Šeštoji direktyva 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeista Direktyva 95/7, turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama išieškoti po pridėtinės vertės mokesčio atskaitos tikslinimo mokėtinas sumas iš kito apmokestinamojo asmens, nei to, kuris atliko šią atskaitą.

Iš tiesų po pridėtinės vertės mokesčio atskaitos tikslinimo mokėtinų sumų asmens, privalančio mokėti mokestį, paskyrimas yra ne „detali nuostata“, kaip ji suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio C skirsnio antrą pastraipą ir 20 straipsnio 1 dalį, bet, kaip tai matyti iš šios direktyvos 21 straipsnio, esminė pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos, įtvirtintos toje pačioje direktyvoje, taisyklė.

Šiuo klausimu Šeštosios direktyvos 20 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad po pridėtinės vertės mokesčio atskaitos, atliktos apmokestinamojo asmens, tikslinimo mokėtinas sumas šiuo pagrindu turi sumokėti šis apmokestinamasis asmuo. Atvirkštinis aiškinimas yra nesuderinamas su atskaitos tikslinimo srityje šia direktyva siekiamais tikslais.

Šiomis aplinkybėmis Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies a punkte įtvirtinta galimybė valstybėms narėms numatyti, kad kitas nei apmokestinamasis asmuo bendrai su apmokestinamuoju asmeniu atsako už mokesčio sumokėjimą, negali būti aiškinama taip, jog ja leidžiama nustatyti atskirą mokestinę pareigą šiam asmeniui.

Be to, vienas po kito einančių nekilnojamojo turto tiekimų atveju dėl to, kad vienas iš aptariamų apmokestinamųjų asmenų, kai vyko tiekimas, kuriame jis dalyvavo, neįvykdė detalių Šeštosios direktyvos 13 straipsnio C skirsnio antroje pastraipoje numatytos pasirikimo teisės įgyvendinimo nuostatų, negali atsirasti pareiga šiam apmokestinamajam asmeniui sumokėti mokestinę skolą, atsiradusią po kito asmens atliktos pridėtinės vertės mokesčio atskaitos, susijusios su vienu iš minėtų tiekimų, su kuriuo pirmasis apmokestinamasis asmuo nėra susijęs, tikslinimo. Iš tiesų nors pagal šią nuostatą valstybės narės turi galimybę apriboti pasirinkimo teisę ir nustato jos įgyvendinimo detalias nuostatas, naudodamosi šia galimybe jos negali nustatyti apmokestinamiesiems asmenims pareigų, kurios viršytų tai, kas leidžiama pagal Sąjungos teisę pridėtinės vertės mokesčio srityje.

Be to, tiek, kiek, pirma, nekilnojamojo turto tiekimas tarp tiekėjo ir įgijėjo buvo neapmokestintas pridėtinės vertės mokesčiu atgaline data ir, antra, su šiuo tiekimu susijęs pridėtinės vertės mokestis, kurį sumokėjo ir atskaitė įgijėjas, buvo panaikintas, pastarasis neįgijo „nepagrįsto pranašumo“, kaip jis suprantamas pagal Šeštosios direktyvos 20 straipsnio 4 dalį. Todėl iš minėto įgijėjo negalima reikalauti sumokėti pridėtinės vertės mokestį, mokėtiną po tiekėjo atliktos atskaitos tikslinimo dėl kito sandorio, nesusijusio su juo, t. y. kuriuo tiekėjas iš pradžių įsigijo minėtą nekilnojamąjį turtą.

Sprendimu 88/498 siekiama, kad nekilnojamojo turto tiekimo atveju, su juo susijusį pridėtinės vertės mokestį sumokėtų ir atskaitytų vienas ir tas pats apmokestinamasis asmuo, t. y. atitinkamas turto įgijėjas.

(žr. 32, 36, 37, 39, 40, 42, 44, 45, 47 punktus ir rezoliucinę dalį)