žr. Reglamento Nr. 4/2009 12 straipsnį.

( 28 ) Žr. Reglamento Nr. 4/2009 13 straipsnį.

( 29 ) Sprendimas A (40 ir 43 punktai).

( 30 ) Šiuo klausimu žr. Gallant, E., minėtas veikalas, 313 punktas, p. 108.

( 31 ) Žr. Sprendimą A (43–46 punktai ir ypač pastarasis punktas).

( 32 ) C‑604/17, nepaskelbtas Rink., EU:C:2018:10.

( 33 ) C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220.

( 34 ) Žr. 2018 m. sausio 16 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartį PM (C‑604/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:10, 33 punktas) ir 2018 m. balandžio 10 d. Nutartį CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, 55 punktas).

( 35 ) Be kita ko, dėl neseniai priminto aiškinimo metodo, kurį paprastai taiko Teisingumo Teismas, žr. 2018 m. birželio 21 d. Sprendimą Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, 34 punktas).

( 36 ) Žr. Sprendimą A (33, 34 ir 48 punktai).

( 37 ) Šiame straipsnyje be pakeitimų buvo atkartotas 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) su pakeitimais, padarytais vėlesnėmis konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie šios konvencijos (toliau – Briuselio konvencija), 5 straipsnio 2 punkto tekstas, įskaitant 1978 m. įtrauktą nuostatą dėl teismo, nagrinėjančio ieškinį dėl asmenų statuso, jurisdikcijos. Taip pat žr. Gaudemet‑Tallon, H., ir Ancel, M.‑E., minėtas veikalas, 219 punktas, p. 320.

( 38 ) Šiuo klausimu žr. Boiché, A., „Les règles de compétence judiciaire“, dokumentų rinkinys „Recouvrement des obligations alimentaires dans l’Union“, Actualité juridique: famille, Dalloz, Paris, 2009, Nr. 3, p. 107–112, ypač komentaras dėl Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio d punkto.

( 39 ) Šiuo pasakymu apibendrinamas specialių jurisdikcijos taisyklių, apie kurias kalba Gaudemet‑Tallon, H., ir Ancel, M.‑E., minėtas veikalas, 180 punktas, p. 246, pagrindimas.

( 40 ) Žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Sanders ir Huber (C‑400/13 ir C‑408/13, EU:C:2014:2461, 26–29 punktai). Taip pat žr. Reglamento Nr. 4/2009 15 konstatuojamąją dalį.

( 41 ) Be kita ko, dėl kreditoriui suteiktos galimybės rinktis teismo jurisdikciją žr. Joubert, N., „La mise en œuvre de l’obligation alimentaire en présence d’un élément d’extranéité dans les relations entre parents et enfants“, Droit de la famille, LexisNexis, Paris, 2018, Nr. 1, 3 dokumentų rinkinys, 7 punktas. Taip pat žr. Farge, M., „Promotion transfrontière du droit à obtenir des aliments: l’apport du règlement (CE) no 4/2009 du 18 décembre 2008 (1re partie)“, Droit de la famille, LexisNexis, Paris, 2011, Nr. 9, 18 knyga, 16 punktas.

( 42 ) Taip pat šiuo klausimu žr. Boiché, A., minėtas veikalas, ypač komentaras dėl Reglamento Nr. 4/2009 10 straipsnio.

( 43 ) Žr. Reglamento Nr. 4/2009 14 straipsnį.

( 44 ) Žr. šios išvados 29 punktą.

( 45 ) Žr. šios išvados 8 išnašą.

( 46 ) T. y., jei atitinkama valstybė narė yra saistoma šio protokolo ir kreditorius pasirinko valstybės narės, kurioje yra įprastinė atsakovo gyvenamoji vieta, teismą, tai užtikrina teismo valstybės teisės taikymą remiantis minėto protokolo 4 straipsnio 3 dalimi.

( 47 ) Žr. Reglamento Nr. 4/2009 23 ir paskesnius straipsnius. Taip pat dėl Brexit pasekmių, dėl kurių Jungtinė Karalystė bus laikoma trečiąja valstybe, tačiau tai neturės poveikio teismo sprendimų pripažinimo srityje, nes ir šiuo metu Jungtinėje Karalystėje priimtiems sprendimams turi būti taikoma exequatur procedūra, žr. Farge, M., „Conjectures sur le Brexit…“ in „Droit de la famille“, La Semaine juridique, Édition générale, LexisNexis, Paris, 2016, Nr. 38, p. 1723–1729, ypač p. 1725. Taip pat žr. Pilich, M., „Brexit and ES private international law: May the UK stay in?“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publishing, New‑York, 2017, vol. 24, Nr. 3, p. 382–398, ypač p. 391–393.

( 48 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. vasario 9 d. Sprendimą S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, 32–34 punktai ir nurodyta jurisprudencija), taip pat Reglamento Nr. 4/2009 9 konstatuojamąją dalį, kiek tai susiję su šiuo reglamentu siekiamais procedūrų supaprastinimo ir greito vykdymo tikslais.

( 49 ) Dėl Reglamento Nr. 4/2009, kuriuo siekiama užtikrinti veiksmingą išlaikymo skolų išieškojimą tarpvalstybinio pobūdžio situacijose, tikslų priminimo žr. šio reglamento 15 konstatuojamąją dalį ir 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Sanders ir Huber (C‑400/13 ir C‑408/13, EU:C:2014:2461, 41 punktas). Dėl išsamiai išdėstytų taisyklių, susijusių su valstybėse narėse, kurių nesaisto 2007 m. Hagos protokolas, priimtų sprendimų pripažinimu ir vykdymu, taip pat žr., be kita ko, Fongaro, E., ir Hector, P., minėtas veikalas., 78–90 punktai.

( 50 ) Žr. Sprendimą A (46 punktas).

( 51 ) Žr. šių pastabų 31 punktą.

( 52 ) Dėl pastabų, susijusių su Reglamente Nr. 2201/2003 pasirinktos sistemos pasekmių žr. Ancel, B., ir Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Paris, 2005, Nr. 4, p. 569–606, ypač 7 išnaša ir nuoroda į šio reglamento 6 konstatuojamąją dalį.

( 53 ) Šiomis procesinėmis aplinkybėmis šios reikalavimų dalies atsisakymas jurisdikciją turinčiame teisme, į kurį pirmąjį buvo kreiptasi, galėtų būti laikomas atsisakymu nuo išlaikymo prievolės, kuris prieštarauja teismo valstybės viešajai tvarkai.

( 54 ) Žr. Sprendimą A (43 punktas).

( 55 ) Šiuo klausimu gali būti atliktas palyginimas su 2018 m. spalio 4 d. Sprendimu IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, 47 punktas).

( 56 ) Šiuo klausimu žr. aplinkybės, jog nebuvo numatyta, kad gali kilti dabartinių sunkumų dėl bylos nagrinėjimo, motyvus, išplaukiančius iš Reglamento Nr. 2201/2003 11 konstatuojamojoje dalyje išdėstyto teiginio, kad „[t]eismai, turintys jurisdikciją pagal šį reglamentą, paprastai turės jurisdikciją priimti sprendimus dėl išlaikymo pareigų“, priminto 2004 m. balandžio 15 d. Komisijos žaliosios knygos dėl išlaikymo prievolių (COM(2004) 254 final) 5.1.1 punkte, p. 14.

( 57 ) Šiame straipsnyje įtvirtinta taisyklė, paremta forum non conveniens doktrina. Šia doktrina taip pat paremti 1996 m. spalio 19 d. Hagos konferencijos konvencijos dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, pripažinimo, vykdymo ir bendradarbiavimo bylose dėl tėvų pareigų ir vaikų apsaugos priemonių (galima susipažinti šiuo interneto adresu: https://assets.hcch.net/docs/e74e817b-1faa-4aa9-bd29-3ff68da03f43.pdf) 8 ir 9 straipsniai, kuriais „mechanizmas išskaidomas į jurisdikcijos perdavimą arba prisiėmimą“, kaip teigia Gallant, E., „Le forum non conveniens de l’article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Paris, 2017, Nr. 3, p. 464–471, 2 punktas.