Byla T‑43/02

Jungbunzlauer AG

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Konkurencija – Karteliai – Citrinos rūgštis – EB 81 straipsnis – Bauda – Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis – Veiksmų priskyrimas dukterinei bendrovei – Baudų teisėtumo principas – Baudų nustatymo metodo gairės – Proporcingumo principas – Ne bis in idem principas – Teisė susipažinti su bylos medžiaga“

Sprendimo santrauka

1. Bendrijos teisė – Bendrieji teisės principai – Teisinis saugumas

2. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

3. Konkurencija – Bendrijos normos – Pažeidimai – Priskyrimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

4. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Konkretus poveikis rinkai

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1 A punkto pirmoji pastraipa)

5. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)

6. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

7. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

8. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

9. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

10. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 3 punktas)

11. Konkurencija – Baudos – Bendrijos sankcijos ir valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje skirtos sankcijos už nacionalinės konkurencijos teisės pažeidimą

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)

12. Konkurencija – Baudos – Dydis – Bendrijos sankcijos ir valstybės narės institucijos skirtos sankcijos už nacionalinės konkurencijos teisės pažeidimą

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)

13. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis ir EB 82 straipsnis; EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

14. Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas – Susipažinimas su byla

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 dalis)

15. Konkurencija – Baudos – Dydis – Komisijos diskrecija – Teisminė kontrolė

(EB 229 straipsnis)

1. Teisėtumo principas kyla iš teisinio saugumo principo, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas, pagal kurį reikalaujama, kad bet koks Bendrijos teisės aktas, ypač kai juo skiriamos arba leidžiama skirti sankcijas, būtų aiškus ir tikslus, jog suinteresuotieji asmenys galėtų aiškiai žinoti iš jų kylančias savo teises ir pareigas ir atitinkamai imtis veiksmų.

Šis principas – vienas iš bendrųjų Bendrijos teisės principų, pagrindžiančių bendras valstybių narių konstitucines tradicijas, bei įtvirtintas įvairiose tarptautinėse sutartyse, pavyzdžiui, Europos žmogaus teisių konvencijos 7 straipsnyje, be kita ko, baudžiamųjų pažeidimų ir bausmių atžvilgiu, yra taikomas tiek baudžiamosios teisės normoms, tiek specifiniams administraciniams aktams, kuriais nustatomos administracinės nuobaudos ar kuriais leidžiama tai daryti. Jis taikomas ne tik normoms, kurios nustato pažeidimų sudėties požymius, bet ir normoms, kuriomis nustatomos dėl tų normų pažeidimo kylančios pasekmės.

Šiuo atžvilgiu iš šios konvencijos 7 straipsnio 1 dalies matyti, kad įstatymas turi aiškiai apibrėžti pažeidimus ir už juos taikomas bausmes. Ši sąlyga yra įvykdyta, jeigu teisės subjektas iš atitinkamos nuostatos teksto ir prireikus teismų pateikiamo jos aiškinimo gali žinoti, už kokius veiksmus ar neveikimą jam atsiranda baudžiamoji atsakomybė.

Remiantis Europos žmogaus teisių teismo praktika darytina išvada, kad pagal konvencijos 7 straipsnio 1 dalį nereikalaujama, jog nuostatos, pagal kurias skirtos šios sankcijos, būtų tokios tikslios, kad dėl jų pažeidimo galinčios kilti pasekmės būtų absoliučiai tiksliai numatomos. Pagal šio teismo praktiką nuostatos sąvokų neapibrėžtumas nebūtinai lemia konvencijos 7 straipsnio pažeidimą. Šiame straipsnyje vartojama teisės sąvoka atitinka kituose konvencijos straipsniuose vartojamą įstatymo sąvoką. Be to, įstatymai iš tiesų neužtikrina absoliutaus tikslumo ir daugelyje iš jų, siekiant išvengti perdėto nelankstumo bei prisitaikyti prie kintančių aplinkybių, yra vartojamos daugiau ar mažiau neaiškios formuluotės, o jų aiškinimą ir taikymą užtikrina praktika. Tačiau kiekvienam įstatymui taikomos kokybinės sąlygos, tarp kurių yra jų prieinamumas ir numatymas. Tai, kad įstatymu suteikiama diskrecija, savaime neprieštarauja numatymo reikalavimui, jeigu, atsižvelgiant į siekiamą teisėtą tikslą, yra pakankamai aiškiai apibrėžiama tokios teisės apimtis ir naudojimosi ja sąlygos, kad teisės subjektas būtų deramai apsaugotas nuo savivalės. Galiausiai Europos žmogaus teisių teismas, vertindamas vartojamų sąvokų apibrėžtumą, atsižvelgia ne tik į patį įstatymo tekstą, bet ir į tuo metu nusistovėjusią ir paskelbtą teismų praktiką.

Be to, atsižvelgimas į bendras valstybių narių konstitucines tradicijas neleidžia kitaip aiškinti teisėtumo principo, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas.

(žr. 71?73, 75?81 punktus)

2. Konkurencijos srityje įmonių negalėjimas iš anksto tiksliai žinoti kiekvienu atveju Komisijos skiriamų baudų dydžio neįrodo, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi pažeidžiamas teisėtumo principas.

Siekiant išvengti per didelio norminio nelankstumo ir tam, kad būtų galima pritaikyti teisės normą prie aplinkybių, sankcijos, kuri gali būti skirta už atitinkamą pažeidimą, atveju turi būti galimas tam tikras nenumatymo laipsnis. Taip bauda, kurios minimalaus ir maksimalaus dydžio ribos yra pakankamai apibrėžtos, gali prisidėti prie šios sankcijos veiksmingumo tiek jos taikymo, tiek jos atgrasančio poveikio atžvilgiu.

Šiuo atžvilgiu Komisija neturi neribotos ir pernelyg didelės diskrecijos nustatydama baudas už konkurencijos normų pažeidimus, nes ji turi paisyti pagal atitinkamos įmonės apyvartą nustatytų maksimalių ribų. Atsižvelgiant į tokių pažeidimų kaip karteliai atveju Komisijos ginamus interesus, atitinkamos įmonės 10 % praėjusių verslo metų metinės apyvartos riba yra pagrįsta. Be to, baudų, kurios gali būti skiriamos pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, pagrįstumą reikia vertinti ne absoliučiai, o sąlygiškai, t. y. atsižvelgiant į pažeidėjo apyvartą.

Komisija taip pat privalo laikytis bendrųjų teisės principų, ypač vienodo požiūrio ir proporcingumo principų bei kriterijų ir apskaičiavimo metodo, kurį ji privalo taikyti nustatydama baudos dydį.

Pati Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje minėtais kriterijais, išplėtojo visuotinai žinomą ir prieinamą sprendimų praktiką. Nors ankstesnė Komisijos sprendimų praktika nustatant baudos dydį savaime jai nėra privaloma, vadovaudamasi vienodo požiūrio principu, kuris yra vienas iš jai privalomų bendrųjų teisės principų, Komisija negali panašių situacijų vertinti skirtingai, o skirtingų situacijų vienodai, nebent toks vertinimas yra objektyviai pateisinimas.

Be to, Komisija, siekdama skaidrumo ir didesnio atitinkamų įmonių teisinio saugumo, paskelbė gaires, kuriose pateikė apskaičiavimo metodą, kiekvienu atveju privalomą jai pačiai.

Galiausiai, remiantis EB 253 straipsniu, Komisija turi nurodyti motyvus visų pirma dėl baudos dydžio ir šiuo atžvilgiu pasirinkto metodo. Šis motyvavimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti Komisijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti sprendimo priėmimo motyvus ir įvertinti galimybę kreiptis į Bendrijos teismą ir kad šis prireikus galėtų vykdyti teisminę kontrolę.

(žr. 82?91 punktus)

3. EB 81 straipsnio 1 dalis, pagal kurią įmonėms draudžiama, inter alia, sudaryti susitarimus arba dalyvauti suderintuosiuose veiksmuose, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar padarinys yra trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje, yra skirta iš materialių ir žmogiškųjų elementų visumos sudarytiems ūkio subjektams, kurie gali prisidėti prie toje nuostatoje nurodytų pažeidimų padarymo.

Kai tarp pažeidimo padarymo momento ir momento, kai įmonė turi už jį atsakyti, už grupės veiklą rinkoje, kur buvo padarytas konkurencijos normų pažeidimas, atsakinga bendrovė perduoda savo veiklą kitai tos grupės bendrovei, tai, kad pirmoji toliau veikia kaip juridinis vienetas, Bendrijos konkurencijos teisės požiūriu nereiškia, jog antroji negali tapti atsakinga už pirmosios veiksmus.

(žr. 122, 132 punktus)

4. Pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1 A punkto pirmąją pastraipą, apskaičiuodama baudą pagal pažeidimo sunkumą, Komisija, be kita ko, atsižvelgia į konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, kur tai galima įvertinti. Ši, galinti būti įvertinama, kartelio įtaka rinkai turi būti laikoma pakankamai įrodyta, kai Komisija gali pateikti konkrečių ir patikimų duomenų, pakankamai pagrįstai parodančių, kad kartelis turėjo įtakos rinkai.

Kartelio įtakos atitinkamai rinkai nagrinėjimas yra neišvengiamai susijęs su rėmimusi tam tikromis prielaidomis. Tokiomis aplinkybėmis Komisija turi išsiaiškinti, kokia būtų buvusi atitinkamo produkto kaina nesant kartelio. Tačiau nagrinėjant realių kainų pokyčių priežastis yra pavojinga dėl kiekvienos iš jų daryti kokias nors teorines išvadas. Reikia atsižvelgti į objektyvią aplinkybę, kad dėl kainų kartelio šalys atsisakė laisvės konkuruoti kainomis. Taip pat įtakos, susijusios su kitais veiksniais nei šis savanoriškas kartelio šalių susilaikymas, vertinimas yra neišvengiamai paremtas pakankamai pagrįstomis, tačiau kiekybiškai tiksliai neįvertinamomis tikimybėmis.

Todėl Komisijai negali būti priekaištaujama rėmusis konkrečia antikonkurencinio kartelio, kaip antai kainų kartelis ar su pardavimo kvotomis susijęs kartelis, įtaka rinkai, tvirtinant, kad ji kiekybiškai neįvertino šios įtakos ar nepateikė skaičiais išreikšto vertinimo šiuo klausimu, nes kitaip gairių 1 A punkto pirmojoje pastraipoje įtvirtintas kriterijus, į kurį atsižvelgiama nustatant baudos dydį, pasidarytų neveiksmingas.

(žr. 151?155 punktus)

5. Konkurencijos srityje Komisijos įrodinėjimo pareiga, susijusi su pažeidimo poveikiu nagrinėjamai rinkai, jeigu ji atsižvelgia į jį apskaičiuodama baudą pagal pažeidimo sunkumą, yra mažesnė už jos pareigą įrodyti patį pažeidimą kartelio atveju. Iš tikrųjų tam, kad galėtų atsižvelgti į konkrečią kartelio įtaką rinkai, Komisijai pakanka nurodyti „svarbias priežastis, dėl kurių reikia į tai atsižvelgti“.

(žr. 161 punktą)

6. Vertinant pažeidimo konkurencijos srityje sunkumą, reikia ypač atsižvelgti į inkriminuojamų veiksmų teisinį ir ekonominį kontekstą. Šiuo atžvilgiu, norėdama įvertinti konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, Komisija turi atsižvelgti į konkurenciją, kuri būtų įprastai buvusi, jei pažeidimas nebūtų buvęs padarytas.

Pirmiausia iš to išplaukia, kad kainų kartelių atveju turi būti pakankamai pagrįstai nustatyta, jog susitarimai iš tikrųjų leido suinteresuotosioms įmonėms nustatyti didesnes kainas, nei jos būtų buvusios nesant kartelio. Antra, iš to išplaukia, kad vertindama Komisija turi atsižvelgti į visas objektyvias nagrinėjamos rinkos sąlygas esančiame ekonominiame bei galimai teisiniame kontekste. Tam tikrais atvejais reikia atsižvelgti į „objektyvių ekonominių veiksnių“, rodančių, kad „laisvos konkurencijos“ sąlygomis kainų lygis būtų kitęs kitaip, nei jis kito esant karteliui, buvimą.

(žr. 177?179 punktus)

7. Konkurencijos normų pažeidimų sunkumo laipsnis turi būti nustatytas atsižvelgiant į daug veiksnių, pavyzdžiui, konkrečias bylos aplinkybes ir jos kontekstą, tačiau nėra privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti, sąrašo.

Be to, atsižvelgiant į susiklosčiusią situaciją, vienu iš pažeidimo sunkumo vertinimo kriterijų gali būti pažeidimo objektu esančių prekių kiekis ir vertė, įmonės dydis bei ekonominis pajėgumas ir todėl įtaka, kurią ji galėjo daryti atitinkamai rinkai. Viena vertus, darytina išvada, kad nustatant baudos dydį yra teisėta atsižvelgti tiek į bendrą įmonės apyvartą, kuri yra jos dydžio ir ekonominio pajėgumo rodiklis, nors netikslus ir netobulas, tiek į atitinkamų įmonių užimamą atitinkamos rinkos dalį, kuri gali būti pažeidimo masto rodiklis. Kita vertus, darytina išvada, kad nei vienam, nei kitam iš šių skaičių nereikia suteikti neproporcingos svarbos kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, todėl tinkamas baudos dydis negali būti nustatytas remiantis vien apskaičiavimu pagal bendrą apyvartą.

(žr. 213, 214, 227 punktus)

8. Nustatydama baudų, skirtinų skirtingoms konkurencijos normų pažeidime dalyvavusioms įmonėms, dydį, Komisija, laikydamasi Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių, turi teisę nustatyti baudas ne pagal kiekvienos iš suinteresuotųjų įmonių bendrą apyvartą atitinkamoje rinkoje, o jas apskaičiuodama visoms suinteresuotosioms įmonėms atskaitos tašku laikyti absoliutų, atsižvelgiant į pažeidimo pobūdį, nustatomą dydį, kuris vėliau kiekvienos įmonės atžvilgiu yra koreguojamas atsižvelgiant į daugelį dalykų.

(žr. 223 punktą)

9. Pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Bendrijos institucijų aktai neviršytų to, kas yra tinkama ir būtina nustatytam tikslui pasiekti.

Apskaičiuojant baudas, pažeidimų sunkumo laipsnis turi būti nustatytas atsižvelgiant į daugelį veiksnių ir nė vienam iš šių veiksnių nereikia suteikti neproporcingos svarbos kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu.

Šiomis aplinkybėmis proporcingumo principas reiškia, kad Komisija privalo nustatyti baudą, proporcingą veiksniams, į kuriuos buvo atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir šiuo atžvilgiu tuos veiksnius taikyti nuosekliai bei objektyviai pateisinamai.

(žr. 226?228 punktus)

10. Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 3 punkto pirmoji įtrauka numato, kad dėl lengvinančių aplinkybių baudos dydis yra sumažinamas, jeigu, pavyzdžiui, atitinkamos įmonės vaidmuo pažeidime buvo „išimtinai pasyvus arba prisitaikėliškas“.

Vienas iš dalykų, galinčių įrodyti pasyvų įmonės vaidmenį kartelyje, į kurį galima atsižvelgti, yra daug retesnis, palyginti su kitais kartelio dalyviais, jos dalyvavimas susitikimuose, vėlesnis jos atėjimas į rinką, kuri yra pažeidimo objektas, neatsižvelgiant į jos dalyvavimo pažeidime trukmę, bei pažeidime dalyvavusių trečiųjų įmonių atstovų aiškūs pareiškimai šiuo klausimu. Be to, „išimtinai pasyvus kartelio dalyvio vaidmuo“ reiškia, jog jo elgesys yra „ne itin reikšmingas“, t. y. jis aktyviai nedalyvavo rengiant antikonkurencinį susitarimą ar susitarimus.

Nepakanka, kad tam tikrais kartelio laikotarpiais ar tam tikrų kartelio susitarimų atžvilgiu atitinkamos įmonės vaidmuo buvo „ne itin reikšmingas“. Šiuo atžvilgiu yra nesuderinami su „ne itin reikšmingu“ pasyvaus prisitaikymo vaidmeniu susitikimų rengimas, dienotvarkės siūlymas, parengiamųjų dokumentų platinimas organizuojant susitikimus. Tokie veiksmai rodo palankų ir aktyvų atitinkamos įmonės požiūrį į kartelio sukūrimą, jo laikymąsi bei kontrolę.

Gairių 3 punkto antra įtrauka numato baudos sumažinimą dėl lengvinančių aplinkybių, pavyzdžiui, susitarimų neįgyvendinimo praktikoje atveju. Todėl reikia patikrinti, ar įmonės nurodomos aplinkybės patvirtina, kad tuo laikotarpiu, kai ji buvo neteisėtų susitarimų šalis, iš tikrųjų jų netaikė konkuruodama rinkoje.

Tačiau tai, kad įmonė, kurios dalyvavimas susitarime su jos konkurentais dėl kainų yra įrodytas, rinkoje veikia ne taip, kaip sutarta su konkurentais, nebūtinai yra veiksnys, į kurį, apskaičiuojant skirtinos baudos dydį, turi būti atsižvelgta kaip į lengvinančią aplinkybę. Iš tikrųjų įmonė, kuri, nepaisydama susitarimų su konkurentais, vykdo daugiau ar mažiau nepriklausomą politiką rinkoje, gali paprasčiausia mėginti pasinaudoti karteliu savo naudai.

(žr. 251, 252, 254, 255, 257, 267?269 punktus)

11. Ne bis in idem principas draudžia du kartus bausti tą patį asmenį už tą pačią neteisėtą veiką, siekiant apsaugoti tą patį teisinį interesą. Šiam principui taikyti reikalingos trys kumuliacinės sąlygos, t. y. faktinių aplinkybių vienodumas, tas pats pažeidėjas ir tas pats ginamas teisinis interesas.

Įmonės atžvilgiu dėl to paties neteisėto elgesio gali būti teisėtai vykdomos paralelios procedūros ir jai gali būti skirtos dvi sankcijos, iš kurių vieną skiria atitinkama kompetentinga valstybės narės institucija, o kitą – atitinkama Bendrijos institucija, jeigu tokiomis procedūromis siekiama skirtingų tikslų ir jeigu pažeistos normos nėra tos pačios.

Todėl ne bis in idem principas juo labiau negali būti taikomas tokiu atveju, kai Komisijos ir trečiosios valstybės valdžios institucijų procedūromis bei skirtomis sankcijomis akivaizdžiai siekiama skirtingų tikslų. Iš tikrųjų pirmuoju atveju siekiama apsaugoti neiškreiptą konkurenciją Europos Sąjungos teritorijoje ar Europos ekonominėje erdvėje, o antruoju – apsaugoti trečiosios valstybės rinką. Todėl sąlyga dėl ginamo teisinio intereso tapatumo, kuri būtina ne bis in idem principui taikyti, nėra tenkinama šiuo atveju.

(žr. 285?287 punktus)

12. Vykstant dviem analogiškoms procedūroms, kurių priimtinumas grindžiamas konkrečia kompetencijos tarp Bendrijos ir valstybių narių pasidalijimo sistema konkurencijos srityje ir kuriomis siekiama skirtingų tikslų, galimybei skirti kumuliacines sankcijas, kurių vieną skiria Bendrijos institucijos, o kitą – nacionalinės institucijos, taikomas teisingumo reikalavimas. Jeigu sankcijos yra skirtos už valstybės narės kartelių teisės pažeidimus, t. y. padarytus Bendrijos teritorijoje, šis teisingumo reikalavimas reiškia, kad Komisija, nustatydama baudų dydį pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnį, privalo atsižvelgti į sankcijas, kurios jau buvo taikytos tai pačiai įmonei už tas pačias veikas.

Vis dėlto pareigą atsižvelgti į teisingumo reikalavimą lemia, pirma, glaudi valstybių narių nacionalinių rinkų ir bendrosios rinkos tarpusavio priklausomybė ir, antra, ypatinga Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos pasidalijimo kartelių srityje toje pačioje teritorijoje sistema.

(žr. 290 ir 291 punktus)

13. Komisijos diskrecija skirti baudas įmonėms, kurios tyčia ar dėl aplaidumo pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį arba EB 82 straipsnį, yra viena iš Komisijai suteiktų priemonių, leidžiančių įgyvendinti jai Bendrijos teisės suteiktą priežiūros funkciją. Ši funkcija apima užduotį vykdyti bendrą politiką, kuria siekiama taikyti Sutartyje nustatytus principus konkurencijos srityje bei orientuoti įmonių veiklą, kad ji atitiktų šiuos principus.

Iš to matyti, kad Komisija turi teisę nuspręsti dėl baudos dydžio, siekdama sustiprinti jos atgrasantį poveikį, jeigu konkrečios rūšies pažeidimai vis dar yra pakankamai dažni dėl pelno, kurio iš pažeidimo gali turėti tam tikros suinteresuotosios įmonės, nors jų neteisėtumas buvo aiškus vos pradėjus taikyti Bendrijos konkurencijos politiką.

Komisijos siekiamas atgrasymo tikslas skirtas valdyti įmonių elgesį Bendrijoje ar Europos ekonominėje erdvėje (EEE). Todėl už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą įmonei skirtos baudos atgrasantis pobūdis negali būti nustatytas nei remiantis tik konkrečia jos situacija, nei atsižvelgiant į tai, kad ji laikėsi EEE nepriklausančiose trečiosiose valstybėse nustatytų konkurencijos normų.

(žr. 297, 298 ir 300 punktus)

14. Jeigu Komisija per EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo procedūrą, siekdama įrodyti pažeidimą, ketina remtis atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištrauka ar prie tokio atsakymo pridėtu dokumentu, kitoms šioje procedūroje dalyvaujančioms šalims privalo būti suteikta galimybė pareikšti nuomonę dėl tokios įrodinėjimo priemonės. Tokiomis aplinkybėmis minėta atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištrauka arba prie šio atsakymo pridėtas dokumentas yra medžiaga, apkaltinanti pažeidime dalyvavusias šalis.

Suinteresuotoji įmonė turi įrodyti, kad Komisijos sprendimas būtų buvęs kitoks, jei nepateikto susipažinti dokumento, kuriuo Komisija grindė kaltinimus šiai įmonei, nebūtų buvę galima naudoti kaip apkaltinamojo įrodymo.

Kalbant apie išteisinamojo dokumento nepateikimą, atitinkama įmonė turi įrodyti tik tai, kad jo neatskleidimas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui jos nenaudai. Įmonei pakanka įrodyti, kad ji būtų galėjusi panaudoti tokį išteisinamąjį dokumentą gynybai taip, jog jeigu būtų galėjusi juo remtis per administracinę procedūrą, būtų galėjusi nurodyti aplinkybes, kurios nesutampa su Komisijos tuo etapu padarytomis išvadomis, ir todėl bent jau dėl elgesio, kuriuo ji kaltinama, trukmės ir sunkumo ji būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką Komisijos sprendime pateiktiems vertinimams ir galiausiai baudos dydžiui. Šiomis aplinkybėmis galimybė, kad neatskleistas dokumentas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui, gali būti įrodyta tik atlikus pirminį kai kurių įrodinėjimo priemonių vertinimą, kuris parodytų, kad neatskleisti dokumentai šių įrodymų atžvilgiu galėjo turėti reikšmės, į kurią buvo būtina atsižvelgti.

(žr. 343, 344, 351 punktus)

15. Jeigu išnagrinėjus įmonės ieškinio pagrindus, kuriais yra ginčijamas Komisijos sprendimo, kuriuo jai skiriama bauda už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimus, teisėtumas, nenustatyta jokių teisės pažeidimų, Pirmosios instancijos teismas neturi sumažinti baudos dydžio, naudodamasis jam suteikta neribota jurisdikcija.

(žr. 386 punktą)

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO SPRENDIMAS (trečioji kolegija)

2006 m. rugsėjo 27 d.( )

„Konkurencija ? Karteliai ? Citrinos rūgštis – EB 81 straipsnis ? Bauda ? Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis ? Veiksmų priskyrimas dukterinei bendrovei ? Baudų teisėtumo principas ? Baudų nustatymo metodo gairės ? Proporcingumo principas ? Ne bis in idem principas ? Teisė susipažinti su bylos medžiaga“

Byloje T‑43/02

Jungbunzlauer AG, įsteigta Bazelyje (Šveicarija), atstovaujama advokatų R. Bechtold, U. Soltész ir M. Karl,

ieškovė,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą P. Olivier, padedamo advokato H. Freund,

atsakovę,

palaikomą

Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos E. Karlsson ir S. Marquardt,

įstojusios į bylą šalies,

dėl pagrindinio prašymo panaikinti 2001 m. gruodžio 5 d. Komisijos sprendimą 2002/742/EB, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E‑1/36.604 ? Citrinos rūgštis) (OL L 239, 2002, p. 18), ir papildomo prašymo sumažinti šiuo sprendimu ieškovei skirtą baudą.

EUROPOS BENDRIJŲ

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija),

kurį sudaro pirmininkas J. Azizi, teisėjai M. Jaeger ir F. Dehousse,

posėdžio sekretorė D. Christensen, administratorė,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gegužės 24 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Faktinės ginčo aplinkybės

1 Ieškovė Jungbunzlauer AG (toliau – Jungbunzlauer, arba ieškovė) buvo įsteigta 1993 m. kaip dukterinė pagrindinei kontroliuojančiajai (holdingo) bendrovei JungbunzlauerHolding AG, kuri savo ruožtu priklauso kontroliuojančiajai (holdingo) bendrovei Montana AG (toliau irgi vadinama Jungbunzlauer grupe), 100 % priklausanti įmonė. Jungtinėse Valstijose ši grupė veikia per tarpininkę Jungbunzlauer International AG, kuri yra Jungbunzlauer grupės dukterinė įmonė. Grupės buveinė yra Jungbunzlauer priklausančiose patalpose Bazelyje (Šveicarija). Iki 1993 m. grupei vadovavo Jungbunzlauer GmbH, kurios buveinė yra Vienoje (Austrija).

2 Jungbunzlauer grupė gamina ir prekiauja sudedamosiomis dalimis, kurios naudojamos maisto produktų ir gėrimų, farmacijos ir kosmetikos gaminių sektoriuose bei turi ir kitokią pramoninę paskirtį. Ji, be kita ko, yra viena iš pirmaujančių citrinos rūgšties gamintojų pasaulyje.

3 Citrinos rūgštis yra pasaulyje labiausiai naudojamas rūgštiklis ir konservantas. Yra keletas jos rūšių, skirtų įvairiai naudoti, pavyzdžiui, maisto produktams ir gėrimams, plovikliams ir buitiniams valikliams, farmacijos ir kosmetikos produktams, įvairiems pramonės procesams.

4 1995 m. bendras pasaulinis citrinos rūgšties pardavimas buvo apie 894,72 mln. eurų, o pardavimas Europos ekonominėje erdvėje (EEE) – apie 323,69 mln. eurų. 1996 m. apie 60 % pasaulinės citrinos rūgšties rinkos buvo pasidalijusios įmonės, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas, t. y. ADM,Jungbunzlauer AG (toliau – JBL), F. Hoffmann-La Roche AG (toliau – HLR), Bayer AG grupei (toliau – Bayer) priklausanti bendrovė Haarmann & Reimer Corp. (toliau – H & R) ir Cerestar Bioproducts BV (toliau – Cerestar), visos kartu vadinamos „susijusiomis šalimis“.

5 1995 m. rugpjūčio mėn. JAV teisingumo ministerija pranešė Komisijai, kad atliekamas citrinos rūgšties rinkos tyrimas. Nuo 1996 m. spalio mėn. iki 1998 m. birželio mėn. visos susijusios šalys, taip pat ir Jungbunzlauer GmbH, prisipažino dalyvavusios kartelyje. Šioms įmonėms sudarius sutartis su JAV teisingumo ministerija, JAV valdžios institucijos skyrė joms baudas. Be to, tam tikriems susijusiems asmenims buvo skirtos asmeninės baudos. Tyrimas taip pat buvo atliekamas ir Kanadoje, kur kai kurioms iš šių įmonių, tarp jų ir Jungbunzlauer GmbH, buvo skirtos baudos.

6 1997 m. rugpjūčio 6 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17 Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 11 straipsniu keturiems pagrindiniams citrinos rūgšties gamintojams Bendrijoje, tarp jų ir Jungbunzlauer GmbH, išsiuntė prašymus pateikti informacijos. Be to, 1998 m. sausio mėn. Komisija išsiuntė prašymus pateikti informacijos pagrindiniams Bendrijos citrinos rūgšties pirkėjams, o 1998 m. liepos mėn. ji dar kartą išsiuntė prašymus pateikti informacijos pagrindiniams Bendrijos citrinos rūgšties gamintojams.

7 Atsakydama į prašymą pateikti informacijos, kuris jai buvo pateiktas 1998 m. liepos mėn., Cerestar susisiekė su Komisija ir per 1998 m. spalio 29 d. susitikimą pranešė, kad norėtų bendradarbiauti pagal 1996 m. liepos 18 d. Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių bylose (OL C 207, 1996, p. 4, toliau – Pranešimas dėl bendradarbiavimo). Kartu Cerestar žodžiu apibūdino tam tikrus kartelio, kuriame ji dalyvavo, veiksmus. 1999 m. kovo 25 d. ji išsiuntė Komisijai pareiškimą raštu, patvirtinantį jos žodžius per minėtą susitikimą.

8 1998 m. liepos 28 d. Komisija išsiuntė Jungbunzlauer GmbH naują prašymą pateikti informacijos, į kurį ši atsakė 1998 m. rugsėjo 28 d. laišku.

9 Per 1998 m. gruodžio 11 d. susitikimą ADM pranešė apie norą bendradarbiauti ir žodžiu išdėstė aplinkybes apie antikonkurencinius veiksmus, kuriuose ji dalyvavo. 1999 m. sausio 15 d. laišku ADM patvirtino savo pareiškimus žodžiu.

10 1999 m. kovo 3 d. Komisija išsiuntė prašymus pateikti papildomos informacijos HLR, Jungbunzlauer ir Cerestar.

11 1999 m. atitinkamai balandžio 28 d., gegužės 21 d. ir liepos 28 d. Bayer H & R vardu, ieškovė ir HLR pateikė pareiškimus pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo.

12 2000 m. kovo 28 d., remdamasi jai pateikta informacija, Komisija ieškovei ir kitoms susijusioms šalims išsiuntė pranešimą apie kaltinimus dėl EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimo. ADM ir kitos suinteresuotosios šalys, atsakydamos į Komisijos nurodytus kaltinimus, pateikė pastabas raštu. Nė viena iš šių įmonių neprašė surengti posėdžio ir neginčijo pranešime apie kaltinimus nurodytų faktų teisingumo.

13 2001 m. balandžio 11 d. raštu Komisijai Jungbunzlauer GmbH pateikė kai kurias pastabas dėl vykstančios procedūros.

14 2001 m. liepos 27 d. Komisija ieškovei ir kitoms suinteresuotosioms šalims išsiuntė prašymus pateikti papildomos informacijos. Ieškovė 2001 m. rugpjūčio 3 d. raštu pateikė atsakymą savo ir Jungbunzlauer GmbH vardu.

15 2001 m. gruodžio 5 d. Komisija priėmė Sprendimą 2002/742/EB, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (COMP/E-1/36.604 – Citrinos rūgštis) (toliau – ginčijamas sprendimas). Apie sprendimą ieškovei buvo pranešta 2001 m. gruodžio 18 dieną.

16 Ginčijamame sprendime, be kitų, yra šios nuostatos:

„1 straipsnis

(ADM), (Cerestar), (H & R), (HLR) ir (ieškovė), dalyvaudamos susitarime ir (arba) nuolatiniuose suderintuosiuose veiksmuose citrinos rūgšties sektoriuje, pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį.

Pažeidimas truko:

– (ADM), (H & R), (HLR) ir (ieškovės) atveju ? nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1995 m. gegužės mėnesio,

– (Cerestar) atveju ? nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1995 m. gegužės mėnesio.

<…>

3 straipsnis

1 straipsnyje išvardytoms įmonėms už tame pačiame straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:

a) (ADM) – 39,69 mln. eurų bauda;

b) (Cerestar) – 170 000 eurų bauda;

c) (HLR) – 63,5 mln. eurų bauda;

d) (H & R) – 14,22 mln. eurų bauda;

e) (ieškovei) – 17,64 mln. eurų bauda.“

17 Ginčijamo sprendimo 80–84 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelis yra susijęs su tiksliu kvotų kiekvienam nariui paskirstymu ir šių kvotų laikymusi, tikslinių ir (arba) minimalių kainų nustatymu, nuolaidų netaikymu ir tam tikros informacijos apie klientus keitimusi.

18 Ginčijamo sprendimo 185–188 konstatuojamosiose dalyse Komisija tvirtino, kad Jungbunzlauer grupės atveju Jungbunzlauer turėtų būti laikoma atsakinga už pažeidimą.

19 Ginčijamame sprendime apskaičiuodama baudos dydį Komisija taikė metodą, pateiktą Baudų nustatymo metodo gairėse, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės), taip pat rėmėsi pranešimu apie bendradarbiavimą.

20 Pirmiausia Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę, nustatė pagrindinį baudos dydį.

21 Šiomis aplinkybėmis dėl pažeidimo sunkumo Komisija pirmiausia nusprendė, kad suinteresuotosios šalys padarė labai sunkų pažeidimą, atsižvelgiant į jo pobūdį, konkrečią įtaką citrinos rūgšties rinkai EEE ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (ginčijamo sprendimo 230 konstatuojamoji dalis).

22 Komisija taip pat nusprendė, kad reikia atsižvelgti į realų ekonominį pajėgumą daryti žalą konkurencijai ir nustatyti tokią baudą, kuri užtikrintų atgrasantį efektą. Todėl remdamasi susijusių šalių paskutinių pažeidimo metų, t. y. 1995 m., citrinos rūgšties pardavimo kiekiu, Komisija suskirstė šias įmones į tris kategorijas, pirmajai kategorijai priskirdama H & R, kurios rinkos dalis buvo 22 %, antrajai – ADM ir Jungbunzlauer, kurių rinkos dalys buvo (konfidencialu)( ), bei HLR, kurios rinkos dalis buvo 9 %, o trečiajai kategorijai – Cerestar, kurios pasaulinės rinkos dalis buvo 2,5 %. Atsižvelgdama į tai, Komisija pirmajai kategorijai priklausančioms įmonėms nustatė 35 mln. eurų pradinį baudos dydį, antrajai kategorijai priklausančioms įmonėms – 21 mln. eurų pradinį baudos dydį, o trečiajai kategorijai – 3,5 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 239 konstatuojamoji dalis).

23 Be to, norėdama užtikrinti atgrasantį efektą, Komisija pakoregavo šiuos pradinius dydžius. Todėl, atsižvelgdama į susijusių šalių dydį ir bendrus išteklius, išreikštus bendromis pasaulinėmis šių įmonių apyvartomis, Komisija ADM ir HLR nustatytam pradiniam baudos dydžiui taikė 2 dauginimo koeficientą, o H & R – 2,5 dauginimo koeficientą (ginčijamo sprendimo 50 ir 246 konstatuojamosios dalys).

24 Dėl kiekvienos įmonės padaryto pažeidimo trukmės pradinis baudos dydis buvo padidintas 10 % už kiekvienus metus, t. y. 40 % ADM, H & R, HLR ir Jungbunzlauer bei 30 % Cerestar (ginčijamo sprendimo 249 ir 250 konstatuojamosios dalys).

25 Taip Komisija nustatė Jungbunzlauer 29,4 mln. eurų pagrindinį baudos dydį. ADM, Cerestar, HLR, ir H & R buvo nustatyti atitinkamai 58,8, 4,55, 58,8 ir 122,5 mln. eurų pagrindiniai baudų dydžiai (ginčijamo sprendimo 254 konstatuojamoji dalis).

26 Antra, dėl sunkinančių aplinkybių ADM ir HLR skirti pagrindiniai baudų dydžiai buvo padidinti 35 % dėl to, kad šios įmonės vadovavo karteliui (ginčijamo sprendimo 273 konstatuojamoji dalis).

27 Trečia, Komisija išnagrinėjo ir atmetė tam tikrų įmonių argumentus, kad šių įmonių atžvilgiu turėjo būti pripažintos lengvinančios aplinkybės (ginčijamo sprendimo 274–291 konstatuojamosios dalys).

28 Ketvirta, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi, Komisija pakoregavo Cerestar ir H & R taip apskaičiuotas baudas, kad jos neviršytų 10 % bendros suinteresuotųjų šalių apyvartos ribos (ginčijamo sprendimo 293 konstatuojamoji dalis).

29 Penkta, remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktu, Komisija „labai sumažino“ (t. y. 90 %) Cerestar skirtiną baudą, kuri jai būtų buvusi skirta, jei ši įmonė nebūtų bendradarbiavusi. Remdamasi šio pranešimo D punktu, Komisija „gerokai sumažino“ (t. y. 50 %) baudas ADM, Jungbunzlauer (40 %), H & R (30 %) ir HLR (20 %) (ginčijamo sprendimo 326 konstatuojamoji dalis).

Procesas ir šalių reikalavimai

30 Ši byla buvo pradėta Jungbunzlauer ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2002 m. vasario 25 dieną.

31 2002 m. birželio 18 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo pirmininkas leido Tarybai įstoti į bylą Komisijos pusėje.

32 Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje nustatytas proceso organizavimo priemones raštu pateikė šalims klausimus, į kuriuos jos atsakė per nustatytus terminus.

33 Šalių nuomonės žodžiu ir jų atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus buvo išklausyti 2004 m. gegužės 24 d. posėdyje.

34 Jungbunzlauer Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą,

– subsidiariai sumažinti jai skirtos baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

35 Komisija ir Taryba, įstojusi į bylą šalis, Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš Jungbunzlauer bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

36 Pirma, ieškovė pareiškia prieštaravimą dėl teisėtumo, tvirtindama, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi yra pažeidžiamas teisėtumo principas, nes šia nuostata iš anksto nepakankamai apibrėžiama Komisijos sprendimų praktika (toliau – teisėtumo principas). Ieškovė taip pat teigia, kad ginčijamas sprendimas yra niekinis dėl jame esančių klaidų, susijusių su ginčijamo sprendimo adresatu, pažeidimo sunkumo vertinimu, lengvinančių aplinkybių pripažinimu, neatsižvelgimu į kitose valstybėse skirtas baudas, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytos baudų ribos laikymusi. Galiausiai ieškovė tvirtina, kad administracinės procedūros trukmė privalėtų turėti įtakos baudos dydžiui.

I – Dėl teisėtumo principo pažeidimo

A – Dėl prieštaravimo dėl teisėtumo, pareikšto Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies atžvilgiu

1. Šalių argumentai

37 Jungbunzlauer pareiškia prieštaravimą dėl teisėtumo pagal EB 241 straipsnį ir teigia, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis, t. y. nuostata, suteikianti Komisijai įgaliojimą skirti baudas Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimų atvejais, pažeidžia teisėtumo principą, kylantį iš teisinio saugumo principo, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas, nes ši nuostata iš anksto nepakankamai apibrėžia Komisijos sprendimų praktiką.

38 Visų pirma Jungbunzlauer teigia, kad teisėtumo principas buvo įtvirtintas 1950 m. lapkričio 4 d. pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 7 straipsnio 1 dalyje, kurioje nustatyta:

„Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal jų padarymo metu galiojusius valstybės įstatymus arba tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri buvo taikoma nusikaltimo padarymo metu.“

39 Jungbunzlauer remiasi ES 6 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią ,,Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina (EŽTK) ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų kaip bendri Bendrijos teisės principai“.

40 Be to, Jungbunzlauer pabrėžia, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktiką bet kuri Bendrijos teisės nuostata, numatanti baudžiamojo ar nebaudžiamojo pobūdžio sankcijas (1984 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo Könecke, 117/83, Rink. p. 3291, 11 punktas ir 1987 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Maizena, 137/85, Rink. p. 4587, 15 punktas), privalo atitikti teisėtumo principą, kaip kylantį iš teisinio saugumo principo (1969 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Stauder, 29/69, Rink. p. 419, 7 punktas; 1996 m. vasario 13 d. Sprendimo Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Rink. p. I-431, 27 punktas ir 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Baudžiamoji byla prieš X, C‑74/95 ir C‑129/95, Rink. p. I-6609, 25 punktas; 2001 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją, T‑112/98, Rink. p. II‑729, 59 ir paskesni punktai).

41 Galiausiai Jungbunzlauer pažymi, kad teisėtumo principas yra įtvirtintas ir 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 ir 49 straipsniuose (OL 2000, C 364, p. 1, toliau – Pagrindinių teisių chartija) ir sudaro neatskiriamą valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų dalį.

42 Jungbunzlauer teigia, kad, remiantis teisėtumo principu, kylančiu iš teisinio saugumo principo, Bendrijos teisės aktai turi būti aiškūs ir numanomi teisės subjektams (1981 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Salumi, 212/80?217/80, Rink. p. 2735, 10 punktas; 1984 m. vasario 22 d. Sprendimo Kloppenburg, 70/83, Rink. p. 1075, 11 punktas; 40 punkte minėto sprendimo Könecke 11 punktas ir sprendimo Maizena 15 punktas) ir kad tikrumo bei numatymo reikalavimo turi būti itin griežtai laikomasi tuomet, kai teisės aktai gali turėti finansinių pasekmių (1990 m. kovo 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑30/89, Rink. p. I‑691, 23 punktas ir ten nurodyta teismų praktika). Tai ypač taikytina Tarybos priimtam teisės aktui, kuriuo Komisijai suteikiamas įgaliojimas veikti. Šis įgaliojimas gali būti teisėtas tik tuomet, jeigu yra pakankamai tikslus, t. y. kai Taryba juo aiškiai nurodo Komisijai suteikiamos kompetencijos ribas (1988 m. liepos 5 d. Sprendimo Central-Import Münster, 291/86, Rink. p. 3679, 13 punktas).

43 Jungbunzlauer teigia, kad teisėtumo principas yra labai svarbus nuostatų, kuriomis numatomos sankcijos, atveju (1980 m. liepos 10 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, 32/79, Rink. p. 2403, 46 punktas; 42 punkte minėto sprendimo Kloppenburg 11 punktas; 40 punkte minėto sprendimo Maizena 15 punktas ir 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo Milchwerke Köln, C‑352/92, Rink. p. I‑3385, 22 ir 23 punktai). Jungbunzlauer pažymi, kad šiomis nuostatomis privalo būti numanomai apibrėžiami ne tik veiksmai, už kuriuos baudžiama, bet ir iš to teisės subjektui kylančios teisinės pasekmės (40 punkte minėto sprendimo Baudžiamoji byla prieš X 25 punktas).

44 Jungbunzlauer mano, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis numato galimybę skirti baudžiamojo arba kvazibaudžiamojo pobūdžio sankciją.

45 Šiuo klausimu Jungbunzlauer visų pirma remiasi M. Monti, anuomet Komisijos nario, atsakingo už konkurencijos politiką, pareiškimais, gairių tekstu ir Komisijos atsiliepime į ieškinį vartotomis sąvokomis. Iš tikrųjų ten teigiama, kad „sankcijos“ ir „bausmės“ už EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimus turėtų būti pakankamai didelės tam, kad jos būtų „atgrasomojo pobūdžio“.

46 Be to, Jungbunzlauer primena, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog baudos, apie kurias kalbama Reglamento Nr. 17 15 straipsnyje, nėra periodinio pobūdžio; jų tikslas ir nubausti už neteisėtus veiksmus, ir užkirsti kelią jiems pasikartoti (1970 m. liepos 15 d. Sprendimo Chemiefarma prieš Komisiją, 41/69, Rink. p. 661, 172 ir 173 punktai), o tai, Jungbunzlauer manymu, atitinka Europos žmogaus teisių teismo pateikiamą platų baudžiamojo kaltinimo sąvokos aiškinimą. Jungbunzlauer pažymi ir tai, kad Pirmosios instancijos teismas 2002 m. kovo 20 d. Sprendime Brugg Rohrsystemeprieš Komisiją (T‑15/00, Rink. p. II‑1613, 109 ir 122 punktai) nagrinėjo pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnį skirtos baudos teisėtumą EŽTK 7 straipsnio atžvilgiu.

47 Jungbunzlauer mano, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 dalyje pavartota frazė, pagal kurią sprendimai, kuriais yra skiriamos baudos, „nėra baudžiamosios teisės pobūdžio“, negali pakeisti šio vertinimo, nes, remiantis Europos žmogaus teisių teismo praktika, ne teisės akto pavadinimas, o jo tikrasis turinys yra lemiamas.

48 Taigi, Jungbunzlauer manymu, procedūra, kuri pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį pasibaigia baudos skyrimu, privalo atitikti visus minimalius reikalavimus pagrindinių teisių, įtvirtintų ne tik EŽTK, taip, kaip jas aiškina Europos žmogaus teisių teismas, bet ir Pagrindinių teisių chartijoje, kuri patvirtina iš šios teismų praktikos kylančias teises, požiūriu.

49 Šiomis aplinkybėmis Jungbunzlauer teigia, kad iš Europos žmogaus teisių teismo praktikos aišku, jog tiek nusikaltimo, tiek pažeidimo atveju skiriamą bausmę turi „numatyti įstatymas“, o tai reiškia, kad teisės subjektai, atsižvelgiant į susiklosčiusias aplinkybes, privalo turėti galimybę atitinkamai numatyti tam tikro akto pasekmes. Europos žmogaus teisių teismas yra pridūręs, kad diskrecinius įgaliojimus suteikiantis įstatymas neprieštarauja šiam reikalavimui, jeigu, atsižvelgiant į siekiamą teisėtą tikslą, yra pakankamai aiškiai nustatomas tokios teisės mastas ir naudojimosi ja sąlygos, kad teisės subjektas būtų deramai apsaugotas nuo savavališkumo.

50 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Jungbunzlauer mano, kad teisėtumo principas pažeidžiamas tuo atveju, kai nuostata, kuria numatoma galimybė skirti baudą, nepakankamai apribojamos šiuo klausimu galimo priimti sprendimo teisinės pasekmės, o dėl aptariamo teksto netikslios formuluotės kompetentingai institucijai paliekamos didelės galimybės taikyti tą nuostatą konkrečiai bylai. Šiuo atveju, priešingai nei reikalaujama pagal teisėtumo principą, teisines pasekmes nustato administracija, o ne iš anksto teisės aktų leidėjas. Nors Jungbunzlauer sutinka, kad diskrecijos suteikimas administracijai yra teisėtas teisėtumo principo požiūriu, diskrecija vis dėlto neturi būti neribota.

51 Jungbunzlauer mano, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis neatitinka minėtų minimalių reikalavimų.

52 Jungbunzlauer primena, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis Sutarties konkurencijos normų pažeidimo atveju leidžia Komisijai skirti baudą, kurios mažiausia suma yra 1 000 eurų, o didžiausia suma turi būti nustatoma kiekvienai įmonei individualiai, atsižvelgiant į apyvartą. Dėl tikslios baudos sumos ji priduria, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje tik pažymima, jog, „nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę“.

53 Jungbunzlauer mano, kad, nustatant baudos dydį, ši nuostata Komisijai suteikia beveik neribotą laisvę.

54 Pirma, Jungbunzlauer remiasi tuo, kad, priešingai nei buvo prieš priimant Reglamentą Nr. 17, šiuo metu kai kurių pasaulinių grupių apyvarta gali siekti šimtus milijardų eurų, todėl maksimalus baudos dydis gali lengvai siekti kelias dešimtis milijardų eurų. Ji pažymi, kad, pavyzdžiui, jeigu naftos grupė ExxonMobil, kurios apyvarta siekia 248 mlrd. eurų, dalyvautų kartelyje, Komisija jai galėtų skirti nuo 1 000 iki 24,8 mlrd. eurų baudą, t. y. sumą, prilygstančią Liuksemburgo bendrajam vidaus produktui. Jungbunzlauer manymu, jei tam tikro pažeidimo atveju įstatymas institucijai leidžia skirti nuo 1 000 iki 24,8 mlrd. eurų baudą arba, remiantis pranešimu dėl bendradarbiavimo, net visiškai nuo jos atleisti, baudą iš anksto nustato ne įstatymas, o tik institucija. Galiausiai tokia nuostata leidžiama savavališkai nustatyti baudos dydį.

55 Antra, Jungbunzlauer mano, kad gairės nėra „įstatymas“ EŽTK atžvilgiu. Ji pabrėžia, kad tokios gairės yra privalomos tik pačiai Komisijai, tačiau ne teisminėms institucijoms (1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Regione Toscana prieš Komisiją, T‑81/97, Rink. p. II‑2889, 49 punktas ir 2001 m. kovo 22 d. generalinio advokato S. Alber išvados byloje Prancūzija prieš Komisiją, C‑17/99, Rink. p. I‑2481, I‑2484, 23 punktas), kurios turi visišką jurisdikciją atlikti Komisijos sprendimų teisminę kontrolę. Kadangi, ieškovės manymu, šios institucijos turi kompetenciją nustatyti galutinį baudų dydį ir gairės joms nėra privalomos, pastarosios EŽTK 7 straipsnio atžvilgiu neturi jokios įtakos vertinant baudžiamosios teisės normos teisėtumo pakankamumą. Be to, ji pažymi, kad Pirmosios instancijos teismas neseniai konstatavo, jog baudoms taikomą teisinį pagrindą apibrėžia vienintelis Reglamentas Nr. 17 (46 punkte minėto sprendimo Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją 123 punktas).

56 Trečia, Jungbunzlauer ginčija Komisijos argumentų pagrįstumą, pagal kuriuos didesnis baudų dydžio apskaičiavimo numatymas ir patikimumas būtų nesuderinamas su principu, kad, viena vertus, skiriant baudą turi būti atsižvelgiama į atvejo ypatybes, kita vertus, kad bauda turi būti pakankamai atgrasanti, siekiant užtikrinti, jog įmonės laikytųsi konkurencijos normų. Jungbunzlauer, atvirkščiai, mano, kad galimų draudžiamo veiksmo pasekmių žinojimas ar galimybė jas žinoti leidžia veiksmingiau užtikrinti atgrasantį poveikį, kurio siekia Komisija. Būtent todėl valstybių narių baudžiamuosiuose įstatymuose yra nustatyta įvairių pažeidimų požymių, sukeliančių įvairių pasekmių, kurios diferencijuojamos pagal sankcijas. Remdamasis šiomis normomis ir jų aiškinimu nacionalinėje teismų praktikoje, teisės subjektas gali pakankamai tiksliai numatyti savo veiksmų baudžiamąsias pasekmes. Menkos Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytos sankcijos ribos kaip tik neturi tokio atgrasančio poveikio, nes nėra net užsiminta apie konkretų pažeidimo, kuriuo a priori būtų visiškai pasiekiamos minėtos ribos, turinį.

57 Jungbunzlauer priduria, kad aplinkybę, jog gairėse nepakankamai apibrėžtas baudų apskaičiavimo metodas, patvirtina tai, kad „labai sunkių“ pažeidimų atveju kaip bazinę sumą Komisija „gali“ pasirinkti bet kurią sumą, didesnę nei 20 mln. eurų. Taigi iš gairių visiškai neaišku, kokios sąlygos lemia tai, kad Komisija kaip bazinę sumą pasirenka 20, 50 ar 100 mln. eurų ar dar didesnę sumą.

58 Ketvirta, Jungbunzlauer mano, kad negalima sutikti ir su Tarybos argumentu, jog Komisijos nustatytas baudas tam tikrais atvejais kontroliuoja Bendrijos teismai, kuriems suteikta visiška jurisdikcija. Jungbunzlauer mano, kad Taryba neįvertina to, jog teisinių nuostatų pakankamo aiškumo reikalavimu siekiama leisti Bendrijos teismams kontroliuoti pagal šias nuostatas priimtų sprendimų teisėtumą. Tarybos tvirtinimas reikštų, kad Bendrijos teismams yra suteikta Bendrijos teisės aktų leidėjo funkcija.

59 Penkta, Jungbunzlauer remiasi tuo, kad nacionaliniu lygiu institucijai nėra suteikiami panašūs įgaliojimai, kurie jai leistų beveik nevaržomai skirti baudas. Kalbant apie palyginimą su Švedijos teise, kuriuo remiasi Taryba, Jungbunzlauer mano, kad šioje valstybėje narėje teisė vystėsi pagal Bendrijos teisės modelį, todėl šis palyginimas nėra naudingas diskusijai. Dėl Vokietijos teisės, kuria irgi remiasi Taryba, Jungbunzlauer teigia, kad Vokietijos teisės nuostatos dėl baudų už konkurencijos teisės pažeidimus nustatymo sudaro diferencijuotą sistemą, kurios negalima lyginti su bendru įgaliojimų suteikimu pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį. Iš tikrųjų šiomis nuostatomis įtvirtinta viršutinė riba iki 500 000 eurų, o ją viršijus – triskart už pelną, gautą dėl įvykdyto pažeidimo, didesnė suma, o tai praktiškai mažesnis baudų lygis nei lygis baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį. Be to, Jungbunzlauer pažymi, kad šis baudų lygis yra koreguojamas atsižvelgiant į pažeidimo padarymo būdą. Maksimalus baudos dydis gali būti taikomas tik tuomet, kai pažeidimas yra padaromas tyčia, o už pažeidimą dėl aplaidumo baudos dydis gali siekti tik pusę maksimalios baudos sumos. Laikantis šių ribų, bauda yra apskaičiuojama remiantis griežtai nustatytais kriterijais, atsižvelgiant, pavyzdžiui, į pažeidimo svarbą, kaltinimo sunkumą, su asmeniu susijusias konkrečias aplinkybes ir pažeidėjo ekonominę padėtį. Jungbunzlauer sutinka, kad iš tiesų šie teisės aktai irgi neleidžia matematiškai tiksliai iš anksto nustatyti baudų dydį. Vis dėlto tokio tikslumo laipsnis yra daug didesnis nei nustatytasis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje. Jungbunzlauer tvirtina, kad, taikant vien apyvarta pagrįstą metodą, nepakankamai atsižvelgiama į pažeidimo mastą ir svarbą, būtent todėl įstatymų leidėjas 1999 m. atsisakė pakeisti teisės aktus šiuo požiūriu.

60 Šešta, Jungbunzlauer mano, kad jos tvirtinimų pagrįstumą rodo Komisijos sprendimų praktika skiriant baudas. Komisijos praktikai būdingi ne tik didžiuliai absoliučių baudų verčių skirtumai, bet ir didžiulis baudų dydžio augimas nuo 2001 metų. Jungbunzlauer pažymi, kad visų pirma, palyginus 1994?2000 m. įmonėms skirtų baudų vidurkį su 2001 m. lapkričio 21 d. Komisijos sprendimu 2003/2/EB, susijusiu su EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E-1/37.512 ? Vitaminai) (OL L 6, 2003, p. 1), 2001 m. skirta rekordine 462 mln. eurų bauda, gaunamas santykis yra beveik 1:15. Net antra pagal dydį bauda iš 2001 m. įmonei skirtų baudų (184,27 mln. eurų), skirta 2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimu 2004/337/EB, susijusiu su EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E-1/36.212 ? Kalkinis popierius) (OL L 115, 2004, p. 1), yra šešis kartus didesnė už šią vidutinę vertę. Jungbunzlauer mano, kad tai, jog visi šie sprendimai, kaip ir ankstesnė visiškai skirtinga Komisijos praktika, grindžiami vieninteliu baudų skyrimo teisiniu pagrindu – Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi – rodo, kad ši nuostata iš tikrųjų visiškai neriboja Komisijos praktikos. Iš tiesų ši tendencija reiškia ne baudų lygio didėjimą, o jo dauginimą.

61 Septinta, Jungbunzlauer pažymi, kad 1993 m. paskelbtame straipsnyje vienas Komisijos pareigūnas pripažino, kad baudos skyrimu galinti baigtis Reglamento Nr. 17 procedūra „(atrodo) tikrai nėra tai, kas paprastai laikoma tinkamu procesu (due process)“.

62 Papildomai Jungbunzlauer teigia, kad net jeigu manytume, jog Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis neprieštarauja teisėtumo principui, Komisija privalo bent jau siaurai aiškinti šią nuostatą ir nepakankamą šios nuostatos numatymą kompensuoti nuoseklia ir skaidria baudų skyrimo sistema, kuri leistų užtikrinti būtiną suinteresuotųjų įmonių teisinio saugumo lygį. Jungbunzlauer manymu, tokio aiškinimo rezultatas turėtų būti Komisijos pasirengimas užtikrinti minimalų skaidrumą ir numatymą nustatant baudą. Jos manymu, dėl Komisijos sprendimų praktikos Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies suteikiami dideli įgaliojimai turėtų būti minimaliai sukonkretinti, taip užkertant kelią netikėtiems sprendimams, kaip atsitiko šiuo atveju.

63 Komisija ir Taryba mano, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis nepažeidžia teisėtumo principo.

64 Komisija visų pirma atkreipia dėmesį į tai, kad jos sprendimai dėl baudų skyrimo priklauso visiškai Bendrijos teismų jurisdikcijai. Be to, ji pabrėžia, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatyti kriterijai patikslinti teismų praktikos ir gairių. Jos manymu, jeigu kriterijus reikėtų apibrėžti tiksliau, ji negalėtų atsižvelgti į kiekvieno atvejo ypatumus ir kartu užtikrinti atgrasantį baudų poveikį.

65 Komisija taip pat pabrėžia, kad pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 dalį konkurencijos taisyklės nėra baudžiamojo pobūdžio. Be to, ji mano, kad ieškovė klaidingai remiasi EŽTK 7 straipsnio 1 dalies ir Pagrindinių teisių chartijos 41 bei 49 straipsnių pažeidimu.

66 Komisija taip pat primena turinti teisę padidinti baudų lygį ir kad gairės neturi įtakos baudų nustatymo teisiniam pagrindui.

67 Galiausiai dėl palyginimo su Vokietijos teise Komisija, siekdama parodyti, kad šios valstybės teisėje irgi paliekama labai didelė diskrecija skiriant individualias ir konkrečias sankcijas, pateikia baudžiamosios teisės normos pavyzdį.

68 Taryba mano, kad nurodytos EŽTK ir Pagrindinių teisių chartijos nuostatos netaikomos Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 daliai. Be to, jos manymu, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis yra visiškai aiški ir nedviprasmiška norma.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

69 Reglamento Nr. 17, paskutinį kartą iš dalies keisto Reglamentu (EB) Nr. 1216/1999 (OL L 148, p. 5), 15 straipsnio 2 dalyje nustatyta:

„Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo 1 000 iki 1 000 000 eurų arba didesnes, bet ne didesnes kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos, jeigu tyčia arba dėl neatsargumo:

a) jos pažeidžia (EB) (81) straipsnio 1 dalį arba (EB 82) straipsnį; arba

b) sulaužo kurį nors 8 straipsnio 1 dalyje nustatytą įsipareigojimą.

Nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.“

70 Reikia išnagrinėti, ar, kaip teigia ieškovė, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi iš anksto nepakankamai apibrėžus Komisijos sprendimų praktiką pažeidžiamas teisėtumo principas.

71 Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog teisėtumo principas kyla iš teisinio saugumo principo, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas, pagal kurį reikalaujama, kad bet koks Bendrijos teisės aktas, ypač kai juo skiriamos arba leidžiama skirti sankcijas, būtų aiškus ir tikslus, jog suinteresuotieji asmenys galėtų aiškiai žinoti iš jų kylančias savo teises ir pareigas ir atitinkamai imtis veiksmų (šiuo klausimu žr. 1981 m. liepos 9 d. Sprendimo Gondrand, 169/80, Rink. p. 1931, 17 punktą; 40 punkte minėto sprendimo Maizena 15 punktą; 40 punkte minėto sprendimo Van ES Douane Agenten 27 punktą ir 40 punkte minėto sprendimo Baudžiamoji byla prieš X 25 punktą).

72 Be to, iš teismų praktikos aišku, kad šis principas taikomas tiek baudžiamosios teisės normoms, tiek specifiniams administraciniams aktams, kuriais nustatomos administracinės nuobaudos ar kuriais leidžiama tai daryti (žr. 40 punkte minėto sprendimo Maizena 14 ir 15 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką), ir kad šis principas taikomas ne tik normoms, kurios nustato pažeidimų sudėties požymius, bet ir normoms, kuriomis nustatomos dėl tų normų pažeidimo kylančios pasekmės (šiuo klausimu žr. 40 punkte minėto sprendimo Baudžiamoji byla prieš X 22 ir 25 punktus).

73 Be to, reikia priminti, kad teisėtumo principas yra vienas iš bendrųjų Bendrijos teisės principų, pagrindžiančių bendras valstybių narių konstitucines tradicijas, bei įtvirtintas įvairiose tarptautinėse sutartyse, pavyzdžiui, EŽTK 7 straipsnyje, be kita ko, baudžiamųjų pažeidimų ir bausmių atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 40 punkte minėto sprendimo Baudžiamoji byla prieš X 25 punktą).

74 Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagrindinės teisės yra neatskiriama bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis (1996 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo nuomonės 2/94, Rink. p. I‑1759, 33 punktas ir 1997 m. gegužės 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Kremzow, C‑299/95, Rink. p. I-2629, 14 punktas). Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas vadovaujasi valstybėms narėms bendromis konstitucinėmis tradicijomis ir tarptautiniais dokumentais žmogaus teisių apsaugos srityje, kuriuos sudarant valstybės narės dalyvavo arba prie kurių jos prisijungė. EŽTK šiuo atžvilgiu turi ypatingą reikšmę (1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo Johnston, 222/84, Rink. p. 1651, 18 punktas ir minėto sprendimo Kremzow 14 punktas). Be to, ES 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina (EŽTK) ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų kaip bendri Bendrijos teisės principai“ (2002 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Roquette Frères, C‑94/00, Rink., p. I‑9011, 23 ir 24 punktai ir 40 punkte minėto sprendimo Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją 60 punktas).

75 Šiuo klausimu reikia priminti EŽTK 7 straipsnio 1 dalies formuluotę:

„Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal jų padarymo metu galiojusius valstybės įstatymus arba tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri buvo taikoma nusikaltimo padarymo metu.“

76 Pasak Europos žmogaus teisių teismo (toliau – EŽTT), iš šios nuostatos matyti, kad įstatymas turi aiškiai apibrėžti pažeidimus ir už juos taikomas bausmes. Ši sąlyga yra įvykdyta, jeigu teisės subjektas iš atitinkamos nuostatos teksto ir prireikus teismų pateikiamo jos aiškinimo gali žinoti, už kokius veiksmus ar neveikimą jam atsiranda baudžiamoji atsakomybė (žr. 2000 m. birželio 22 d. EŽTT sprendimo Coëme prieš Belgiją, Recueil des arrêts et désicions, 2000‑VII, p. 1, 145 punktą).

77 Komisija ir Taryba, remdamosi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 dalimi, kurioje nustatyta, kad pagal šios nuostatos 2 dalį Komisijos priimti sprendimai yra ne baudžiamojo pobūdžio, išreiškė abejonę dėl to, ar Pirmosios instancijos teismas, siekdamas išnagrinėti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies teisėtumo klausimą, gali remtis EŽTK 7 straipsnio 1 dalimi ir su šiuo straipsniu susijusia EŽTT praktika.

78 Pirmosios instancijos teismas šiuo atžvilgiu pabrėžia, kad visų pirma jis nėra kompetentingas vertinti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies teisėtumą EŽTK 7 straipsnio 1 dalies požiūriu, nes EŽTK nuostatos nėra Bendrijos teisės dalis (šiuo klausimu žr. 40 punkte minėto sprendimo Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją 59 punktą). Tačiau, kaip minėta šio sprendimo 74 punkte, pagrindinės teisės sudaro neatskiriamą bendrųjų Bendrijos teisės principų dalį, kurių laikymąsi, visų pirma atsižvelgdami į EŽTK, užtikrina Bendrijos teismai.

79 Antra, Pirmosios instancijos teismui nesant būtinybės nagrinėti, ar dėl pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį Komisijos skirtų baudų pobūdžio ir jų griežtumo laipsnio tokioms administracinėms nuobaudoms galėtų būti taikoma EŽTK 7 straipsnio 1 dalis, ir ar Pirmosios instancijos teismas galėtų ja remtis (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 215?223 punktus), pakanka konstatuoti, kad pagal EŽTK 7 straipsnio 1 dalį nereikalaujama, jog nuostatos, pagal kurias yra skirtos šios sankcijos, būtų tokios tikslios, kad dėl jų pažeidimo galinčios kilti pasekmės būtų absoliučiai tiksliai numatomos.

80 Iš tikrųjų pagal EŽTT praktiką nuostatos sąvokų neapibrėžtumas nebūtinai lemia EŽTK 7 straipsnio pažeidimą. EŽTT pripažino, kad EŽTK 7 straipsnio 1 dalyje vartojama teisės sąvoka atitinka kituose EŽTK straipsniuose vartojamą įstatymo sąvoką (žr. 1999 m. liepos 8 d. EŽTT sprendimo Baskaya et Okçuoglu prieš Turkiją, Recueil des arrêts et désicions, 1999‑IV, p. 308, 36 punktą ir 79 punkte minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 216 punktą). Be to, EŽTT pripažino, kad iš tiesų įstatymai neužtikrina absoliutaus tikslumo ir daugelyje iš jų, siekiant išvengti perdėto nelankstumo bei prisitaikyti prie kintančių aplinkybių, yra vartojamos daugiau ar mažiau neaiškios formuluotės, o jų aiškinimą ir taikymą užtikrina praktika (žr. 1993 m. gegužės 25 d. EŽTT sprendimo Kokkinakis prieš Graikiją, serija A Nr. 260‑A, 40 ir 52 punktus). Tačiau EŽTT taip pat nurodė, kad kiekvienam įstatymui taikomos kokybinės sąlygos, tarp kurių yra galimybės juo pasinaudoti ir numatymo sąlygos (žr. minėto sprendimo Baskaya et Okçuoglu prieš Turkiją 36 punktą). Tačiau tai, kad įstatymu suteikiama diskrecija, savaime neprieštarauja numatymo reikalavimui, jeigu, atsižvelgiant į siekiamą teisėtą tikslą, yra pakankamai aiškiai apibrėžiama tokios teisės apimtis ir naudojimosi ja sąlygos, kad teisės subjektas būtų deramai apsaugotas nuo savivalės (žr. 1992 m. vasario 25 d. EŽTT sprendimo Margareta ir Roger Andersson prieš Švediją, serija A Nr. 226‑A, § 75). Galiausiai EŽTT tvirtina, kad, vertindamas vartojamų sąvokų apibrėžtumą, jis atsižvelgia ne tik į patį įstatymo tekstą, bet ir į tuo metu nusistovėjusią ir paskelbtą teismų praktiką (žr. 1995 m. rugsėjo 27 d. EŽTT sprendimo G. prieš Prancūziją, serija A Nr. 325‑B, § 25 ir 2002 m. vasario 7 d. Sprendimo E.K. prieš Turkiją 51 punktą).

81 Kalbant apie bendras valstybių narių konstitucines tradicijas, niekas Pirmosios instancijos teismui neleidžia aiškinti teisėtumo principo, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas, kitaip nei tai buvo padaryta pirmiau. Visų pirma dėl ieškovės rėmimosi Vokietijos teisės nuostata, pagal kurią kompetentingos Vokietijos institucijos skiria baudas už konkurencijos teisės pažeidimus, reikia pažymėti, kad valstybėms narėms bendra konstitucinė tradicija negali atsirasti tik iš vienos valstybės narės teisinės situacijos. Antra, kaip ieškovė pati pripažino per posėdį, atitinkamoje daugelio kitų valstybių narių teisėje, skiriant tokias administracines nuobaudas, kokios yra skiriamos už nacionalinių konkurencijos normų pažeidimą, jų išankstinio apibrėžtumo laipsnis yra panašus į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytąjį, o kriterijai galbūt netgi panašūs ar tokie patys, kaip šioje nuostatoje numatytieji.

82 Todėl tai, ar Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi yra laikomasi teisėtumo principo, reikia vertinti atsižvelgiant į pirmiau nurodytus esminius argumentus.

83 Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytos baudos už EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimą yra pagrindinė Komisijai suteikta priemonė prižiūrint „sistemos, užtikrinančios, kad konkurencija vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma“ (EB 3 straipsnio 1 dalies g punktas), sukūrimą Bendrijoje. Ši sistema leidžia Bendrijai, jai kuriant bendrąją rinką, įvykdyti uždavinį visoje Bendrijoje skatinti darnią, tvarią ir tolygią ekonominės veiklos plėtrą bei didelį konkurencingumą (EB 2 straipsnis). Be to, ši sistema yra reikalinga ekonominei politikai, vykdomai vadovaujantis atviros rinkos ekonomikos, esant laisvai konkurencijai, principu (EB 4 straipsnio 1 ir 2 dalys), sukurti visoje Bendrijoje. Taigi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi leidžiama įgyvendinti pagrindinius Bendrijos uždavinius atitinkančią sistemą.

84 Be to, reikia pažymėti, kad, siekiant išvengti per didelio norminio nelankstumo ir tam, kad būtų galima pritaikyti teisės normą prie aplinkybių, sankcijos, kuri gali būti skirta už atitinkamą pažeidimą, atveju turi būti galimas tam tikras nenumatymo laipsnis. Taip bauda, kurios minimalaus ir maksimalaus dydžio ribos yra pakankamai apibrėžtos, gali prisidėti prie šios sankcijos veiksmingumo tiek jos taikymo, tiek ir jos atgrasančio poveikio požiūriu.

85 Šioje byloje EB 81 straipsnio 1 dalį ir EB 82 straipsnio nuostatas pažeidusiai įmonei Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatyta bauda nuo 1 000 eurų iki 10 % praėjusių verslo metų metinės apyvartos. Konstatuotina, kad, priešingai nei tvirtina ieškovė, Komisija neturi neribotos ir pernelyg didelės diskrecijos nustatydama baudas už konkurencijos normų pažeidimus.

86 Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad Taryba, numatydama nuo 1 000 eurų iki 10 % praėjusių verslo metų atitinkamos įmonės metinės apyvartos baudas už konkurencijos normų pažeidimą, Komisijai nepaliko per daug vertinimo laisvės. Visų pirma Pirmosios instancijos teismas mano, kad, atsižvelgiant į tokių pažeidimų atveju Komisijos ginamus interesus, atitinkamos įmonės 10 % praėjusių verslo metų metinės apyvartos riba yra pagrįsta. Taip pat svarbu pažymėti, kad, priešingai nei tvirtina ieškovė, baudų, kurios gali būti skiriamos pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, pagrįstumą reikia vertinti ne absoliučiai, o sąlygiškai, t. y. atsižvelgiant į pažeidėjo apyvartą.

87 Be to, Pirmosios instancijos teismas pabrėžia, kad Komisija, nustatydama baudas pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, privalo laikytis bendrųjų teisės principų, ypač vienodo požiūrio ir proporcingumo principų, kurie pripažinti Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktikoje. Baudų dydžio apskaičiavimo kriterijai ir apskaičiavimo metodas, kurį Komisija privalo taikyti, irgi yra išaiškinti nusistovėjusioje Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktikoje (žr. 213 ir paskesnius punktus). Be to, grįsdama ieškinio pagrindus ir argumentus, pati ieškovė nurodo šią teismo praktiką (žr. 199 punktą).

88 Taip pat pati Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje minėtais kriterijais, patikslintais Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktikoje, išplėtojo visuotinai žinomą ir prieinamą sprendimų priėmimo praktiką. Nors ankstesnė Komisijos sprendimų priėmimo praktika nustatant baudos dydį savaime jai nėra privaloma (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 234 punktą ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Michelin prieš Komisiją, T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 254 punktą), tačiau vadovaudamasi vienodo požiūrio principu, kuris yra vienas iš jai privalomų bendrųjų teisės principų, Komisja negali panašių situacijų vertinti skirtingai, o skirtingų situacijų vienodai, nebent toks vertinimas yra objektyviai pateisinamas (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Sermide, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BPB de Eendracht prieš Komisiją, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktas).

89 Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad Komisija, siekdama skaidrumo ir didesnio atitinkamų įmonių teisinio saugumo, paskelbė gaires, kuriose pateikė apskaičiavimo metodą, kurį ji privalo taikyti nustatydama baudos dydį kiekvienu atveju privalomą ir jai pačiai.

90 Remiantis visomis šiomis aplinkybėmis, priešingai nei tvirtina ieškovė, protingas ūkio subjektas, prireikus kreipęsis teisinės pagalbos, gali pakankamai tiksliai teisiškai numatyti jam už atitinkamus veiksmus gresiančių baudų dydį ir jų nustatymo metodą. Komisijos ir Tarybos neginčytas įmonių negalėjimas iš anksto tiksliai žinoti kiekvienu atveju Komisijos skiriamų baudų dydžio neįrodo, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi pažeidžiamas teisėtumo principas.

91 Tiesa, įmonės negali iš anksto tiksliai žinoti kiekvienu atveju byloje Komisijos skiriamų baudų dydžio, tačiau remiantis EB 253 straipsniu Komisija turi nurodyti sprendimo, kuriuo skiriama bauda, priėmimo motyvus visų pirma dėl baudos dydžio ir šiuo atžvilgiu pasirinkto metodo. Šis motyvavimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti Komisijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti sprendimo priėmimo motyvus ir įvertinti galimybę kreiptis į Bendrijos teismą ir kad šis prireikus galėtų vykdyti teisminę kontrolę.

92 Atsižvelgiant į visas minėtas aplinkybes, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies atžvilgiu pareikštą prieštaravimą dėl teisėtumo reikia atmesti.

B – Dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies teisingo aiškinimo

93 Ieškovė tvirtina, kad net jeigu darytume prielaidą, jog Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis neprieštarauja teisėtumo principui, kuris kyla iš teisinio saugumo principo, Komisija privalo bent jau aiškinti šią nuostatą siaurai ir kompensuoti nepakankamą pastarosios numatymo laipsnį nuoseklia ir skaidria baudų skyrimo sistema, kuri leistų atitinkamoms įmonėms užtikrinti būtiną teisinio saugumo lygį.

94 Komisija primena, kad ji priėmė gaires būtent siekdama užtikrinti pakankamą skaidrumą ir kad priėmusi šias gaires ji turi ribotą laisvę pasirinkti baudų dydžius.

95 Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad dėl papildomai pateiktos antros nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalies ieškovė nepateikia jokių konkrečių priekaištų dėl ginčijamo sprendimo, o tik daro bendras prielaidas, kad apskritai Komisija privalo keisti baudų skyrimo politiką jas mažindama arba patikslindama gaires.

96 Taigi šią ieškinio pagrindo dalį reikia atmesti kaip nepriimtiną.

II – Dėl ginčijamo sprendimo adresato

97 Ieškovė pateikia ieškinio pagrindus, pirma, dėl pareigos motyvuoti pažeidimo ir, antra, dėl klaidų, susijusių su ginčijamo sprendimo adresatu.

A – Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo

98 Jungbunzlauer mano, kad ginčijamame sprendime niekaip nemotyvuojamos atsakomybės priskyrimo jai už Jungbunzlauer GmbH antikonkurencinius veiksmus iki 1993 metų priežastys.

99 Komisija šiuo klausimu nepateikė jokių konkrečių argumentų.

100 Pirmosios instancijos teismas primena, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nurodant motyvus pagal EB 253 straipsnį, turi būti pateikiami aiškūs ir nedviprasmiški aktą priėmusios Bendrijos institucijos motyvai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su priimtą aktą grindžiančiais motyvais, o kompetentingas teismas – vykdyti jo kontrolę. Pareiga motyvuoti turi būti vertinama atsižvelgiant į konkrečios situacijos aplinkybes, ypač į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį ir į interesą, kurį, gaudami paaiškinimus, gali turėti asmenys, kuriems šis aktas skirtas, arba kiti su šiuo aktu tiesiogiai ir konkrečiai susiję asmenys. Nereikalaujama, kad nurodant motyvus būtų tiksliai išvardytos visos susijusios faktinės ir teisinės aplinkybės, nes tai, ar aktų motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jų tekstą, bet ir į jų kontekstą bei nagrinėjamą sritį reglamentuojančių teisės normų visumą (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑301/96, Rink. p. I‑9919, 87 punktas).

101 Šioje byloje Komisija, motyvuodama sprendimą priskirti atsakomybę už pažeidimą Jungbunzlauer ne tik už laikotarpį nuo 1993 m. rugpjūčio mėn., bet ir už laikotarpį nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1993 m. liepos mėn., nurodė toliau išdėstytas priežastis.

102 Ginčijamo sprendimo 30 ir 33 konstatuojamosiose dalyse Komisija pabrėžė, kad ieškovė ? įmonė Jungbunzlauer ? yra valdymo įmonė, restruktūrizavus grupę 1993 m. vadovavusi Jungbunzlauer grupės, kurią valdė kontroliuojančioji (holdingo) bendrovė JungbunzlauerHolding AG, veiklai. Komisija pažymėjo, kad nuo 1993 m. ieškovė Jungbunzlauer vadovavo grupės veiklai ir citrinos rūgšties, kurią grupėje gamino JungbunzlauerHolding AG 100 % priklausanti dukterinė įmonė Jungbunzlauer GmbH, rinkoje. Komisija pridūrė, kad iki restruktūrizacijos 1993 m. grupei vadovavo JungbunzlauerHolding AG. Iki 1993 m. citrinos rūgštį platino Jungbunzlauer GmbH, o vėliau ? kita JungbunzlauerHolding AG dukterinė įmonė JungbunzlauerInternational AG.

103 Ginčijamo sprendimo 70 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad kartelio susitikimuose Jungbunzlauer atstovavo grupės generalinis direktorius ir Jungbunzlauer GmbH direktorius.

104 Ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus Jungbunzlauer ir Jungbunzlauer GmbH kartu pareiškė, jog ginčijamas sprendimas turėtų būti skirtas Jungbunzlauer GmbH. Šiuo klausimu Komisija pateikė tokius argumentus:

„187) <...> Pirma, iki 1993 m. antrojo pusmečio Jungbunzlauer (GmbH) buvo ne tik už citrinos rūgšties gamybą ir platinimą atsakinga dukterinė įmonė, bet ir juridinis asmuo, atsakingas už visos Jungbunzlauer grupės valdymą. 1993 m. atsakomybė už grupės valdymą buvo perduota Jungbunzlauer AG, kurią galima laikyti Jungbunzlauer (GmbH) teisių perėmėja vadovavimo Jungbunzlauer grupei atžvilgiu. Nuo šios dienos Jungbunzlauer GmbH tapo 100 % grupei priklausančia dukterine įmone, savarankiškai nepriimančia sprendimų dėl savo veiksmų rinkoje, tačiau iš esmės vykdančia už grupės valdymą atsakingos bendrovės Jungbunzlauer AG nurodymus.

188) Tam tikrą šiame sprendime nagrinėjamo laikotarpio dalį Jungbunzlauer AG tiesiogiai dalyvavo kartelio susitikimuose per generalinį (direktorių). Taigi reikia daryti išvadą, kad visais šiame sprendime nagrinėjamais laikotarpiais už vadovavimą visai Jungbunzlauer grupei atsakingas juridinis asmuo aktyviai ir tiesiogiai dalyvavo kartelyje. Kadangi aptariamas juridinis asmuo yra Jungbunzlauer AG, jai turi būti skirtas šis sprendimas.“

105 Šiais teiginiais, nors ir išdėstytais labai glaustai, pateikiami pagrindiniai Komisijos argumentai, kuriais ji grindžia pažeidimo inkriminavimą Jungbunzlauer iki 1993 m. Iš tikrųjų Komisija nurodė, kad, jos manymu, Jungbunzlauer yra atsakinga už pažeidimą per laikotarpį iki restruktūrizacijos 1993 m. todėl, kad ji iš Jungbunzlauer GmbH perėmė vadovavimo grupės veiklai būtent citrinos rūgšties rinkoje teisę.

106 Taigi ieškinio pagrindą dėl pareigos motyvuoti pažeidimo reikia atmesti.

B – Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su klaidomis dėl ginčijamo sprendimo adresato

1. Šalių argumentai

107 Jungbunzlauer mano, kad ji klaidingai laikoma sprendimo adresate. Ieškinyje tvirtina, kad ginčijamas sprendimas turėjo būti skirtas Jungbunzlauer GmbH. Ji pažymi, kad ši bendrovė grupėje gamino ir platino citrinos rūgštį ir, be to, iki 1993 m. buvo atsakinga už visos grupės valdymą. Dėl laikotarpio nuo tada, kai pati 1993 m. buvo įsteigta kaip valdymo įmonė, dublike ji pabrėžia, kad net ir paskui grupę „faktiškai valdė“ JungbunzlauerHolding AG.

108 Viena vertus, dėl laikotarpio nuo 1993 m. Jungbunzlauer pirmiausia primena, kad nuo 1993 m. tiek Jungbunzlauer GmbH, tiek ji pati buvo 100 % JungbunzlauerHolding AG priklausančios dukterinės bendrovės, todėl ji pati negalėjo būti patronuojančia Jungbunzlauer GmbH bendrove, o tik per kontroliuojantį asmenį su ja susijusia bendrove.

109 Todėl, kaip mano Jungbunzlauer, Komisija negali teisėtai remtis 1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimu AEG prieš Komisiją (107/82, Rink. p. 3151, toliau – AEG sprendimas, 50 punktas) ir 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją (žr. C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, toliau – Stora sprendimas, 28 punktą), kurie yra susiję su dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimu patronuojančiai bendrovei. Ryšys tarp patronuojančios ir dukterinės bendrovių kokybės atžvilgiu skiriasi nuo ryšio tarp jos pačios ir Jungbunzlauer GmbH, nes JungbunzlauerHolding AG, kaip bendra patronuojanti bendrovė, bet kada galėjo atšaukti vienos iš dukterinių bendrovių teisę kontroliuoti kitą „seserinę“ bendrovę.

110 Jungbunzlauer priduria, kad kitoms grupės įmonėms ji tik teikė valdymo ir konsultavimo paslaugas įmonės politikos, organizavimo ir finansinių investicijų klausimais. Jungbunzlauer vykdė veiklą Jungbunzlauer Holding AG, kuri kontroliavo grupę ir vienintelė turėjo teisę teikti nurodymus grupės įmonėms, pavedimu. Jungbunzlauer iš tiesų neturėjo tokios teisės kitų grupės įmonių atžvilgiu ir ši teisė jai, kaip įgaliotajam Jungbunzlauer Holding AG atstovui („Treuhänder“), nebuvo suteikta. Atvirkščiai, jos pačios veikla apėmė tik jos darbuotojų paslaugų kitoms grupės įmonėms teikimą. Jeigu konkrečiu atveju šie asmenys davė nurodymų grupės įmonėms (pavyzdžiui, Jungbunzlauer GmbH), jie tai darė ne savo vardu, bet kaip Jungbunzlauer Holding AG atstovai.

111 Iš to Jungbunzlauer daro išvadą, kad Jungbunzlauer Holding AG ir visos grupės veiklai „faktiškai vadovavo“ pastaroji bendrovė. Tai patvirtina Jungbunzlauer GmbH taikytina Austrijos bendrovių teisė. Iš tikrųjų GmbH statusą turinčią bendrovę valdo jos valdymo institucijos, t. y. valdyba ir stebėtojų taryba, o jos komercinę politiką nustato akcininkų susirinkimas, kuriame šiuo atveju Jungbunzlauer Holding AG, kaip vienintelė akcininkė, turi visas balso teises.

112 Antra, Jungbunzlauer tvirtina, kad net ją įsteigus 1993 m. pagrindiniai diskusijų dalyviai, išskyrus Jungbunzlauer vadovą, pradėjusį eiti šias pareigas 1993 m., jau ilgą laiką vykdė valdymo funkcijas Jungbunzlauer GmbH. Be to, įkūrus Jungbunzlauer 1993 m. šie asmenys ir toliau vykdė savo funkcijas Jungbunzlauer GmbH. Taigi didesnę dalį veiklos vykdė Jungbunzlauer GmbH. Komisijos tvirtinimas, kad kai kurie iš aptariamų asmenų vykdė funkcijas grupėje, šiomis aplinkybėmis neturi reikšmės. Jungbunzlauer mano, kad Komisija turėjo bent jau nurodyti įvairias grupės įmones, kuriose dirbo šie asmenys ir kurių sąrašas buvo pridėtas prie atsakymo į pranešimą apie kaltinimus. Jungbunzlauer pateikia pavyzdį, kad klaidinga tvirtinti, jog H. ir R. buvo jos ar Jungbunzlauer Holding AG darbuotojai.

113 Trečia, Jungbunzlauer mano, kad, atsižvelgiant į administracinės procedūros eigą, kartelis jai inkriminuotas dirbtinai. Ji pažymi, kad Komisija 1997 m. rugpjūčio 6 d., 1998 m. liepos 28 d. ir 1999 m. kovo 3 d. prašymus pateikti informacijos skyrė Jungbunzlauer GmbH ir kad bendradarbiavimas pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo irgi vyko su ja.

114 Kita vertus, dėl laikotarpio iki 1993 m. Jungbunzlauer tvirtina, kad, pirma, iki 1993 m. grupei vadovavo Jungbunzlauer GmbH ir kad prieš tai Jungbunzlauer net nevykdė veiklos. Taigi, jos manymu, atsakomybė už antikonkurencinius veiksmus iki 1993 m. niekaip negali būti jai priskirta.

115 Antra, Jungbunzlauer mano, kad Komisijos nurodyti sprendimai netinka pagrįsti jos tvirtinimą dėl atsakomybės už Jungbunzlauer GmbH padarytą pažeidimą perkėlimo Jungbunzlauer. Ji pabrėžia, kad byla, kurioje buvo priimtas 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją (40/73?48/73, 50/73, 54/73?56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 84?87 punktai), buvo susijusi su teisių perėmimu pagal įstatymą, o byla, kurioje buvo priimtas 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas NMH Stahlwerke prieš Komisiją (T‑134/94, Rink. p. II‑239, 25?38 punktai), buvo susijusi su nemokios įmonės perėmimu.

116 Trečia, Jungbunzlauer mano, kad jos negalima laikyti „ekonomine (Jungbunzlauer GmbH) perėmėja“ ir kad pastarosios veiksmai iki 1993 m. negali būti jai priskiriami. Tą parodo tai, kad grupėje ji tik teikdavo paslaugas kitoms minėtos grupės įmonėms (žr. 110 punktą). Taip pat ji tvirtina, kad net po 1993 m. Jungbunzlauer GmbH tęsė citrinos rūgšties gamybos ir prekybos veiklą. Jeigu Jungbunzlauer GmbH šiuo atžvilgiu kartais kreipdavosi į kitas grupės įmones, tai jos būdavo tik tarpininkės. Politiką dėl kiekių ir kainų visuomet nustatydavo Jungbunzlauer GmbH.

117 Ketvirta, būtų netikslu teigti, kad B. ir H. vadovavo Jungbunzlauer ar veikė jos vardu. Bet kuriuo atveju Jungbunzlauer pažymi, kad H. buvo ne jos, o kitų grupės įmonių darbuotojas.

118 Penkta, Jungbunzlauer pabrėžia, kad ji disponuoja ribotais finansiniais ištekliais.

119 Komisija pabrėžia, kad per administracinę procedūrą ji rėmėsi Jungbunzlauer GmbH ir pačios Jungbunzlauer pateikta informacija.

120 Dėl laikotarpio po 1993 m. Komisija mano, kad iš šios informacijos matyti, jog iki 1993 m. Jungbunzlauer GmbH buvo atsakinga už grupės valdymą, o nuo 1993 m. šią funkciją perėmė Jungbunzlauer, todėl tarp šių įmonių ekonomiškai buvo perimta su karteliu susijusi veikla. Tai, kad ieškovė buvo tik „seserinė“ Jungbunzlauer GmbH bendrovė, nepaneigia šios išvados. Komisija pabrėžia, kad Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į įmonės akcijų paketą, daro nuoseklią išvadą, jog patronuojanti bendrovė gali turėti lemiamos įtakos dukterinės bendrovės ekonominei politikai, išskyrus atvejus, kai tai yra abejotina. Taigi šiuo atveju yra lemiamas ne pats įmonės akcijų paketas, o galimybė, kurią ji suteikia patronuojančiai bendrovei, daryti lemiamą įtaką jos ekonominei politikai. Taigi, Komisijos manymu, patronuojanti bendrovė gali perduoti kitai grupės įmonei galimybę daryti įtaką vienos iš dukterinių bendrovių veiksmams. Šioje byloje nagrinėjamu atveju taip ir buvo.

121 Dėl laikotarpio iki 1993 m. Komisija mano, kad Jungbunzlauer GmbH padarytas pažeidimas iki 1993 m. restruktūrizacijos turėtų būti inkriminuojamas Jungbunzlauer, nes ekonomiškai buvo perimtos pirmiau minėtos funkcijos, susijusios su vadovavimu Jungbunzlauer grupės veiklai citrinos rūgšties rinkoje. Kaip matyti iš Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktikos, tai, kad iki 1993 m. pastarosios įmonės nebuvo ir kad po šios datos Jungbunzlauer GmbH toliau egzistavo, neturi reikšmės.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

122 Iš teismų praktikos matyti, kad EB 81 straipsnio 1 dalis, pagal kurią įmonėms draudžiama, inter alia, sudaryti susitarimus arba dalyvauti suderintuosiuose veiksmuose, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar padarinys yra trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje, yra skirta iš materialių ir žmogiškųjų elementų visumos sudarytiems ūkio subjektams, kurie gali prisidėti prie toje nuostatoje nurodytų pažeidimų padarymo (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Enichem Anic prieš Komisiją, T‑6/89, Rink. p. II‑1623, 235 punktas).

123 Šioje byloje ieškovė neginčija, kad yra pažeista EB 81 straipsnio 1 dalis. Tačiau ji tvirtina, kad Komisija negalėjo laikyti jos atsakinga už šį pažeidimą.

124 Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad iki 1993 m. Jungbunzlauer grupei vadovavo Jungbunzlauer GmbH, kuri, be to, irgi gamino citrinos rūgštį, tačiau 1993 m. grupę restruktūrizavus, Jungbunzlauer, kaip valdymo įmonė, vadovavo visai minėtos grupės veiklai, įskaitant ir veiklą citrinos rūgšties rinkoje, ir kad šią grupę valdė kontroliuojančioji (holdingo) bendrovė Jungbunzlauer Holding AG (žr. 102 punktą).

125 Dėl laikotarpio nuo Jungbunzlauer grupės restruktūrizacijos 1993 m. reikia pažymėti, kad Jungbunzlauer, 100 % JungbunzlauerHolding AG priklausanti dukterinė bendrovė, buvo Jungbunzlauer GmbH „seserinė“, o ne jos patronuojanti bendrovė. Šiomis aplinkybėmis ieškovė teisingai pažymi, kad šioje byloje nagrinėjamas atvejis skiriasi nuo tų, su kuriais susijusi Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktika (žr., pavyzdžiui, 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją, T‑354/94, Rink. p. II‑2111, 80 punktą, pateikus apeliacinį skundą patvirtintą 109 punkte minėto sprendimo Stora 27?29 punktais; taip pat 109 punkte minėto sprendimo AEG 50 punktą ir 1993 m. balandžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BPB Industrines ir British Gypzum prieš Komisiją, T‑65/89, Rink. p. II‑389, 149 punktą), pagal kurią iš esmės Komisija turi teisę daryti prielaidą, kad 100 % priklausanti dukterinė bendrovė iš esmės vykdo jos patronuojančios bendrovės pateiktus nurodymus ir neprivalo tikrinti, ar patronuojanti bendrovė iš tikrųjų pasinaudojo tokiais įgaliojimais pateikti nurodymus.

126 Tačiau kaip matyti iš ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių ir, priešingai nei tvirtina ieškovė, Komisija nesirėmė tokia prielaida, tačiau, remdamasi per administracinę procedūrą Jungbunzlauer ir Jungbunzlauer GmbH pateiktais atsakymais, išnagrinėjo, ar, nepaisant pirmiau analizuotos Jungbunzlauer grupės struktūros, pažeidimą reikėtų inkriminuoti Jungbunzlauer.

127 Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, bendradarbiaudama su Komisija, būtent 1999 m. gegužės 21 d. raštu atsakydama į prašymą pateikti informacijos, kurį 1999 m. kovo 3 d. Komisija pateikė Jungbunzlauer GmbH, ji aprašė Jungbunzlauer grupės struktūrą ir būtent pareiškė, kad „grupės valdymą užtikrina Jungbunzlauer AG <...>, kuri, kaip valdymo įmonė, valdo Jungbunzlauer Holding AG priklausančias įmones“.

128 Be to, 2000 m. kovo 29 d. Komisija išsiuntė Jungbunzlauer pranešimą apie kaltinimus. Atsakyme į šį pranešimą apie kaltinimus, kurį Jungbunzlauer 2000 m. birželio 22 d. pateikė „Jungbunzlauer GmbH“ vardu, Jungbunzlauer manė, kad jai negalėjo būti skirtas joks aktas, susijęs su šia procedūra. Šiuo klausimu ji aprašė Jungbunzlauer grupės organizacinę struktūrą ir pridėjo schemą. Ieškovė nurodė, kad Jungbunzlauer yra tik valdymo įmonė, kuri vadovavo Jungbunzlauer Holding AG valdomai grupei priklausančioms įmonėms. Tačiau Jungbunzlauer pažymėjo, kad, išskyrus citrinos rūgšties platinimą, kuris nuo 1993 m. Jungbunzlauer GmbH sąskaita buvo patikėtas kitai Jungbunzlauer Holding AG dukterinei bendrovei Jungbunzlauer International AG, šio produkto rinkoje „veikė“ Jungbunzlauer GmbH. Be to, Jungbunzlauer pažymėjo, kad „iki 1993 m. antrojo pusmečio visas valdymas buvo patikėtas Jungbunzlauer (GmbH)“ ir kad „nuo 1993 m. Jungbunzlauer AG <…> veikia kaip valdymo įmonė“.

129 Komisija, remdamasi bendrais Jungbunzlauer ir Jungbunzlauer GmbH pareiškimais, paminėtais ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamojoje dalyje, galėjo teisingai manyti, kad nuo Jungbunzlauer grupės restruktūrizacijos 1993 m. Jungbunzlauer GmbH veikla apsiribojo tik citrinos rūgšties gamyba, o vadovavimas grupės veiklai, įskaitant ir šio produkto srityje, buvo patikėtas Jungbunzlauer, todėl Jungbunzlauer GmbH savarankiškai nepriimdavo sprendimų dėl savo veiksmų šioje rinkoje, o iš esmės vykdė Jungbunzlauer nurodymus. Todėl tuo remdamasi Komisija galėjo teisėtai manyti, kad bendra Jungbunzlauer GmbH ir Jungbunzlauer patronuojanti įmonė nusprendė patikėti Jungbunzlauer vadovavimo visai grupės veiklai funkciją, taigi ir veiklai, susijusiai su grupės veiksmais kartelio apimamoje rinkoje, t. y. citrinos rūgšties rinkoje.

130 Todėl Komisija nesuklydo darydama išvadą, kad už laikotarpį nuo Jungbunzlauer grupės restruktūrizavimo 1993 m. pažeidimą reikia inkriminuoti Jungbunzlauer.

131 Dėl laikotarpio prieš Jungbunzlauer grupės restruktūrizaciją 1993 m. reikia konstatuoti, kad iki 1993 m., kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamojoje dalyje, Jungbunzlauer GmbH buvo atsakinga ne tik už grupės veiklą citrinos rūgšties rinkoje, bet ir už vadovavimą visos grupės veiklai. Tačiau ši vadovavimo grupės veiklai, įskaitant citrinos rūgšties rinkoje vykdomą veiklą, funkcija 1993 m. buvo perduota Jungbunzlauer, kuri taip tapo Jungbunzlauer GmbH ekonominiu įpėdiniu valdant grupės veiklą.

132 Tačiau tai, kad bendrovė toliau veikia kaip juridinis vienetas, nereiškia, jog Bendrijos konkurencijos teisės požiūriu dalis šios bendrovės veiklos negalėtų būti perduota kitai bendrovei, kuri tampa atsakinga už pirmosios veiksmus (žr. šiuo klausimu 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 356?359 punktus).

133 Todėl Komisija taip pat neklydo manydama, kad laikotarpio iki Jungbunzlauer grupės restruktūrizavimo 1993 m. atžvilgiu pažeidimą reikia inkriminuoti Jungbunzlauer.

134 Tad ieškinio pagrindą, pagrįstą klaidomis dėl ginčijamo sprendimo adresato, reikia atmesti.

III – Dėl pažeidimo sunkumo

135 Ieškovė mano, kad, viena vertus, Komisija neteisingai įvertino konkrečią kartelio įtaką citrinos rūgšties rinkai ir kad šiuo klausimu nepateikė pakankamai motyvų. Kita vertus, ieškovė mano, kad Komisija nepakankamai atsižvelgė į sąlygiškai ribotą ieškovės ekonominį pajėgumą kitų suinteresuotųjų įmonių atžvilgiu.

A – Dėl kartelio konkretaus poveikio rinkai

1. Įžanga

136 Visų pirma reikia priminti, kad pažeidimų sunkumo laipsnis turi būti nustatytas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, konkrečiomis bylos aplinkybėmis ir jos kontekstu, tačiau privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti, sąrašo nėra (1996 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo nutarties SPO ir kt. prieš Komisiją, C‑137/95 P, Rink. p. I‑1611, 54 punktas; 1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ferriere Nord prieš Komisiją, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 33 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 443 punktas). Tokiomis aplinkybėmis į konkrečią kartelio įtaką atitinkamai rinkai gali būti atsižvelgiama kaip į vieną iš reikšmingų kriterijų.

137 Gairėse (1 A punkto pirmoji pastraipa) Komisija nurodė, kad, vertindama pažeidimo sunkumą, ji atsižvelgia ne tik į jo pobūdį ir atitinkamos geografinės rinkos dydį, bet ir į „(pažeidimo) konkrečią įtaką rinkai, kur tai gali būti įvertinta“.

138 Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 210–230 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija iš tiesų nustatė baudos dydį remdamasi pažeidimo sunkumu, atsižvelgusi į šiuos tris kriterijus. Tokiomis aplinkybėmis ji nusprendė, kad kartelis turėjo „realų poveikį“ citrinos rūgšties rinkai (ginčijamo sprendimo 230 konstatuojamoji dalis).

139 Jungbunzlauer mano, kad šiomis aplinkybėmis Komisija neteisingai įvertino konkrečią kartelio įtaką citrinos rūgšties rinkai ir kad šiuo klausimu ji nepateikė pakankamai motyvų.

2. Dėl vertinimo klaidų

140 Jungbunzlauer mano, kad Komisija padarė daug vertinimo klaidų, kurios turėjo įtakos apskaičiuojant baudų dydį.

a) Dėl to, kad Komisija pasirinko klaidingą metodą įrodyti, jog kartelis turėjo konkrečios įtakos rinkai

Šalių argumentai

141 Jungbunzlauer priekaištauja Komisijai neįrodžius konkrečios kartelio įtakos rinkai ir perkėlus įrodinėjimo pareigą atitinkamoms įmonėms. Tačiau Komisija turi pateikti šiuos įrodymus, jeigu ji ketina į juos atsižvelgti nustatydama baudas (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cascades prieš Komisiją, T‑308/94, Rink. p. II‑925, 180 ir paskesni punktai ir 2000 m. kovo 15 d. Sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 4863 punktas).

142 Šiomis aplinkybėmis reikalavimai įrodymams negali būti švelnesni nei reikalavimai nustatyti kitas faktines išvadas: visos abejonės turi būti suinteresuotųjų įmonių naudai („in dubio pro reo“). Todėl Jungbunzlauer mano, kad jeigu Komisijos nustatytos aplinkybės gali būti įtikinamai paaiškinamos kitaip, nei tai padarė Komisija, šiai privalomi reikalavimai pateikti įrodymus nėra įvykdyti (115 punkte minėtas sprendimas Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją; 1978 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo United Brands prieš Komisiją, 27/76, Rink. p. 207, 267 punktas ir 1984 m. kovo 28 d. Sprendimo CRAM prieš Komisiją, 29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 20 punktas).

143 Jungbunzlauer tvirtina, kad iš ginčijamo sprendimo 211, 213, 216, 218 ir 226 konstatuojamųjų dalių matyti, jog užuot pateikusi kartelio įtakos rinkai įrodymų, Komisija, remdamasi kartelio buvimu, nusprendė dėl jo įtakos rinkai buvimo. Tačiau toks argumentavimas veda į užburtą ratą, nes jei jis būtų teisingas, kiekvienas kartelis neišvengiamai turėtų įtakos rinkai ir Komisijos tyrimo nereikėtų. Pati Komisijos praktika rodo, kad yra kartelių, neturinčių jokios įtakos rinkai, kaip tai patvirtinta gairėse (3 punktas) ir Pirmosios instancijos teismo praktikoje (141 punkte minėto sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją 4863 ir paskesni punktai).

144 Komisija neginčija, kad kartelio veikimo ir jo konkrečios įtakos nagrinėjamai rinkai kriterijai negali būti painiojami ir kad ji turinti pateikti įrodymų šiuo klausimu. Vis dėlto Komisija mano, kad šioje byloje ji neperkėlė įrodinėjimo pareigos ir pakankamai įrodė šią įtaką.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

145 Atsižvelgiant į Jungbunzlauer pateiktus kaltinimus dėl Komisijos pasirinkto metodo įrodyti, kad kartelis turėjo konkrečios įtakos citrinos rūgšties rinkai, prieš nusprendžiant dėl Jungbunzlauer nurodytų argumentų pagrįstumo, reikia apibendrinti ginčijamo Komisijos sprendimo 210?228 konstatuojamosiose dalyse atliktą analizę.

– Komisijos atliktos analizės apibendrinimas

146 Pirmiausia Komisija pažymėjo, kad „pažeidimą padarė įmonės, kurios nagrinėjamu laikotarpiu užėmė daugiau nei 60 % pasaulinės ir 70 % Europos citrinos rūgšties rinkos“ (ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis).

147 Toliau Komisija tvirtina: „kadangi šie susitarimai buvo veiksmingai vykdomi, jie turėjo faktinės įtakos rinkai“ (ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis). Ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamojoje dalyje, remdamasi ginčijamo sprendimo dalimi, kurioje aprašomos faktinės aplinkybės, Komisija pakartojo argumentą, kad kartelio susitarimai buvo „kruopščiai vykdomi“ ir pridūrė, jog „vienas iš dalyvių nurodė „buvęs nustebintas dalyvių pasiekto formalizmo ir organizavimo lygio įgyvendinant šį susitarimą“. Be to, ginčijamo sprendimo 216 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė, kad, „atsižvelgiant į pateiktus argumentus ir į kiekvieno dalyvio pastangas organizuojant kartelį, jo veiksmingumas yra neabejotinas“.

148 Be to, Komisija nusprendė, kad nereikėjo „tiksliai apskaičiuoti, kiek šios kainos skyrėsi nuo kainų, kurios būtų taikytos nesant šių susitarimų“ (ginčijamo sprendimo 211 konstatuojamoji dalis). Iš tiesų Komisija tvirtino, kad „šis skirtumas ne visada patikimai gali būti apskaičiuotas: tam tikri išorės veiksniai vienu metu gali turėti įtakos kainos kitimui, ir dėl to ypač rizikinga daryti kokias nors išvadas dėl bet kokių galimų priežasčių santykinės svarbos“ (ten pat). Vis dėlto ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamojoje dalyje ji aprašė citrinos rūgšties kainų pokyčius nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1995 m., pažymėdama, kad nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1993 m. vidurio citrinos rūgšties kainos išaugo 40 % ir kad vėliau kainos iš esmės išliko tokio lygio. Be to, ginčijamo sprendimo 214 ir 215 konstatuojamosiose dalyse ji priminė, kad kartelio nariai buvo nustatę pardavimo kvotas ir taikė informacijos, priežiūros ir kompensavimo mechanizmus, siekdami užtikrinti kvotų laikymąsi.

149 Galiausiai ginčijamo sprendimo 217?228 konstatuojamosiose dalyse Komisija apibendrino, išnagrinėjo ir atmetė suinteresuotųjų šalių per administracinę procedūrą pateiktus tam tikrus argumentus, įskaitant Jungbunzlauer argumentus. Ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamojoje dalyje Komisija vis dėlto nusprendė, kad su suinteresuotųjų šalių pateiktais argumentais negalima sutikti:

„Kainų augimo 1991–1992 m. paaiškinimai, pateikti ADM, (H & R) ir Jungbunzlauer JBL), gali būti kažkiek teisingi, tačiau jie įtikinamai neįrodo, kad kartelio veikimas negalėjo turėti jokios reikšmės kainų svyravimams. Nors aprašyta situacija gali susidaryti net ir nesant kartelio, ji visiškai suderinama su egzistuojančiu karteliu. Citrinos rūgšties kainų augimas 40 % per keturiolika mėnesių negali būti aiškinamas vien konkurencine reakcija, tačiau turi būti aiškinamas atsižvelgiant į dalyvių sudarytus susitarimus koordinuoti kainų augimą, paskirstyti rinkos dalis ir įgyvendinti informacijos ir priežiūros sistemą. Visi šie veiksniai turėjo įtakos kainoms augti.“

150 Ginčijamo sprendimo 228 konstatuojamojoje dalyje Komisija atsakė į Jungbunzlauer pateiktus argumentus:

„Kaip pabrėžė Jungbunzlauer, laipsniškas pasaulinės kartelio „rinkos dalies“ mažėjimas nuo apytikriai pradinių 70 % iki 52 % 1994 m. labai aiškiai atskleidžia sunkumus, su kuriais susidūrė kartelio dalyviai, siekdami išlaikyti kainas aukščiau jų konkurencinio lygio. Tačiau tai neįrodo, kad neteisėti veiksmai neturėjo įtakos rinkai. Atvirkščiai, didelis importo iš Kinijos augimas nuo 1992 m. rodo, kad kartelio dalyviai neprisitaikė prie šio importo daromo spaudimo kainoms, kaip paprastai jie būtų darę.“

– Vertinimas

151 Pirmiausia reikia priminti, kad pagal gairių 1 A punkto pirmąją pastraipą, apskaičiuodama baudą pagal pažeidimo sunkumą, Komisija, be kita ko, atsižvelgia į „konkrečią (pažeidimo) įtaką rinkai, kur tai galima įvertinti“.

152 Šiuo klausimu reikia išnagrinėti tikslią formuluotės „kur tai (konkrečią įtaką) galima įvertinti“ reikšmę. Būtent reikia nustatyti, ar pagal šią formuluotę Komisija, apskaičiuodama baudų dydžius, gali atsižvelgti į faktinę pažeidimo įtaką tik tada ir tik tiek, kiek ji gali kiekybiškai įvertinti šią įtaką.

153 Kaip teisingai nurodė Komisija, kartelio įtakos atitinkamai rinkai nagrinėjimas yra neišvengiamai susijęs su rėmimusi tam tikromis prielaidomis. Tokiomis aplinkybėmis Komisija turi išsiaiškinti, kokia būtų buvusi atitinkamo produkto kaina nesant kartelio. Tačiau nagrinėjant realių kainų pokyčių priežastis yra pavojinga dėl kiekvienos iš jų daryti kokias nors teorines išvadas. Reikia atsižvelgti į objektyvią aplinkybę, kad dėl kainų kartelio šalys atsisakė laisvės konkuruoti kainomis. Taip pat įtakos, susijusios su kitais veiksniais nei šis savanoriškas kartelio šalių susilaikymas, vertinimas yra neišvengiamai paremtas pakankamai pagrįstomis, tačiau kiekybiškai tiksliai neįvertinamomis tikimybėmis.

154 Todėl Komisijai negali būti priekaištaujama rėmusis konkrečia antikonkurencinio kartelio, kaip antai kainų kartelis ar su pardavimo kvotomis susijęs kartelis, įtaka rinkai, tvirtinant, kad ji kiekybiškai neįvertino šios įtakos ar nepateikė skaičiais išreikšto vertinimo šiuo klausimu, nes kitaip gairių 1 A punkto pirmojoje pastraipoje įtvirtintas kriterijus, į kurį atsižvelgiama nustatant baudos dydį, pasidarytų neveiksmingas.

155 Todėl konkreti kartelio įtaka rinkai turi būti laikoma pakankamai įrodyta, jeigu Komisija gali pateikti konkrečių ir patikimų duomenų, pakankamai pagrįstai parodančių, kad kartelis turėjo įtakos rinkai.

156 Šioje byloje iš Komisijos pateiktos analizės (žr. šio sprendimo 146–150 punktus) apibendrinimo matyti, kad Komisija padarė išvadą apie kartelio „faktinę įtaką“ rinkai remdamasi dviem elementais. Pirmiausia ji nurodo, kad kartelio nariai kruopščiai vykdė kartelio susitarimus (žr. šio sprendimo 147 ir 148 punktuose minėtas 210, 212, 214 ir 215 konstatuojamąsias dalis) ir kad nagrinėjamu laikotarpiu kartelio nariai turėjo daugiau kaip 60 % pasaulinės ir 70 % Europos citrinos rūgšties rinkos (šio sprendimo 146 punkte minėta ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis). Antra, ji tvirtina, kad suinteresuotųjų šalių per administracinę procedūrą pateikta informacija rodo tam tikrą ryšį tarp kartelio nustatytų kainų ir kartelio dalyvių rinkoje faktiškai taikytų kainų (šio sprendimo 148 punkte minėta ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamoji dalis).

157 Net jei ginčijamo sprendimo 210 ir 216 konstatuojamosiose dalyse (žr. šio sprendimo 147 punktą) vartojamos formuluotės gali būti suprantamos kaip leidžiančios manyti, kad Komisija rėmėsi priežastiniu ryšiu tarp kartelio veikimo ir jo konkrečios įtakos rinkai, reikia pažymėti, jog bendra Komisijos analizės apžvalga įrodo, kad, priešingai nei tvirtina Jungbunzlauer, Komisija, konstatuodama faktinę kartelio įtaką rinkai, rėmėsi ne tik kartelio veikimu.

158 Be „kruopštaus“ kartelio susitarimų vykdymo, ji rėmėsi citrinos rūgšties kainų pokyčiais kartelio veikimo laikotarpiu. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė kartelio narių sutartas, klientams praneštas ir suinteresuotųjų šalių iš esmės taikomas citrinos rūgšties kainas 1991–1995 metais. Toliau sprendime bus nagrinėjama, ar Komisija, kaip tvirtina Jungbunzlauer, padarė akivaizdžių klaidų vertindama faktus, kuriais grindė savo išvadas.

159 Tokiomis aplinkybėmis negalima priekaištauti Komisijai dėl to, kad ši nusprendė, jog tai, kad kartelio nariai turėjo labai didelę citrinos rūgšties rinkos dalį (60 % pasaulinės ir 70 % Europos rinkos), yra svarbus veiksnys, į kurį ji turėjo atsižvelgti, nagrinėdama kartelio konkrečią įtaką rinkai. Iš tikrųjų negalima paneigti, kad kainų kartelio ir su pardavimo kvotomis susijusio kartelio veiksmingumo tikimybė didėja kartu su šio kartelio narių turimomis rinkos dalimis. Nors ši viena aplinkybė neįrodo konkrečios kartelio įtakos nagrinėjamai rinkai, vis dėlto Komisija ginčijamame sprendime nenustatė šio priežastinio ryšio, o tik į jį atsižvelgė kaip į vieną iš aplinkybių.

160 Kalbant apie įvairius Jungbunzlauer nurodytus Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo sprendimus, pirmiausia reikia pažymėti, kad šio sprendimo 142 punkte minėti Teisingumo Teismo sprendimai yra susiję su Komisijos pareiga įrodyti suderintuosius veiksmus EB 81 straipsnio atžvilgiu, o ne pažeidimo įtaką rinkai, kaip yra šioje byloje, atsižvelgiant į tai, kad pažeidimo tikslas neginčijamai buvo antikonkurencinis.

161 Antra, dėl to, kad ieškovė remiasi 141 punkte minėto sprendimo Cimen