GENERALINIO ADVOKATO

NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,

pateikta 2022 m. spalio 27 d. ( 1 )

Byla C‑389/21 P

Europos Centrinis Bankas (ECB)

prieš

Crédit Lyonnais

(Apeliacinis skundas – Ekonominė ir pinigų politika – Rizikos ribojimu pagrįsta kredito įstaigų priežiūra – Reglamento (ES) Nr. 1024/2013 4 straipsnio 1 dalies d punktas ir 3 dalis – Sverto koeficiento apskaičiavimas – Atsisakymas leisti kredito įstaigai apskaičiuojant sverto koeficientą neįtraukti tam tikrų pozicijų – Reglamento (ES) Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis – Akivaizdi vertinimo klaida – Teisminės kontrolės apimtis – Sudėtingas techninis vertinimas – Politinė diskrecija)

I. Įvadas

1. „Bazelis III“ – tai tarptautiniu mastu sutartas priemonių rinkinys, kurį, reaguodamas į 2007–2009 m. finansų krizę, parengė Bazelio bankų priežiūros komitetas ir kuriuo siekiama sustiprinti bankų reguliavimą, priežiūrą ir rizikos valdymą. Vienas iš pagrindinių sistemos „Bazelis III“ ir jos įgyvendinimo Europos Sąjungoje elementų yra nustatytas „sverto koeficientas“, apskaičiuojamas kaip banko kapitalo matas, padalytas iš banko bendro pozicijų mato, išreikštas procentais. Sverto koeficientas leidžia įvertinti su pernelyg dideliu svertu susijusią bankų riziką, dėl kurios jie gali būti priversti imtis nenumatytų ištaisomųjų priemonių jų verslo plane, įskaitant skubų turto pardavimą, dėl kurio gali atsirasti didelių nuostolių.

2. Apeliaciniu skundu Europos Centrinis Bankas (toliau – ECB) ginčija 2021 m. balandžio 14 d. Bendrojo Teismo sprendimą Crédit lyonnais / ECB ( 2 ), kuriuo buvo panaikintas jo sprendimas atsisakyti visiškai patenkinti Crédit Lyonnais prašymą leisti netaikyti sverto koeficiento reikalavimų jos pozicijoms, susijusioms su tam tikromis reguliuojamųjų taupomųjų indėlių sąskaitomis.

3. Nagrinėjamame apeliaciniame skunde keliamas sisteminio ir konstitucinio pobūdžio klausimas: kokia yra Sąjungos teismų vykdomos kontrolės apimtis, vertinant kitų institucijų priimtų administracinių sprendimų teisėtumą tais atvejais, kai šios institucijos turi tam tikrą diskreciją.

4. Teigiama, kad šis klausimas bent jau Sąjungos advokatams yra „kietas riešutėlis“ ( 3 ), nes dėl jo kyla daug nesutarimų tarp praktikuojančių teisininkų ir akademinėje bendruomenėje ( 4 ). Taigi šioje byloje Teisingumo Teismas turi galimybę padėti geriau suprasti šį klausimą. Iš tiesų, nors šis klausimas nagrinėjamas daugelyje (mano nuomone – apskritai pagrįstų) teismų sprendimų, manau, kad verta papildomai paaiškinti tam tikras su šia kontrolės apimtimi susijusias pagrindines sąvokas ir principus.

II. Faktinės aplinkybės

5. Crédit Lyonnais yra pagal Prancūzijos teisę įsteigta akcinė bendrovė, turinti leidimą veikti kaip kredito įstaiga. Ji yra Crédit Agricole SA patronuojamoji bendrovė ir jai tiesiogiai taikoma ECB rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra.

6. 2015 m. gegužės 5 d. bendrovė Crédit Agricole savo ir grupę Crédit Agricole sudarančių subjektų, įskaitant Crédit Lyonnais, vardu paprašė ECB leidimo apskaičiuojant sverto koeficientą neįtraukti pozicijų, kurias sudarė iš jos užsakytų reguliuojamųjų produktų ( 5 ) suma (šią sumą ji buvo įpareigota pervesti Prancūzijos viešajai įstaigai Caisse des dépôts et consignations (toliau – CDC)). Šis prašymas buvo pateiktas vadovaujantis 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 575/2013 dėl prudencinių reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 648/2012 ( 6 ), 429 straipsnio 14 dalies redakcija, galiojusia tuo metu, kai klostėsi aptariamos aplinkybės ( 7 ).

7. Pagal tuo metu galiojusią Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies redakciją „kompetentingos institucijos įstaigai gali leisti neįtraukti į pozicijų matą pozicijų, kurios atitinka visas šias sąlygas: a) jos yra viešojo sektoriaus subjekto pozicijos; b) jos vertinamos pagal 116 straipsnio 4 dalį; c) jos susidaro dėl indėlių, kuriuos įstaiga yra teisiškai įpareigota perleisti a punkte nurodytam viešojo sektoriaus subjektui bendro intereso investicijų finansavimo tikslais“.

8. 2016 m. rugpjūčio 24 d. ECB, vadovaudamasis 2013 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 1024/2013, kuriuo [ECB] pavedami specialūs uždaviniai, susiję su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika ( 8 ), 4 straipsnio 1 dalies d punktu ir 10 straipsniu ir Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalimi, priėmė Sprendimą ECB/SSM/2016-969500TJ5KRTCJQWXH05/165 (toliau – 2016 m. sprendimas) – juo atsisakė leisti Crédit Agricole apskaičiuojant sverto koeficientą neįtraukti CDC perleistų pozicijų, sudarytų iš dalies kaip reguliuojamieji taupomieji indėliai laikomų sumų, kurias ji privalėjo pervesti tai įstaigai.

9. Crédit Agricole apskundė 2016 m. sprendimą Bendrajam Teismui ir šis 2018 m. liepos 13 d. sprendimu ( 9 ) panaikino tą sprendimą. Bendrasis Teismas nusprendė, kad ECB, nagrinėdamas Crédit Agricole prašymą, padarė i) teisės klaidą, nes taikė Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, ir ii) akivaizdžią vertinimo klaidą.

10. 2018 m. liepos 26 d.Crédit Agricole savo ir įvairių grupės Crédit Agricole subjektų, įskaitant Crédit Lyonnais, vardu ir vėl paprašė leidimo apskaičiuojant sverto koeficientą neįtraukti sumų, kurias jie turėjo pervesti CDC.

11. 2019 m. gegužės 3 d. ECB, remdamasis Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 1 dalies d punktu ir 10 straipsniu, taip pat Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalimi, priėmė Sprendimą ECB‑SSM‑2019‑FRCAG‑39 (toliau – ginčijamas sprendimas). Ginčijamu sprendimu ECB leido apskaičiuojant Crédit Agricole ir grupės subjektų sverto koeficientą neatsižvelgti į dalį kaip reguliuojamieji taupomieji indėliai laikomų sumų, kurias jie turėjo pervesti CDC, išskyrus Crédit Lyonnais, kuriai ši nukrypti leidžianti nuostata buvo pritaikyta tik dėl sumos, sudarančios 66 % tokių privalomų pervesti sumų.

12. Ginčijamo sprendimo 2.1 punkte ECB pripažino, kad Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies a–c punktuose nustatytos sąlygos yra tenkinamos. Toliau ginčijamo sprendimo 2.2 punkte ECB priminė, kad turi diskreciją taikyti išimtį, ir kaip paaiškinimą nurodė metodiką, taikomą nagrinėjant prašymą dėl išimties taikymo. Šioje metodikoje atsižvelgiama į tris aplinkybes: į centrinės administracijos kreditingumą, į labai skubaus turto pardavimo riziką ir į pozicijų koncentraciją. Kiekviena iš šių aplinkybių susieta su tam tikra išimties procentine dalimi taip, kad esant joms visoms trims kartu būtų taikoma visa išimtis.

13. Dėl Prancūzijos centrinės administracijos kreditingumo ECB ginčijamo sprendimo 2.2.1 papunktyje nusprendė, kad nėra konkrečių rizikos ribojimu pagrįstų problemų. Vis dėlto jis taip pat pažymėjo, kad išorės kredito rizikos vertinimo institucijų Prancūzijos Respublikai skirtas įvertinimas nebuvo pats aukščiausias ir kad Prancūzijos Respublikos suderėtų kredito įsipareigojimų neįvykdymo apsikeitimo sandorių penkerių metų laikotarpiu reitingas buvo susietas su įsipareigojimų neįvykdymo tikimybe, kuri nelygi nuliui.

14. Dėl labai skubaus turto pardavimo rizikos ginčijamo sprendimo 2.2.2 papunktyje ECB konstatavo, kad dėl pozicijų koregavimo su CDC laikotarpio kuri nors kredito įstaiga gali būti priversta imtis tokio pardavimo, siekdama grąžinti indėlius indėlininkams, kol CDC perves lėšas. ECB nurodė, kad nors per trumpesnį nei penkių dienų terminą įvykdytas pervedimas yra beveik momentinis ir lemia tik nedidelę labai skubaus pardavimo riziką, pozicijų koregavimo su CDC sistemoje šis laikotarpis gali trukti iki dešimties dienų. Šiuo klausimu ECB pažymėjo, kad per neseniai įvykusias bankų krizes 10–30 % kredito įstaigos indėlių buvo atsiimti per mažiau nei penkias dienas ir reguliuojamieji taupomieji indėliai yra likvidesni nei taupomosios sąskaitos.

15. Dėl CDC pozicijų koncentracijos vertinimo ginčijamo sprendimo 2.2.3 papunktyje ECB pabrėžė, kad grupėje Crédit Agricole esama solidarumo mechanizmo, pagal kurį susiję subjektai turi teisinę pareigą teikti paramą kapitalo ir grynųjų pinigų forma, ir atsižvelgiant į tai susijusių subjektų koncentracijos lygis būtų vertinamas grupės lygmeniu. Vis dėlto ECB pažymėjo, kad šis solidarumo mechanizmas netaikomas Crédit Lyonnais ir kad dėl to su šia įmone susijusi koncentracijos rizika turi būti nagrinėjama iš dalies konsoliduotai. Kadangi CDC perleistų pozicijų santykis, atsižvelgiant į Crédit Lyonnais 1 lygio nuosavą kapitalą, 2015 m. buvo 134 %, o 2018 m. – 231 %, ECB nusprendė, jog iškilo CDC pozicijų koncentracijos rizika.

16. ECB padarė išvadą, kad, siekiant sumažinti masinio indėlių atsiėmimo poveikį kapitalui, apskaičiuojant Crédit Lyonnais sverto koeficientą dėl atsargumo reikia atsižvelgti į tam tikrą CDC pozicijų dalį, lygią 34 %.

III. Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

17. 2019 m. liepos 12 d.Crédit Lyonnais pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Grįsdama šį ieškinį, Crédit Lyonnais rėmėsi trimis pagrindais ir nurodė, pirma, kad buvo pažeistas SESV 266 straipsnis, nes buvo neteisingai įgyvendintas 2018 m. sprendimas ( 10 ), antra, kad buvo pažeista Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis ir 400 straipsnio 1 dalies a punktas ir, trečia, kad ECB, vertindamas jos prašymą, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.

18. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas visų pirma išnagrinėjo ieškinio pirmąjį pagrindą, kurį padalijo į tris dalis. Bendrasis Teismas atmetė kaip nepagrįstas šio pagrindo pirmą dalį (dėl Prancūzijos Respublikos kreditingumo) ir antrą dalį (dėl pozicijų koncentracijos lygio). Dėl šio pagrindo trečios dalies (dėl labai skubaus turto pardavimo rizikos) Bendrasis Teismas atmetė kai kuriuos argumentus ir konstatavo, kad kitus argumentus geriausia vertinti kartu su nurodant ieškinio trečiąjį pagrindą pateiktais argumentais ( 11 ). Paskui Bendrasis Teismas įvertino ir atmetė kaip nepagrįstą ieškinio antrąjį pagrindą ( 12 ).

19. Vėliau Bendrasis Teismas išnagrinėjo Crédit Lyonnais argumentus (pateiktus nurodant ieškinio pirmąjį ir trečiąjį pagrindus), kuriais remiantis buvo priekaištaujama dėl ECB atlikto labai skubaus turto pardavimo rizikos vertinimo. Bendrasis Teismas, pradėdamas analizę, pažymėjo, kad šiuo klausimu ECB, iš esmės remdamasis dviem pagrindais (reguliuojamųjų taupomųjų indėlių likvidumu ir neseniai įvykusių bankų krizių patirtimi), padarė išvadą, kad tokia rizika kilo dėl lėšų, kurias Crédit Lyonnais turėjo pervesti CDC. Dėl pirmojo aspekto Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ECB, vadovaudamasis 2018 m. sprendime padarytomis išvadomis, turėjo atlikti analizę, atsižvelgdamas į reguliuojamųjų taupomųjų indėlių savybes ( 13 ).

20. Vis dėlto, Bendrojo Teismo nuomone, ECB to nepadarė dėl trijų priežasčių. Pirma, ECB neatsižvelgė į reguliuojamųjų taupomųjų indėlių, kaip „saugių investicijų“, pobūdį. Bendrasis Teismas manė esant įrodyta, kad per bankų krizę investuojamos reguliuojamųjų taupomųjų indėlių sumos linkusios augti. Antra, Bendrasis Teismas konstatavo, kad mažai tikėtina, jog reguliuojamieji taupomieji indėliai galėtų prisidėti prie pernelyg didelio sverto susidarymo, nes jie turi būti pervesti CDC ir negali būti investuojami į rizikingą ar nelikvidų turtą. Trečia, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad reguliuojamiesiems taupomiesiems indėliams taikoma dviguba valstybės garantija, siekiant apsaugoti ir indėlininkus, ir kredito įstaigas ( 14 ).

21. Antra, Bendrasis Teismas manė, kad pačiu reguliuojamųjų taupomųjų indėlių likvidumu negalima remtis siekiant pateisinti ECB išvadą dėl to, kad bankui gali pasirodyti būtina, laukiant, kol CDC perves lėšas, labai skubiai parduoti turtą. Grįsdamas su tuo susijusias išvadas, ECB rėmėsi vienu pavyzdžiu, kuris, Bendrojo Teismo nuomone, nėra svarbus, nes jis susijęs su produktais, kurie nepanašūs į šioje byloje aptariamus produktus ( 15 ).

22. Atsižvelgdamas į tai, Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad ECB, vertindamas labai skubaus turto pardavimo riziką, neatsižvelgė į reguliuojamųjų taupomųjų indėlių savybes (kaip to reikalaujama pagal 2018 m. sprendimą) ir apskritai neatsižvelgė į visas svarbias konkrečios bylos aplinkybes ir taip pažeidė gero administravimo principą. Taigi Bendrasis Teismas pripažino ieškinio trečiojo pagrindo pirmą dalį ir pirmojo pagrindo trečią dalį pagrįstomis ir panaikino ginčijamą sprendimą tiek, kiek jame buvo atsisakyta leisti Crédit Lyonnais apskaičiuojant savo sverto koeficientą neįtraukti 34 % CDC perleistų pozicijų, ir priteisė iš ECB bylinėjimosi išlaidas.

IV. Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

23. 2021 m. birželio 24 d. Teisingumo Teismui pateiktame apeliaciniame skunde ECB Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą sprendimą ir priteisti iš Crédit Lyonnais bylinėjimosi išlaidas. 2021 m. rugsėjo 7 d. pateiktame atsiliepime į apeliacinį skundą Crédit Lyonnais Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą ir priteisti iš ECB bylinėjimosi išlaidas.

24. 2021 m. lapkričio 23 d. ECB pateikė dubliką, o 2022 m. sausio 17 d.Crédit Lyonnais pateikė tripliką. ECB ir Crédit Lyonnais taip pat buvo išklausyti per 2022 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo posėdį.

V. Vertinimas

25. ECB apeliacinį skundą grindžia keturiais pagrindais. Šie pagrindai susiję su: Bendrojo Teismo vykdomos teisminės kontrolės apimtimi vertinant ginčijamo sprendimo teisėtumą (A skirsnis), skundžiamo sprendimo motyvų pakankamumu (B skirsnis), tuo, kad Bendrasis Teismas tariamai iškraipė ginčijamą sprendimą ir jam pateiktus įrodymus (C skirsnis), ir Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 94 punkto bei 429 straipsnio 14 punkto aiškinimu (D skirsnis).

26. Šioje išvadoje daugiausiai dėmesio skiriama apeliacinio skundo pirmajam pagrindui, nes jame ne tik keliamas esminis šio apeliacinio proceso klausimas, bet, kaip jau minėta įvade, jis taip pat turi sisteminę konstitucinę reikšmę. O apeliacinio skundo antrasis, trečiasis ir ketvirtasis pagrindai atrodo gana „šalutiniai“ pirmojo pagrindo atžvilgiu, nes juose iš esmės priekaištaujama dėl to, kaip ir kokiu intensyvumu Bendrasis Teismas atliko ginčijamo sprendimo kontrolę. Vadinasi, šie trys pagrindai iš esmės sutampa su pirmuoju pagrindu. Taigi, kadangi, mano nuomone, apeliacinio skundo pirmasis pagrindas yra pagrįstas, šių trijų pagrindų analizė bus glaustesnė.

A. Teisminės kontrolės apimtis (pirmasis pagrindas)

1. Šalių argumentai

27. Nurodydama apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą ECB teigia, kad Bendrasis Teismas peržengė teisminės kontrolės ribas ir taip pažeidė suformuotoje jurisprudencijoje nustatytą kontrolės apimtį. ECB nurodo, kad Bendrasis Teismas atliko ex novo situacijos vertinimą ir neatsižvelgė į diskreciją, kurią teisės aktų leidėjas suteikė ECB sprendžiant rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros klausimus.

28. Be kita ko, ECB teigia, kad Bendrasis Teismas savarankiškai įvertino reguliuojamųjų taupomųjų indėlių savybes ir šis vertinimas skiriasi nuo ECB atlikto vertinimo. Be to, šis vertinimas grindžiamas klaidingu ginčijamo sprendimo ir susiklosčiusios faktinės situacijos vertinimu. Šiuo klausimu ECB pažymi, kad pagal suformuotą jurisprudenciją atitinkama Sąjungos institucija, atlikdama sudėtingus ekonominius vertinimus, turi turėti tam tikrą veiksmų laisvę, taigi jos priimtiems aktams taikoma ribota teisminė kontrolė. Sąjungos teismai negali kompetentingos institucijos atlikto sudėtingų faktų vertinimo pakeisti savu.

29. Be to, ECB pažymi, kad pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį jam aiškiai suteikta diskrecija spręsti dėl galimybės apskaičiuojant sverto koeficientą neatsižvelgti į tam tikras pozicijas. ECB tvirtina, kad, atsižvelgdamas į tokią suteiktą diskreciją, Bendrasis Teismas privalo susilaikyti nuo tam tikrų veiksmų. ECB teigia, kad dėl Bendrojo Teismo taikytos ginčijamo sprendimo itin plačios apimties teisminės kontrolės jis iš esmės neteko šios diskrecijos.

30. Crédit Lyonnais, savo ruožtu, tvirtina, kad skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos ir neperžengė leistinų teisminės kontrolės ribų. Crédit Lyonnais teigia, kad Bendrasis Teismas padarė išvadą, jog ECB neatsižvelgė į tam tikrus elementus, kurie buvo svarbūs atliekant analizę, ir kad ginčijamame sprendime padarytos išvados nebuvo pagrįstos jo turėtais įrodymais.

31. Bendrasis Teismas, be kita ko (Crédit Lyonnais nuomone, teisingai), nurodė, kad ECB turėjo atsižvelgti į tai, kad, susiklosčius įtemptai arba krizinei situacijai, reguliuojamieji taupomieji indėliai paprastai laikomi „saugia investicija“ dėl taikomos dvigubos valstybės garantijos. Šios reguliuojamųjų taupomųjų indėlių savybės ECB neginčijo Bendrajame Teisme. Be to, Bendrasis Teismas nusprendė (Crédit Lyonnais nuomone – taip pat teisingai), kad pavyzdys dėl rizikos, kylančios masinio indėlių atsiėmimo atveju, negali patvirtinti ECB padarytos išvados, nes šis pavyzdys susijęs su kitokio tipo sąskaita.

2. Analizė

32. Manau, kad siekiant kuo geriau išnagrinėti šiame apeliacinio skundo pagrinde keliamus klausimus, pirmiausia naudinga nurodyti atitinkamą teisinį pagrindą. Šiuo tikslu prie pirminių pastabų trumpai priminsiu kai kuriuos pagrindinius principus, susijusius su Sąjungos institucijų sistema, kurie atrodo reikšmingi aptariamu atveju (a dalis), o paskui aptarsiu ECB vaidmenį ir įgaliojimus rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros srityje (b dalis). Toliau paaiškinsiu pagrindinius principus ir sąvokas, reglamentuojančius teisminės kontrolės, taikomos srityse, kuriose atliekama vadinamoji „ribota kontrolė“, apimtį (c dalis). Atsižvelgdamas būtent į šiuos principus galiausiai įvertinsiu šalių pateiktus argumentus (d dalis).

a) Pirminės pastabos (I dalis): Sąjungos institucinė struktūra

33. Pirmiausia norėčiau pažymėti, kad pagal ESS 13 straipsnio 2 dalį Sąjungos institucijos privalo „veikti neviršydamos Sutartyse joms suteiktų įgaliojimų ir laikydamosi jose nustatytų procedūrų, sąlygų bei tikslų“ ( 16 ). Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad ši nuostata „išreiškia institucinės pusiausvyros principą, būdingą Sąjungos institucinei struktūrai, pagal kurį kiekviena institucija vykdo savo įgaliojimus, paisydama kitų institucijų įgaliojimų“ ( 17 ).

34. ECB kartu su nacionaliniais centriniais bankais yra Europos centrinių bankų sistemos (toliau – ECBS), kurios pagrindinis tikslas – palaikyti kainų stabilumą, dalis. Nepažeisdama šio tikslo, ECBS taip pat remia Sąjungos bendrąsias ekonominės politikos kryptis, kad padėtų siekti Sąjungos tikslų ( 18 ). Šiuo tikslu SESV 132 straipsnyje ir ECBS ir ECB statuto 34 straipsnyje ECB suteikti įgaliojimai, be kita ko, „priimti sprendimus, reikalingus pagal šias Sutartis ir ECBS ir ECB statutą ECBS patikėtiems uždaviniams vykdyti“.

35. ECB sprendimai, kaip ir bet kokie Sąjungos institucijų teisės aktai, yra teisėti, todėl jie sukelia teisinių pasekmių, kol nėra pripažinti netekusiais galios, panaikinti patenkinus ieškinį dėl panaikinimo, paskelbti negaliojančiais išnagrinėjus prašymą priimti prejudicinį sprendimą arba neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą ( 19 ). Pagal ESS 19 straipsnio 1 dalį ir ECBS ir ECB statuto 35 straipsnį būtent Europos Sąjungos Teisingumo Teismas turi „peržiūrėti [šių sprendimų] teisėtumą“.

b) Pirminės pastabos (II dalis): ECB ir rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra

36. Viena iš pagrindinių ECBS skirtų užduočių yra atlikti „rizikos ribojimu pagrįstą priežiūrą“ ( 20 ), kuri, bendrai kalbant, apima visos finansų sistemos priežiūrą, siekiant neleisti kilti rizikai jos stabilumui arba sumažinti tokią riziką, ir atskirų finansų įstaigų priežiūrą, siekiant užtikrinti jų finansinį stabilumą ir investuotojų bei indėlininkų aukšto lygio apsaugą. Šiomis aplinkybėmis Reglamente Nr. 1024/2013 ECB pavesti tam tikri specialūs uždaviniai, įskaitant įgaliojimus užtikrinti, kad būtų laikomasi aktų, kuriais kredito įstaigoms nustatyti rizikos ribojimo reikalavimai, be kita ko, sverto srityje ( 21 ).

37. Dar vienas su tuo susijęs pagrindinis teisės aktas yra Reglamentas Nr. 575/2013, kuriuo siekiama sugriežtinti Europos Sąjungoje finansų įstaigoms taikomus rizikos ribojimo reikalavimus. Tai pasiekta, be kita ko, jų reikalaujant turėti pakankamai kapitalo, nuostolių padengimo pajėgumų ir likvidžiojo turto, siekiant užtikrinti jų finansinį patikimumą. Galutinis tikslas yra užtikrinti, kad šios įstaigos būtų tvirtesnės ir atsparesnės esant nepalankioms ekonominėms sąlygoms ( 22 ).

38. Konkrečiai kalbant, Reglamentu Nr. 575/2013 siekiama išvengti situacijų, kai intensyviai auga finansų įstaigų pozicijos, susijusios su nuosavomis lėšomis (toliau – svertas) ( 23 ). Iš tiesų pernelyg didelis svertas gali padidinti jų pažeidžiamumą, nes dėl jo kyla pavojus, kad šioms įstaigoms gali prireikti imtis nenumatytų ištaisomųjų priemonių jų verslo plane, įskaitant skubų turto pardavimą, dėl kurio gali atsirasti nuostolių arba prireikti jų likusio turto vertės koregavimo ( 24 ).

39. Šiuo tikslu Reglamente Nr. 575/2013 nustatytas privalomas sverto koeficientas, užkertantis kelią bankams per didelę savo veiklos dalį finansuoti skolinantis. Vis dėlto pagal šio reglamento 429 straipsnio 14 dalies redakciją, galiojusią klostantis nagrinėjamoms aplinkybėms, įstaiga galėjo paprašyti institucijų leisti apskaičiuojant sverto koeficientą neįtraukti pozicijų, kurios atitinka toje nuostatoje nurodytas sąlygas ( 25 ).

40. Šios bylos šalys neginčija, kad ECB turėjo tam tikrą diskreciją priimti sprendimą dėl tokių prašymų. Iš tiesų tuo metu galiojusioje Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies redakcijoje buvo nustatyta, kad „kompetentingos institucijos įstaigai gali leisti neįtraukti <…>“ ( 26 ). Dėl šios priežasties atsižvelgdamas į apelianto išdėstytus argumentus dabar dėmesį sutelksiu į teisminės kontrolės, kurią Europos Sąjungos Teisingumo Teismas turi vykdyti tuo atveju, kai ginčijamas Sąjungos teisės akto, kurį priimti atitinkama Sąjungos institucija turėjo tam tikrą diskreciją, teisėtumas, apimtį.

c) Pagrindiniai principai ir sąvokos, susiję su teisminės kontrolės apimtimi

41. SESV 263 straipsnyje nustatyta teisminės kontrolės, kurią vykdo Europos Sąjungos Teisingumo Teismas, kai ginčijamas Sąjungos teisės akto teisėtumas, taikymo sritis: ieškinį dėl panaikinimo galima pareikšti „dėl kompetencijos trūkumo, esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, Sutarčių ar kokios nors su jų taikymu susijusios teisės normos pažeidimo arba piktnaudžiavimo įgaliojimais“.

42. Vis dėlto Sutartyse neužsimenama apie teisminės kontrolės, kurią vykdo Sąjungos teismai, apimtį. Sąvoka „kontrolės apimtis“ apskritai reiškia kontrolės, kurią gali vykdyti teismai, tikrinantys ginčijamų teisės aktų teisėtumą, intensyvumą. Vertinant kitu aspektu, kontrolės apimtis atitinka veiksmų laisvę, kurią teismai suteikia ginčijamus aktus priėmusioms institucijoms. Akivaizdu, kad kuo intensyviau vykdoma kontrolė, tuo mažiau veiksmų laisvės suteikiama atitinkamai institucijai ir atvirkščiai.

43. Šiuo klausimu atrodo neginčijama, kad Sąjungos sistemoje intensyviausia teisminė kontrolė vykdoma ( 27 ) dėl, pirma, „paprastų“ (arba „pirminių“) faktinių aplinkybių nustatymo. Faktinė aplinkybė yra arba teisinga, arba klaidinga ir tai, ar ją vertinant galėjo būti padaryta klaida, turi išsamiai patikrinti Sąjungos teismai ( 28 ). Antra, kitos Sąjungos institucijos nei Europos Sąjungos Teisingumo Teismas gali turėti tam tikrą veiksmų laisvę taikydamos Sąjungos taisykles, bet ne jas aiškindamos. Iš tiesų Europos Sąjungos Teisingumo Teismas (kaip svarbiausias Sąjungos teisės aiškintojas) turi „spręsti dėl teisės“ ( 29 ).

44. Vis dėlto pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos institucijoms suteikiama tam tikra veiksmų laisvė tais atvejais, kai jos turi tam tikrą diskreciją taikyti atitinkamas nuostatas. Šiuo atveju diskreciją apibrėžčiau kaip Sąjungos pirminėje arba antrinėje teisėje Sąjungos institucijoms (aiškiai arba numanomai) suteiktą veiksmų laisvę konkrečiais tikslais taikant tam tikrą taisyklę pasirinkti įvairius teisėtus veiksmų variantus.

45. Kiek man žinoma, teisminių institucijų administracinėms institucijoms taikomų tam tikros formos teisminių apribojimų tais atvejais, kai antrosios turi tam tikrą diskreciją, yra kiekvienoje teisės sistemoje ( 30 ). Man sunku įsivaizduoti teisės sistemą, kuri galėtų tinkamai veikti (bent jau vertinant šiuolaikinių Vakarų demokratijų, kurios grindžiamos tokiais principais kaip valdžių atskyrimas ir institucinė pusiausvyra, požiūriu), jeigu teisminės institucijos turėtų įgaliojimus, remdamosi bet kokiu pagrindu, panaikinti ir pakeisti bet kurį administracinių institucijų priimtą sprendimą.

46. Grįžtant prie Sąjungos sistemos pažymėtina, kad man atrodo, jog apskritai galima nurodyti dvi plačias diskrecijos kategorijas.

1) Diskrecijos kategorijos

47. Pirma, pagal kai kurias Sąjungos teisės nuostatas atitinkamoms Sąjungos institucijoms suteikta tam tikra laisvė pasirinkti, ar imtis veiksmų esant tam tikroms aplinkybėms ir kokių veiksmų imtis, atsižvelgiant į kai kuriuos politinius sumetimus. Pateiksiu du su tuo susijusius pavyzdžius. Pagal SESV 107 straipsnio 3 dalį Komisija gali pripažinti, kad tam tikros formos valstybės pagalba neprieštarauja vidaus rinkai, kai yra įvykdytos tam tikros sąlygos. Pagal SESV 215 straipsnio 2 dalį, kai pagal ES sutarties V antraštinės dalies 2 skyrių priimtas sprendimas taip numato, Taryba gali patvirtinti ribojančias priemones, nukreiptas prieš fizinius ar juridinius asmenis, grupes ar nevalstybinius subjektus. Pagal abi nuostatas atsakingai institucijai suteikta galimybė nuspręsti, kokių veiksmų tikslingiausia imtis, remiantis politiniais pagrindais. Šie atvejai gali būti vertinami kaip „politinės“ diskrecijos situacijos ( 31 ).

48. Antra, pasitaiko situacijų – kurias galima vadinti „techninės diskrecijos“ situacijomis ( 32 ) – kai dėl to, kad pagal atitinkamas Sąjungos teisės nuostatas reikia atlikti sudėtingą techninį (pavyzdžiui, ekonominį arba mokslinį) vertinimą siekiant užtikrinti, kad nagrinėjamai situacijai būtų taikoma konkreti (ir iš esmės nenustatyta) teisės sąvoka, atitinkamos Sąjungos institucijos turi tam tikrą veiksmų laisvę. Pavyzdžiui, ar tam tikras pagalbos teikimo atvejis suderinamas su vidaus rinka, nes ji „skirta transporto koordinavimo reikmėms“, kaip tai suprantama pagal SESV 93 straipsnį? Ar tam tikrų aplinkybių visuma valstybėje narėje kelia „perviršinio deficito pavojų“, kaip tai suprantama pagal SESV 126 straipsnio 3 dalį?

49. Dėl antrosios diskrecijos kategorijos norėčiau pasinaudoti proga patikslinti vieną sąvoką. Mano nuomone, vertinimas nėra „sudėtingas“ vien dėl to, kad nustatyti tam tikrus faktus nėra paprasta ir tam veikiau būtinas sudėtingas, ilgai trunkantis ir specifinių žinių reikalaujantis procesas. Iš tiesų būtų keista manyti, kad teisėjai gali nesuteikti asmenims veiksmingos teisminės apsaugos kiekviena kartą, kai, atsižvelgiant į faktines aplinkybes, atvejis nėra aiškus ( 33 ). Teisėjai negali veikti inertiškai arba paviršutiniškai pasiteisindami tuo, kad faktai sudėtingi.

50. Mano nuomone, vertinimas būna „sudėtingas“ tik tais atvejais, kai atitinkamų faktinių aplinkybių negalima nustatyti objektyviai arba absoliučiai užtikrintai ( 34 ), nes protingi ir gerai informuoti asmenys galėtų bent jau tam tikrais aspektais nesutarti dėl faktų nustatymo arba teisinio kvalifikavimo ( 35 ). Taip gali būti tais atvejais, kai atitinkama institucija privalo, pavyzdžiui, remtis tam tikrais modeliais arba prielaidomis tam, kad, atsižvelgdama į paprastų faktų visumą, padarytų išvadą dėl tam tikrų sudėtingų faktų ( 36 ), arba tam, kad priimtų tam tikrus vertinamojo pobūdžio sprendimus, siekdama kvalifikuoti faktus ir (arba) nustatyti iš jų išplaukiančias teisines pasekmes ( 37 ).

51. Teisingumo Teismas yra nustatęs situacijas, kurioms esant atitinkamoms institucijoms suteikiama tam tikra veiksmų laisvė, jau savo veiklos pradžioje ( 38 ). Be kita ko, istoriniame Sprendime Meroni Teisingumo Teismas faktiškai išskyrė dvi diskrecijos kategorijas ( 39 ).

52. Vis dėlto pripažįstu, kad jas atskirti ne visada paprasta. Iš tiesų būtų galima teigti, kad teisės aktų leidėjo vartojamos itin neapibrėžtos ir plačiai suformuluotos sąvokos praktiškai reiškia numanomą kompetencijos priimti tam tikrus politinio pobūdžio sprendimus perdavimą atitinkamoms institucijoms. Vis dėlto dėl pirma paaiškintų priežasčių manau, kad šios dvi kategorijos konceptualiai skiriasi. Iš esmės sakyčiau, kad techninė diskrecija daugiausiai susijusi su sprendimus priimančio subjekto kognityviniu procesu, o politinė diskrecija savo ruožtu visų pirma susijusi su valios aktu ( 40 ).

53. Vis dėlto, šiai bylai svarbu tai, kad Sąjungos teismai abiem atvejais laikosi gana panašaus požiūrio į teisminės kontrolės apimtį. Ši apimtis reiškia tai, kas dažnai vadinama „ribota kontrole“. Šiuo klausimu ypač svarbios dvi jurisprudencijos kryptys.

2) Ribota kontrolė ir akivaizdžios klaidos

54. Pirma, pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos institucijos naudojasi gana didele diskrecija, kai turi imtis priemonių srityse, kuriose joms reikia priimti politinius, ekonominius ir socialinius sprendimus ir suderinti politinius interesus. Šiose situacijose tik akivaizdžiai netinkamas nustatytų priemonių pobūdis, palyginti su kompetentingos institucijos siekiamu tikslu, gali turėti įtakos tokios priemonės teisėtumui ( 41 ).

55. Antra, dėl sudėtingų techninių vertinimų Teisingumo Teismas ne kartą konstatavo, kad teisminė kontrolė „apsiriboja procedūrinių ir motyvavimo taisyklių laikymosi, faktinių aplinkybių tikslumo, akivaizdžios faktinių aplinkybių vertinimo klaidos ir piktnaudžiavimo įgaliojimais nebuvimo patikrinimu“ ( 42 ). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas priduria, kad diskrecijos spręsti techninius klausimus turėjimas nereiškia, kad Sąjungos teismai turi susilaikyti nuo institucijų pateikto techninių duomenų aiškinimo kontrolės. Šie teismai turi, be kita ko, patikrinti ne tik pateiktų įrodymų faktinį teisingumą, patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus reikšmingus duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas ( 43 ).

56. Šios dvi jurisprudencijos kryptys, nepaisant kai kurių terminijos skirtumų (prie kurių reikšmės klausimo sugrįšiu vėliau) ( 44 ), turi svarbų bendrą elementą. Kiek tai susiję su ginčijamo teisės akto esme, Sąjungos teisminės institucijos gali nepritarti atitinkamos institucijos požiūriui, tik jei yra padaryta akivaizdžių klaidų.

57. Atsižvelgdamas į tai, norėčiau pridurti, kad man atrodo, jog šiame kontekste ne visai tinkama vartoti žodį „akivaizdi“. Iš tiesų šis žodis gali paskatinti manyti, jog Sąjungos teismai nepašalintų klaidų, kurios nėra pakankamai akivaizdžios ( 45 ). Mano nuomone, taip suprasti šią sąvoką būtų klaidinga. Toks požiūris į teisminę kontrolę būtų sunkiai suderinamas visų pirma su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsniu, pagal kurį teisė į veiksmingą teisinę gynybą suteikiama ne tik tais atvejais, kai aiškiai pažeidžiamos asmenų teisės ir laisvės.

58. Mano nuomone, žodį „akivaizdi“ veikiau reikia suprasti atsižvelgiant į ieškovo pareigą pagal nustatytus reikalavimus ( 46 ) įrodyti, kad atitinkamos institucijos atlikta analizė yra nepagrįsta arba jos padarytos išvados yra neįtikinamos ( 47 ). Kaip nurodyta šios išvados 43 punkte, institucijos nustatant paprastas aplinkybes arba aiškinant teisę padaryta klaida bent jau teoriškai yra situacija, kurią galima vertinti kaip „juodą arba baltą“ (t. y. teisingą arba klaidingą). O kai kompetentinga institucija turi tam tikrą diskreciją spręsti, kaip reikėtų taikyti tam tikrą taisyklę, ta institucija gali teisėtai pasirinkti iš (atsižvelgiant į aplinkybes – didesnės arba mažesnės) variantų įvairovės. Taigi vertinimo klaida padaroma tik tuo atveju, kai institucija pasirenka veiksmų eigą, kuri nepatenka į leidžiamų teisės taikymo būdų spektrą.

59. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes pereisiu prie kito klausimo, kurį norėčiau aptarti.

3) Ex novo kontrolės netaikymas

60. Pagal SESV 263, 267 ir 277 straipsnius Sąjungos teismai „prižiūri [Sąjungos teisės aktų] teisėtumą“, o tai reiškia jų teisėtumo, o ne tikslingumo kontrolę. Sąjungos Teismai, atsižvelgdami į akto teisėtumą ginčijančios šalies pateiktus prieštaravimus ir įrodymus, tik kontroliuoja, ar ginčijamas aktas buvo priimtas laikantis atitinkamų procedūrinių ir materialinių taisyklių ( 48 ).

61. Teisėjai nepersvarsto visos bylos tam, kad nustatytų, kokia, jų nuomone, būtų buvusi geriausia atitinkamos institucijos veiksmų eiga nagrinėjamomis aplinkybėmis. Be to, kad teismo procesas nėra tinkamas bet kokios formos ex novo kontrolei vykdyti ( 49 ), dar svarbiau tai, kad yra konstitucinė priežastis, dėl kurios negalima vykdyti įgyvendinant administracinių institucijų diskreciją priimtų sprendimų išsamios teisminės kontrolės. Tokiais atvejais įgaliojimai priimti tokius sprendimus aiškiai suteikiami ne Europos Sąjungos Teisingumo Teismui, o kitai institucijai ( 50 ). Pernelyg plačios apimties teisminė kontrolė pažeistų diskreciją, suteiktą institucijoms tam, kad šios galėtų veiksmingai įgyvendinti joms suteiktus įgaliojimus, taigi ji prieštarautų kompetencijos suteikimo institucijoms principui ir pažeistų institucinės pusiausvyros principą ( 51 ).

62. Taigi, kaip taikliai nurodė generalinė advokatė J. Kokott, norint pripažinti akivaizdžią vertinimo klaidą, nepakanka vien to, kad teisėjų nuomonė kitokia nei institucijos, atsakingos už tikrinamą aktą. Jei iš faktinių aplinkybių bei įrodymų visumos pagrįstai galima padaryti skirtingas išvadas, negalima prieštarauti, kad ši institucija pasirinko vieną iš galimų vertinimų, net jeigu tai nėra, Sąjungos teisminių institucijų nuomone, tinkamesnis vertinimas. Akivaizdi vertinimo klaida yra tik tuomet, kai atitinkamos institucijos padarytos išvados yra nepagrįstos atsižvelgiant į faktinių aplinkybių bei įrodymų visumą. Taip yra tuo atveju, kai, nepaisant institucijos diskrecijos, nėra matyti protingo jos sprendimo pagrindimo ( 52 ).

4) Konkrečios apimties nustatymas kiekvienu atveju

63. Vis dėlto reikia pripažinti, kad kiekvienu atveju nustatyti konkrečias institucijos leistinos diskrecijos (taigi – ir teisminės kontrolės intensyvumo) ribas kartais gali būti sudėtinga užduotis. Akivaizdu, kad laisvė, kurią turi institucija, priimdama tam tikrą sprendimą, kiekvienu atveju skiriasi, atsižvelgiant į kelis kintamuosius. Svarbiausi iš šių kintamųjų, mano nuomone, yra šie.

64. Pirma, iš šios išvados 54 ir 55 punktuose paminėtų dviejų jurisprudencijos krypčių matyti, kad tais atvejais, kai institucijos vykdo teisėkūros funkcijas, joms suteikiama daugiau laisvės nei tada, kai jos vykdo administracines funkcijas ( 53 ). Kaip generalinis advokatas Ph. Léger teisingai nurodė išvadoje byloje Rica Foods, priimdamos visuotinai taikomus teisės aktus institucijos „paprastai <…> turi derinti skirtingus interesus ir taip pasirinkti politinius sprendimus, priklausančius jų kompetencijai. Taigi ši „politinio“ pobūdžio diskrecija yra politiniai sprendimai, kuriuos [Sąjungos] nuostata paveda institucijai“ ( 54 ).

65. Pagal ESS 10 straipsnio 1 dalį „Sąjungos veikla pagrįsta atstovaujamąja demokratija“ ( 55 ). Taigi Sąjungos teisminės institucijos negali atspėti Sąjungos institucijų, kurioms dėl jų demokratinio legitimumo suteikti įgaliojimai teisėkūros procedūra priimti teisės aktus, padarytų politinių pasirinkimų. O tais atvejais, kai aktas yra iš esmės vykdomojo pobūdžio ir juo siekiama daryti poveikį tik vienam arba daugiau konkrečių asmenų, Sąjungos teismams reikia labiau apsaugoti šių asmenų teises nuo galimų neteisėtų administracinių veiksmų.

66. Antra, iš šios jurisprudencijos taip pat matyti, kad politinė diskrecija bendrai turėtų reikšti didesnę atitinkamos institucijos veiksmų laisvę ( 56 ). Mano nuomone, tai – taip pat pagrįsta. Iš tiesų tais atvejais, kai atitinkama institucija turi politinę diskreciją, jai aiškiai suteikti įgaliojimai rinktis iš įvairių veiksmų variantų, kurie visi yra teisėti, remiantis savo pačios atliktu atitinkamų aplinkybių vertinimu. O techninė diskrecija paprastai yra siauresnės apimties, nes ji yra tik (numatyta arba nenumatyta) pasekmė, kylanti dėl to, kad institucija, norėdama taikyti teisės aktą, privalo įvertinti sudėtingas situacijas, kuriose kai kurie svarbūs elementai iš esmės yra neaiškūs, spėjami arba subjektyvūs ( 57 ). Be to, pažymiu, kad daugeliu atvejų politinės diskrecijos įgyvendinimas reiškia ir tam tikros techninės diskrecijos įgyvendinimą ( 58 ), bet ne (nebūtinai) atvirkščiai ( 59 ).

67. Trečia, dar svarbiau yra tai, kad Sąjungos institucijoms suteikta diskrecija ypač priklauso nuo atitinkamų nuostatų teksto ir tikslo. Iš tiesų būtent Sąjungos (konstitucinis arba įprastas) teisės aktų leidėjas, priimdamas tam tikras teisės nuostatas, deleguoja tam tikrus įgaliojimus institucijoms ir nustato ribas, kurių neperžengdamos jos gali įgyvendinti tuos įgaliojimus ( 60 ).

68. Trumpai peržvelgus įvairias Sąjungos teisės nuostatas matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas šį klausimą pasirinko reglamentuoti visiškai kitaip. Dėl politinės diskrecijos kartais nuostatose atsakingai institucijai suteikiama neribota diskrecija ( 61 ), o kitais atvejais numatoma įvairaus laipsnio šios diskrecijos suvaržymų, nustatant veiksnius, į kuriuos turi atsižvelgti institucija ( 62 ). Kiek tai susiję su technine diskrecija, veiksmų laisvė, kuria naudojasi institucija, iš esmės kyla iš, be kita ko, situacijos, kurią reikia nustatyti arba įvertinti, sudėtingumo ir, antra, teisinės sąvokos, kuri turėtų būti taikoma tai situacijai, abstraktumo arba atvirumo laipsnio. Pakartosiu, kad šie du aspektai gali būti labai įvairūs. Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas yra pažymėjęs ( 63 ), kad perspektyvinė analizė ( 64 ) pagal savo pobūdį skiriasi nuo praeities arba dabarties įvykių vertinimo ( 65 ). Be to atliekant užduotį teisiškai kvalifikuoti faktines aplinkybes gali prireikti atlikti iš esmės empirinį vertinimą ( 66 ) arba dar ir priimti tam tikrus vertinamojo pobūdžio sprendimus ( 67 ).

69. Ketvirta, diskrecijos įgyvendinimo kontrolės intensyvumas taip pat turi priklausyti nuo teisės, kuria remiasi ieškovas, pobūdžio ir jos apribojimo laipsnio. Kaip Teisingumo Teismas konstatavo Sprendime Digital Rights Ireland, „atsižvelgiant į tai, jog ribojamos teisės yra pagrindinės, [atitinkamos Sąjungos institucijos] vertinimo diskrecija gali būti apribota pagal kelis kriterijus, įskaitant, be kita ko, <…> Chartija užtikrintos atitinkamos teisės pobūdį, apribojimo pobūdį, dydį ir tikslą“. Dideli pagrindinių teisių esminių aspektų apribojimai reiškia, kad „[institucijos] diskrecija yra nedidelė, todėl reikia taikyti griežtą kontrolę“ ( 68 ).

70. Galiausiai man atrodo, kad ne mažiau svarbu ir tai, jog teisinės ir faktinės aplinkybės, kurioms esant priimtas aktas, taip pat turi įtakos atitinkamos institucijos diskrecijai, taigi ir Sąjungos teismų vykdomai faktinio tokios diskrecijos įgyvendinimo kontrolei.

71. Dėl pirmojo aspekto visų pirma galima paminėti atsargumo principą visuomenės sveikatos arba aplinkos apsaugos srityje ( 69 ) arba nekaltumo prezumpcijos principą konkurencijos teisės srityje ( 70 ). Mano nuomone, tam tikrais atvejais taikant šiuos principus gali būti lengviau apsispręsti, ar imtis tam tikrų veiksmų, ar ne, arba atitinkamai institucijai gali būti suteikta daugiau laisvės imtis vieno, o ne kito pobūdžio intervencinių priemonių.

72. Dėl antrojo aspekto suprantama, kad tam, kaip institucijos naudojasi savo diskrecija, įtaką daro jų aktų priėmimo momentu susiklosčiusios sąlygos. Pavyzdžiui, aplinkybės, kurioms esant priimami sprendimai Sąjungos energetikos politikos srityje, gali būti staiga labai pasikeitusios nuo 2022 m. vasario 24 d., kai Rusijos Federacija užpuolė Ukrainą.

73. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus manau, kad nėra vieno konkretaus teisminės kontrolės intensyvumo, kuris būtų pagrįstas visais atvejais, kai Sąjungos institucijos turi tam tikrą (politinę arba techninę) diskreciją spręsti, kaip turi būti taikoma konkreti taisyklė ( 71 ). Taip pat nemanau, kad galima sukurti nesudėtingą kriterijų arba formulę šiam klausimui spręsti ( 72 ). „Ribota“ kontrolė, apie kurią bendrai užsimena Sąjungos teismai, gali būti daugiau arba mažiau ribota, nelygu konkrečios kiekvienu atveju susiklosčiusios aplinkybės. Taigi Sąjungos teismai, atsižvelgdami į svarbias aplinkybes, kiekvienu atveju turi nustatyti konkretų kontrolės, kuri bus vykdoma dėl institucijos naudojimosi diskrecija, intensyvumą ( 73 ).

74. Žinoma, kai kam gali atrodyti, kad aiškiai nenustačius kriterijų gali atsirasti teisinis nesaugumas. Vis dėlto, kaip jau nurodyta šioje išvadoje, tinkamą kontrolės intensyvumą galima nustatyti nagrinėjant aptariamos institucijos turimą diskreciją; be to, tam tikros informacijos šiuo klausimu galima rasti Sąjungos institucinės teisės bendrosiose taisyklėse ir principuose.

75. Atsižvelgdamas į būtent šias taisykles ir principus dabar įvertinsiu šalių pateiktus argumentus dėl ECB apeliacinio skundo pirmojo pagrindo.

d) Vertinimas

76. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas iš esmės konstatavo, kad ECB padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes atmetė Crédit Lyonnais prašymą leisti apskaičiuojant jos sverto koeficientą neįtraukti visų jos CDC perleistų pozicijų.

77. Taigi, siekiant išnagrinėti ECB nurodytą apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą, būtina išsiaiškinti, ar Bendrasis Teismas šią išvadą padarė vykdydamas tinkamos apimties kontrolę. Ar Bendrasis Teismas (kaip teigia ECB) atliko aptariamos situacijos ex novo vertinimą, nepaisydamas diskrecijos, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas suteikė šiai institucijai dėl klausimų, susijusių su rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra? O galbūt Bendrasis Teismas tik išsiaiškino (kaip tvirtina Crédit Lyonnais), kad ECB ginčijamą sprendimą priėmė ne remdamasis faktiniu požiūriu tikslia, patikima ir nuoseklia informacija?

78. Tam tikru požiūriu pritariu Crédit Lyonnais pateiktiems argumentams. Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad skundžiamo sprendimo tekstą iš tiesų galima suprasti taip, kad Bendrasis Teismas atliko savo užduotį patikrinti ginčijamo sprendimo teisėtumą pagal šios išvados 55 punkte minėtą suformuotą jurisprudenciją – tai buvo tinkamai priminta skundžiamo sprendimo 98 ir 99 punktuose. Remiantis pirmu įspūdžiu galima teigti, kad Bendrasis Teismas tiesiog padarė išvadą, jog: i) atlikdamas analizę ECB nepaisė arba tinkamai neįvertino tam tikrų aplinkybių, kurios buvo svarbios susiklosčiusiai situacijai (reguliuojamųjų taupomųjų indėlių kaip „saugios investicijos“ pobūdžio, privalomo lėšų pervedimo CDC, taikomos dvigubos valstybės garantijos), ir ii) ginčijamame sprendime nurodytos pagrindinės aplinkybės (reguliuojamųjų taupomųjų indėlių likvidumas ir pavyzdys dėl neseniai įvykusių bankų krizių) nepatvirtino ECB padarytos išvados.

79. Vis dėlto išsamiau išnagrinėjus skundžiamą sprendimą matyti, kad, kaip teigia ECB, Bendrasis Teismas ne tik patikrino ginčijamo sprendimo teisėtumą, bet ir de facto savarankiškai patikrino aptariamą situaciją ir galiausiai pakeitė ECB išdėstytą požiūrį savu.

80. Toliau pirmiausia paaiškinsiu, kodėl tokiu atveju, koks aptariamas pagrindinėje byloje, itin plačios apimties teisminė kontrolė, atlikta dėl ECB sprendimo esmės, mano nuomone, buvo netinkama. Paskui pereisiu prie konkrečių skundžiamo sprendimo ištraukų, kurios, mano nuomone, rodo, kad Bendrasis Teismas aptariamu atveju vykdė klaidingos apimties kontrolę.

1) ECB suteikta didelė diskrecija

81. Esu tvirtai įsitikinęs, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė, jog ECB turėtų didelę diskreciją pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį (taikytiną klostantis bylos faktinėms aplinkybėms).

82. Pirma, neginčijama, kad pagal šią nuostatą ECB suteikta ir politinė diskrecija, ir techninė diskrecija spręsti, ar tam tikru atveju turi būti taikoma išimtis, ir, jeigu taip – kiek ji turi būti taikoma.

83. Antra, atitinkamų nuostatų tekstas rodo, kad abiem požiūriais suteikta didelė veiksmų laisvė. Kita vertus, ECB suteikta diskrecija leisti taikyti išimtį („gali“) neribojant šios teisės konkrečiais veiksniais arba kriterijais, į kuriuos institucija privalo atsižvelgti atlikdama vertinimą. Taigi būtent ECB turi nustatyti tinkamą interesų apsaugos lygį (visų pirma rizikos lygį, kuris gali būti laikomas priimtinu) ir suformuluoti analitinį pagrindą, kuris jam šiuo atveju atrodo tinkamiausias.

84. Kita vertus, kiek tai susiję su technine diskrecija, ECB privalo atlikti ne tik perspektyvinę analizę, bet ir vertinamojo pobūdžio sprendimais bei prognozėmis, kurie yra labai spekuliatyvūs ir neaiškūs, grindžiamą analizę. Kokios indėlių sumos atsiėmimo ir per kokį laikotarpį būtų galima tikėtis masinio indėlių atsiėmimo atveju? Ar toks bankas galėtų patenkinti tuos indėlių atsiėmimo prašymus nesiimdamas skubių ištaisomųjų priemonių? Kokia yra tokio banko nuosavų lėšų suma, kurios gali pagrįstai prireikti norint padengti tokiais atvejais atsiradusius nenumatytus nuostolius ( 74 )?

85. Trečia, nagrinėjamų teisės nuostatų tikslas (visų pirma užtikrinti kredito įstaigų patikimumą ir apsaugoti investuotojus bei indėlininkus, taigi ir visos finansų sistemos stabilumą) ( 75 ) yra didžiausios visuotinės reikšmės. O atitinkamų bankų ekonominių laisvių suvaržymas, kurį lemia atsisakymas pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, yra gana ribotas, nes šie bankai gali laisvai imtis įvairių verslo priemonių pernelyg dideliam svertui sumažinti.

86. Ketvirta, atsižvelgiant į išdėstytus argumentus darytina išvada, kad ECB padarytos I tipo klaidos (t. y. gauti klaidingi teigiami rezultatai, kuriais remiantis taikomas pernelyg griežtas požiūris), turėtų gerokai mažesnę reikšmę nei II tipo klaidos (t. y. gauti klaidingi neigiami rezultatai, kuriais remiantis taikomas pernelyg švelnus požiūris). Taigi logiška, kad esant itin neaiškiai arba ribinei situacijai ECB suteikiama daugiau veiksmų laisvės nuspręsti dėl visa ko elgtis atsargiau ir atitinkamas nuostatas taikyti griežtai. Šis požiūris suderinamas su tuo, kad aptariamos teisės nuostatos yra reaguojant į 2007–2009 m. finansų krizę priimtų priemonių, kuriomis iš esmės buvo siekiama kiek įmanoma užkirsti kelią panašioms situacijoms ateityje, paketo dalis ( 76 ).

87. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad ECB, priimdamas sprendimą pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, turėjo gana didelę diskreciją įvertinti susiklosčiusias aplinkybes ir nustatyti, ar taikyti išimtį ir kiek ją taikyti ( 77 ). Jeigu taip iš tiesų yra, negalima taikyti pernelyg plačios apimties teisminės kontrolės, kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo esminiais elementais (tinkamo lygio apsauga nuo pernelyg didelio sverto rizikos; aplinkybės, į kurias atsižvelgiant nustatoma tokia rizika, ir jų reikšmė; pasirinkimai esant ribinėms situacijoms ir pan.), nes taip būtų ribojama diskrecija.

88. Dabar aptarsiamos skundžiamo sprendimo pastraipos rodo, kodėl, mano nuomone, Bendrasis Teismas padarė su tuo susijusią teisės klaidą.

2) Reguliuojamųjų taupomųjų indėlių, kaip „saugios investicijos“, pobūdis

89. Šiame apeliaciniame procese ir per procesą pirmojoje instancijoje Crédit Lyonnais labai akcentavo tai, kad reguliuojamieji taupomieji indėliai yra „saugios investicijos“ pobūdžio – ECB šios aplinkybės tariamai nepastebėjo. Bendrasis Teismas šiuo klausimu pritarė Crédit Lyonnais. Skundžiamo sprendimo 107–110 punktuose Bendrasis Teismas kritikavo ECB dėl to, kad šis nepaminėjo šios reguliuojamųjų taupomųjų indėlių savybės ginčijamame sprendime. Bendrasis Teismas nusprendė, kad Crédit Lyonnais teisės požiūriu pakankamai įrodė, jog per bankų krizes investuojamos reguliuojamųjų taupomųjų indėlių sumos Prancūzijoje, užuot mažėjusios dėl indėlių atsiėmimo, buvo linkusios augti, nes indėlininkai tokias investicijas laiko saugiomis ( 78 ).

90. Vis dėlto skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo išdėstyti motyvai tam tikrais požiūriais neatitinka jame peržiūrėto sprendimo logikos.

91. Ginčijamame sprendime ECB nevertino reguliuojamųjų taupomųjų indėlių keliamos prudencinės rizikos abstrakčiai. ECB nagrinėjo būtent konkrečią Crédit Lyonnais situaciją. Atrodo, kad pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį tikrai reikia atlikti konkrečios situacijos vertinimą ( 79 ).

92. Kaip ECB nurodė ginčijamo sprendimo 2.2 punkte „ECB leidžia taikyti išimtį atsižvelgdamas į visą prudencinę riziką, susijusią su konkrečia įstaigų, kurioms taikoma rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, situacija ir su reguliuojamųjų taupomųjų indėlių specifika“ ( 80 ). Iš tiesų ECB atsižvelgė, be kita ko, į Crédit Lyonnais CDC pozicijų dydį ir jų augimą laikui bėgant, taip pat į tai, kad šiam bankui netaikomas grupės Crédit Agricole solidarumo mechanizmas.

93. Dėl reguliuojamųjų taupomųjų indėlių, kaip „saugios investicijos“, pobūdžio (ECB to neneigė nei Bendrajame Teisme ( 81 ), nei Teisingumo Teisme) ekonomikos ir (arba) finansų krizių laikotarpiais iš tiesų gali bendrai didėti indėlių apimtis, kaip nurodė Bendrasis Teismas. Vis dėlto tai savaime nepaneigia galimybės, kad indėliai gali būti masiškai atsiimami iš konkretaus banko, pavyzdžiui, iš banko, kurio padėtis pablogėja taip, kad indėlininkai ima baimintis, jog jis greitai taps nemokus.

94. ECB atkreipė dėmesį į šį aspektą, kai pažymėjo, kad niekas nedraudžia indėlininkams, nerimaujantiems dėl konkretaus banko tinkamo veikimo, atsiimti savo į reguliuojamuosius taupomuosius indėlius investuotas lėšas iš šio banko ir padėti naują indėlį (taip pat reguliuojamąjį taupomąjį indėlį) kitame banke, kuris laikomas patikimesniu. Vis dėlto Bendrasis Teismas neatsižvelgė į šį argumentą.

95. Bendrasis Teismas apskritai išsamiai neišnagrinėjo, kaip indėlininkų reguliuojamųjų taupomųjų indėlių saugaus pobūdžio suvokimas galėtų faktiškai paveikti jų elgesį Crédit Lyonnais itin nepalankiu laikotarpiu. Nėra savaime akivaizdu, kad dėl Bendrojo Teismo išvadų dėl reguliuojamųjų taupomųjų indėlių, kaip saugios investicijos, pobūdžio ECB argumentai dėl Crédit Lyonnais kylančios rizikos, atsižvelgiant į jos konkrečią situaciją, tampa neįtikimi arba nepagrįsti. Be to, neatrodo, kad skundžiamame sprendime nurodyti su tuo susiję įrodymai ( 82 ) suteikia kokios nors papildomos informacijos šiuo klausimu.

3) Tikimybė, kad reguliuojamieji taupomieji indėliai gali prisidėti prie pernelyg didelio sverto susidarymo

96. Toliau skundžiamo sprendimo 111–113 punktuose Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad mažai tikėtina, jog reguliuojamieji taupomieji indėliai gali prisidėti prie pernelyg didelio sverto susidarymo. Bendrasis Teismas nurodė, kad taip yra dėl to, kad kredito įstaiga negali (laisvai) disponuoti šiais indėliais – ji negali jų investuoti savo nuožiūra, įskaitant į nelikvidųjį arba rizikingą turtą, o būtinai turi pervesti CDC.

97. Vis dėlto, kaip jau minėjau, nesuprantu, kaip tokia išvada paneigia ECB argumentus. Tai, kad aptariamos Crédit Lyonnais pozicijos susijusios su indėliais, kurie turi būti perleisti viešojo sektoriaus subjektui, yra viena iš sąlygų, kurios turi būti tenkinamos tam, kad apskritai būtų taikoma Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis. Vis dėlto, kaip jau minėta, ši nuostata netaikoma automatiškai: ECB neprivalo taikyti išimties kiekvieną kartą, kai tenkinamos šios sąlygos, ir turi diskreciją spręsti šį klausimą.

98. Bet kuriuo atveju tai, kad CDC pervestos sumos negali būti laisvai investuojamos į nelikvidųjį arba rizikingą turtą (Bendrasis Teismas akcentavo šią aplinkybę), šiuo atveju nėra labai svarbu. Iš tiesų apskaičiuojant sverto koeficientą pozicijos nėra atskirai vertinamos pagal riziką, o visos įtraukiamos į pozicijų matą ( 83 ). Pradinis požiūris yra toks, kad reikia atsižvelgti į visas pozicijas, nepaisant jų rizikos profilio. Tik išimtiniais atvejais kai kurios pozicijos galėtų būti neįtrauktos apskaičiuojant sverto koeficientą ( 84 ), jeigu laikoma, kad šios pozicijos yra ypač mažos rizikos ( 85 ), atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes ( 86 ). Kitoks šios nuostatos aiškinimas prieštarautų sverto koeficiento vidinei logikai ir tikslui ir jį taikant būtų nepaisoma to, kad Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalis, kaip bendrosios taisyklės išimtis, turi būti aiškinama griežtai.

99. Vis dėlto, kaip jau minėta, skundžiamame sprendime nėra jokios informacijos apie tai, kad Bendrasis Teismas įvertino, ar gali būti laikoma, jog konkrečiu Crédit Lyonnais atveju reguliuojamieji taupomieji indėliai yra ypač mažos rizikos.

100. Taigi atrodo, kad Bendrasis Teismas pats įvertino šios aplinkybės (to, kad indėliai privalomai perleidžiami CDC) svarbą ir nepaaiškino, kaip jo su tuo susijusios išvados atitinka ginčijamo sprendimo struktūrą. Tai glumina, ypač atsižvelgiant į tai, kad atrodo, jog Bendrasis Teismas patvirtino visos metodikos, kurią ECB taikė nagrinėdamas Crédit Agricole prašymą dėl išimčių taikymo, teisingumą ( 87 ).

4) Dvigubos valstybės garantijos taikymas

101. Skundžiamo sprendimo 114 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad, kitaip nei paprastiems indėliams, reguliuojamiesiems taupomiesiems indėliams taikoma dviguba valstybės garantija.

102. Tai neginčijama ir iš tiesų tai buvo aiškiai paminėta ginčijamame sprendime ( 88 ). Vis dėlto Bendrasis Teismas vėl taip ir nepaaiškino, kaip ši aplinkybė prieštarauja ECB atliktai analizei. Jeigu teisingai suprantu skundžiamo sprendimo 114 punktą, Bendrasis Teismas siekė tik atkreipti dėmesį į dar vieną aplinkybę, dėl kurios, jo nuomone, masinis reguliuojamųjų taupomųjų indėlių atsiėmimas yra mažai tikėtinas: dėl dvigubos valstybės garantijos nebūtų priežasčių atsiimti lėšų, net jeigu Crédit Lyonnais ištiktų krizė ( 89 ).

103. Jeigu taip tikrai yra, Bendrasis Teismas, ko gero, turėjo paaiškinti priežastis, dėl kurių manytina, kad galima tikėtis, jog susiklosčius situacijai, kai bent jau įprasti indėlininkai galėtų imti masiškai atsiiminėti indėlius, daugelis į reguliuojamuosius taupomuosius indėlius investavusių indėlininkų veiktų racionaliai. Nuojauta man sako, kad, atsižvelgiant į naujausią patirtį Europoje ir kituose regionuose, tikrai negalima būti užtikrintiems dėl tokio racionalaus elgesio ( 90 ). Augant panikai tarp santaupų turėtojų ir žiniasklaidoje pasirodant ilgų žmonių eilių, laukiančių atsiimti indėlius, vaizdams, kyla tam tikra nekontroliuojamo sniego gniūžtės efekto rizika. Vis dėlto, nepaisant mano asmeninės nuojautos (kurią greičiausiai suformavo mano tiesioginė patirtis per 2012–2013 m. finansų krizę Kipre), kadangi ECB į šią aplinkybę neatsižvelgė, Bendrasis Teismas turėjo ją aiškiai aptarti ir pagrįsti savo išvadas reikiamais įrodymais.

104. Be to, manau, kad turėjo būti įtrauktas paaiškinimas, kaip skundžiamo sprendimo 114 punkte pateiktą sausą Bendrojo Teismo teiginį galima suderinti su jo ankstesnėmis išvadomis dėl to, kad ginčijamame sprendime ECB tinkamai atsižvelgė į centrinės administracijos įsipareigojimų neįvykdymo riziką, atkreipdamas dėmesį į tai, kad Prancūzijos kredito reitingas nebuvo pats aukščiausias ir kad, kiek tai susiję su kredito įsipareigojimų neįvykdymo apsikeitimo sandoriais, jos įsipareigojimų neįvykdymo rizika buvo laikoma žema, bet ne lygia nuliui ( 91 ).

105. Iš tiesų Bendrasis Teismas galėjo laikytis požiūrio, kad ECB klaidingai įvertino šią įsipareigojimų neįvykdymo riziką. Vis dėlto, nepaisydamas to, kad Crédit Lyonnais pateikė tam tikrų argumentų šiuo klausimu, Bendrasis Teismas dėl to neišreiškė jokio požiūrio ( 92 ).

106. Taigi, atrodo, kad ir dėl šios aplinkybės Bendrasis Teismas atliko savarankišką reguliuojamųjų taupomųjų indėlių savybių ir jų reikšmės taikant Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį vertinimą, t. y. vertinimą, šiek tiek atitrūkusį nuo ginčijamo sprendimo teksto ir logikos.

5) Reguliuojamųjų taupomųjų indėlių „likvidumas“

107. Skundžiamo sprendimo 115 ir 116 punktuose Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad, atsižvelgiant į jo išvadas dėl reguliuojamųjų taupomųjų indėlių savybių, pačiu reguliuojamųjų taupomųjų indėlių likvidumu negalima pakankamai pagrįsti ECB išvados dėl labai skubaus turto pardavimo rizikos. Bendrasis Teismas nurodė, kad likvidumas ne tik sudaro santaupų turėtojams galimybę atsiimti savo indėlius, bet ir prisideda prie indėlininkų požiūrio į reguliuojamuosius taupomuosius indėlius kaip į saugią investiciją.

108. Šiuo klausimu sutinku su Bendrojo Teismo požiūriu, jog tai, kad indėlininkai gali laisvai ir nedelsdami atsiimti savo lėšas iš banko, savaime nėra lemiama aplinkybė, į kurią atsižvelgiant nustatoma, ar kyla labai skubaus turto pardavimo rizika. Vis dėlto, kaip jau paaiškinta, manęs neįtikina Bendrojo Teismo kritika dėl kitų aplinkybių, į kurias ECB atsižvelgė arba neatsižvelgė.

109. Dar svarbiau, kad šiek tiek glumina tai, kaip Bendrasis Teismas apibūdino ir apibendrino argumentus, kuriais ECB vadovavosi ginčijamame sprendime. Skaitant skundžiamą sprendimą gali susidaryti įspūdis, kad reguliuojamųjų taupomųjų indėlių likvidumas buvo pagrindinė aplinkybė, kuria ECB grindė savo išvadą.

110. Vis dėlto tai būtų šiek tiek netikslus ginčijamo sprendimo suvokimas. Tame sprendime ECB iš esmės remiasi argumentu, kad, pavyzdžiui, santaupų turėtojams masiškai atsiimant indėlius, Crédit Lyonnais galėtų tapti sudėtinga patenkinti prašymus dėl indėlių atsiėmimo, nesiėmus neatidėliotinų priemonių, nes didelė jos indėlių dalis perleidžiama CDC, kuri turi 10 dienų koregavimo laikotarpį, per kurį bankas lieka atsakingas už indėlių atsiėmimą.

111. Šiomis aplinkybėmis tai, kad reguliuojamieji taupomieji indėliai yra itin likvidūs, taigi santaupų turėtojai juos gali lengvai ir nedelsdami atsiimti, tikrai yra analizei svarbus aspektas. Akivaizdu, kad skubaus pardavimo rizika būtų gerokai mažesnė, jeigu būtų teisinių arba praktinių kliūčių indėlininkams nedelsiant atsiimti lėšas. Vis dėlto tai nėra pagrindinis analizės aspektas. Paprastai tariant, galima teigti, kad likvidumas nėra vienas iš rizikos šaltinių, bet sudaro galimybę šiai rizikai kilti. Ginčijamo sprendimo 2.2.2 papunktyje (lyg tarp kitko) daroma nuoroda į likvidumą daug apie tai pasako.

112. Be to, visiškai gali būti, kad Bendrasis Teismas teisingai teigia, jog reguliuojamųjų taupomųjų indėlių likvidumas yra viena iš jų patrauklumo santaupų turėtojams finansinio netikrumo laikotarpiais priežasčių ( 93 ). Vis dėlto atrodo, kad Bendrasis Teismas išdėstytuose motyvuose kažką praleido ir šiuo klausimu: ar šio bendro indėlininkų „saugumo“ pojūčio dėl reguliuojamų taupomųjų indėlių pakanka tam, kad jie neskubėtų atsiimti lėšų, kai, pavyzdžiui, kyla tam tikrų konkrečių problemų dėl Crédit Lyonnais finansinio stabilumo?

113. Loginiu požiūriu Bendrojo Teismo argumentai dėl šio klausimo, ko gero, yra klasikinis „dviašmenis kardas“. Ar tai, kad reguliuojamųjų taupomųjų indėlių likvidumas prisideda prie santaupų turėtojų saugumo pojūčio, nes dėl to jie gali bet kuriuo metu laisvai atsiimti savo lėšas, nereiškia, kad, kilus nerimui dėl jų banko padėties, šie santaupų turėtojai iš tiesų norėtų atsiimti šias lėšas?

114. Taigi atrodo, kad Bendrojo Teismo atliktas šio klausimo vertinimas nėra išsamus. Tai dar kartą rodo, kad Bendrasis Teismas, užuot peržiūrėjęs ginčijamo sprendimo motyvus, pats įvertino situaciją.

6) Pavyzdys dėl patirties, susijusios su neseniai įvykusiomis bankų krizėmis

115. Skundžiamo sprendimo 117–122 punktuose Bendrasis Teismas nepritaria ECB teiginiui, kad neseniai įvykusių bankų krizių patirtis rodo, jog indėliai gali būti masiškai atsiimti per penkias dienas. Bendrasis Teismas konstatavo, kad ECB, nagrinėdamas šį klausimą, rėmėsi vieninteliu pavyzdžiu (toliau – pavyzdys) ir šis pavyzdys susijęs su paprastais indėliais, taigi jie skiriasi nuo reguliuojamųjų taupomųjų indėlių keliais aspektais. Tuo remdamasis Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad tariama masinio indėlių atsiėmimo, dėl kurio Crédit Lyonnais galėtų tekti labai skubiai parduoti turtą, rizika nėra pakankamai pagrįsta įrodymais.

116. Galiu pritarti Bendrojo Teismo nuomonei, kad ginčijamas sprendimas šiuo klausimu tikrai nėra aiškumo ir tikslumo pavyzdys. Vis dėlto atrodo, kad Bendrojo Teismo kritiką dėl šio klausimo lemia klaidingas to sprendimo suvokimas.

117. ECB nesiekė palyginti pavyzdžio su Crédit Lyonnais situacija. Neseniai įgyta patirtimi buvo remiamasi tiesiog siekiant parodyti, kaip greitai gali įvykti masinis indėlių atsiėmimas, kilus didelių abejonių dėl banko stabilumo, taigi ir priežastį, dėl kurios galimas 10 dienų uždelsimas nuo santaupų turėtojų lėšų atsiėmimo iki CDC šių sumų apmokėjimo esant tam tikroms aplinkybėms galėtų sukelti problemų.

118. Iš tiesų ginčijamame sprendime ECB pripažino, kad pastaruoju metu nebuvo jokių masinių panašaus pobūdžio santaupų atsiėmimų. Vis dėlto ECB atkreipė dėmesį į tai, kad jam rizikos ribojimu pagrįstu požiūriu susirūpinimą gali kelti ne tik tokia rizika, kuri jau pasitvirtino praeityje ( 94 ).

119. Taigi iš tiesų Bendrasis Teismas gali būti teisus dėl to, kad dviejų aptariamų situacijų panašumas yra ribotas. Vis dėlto to nepakanka norint paneigti su tuo susijusius ECB argumentus. Iš tiesų Bendrasis Teismas i) neginčijo ECB pateiktų duomenų teisingumo; ii) nepaaiškino, kodėl, jo nuomone, 5 dienų laikotarpis negalėtų būti taikomas Crédit Lyonnais atveju; ir iii) neginčijo ECB sprendžiant šį klausimą naudojamos matricos, kurioje išimties procentinė dalis diferencijuojama pagal laikotarpius, per kuriuos atitinkamas viešasis subjektas turi pervesti lėšas (mažiau nei 5 dienos, nuo 5 iki 10 dienų, nuo 10 dienų iki vieno mėnesio ir daugiau nei mėnuo) ( 95 ).

120. Be to, skundžiamame sprendime nepaaiškinta, kodėl ECB atsargus požiūris ir didesnis budrumas nebūtų pagrįstas. Tiesą sakant, man atrodo, kad, atsižvelgiant į pagrindinį nagrinėjamų Sąjungos teisės nuostatų tikslą (užkirsti kelią naujoms finansų krizėms), taip pat į konkrečių nagrinėjamų nuostatų tikslą (užtikrinti finansų įstaigų patikimumą ir stabilumą, ribojant jų svertą), rizikos ribojimu pagrįstas vertinimas, nukreiptas ne vien į praeityje pasitvirtinusią riziką, reiškia protingą teisės taikymą.

7) Pagrindo atsisakyti leisti taikyti visą išimtį nebuvimas

121. Galiausiai man atrodo, kad ECB kritika dėl skundžiamo sprendimo 126 straipsnio, kuriame Bendrasis Teismas visų pirma nurodė, jog „atsižvelgiant į ECB taikytą metodiką“ motyvais, „susijusiais su centrinės administracijos kreditingumu ir CDC perleistų pozicijų koncentracijos lygiu[,] darant prielaidą, kad jie nėra neteisėti, nebuvo galima pagrįsti ieškovės prašymo atmetimo“, yra pagrįsta. Toliau Bendrasis Teismas pridūrė, kad „remiantis minėta metodika, jeigu būtų atsižvelgta tiktai į šiuos motyvus, [ECB nebūtų atsisakęs leisti ieškovei] visapusiškai pasinaudoti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalyje numatyta nukrypti leidžiančia nuostata“ ( 96 ).

122. Šie užtikrinti ir tiesūs pareiškimai glumina. Pirma, Bendrasis Teismas niekur nedaro bendrų išvadų, išplaukiančių iš jo savarankiškai atlikto įvairių elementų, kurių, jo nuomone, ECB nepastebėjo arba tinkamai neįvertino, vertinimo, kiek tai susiję su labai skubaus Crédit Lyonnais turto pardavimo (žemu, ypač žemu, nedideliu, de facto lygiu nuliui?) rizikos lygiu. Antra, net darant prielaidą, kad Bendrasis Teismas šias išvadas yra padaręs, skundžiamame sprendime nepateikta konkretaus paaiškinimo, kaip jo išvados dėl labai skubaus turto pardavimo rizikos turėjo atsispindėti ECB metodikoje. Tai, kad skundžiamame sprendime apie tai nepateikta jokios informacijos, verta dėmesio, nes jo 126 punkte išdėstyti teiginiai yra ginčijamo sprendimo panaikinimo pagrindas ( 97 ). Trečia, atrodo, kad Bendrasis Teismas išdėstė požiūrį dėl to, ką ECB būtų daręs – o ne ką ECB turėjo arba ko jis neturėjo daryti – jeigu šios aplinkybės būtų tinkamai įvertintos. Skirtumą lemia ne terminija. Bendrasis Teismas nenurodo ECB administracinių veiksmų ribų, bet, ko gero, perima ECB vaidmenį, nepaisydamas didelės šios institucijos diskrecijos atlikti vertinimą iš esmės pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį.

8) Išvada dėl pirmojo pagrindo

123. Paprastai tikimasi, kad Sąjungos sutartyse nustatytoje „teisėtumo kontrolės“ sistemoje tokią bylą kaip ši nagrinėjančio teismo atliekamos analizės atskaitos taškas bus pats ginčijamo akto tekstas. Dažniausiai atliekant šią analizę atsižvelgiama į to akto logiką ir struktūrą, o paskui iš eilės pereinama prie atitinkamos institucijos išdėstytų argumentų, kuriais ji grindžia galiausiai padarytą išvadą. Pagrindinis klausimas, kurį reikia užduoti, yra ar ginčijamą sprendimą priėmusi institucija, atsižvelgdama į turimą diskreciją, pagrįstai pritaikė atitinkamą nuostatą.

124. Dėl pirma paaiškintų priežasčių man sunku rasti tokio požiūrio taikymo požymių nagrinėjamu atveju.

125. ECB analizės kritika iš esmės išdėstyta keliuose glaustuose skundžiamo sprendimo fragmentuose, kuriuose kartais neatsižvelgiama į aptariamų klausimų sudėtingumą. Paskui Bendrasis Teismas šią analizę pakeičia sava, grindžiama alternatyviu tam tikrų faktinių aplinkybių vertinimu, dažnai remdamasis nepagrįstais teiginiais arba įrodymais, kurių įrodomoji galia tikrai nėra akivaizdi. Svarbu tai, kad atrodo, jog Bendrasis Teismas šias aplinkybes vertino izoliuotai, iš tiesų „nesujungęs taškų“: neįvertinęs šių aplinkybių tarpusavio sąveikos ir dar svarbiau – nepaaiškinęs, kaip jo atliktas šių aplinkybių vertinimas galiausiai atsispindės, kai bus įtrauktas į ECB taikomą metodiką, kurios (galbūt vertėtų tai dar kartą akcentuoti) Bendrasis Teismas nekritikavo.

126. Visų pirma, kaip teisingai pažymi ECB, Bendrasis Teismas visą dėmesį sutelkė vien į masinio indėlių atsiėmimo per trumpą laikotarpį tikimybės vertinimą ir neatsižvelgė į pasekmes, kurios pasitvirtinus šiai rizikai kiltų Crédit Lyonnais finansinei padėčiai, atsižvelgiant į jos turimų CDC perleistų pozicijų apimtį. Šiuo klausimu galima teigti, kad geriausiu atveju Bendrasis Teismas padarė „pusę darbo“, nes aptarė reguliuojamųjų taupomųjų indėlių savybes apskritai, bet, kitaip nei ECB ginčijamame sprendime ( 98 ), jis neatliko kitos „darbo pusės“, t. y. neišnagrinėjo konkrečios Crédit Lyonnais situacijos.

127. Taigi manau, kad Bendrasis Teismas taikė itin plačios apimties tam tikrų ECB atliktos analizės elementų (priimtinos rizikos lygio, elementų, į kuriuos atsižvelgiant buvo vertinama ta rizika, ir jų pobūdžio ir kt.) kontrolę, o jo dėl to padarytos išvados nėra pakankamai motyvuotos ir pagrįstos tinkamais įrodymais.

128. Užuot pademonstravęs, kad ginčijamame sprendime ECB nepagrįstai taikė Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį, Bendrasis Teismas, ex novo atlikęs Crédit Agricole prašymo dėl išimties taikymo vertinimą, pakeitė ECB išdėstytą požiūrį savu ir taip pažeidė Sąjungos teisės aktuose ECB suteiktą diskreciją.

129. Kadangi Bendrojo Teismo atlikta ginčijamo sprendimo kontrolė buvo netinkamos apimties, reikia apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą pripažinti pagrįstu ir panaikinti skundžiamą sprendimą.

B. Motyvų pakankamumas (antrasis pagrindas)

1. Šalių argumentai

130. Nurodydamas apeliacinio skundo antrąjį pagrindą ECB tvirtina, kad Bendrasis Teismas pažeidė savo pareigą motyvuoti. Jo nuomone, skundžiamame sprendime tinkamai nepaaiškinta, kaip jis suklydo vertindamas dvigubos valstybės garantijos, taikomos reguliuojamiesiems taupomiesiems indėliams, poveikį.

131. Crédit Lyonnais teigia, kad motyvai, kuriais spręsdamas šį klausimą vadovavosi Bendrasis Teismas, aiškiai išdėstyti skundžiamame sprendime. Crédit Lyonnais, be kita ko, remiasi to sprendimo 59 ir 114–122 punktais. Trumpai tariant, Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad ECB nuomonė, jog reguliuojamiesiems taupomiesiems indėliams taikoma dviguba valstybės garantija neužkerta kelio santaupų turėtojų masiniam indėlių atsiėmimui per trumpą laikotarpį, yra nepagrįsta.

2. Analizė

132. Manau, kad šis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas.

133. Į skundžiamą sprendimą įtraukti motyvai dėl dvigubos valstybės garantijos reikšmės labai skubaus Crédit Lyonnais turto pardavimo rizikai iš tiesų išdėstyti glaustai ir tam tikra prasme neišsamiai. Vis dėlto, kaip nurodyta šios išvados 102 punkte, Bendrojo Teismo argumentų dėl šio klausimo esmė tampa aiškesnė tuomet, kai skundžiamo sprendimo atitinkamos ištraukos skaitomos atsižvelgiant į jų platesnį kontekstą. Iš esmės Bendrasis Teismas manė, kad dėl dvigubos valstybės garantijos taikymo reguliuojamiesiems taupomiesiems indėliams masinis šių santaupų atsiėmimas tampa mažai tikėtinas.

134. Taigi Bendrojo Teismo motyvai pakankamai aiškūs. Tai, ar ši nuomonė pagrįsta būtinais įrodymais, susiję su Bendrojo Teismo atliktos analizės esme, o ne su jos pakankamumu.

C. Įrodymų iškraipymas (trečiasis pagrindas)

1. Šalių argumentai

135. Nurodydamas apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą ECB tvirtina, kad Bendrasis Teismas iškraipė jam vykstant procesui pateiktus įrodymus. Jo nuomone, Bendrasis Teismas akivaizdžiai neteisingai suprato kai kurias ginčijamo sprendimo ištraukas ir iškraipė metodiką, kurią taikant buvo vertinamas Crédit Agricole prašymas dėl išimties taikymo.

136. Be kita ko, ECB tvirtina, kad atsižvelgė į reguliuojamųjų taupomųjų indėlių kaip „saugios investicijos“ pobūdį ir į dvigubos valstybės garantijos taikymą. Dėl ginčijamame sprendime taikomos metodikos iškraipymo ECB teigia, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į pasekmes, kurios pasitvirtinus šiai rizikai kiltų Crédit Lyonnais finansinei padėčiai, atsižvelgiant į aukštą koncentracijos lygį. Paprastai tariant, rizika tikrai gali būti gana maža, bet, jai pasitvirtinus, bankui galėtų kilti labai sunkių pasekmių.

137. Be to, ECB teigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė ginčijamame sprendime pateiktą pavyzdį, nes jį aiškino kaip masinio indėlių atsiėmimo per trumpą laikotarpį rizikos vertinimo sąlygą, nors šis pavyzdys buvo pateiktas tik siekiant paaiškinti galimas tokios rizikos pasitvirtinimo pasekmes. Galiausiai, ECB teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai savarankiškai išnagrinėjo kriterijus, į kuriuos ECB atsižvelgė savo metodikoje, nes šie kriterijai turi būti aiškinami kaip tarpusavyje susiję.

138. Crédit Lyonnais mano, kad ECB teiginiai, kuriais jis grindžia savo apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą, turi būti atmesti kaip nepagrįsti. Crédit Lyonnais pažymi, kad ginčijamame sprendime neužsimenama apie reguliuojamųjų taupomųjų indėlių, kaip „saugios investicijos“, pobūdį. Dėl kritikos dėl Bendrojo Teismo išvadų, kiek tai susiję su ECB taikyta metodika, Crédit Lyonnais tvirtina, kad Bendrasis Teismas teisingai taikė 2018 m. sprendime nustatytą sąlygą, pagal kurią ECB turėjo išnagrinėti masinio indėlių atsiėmimo galimybę, atsižvelgdamas į reguliuojamųjų taupomųjų indėlių savybes.

139. Crédit Lyonnais taip pat teigia, kad tariamai aiškinamasis aptariamo pavyzdžio pobūdis neatleidžia ECB nuo pareigos jį grįsti aplinkybėmis, kurioms taikoma teisminė kontrolė. Be to, kaip tvirtina Crédit Lyonnais, iš skundžiamo sprendimo 126 punkto matyti, kad Bendrasis Teismas atsižvelgė į ECB metodikoje taikomų kriterijų tarpusavio sąsajas.

2. Analizė

140. Šis apeliacinio skundo pagrindas manęs neįtikina.

141. Pritariu kai kuriai ECB kritikai dėl to, kaip Bendrasis Teismas supranta ginčijamą sprendimą, ir dėl to, kaip Bendrasis Teismas išnagrinėjo per procesą pirmojoje instancijoje šalių pateiktus įrodymus. Vis dėlto nematau aiškios įrodymų prasmės iškraipymo.

142. Pagal suformuotą jurisprudenciją toks iškraipymas yra tuomet, kai dokumentas aiškinamas priešingai jo turiniui. Toks iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš bylos dokumentų, nesant reikalo iš naujo vertinti faktų ir įrodymų. Šiuo klausimu nepakanka įrodyti, kad dokumentas gali būti aiškinamas kitaip, nei jį aiškino Bendrasis Teismas: šis turi akivaizdžiai viršyti protingo tų įrodymų vertinimo ribas ( 99 ).

143. Taip nėra šioje byloje aptariamu atveju. Mano nuomone skundžiamo sprendimo trūkumus lemia ne Bendrojo Teismo vykdytos kontrolės galutinis rezultatas. Tiesą sakant, iš esmės nėra išvadų, kurios atrodytų akivaizdžiai neteisingos, atsižvelgiant į byloje esančią informaciją ir dokumentus.

144. Bendrojo Teismo padarytos klaidos kyla iš to, kaip Bendrasis Teismas vykdė tokią kontrolę. Kaip jau paaiškinta, Bendrasis Teismas ex novo įvertino įvairius analizės elementus ir jų pasekmes, kiek tai susiję su ECB išnagrinėtu atveju. Tai darydamas jis mažai paisė ECB atliktų vertinimų ir taikytos metodikos ir apskritai logikos, kuria grindžiamas ginčijamas sprendimas.

D. Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 94 punktas ir 429 straipsnio 14 dalis (ketvirtasis pagrindas)

1. Šalių argumentai

145. Galiausiai, nurodydamas apeliacinio skundo ketvirtąjį pagrindą, ECB teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 94 punktą ir 429 straipsnio 14 dalį.

146. Dėl pirmosios nuostatos ECB nurodo, kad Bendrasis Teismas suklydo, nes į pernelyg didelio sverto rizikos apibrėžtį įtraukė tai kuriuos kriterijus, kurie nėra nurodyti aptariamose nuostatose (būtent laisvę naudotis visais indėliais arba galimybę investuoti į nelikvidųjį arba rizikingą turtą). Dėl antrosios nuostatos ECB tvirtina, kad pagal Bendrojo Teismo taikomą aiškinimą ECB netenka jam teisės aktų leidėjo suteiktos veiksmų laisvės, kiek tai susiję su vertinimu, ar tam tikrų pozicijų galima neįtraukti apskaičiuojant sverto koeficientą.

147. Crédit Lyonnais ginčija ECB pateiktus argumentus. Dėl Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 94 punkto Crédit Lyonnais atmeta argumentą, kad Bendrasis Teismas įtraukė kriterijus, kurie nėra nurodyti šioje nuostatoje: jos nuomone, tas teismas tiesiog padarė išvadą, kad ECB neatsižvelgė į tam tikras reguliuojamųjų taupomųjų indėlių savybes, ir nurodė, kad šių indėlių rizikos lygis ypač žemas.

148. Dėl ECB argumento, susijusio su Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalimi, Crédit Lyonnais tvirtina, kad taikant Bendrojo Teismo pateiktą šios nuostatos aiškinimą ECB jokiu būdu nepraranda diskrecijos. Crédit Lyonnais teigia, kad ECB būtų galėjęs atsisakyti taikyti išimtį (visą arba iš dalies), jeigu, pavyzdžiui, reguliuojamiesiems taupomiesiems indėliams nebūtų taikomos valstybės garantijos arba jeigu jis būtų įrodęs, kad yra tikimybė, jog valstybė gali faktiškai neįvykdyti įsipareigojimų.

2. Analizė

149. Dėl šio apeliacinio skundo pagrindo taip pat pritariu Crédit Lyonnais požiūriui.

150. Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 94 punkte sąvoka „pernelyg didelio sverto rizika“ apibrėžta kaip „rizika, kylanti dėl įstaigos pažeidžiamumo, susijusio su svertu arba sąlyginiu svertu, dėl kurios gali prireikti nenumatytų ištaisomųjų priemonių jos verslo plane, įskaitant skubų turto pardavimą, dėl kurio gali atsirasti nuostolių arba prireikti jos likusio turto vertės koregavimo“.

151. Nesuprantu, kaip Bendrasis Teismas galėjo klaidingai taikyti sąvoką „pernelyg didelio sverto rizika“ nagrinėjamu atveju. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas tiesiog konstatavo, kad, jo nuomone, ECB klaidingai išnagrinėjo aplinkybes, kurios buvo svarbios norint taikyti išimtį, nes nepaisė arba tinkamai neįvertino reguliuojamųjų taupomųjų indėlių tam tikrų savybių.

152. Be to, taikant Bendrojo Teismo pateiktą Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalies aiškinimą ECB nepraranda veiksmų laisvės. Iš tiesų Bendrojo Teismo išvados susijusios su vienos konkrečios rūšies indėliais, kurių masinio atsiėmimo tikimybė, to teismo nuomone, yra nedidelė dėl kai kurių jų savybių, dėl kurių santaupų turėtojai šiuos indėlius laiko itin saugiais. Skundžiamame sprendime nėra jokios informacijos, iš kurios būtų galima spręsti, kad ECB negali laisvai priimti sprendimų dėl kitų rūšių indėlių.

VI. Vertinimo pasekmės

153. Mano nuomone, apeliacinio skundo pirmasis pagrindas yra pagrįstas. Taigi skundžiamas sprendimas turėtų būti panaikintas.

154. Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą Teisingumo Teismas, panaikinęs Bendrojo Teismo sprendimą, gali grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą, arba, jeigu toje bylos stadijoje tai galima padaryti, jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą.

155. Šiuo atveju manau, kad šioje bylos stadijoje Teisingumo Teismas gali priimti galutinį sprendimą byloje.

156. Skundžiamame sprendime ieškinio pirmojo pagrindo pirma ir antra dalys ir antrasis pagrindas buvo atmesti kaip nepagrįsti. Crédit Lyonnais to sprendimo neapskundė, taigi Bendrojo Teismo dėl šių klausimų padarytos išvados tapo res judicata.

157. Teisingumo Teismui lieka išnagrinėti, pirma, ieškinio pirmojo pagrindo trečią dalį ir trečiojo pagrindo pirmą dalį, taikant tinkamos apimties teisminę kontrolę (A skirsnis). Antra, Teisingumo Teismas turi išnagrinėti ir ieškinio trečiojo pagrindo antrą bei trečią dalis, dėl kurių Bendrasis Teismas nepriėmė sprendimo (B skirsnis).

A. Ieškinio pirmojo pagrindo trečia dalis ir trečiojo pagrindo pirma dalis

158. Nemanau, kad Crédit Lyonnais pateikti argumentai dėl ieškinio pirmojo pagrindo trečios dalies ir trečiojo pagrindo pirmos dalies yra įtikinami.

159. Pirma, man akivaizdu, kad ECB, vertindamas Crédit Agricole prašymą dėl išimties taikymo, atsižvelgė į reguliuojamųjų taupomųjų indėlių konkrečias savybes. Šiomis aplinkybėmis taikyta visa metodika ir atliktas konkrečių aplinkybių, į kurias buvo atsižvelgta, vertinimas rodo, kad, atlikdamas vertinimą, ECB atsižvelgė į tai, kokią įtaką reguliuojamųjų taupomųjų indėlių ypatybės galėtų turėti rizikos ribojimu pagrįstoms aplinkybėms.

160. Be kita ko, ECB ginčijamame sprendime iš tiesų atsižvelgė į dvigubos valstybės garantijos taikymą, Prancūzijos Respublikos įsipareigojimų neįvykdymo riziką ir į tai, ar masinis indėlių atsiėmimas būtų „pakankamai didelės apimties ir staigus“, kad pagrįstų nurodytą riziką.

161. Taigi manau, kad Crédit Lyonnais nepateikė jokių įtikinamų argumentų dėl to, kad ECB nepadarė būtinų išvadų, atsižvelgdamas į 2018 m. sprendimą ir visų pirmą į jo 81 punktą. Be to, dėl pirma nurodytų priežasčių ECB atliktame vertinime nematau akivaizdžių klaidų dėl aplinkybių, kurios yra svarbios jo sprendimui leisti taikyti Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį tik iš dalies. Crédit Lyonnais neįrodė, kad dėl to padaryta išvada yra už diskrecijos, kurią ECB turėtų turėti šiuo klausimu, ribų. Atsižvelgiant į bylos aplinkybes ir į nagrinėjamų nuostatų tikslą, neatrodo, kad ECB sprendimas būtų nepagrįstas arba neįtikimas.

162. Taigi darau išvadą, kad ieškinio pirmojo pagrindo trečia dalis ir trečiojo pagrindo pirma dalis turi būti atmestos.

B. Ieškinio trečiojo pagrindo antra ir trečia dalys

163. Bendrajam Teismui pareikštame ieškinyje Crédit Lyonnais tvirtino, kad ECB padarė akivaizdžią vertinimo klaidą dėl centrinės administracijos kreditingumo (ginčijamo sprendimo 2.2.1 papunktis) ir dėl CDC perleistų pozicijų koncentracijos lygio (ginčijamo sprendimo 2.2.3 papunktis).

164. Mano nuomone, šių pagrindų nereikia išsamiai nagrinėti.

165. Dėl šio pagrindo antros dalies Bendrajam Teismui pareikštame ieškinyje Crédit Lyonnais trumpai sukritikavo ECB dėl to, kad šis nenurodė jokių aplinkybių, patvirtinančių galimą Prancūzijos Respublikos įsipareigojimų neįvykdymo riziką. Vėliau pateiktame dublike Crédit Lyonnais performulavo savo argumentą ir nurodė, kad neneigia, jog yra minimali Prancūzijos Respublikos įsipareigojimų neįvykdymo rizika, tačiau tvirtino, kad tokia rizika negali pateisinti atsisakymo pagal Reglamento Nr. 575/2013 429 straipsnio 14 dalį.

166. Bet kuriuo atveju, nepaisant tikslios šio argumento formuluotės, jis atrodo akivaizdžiai nepagrįstas.

167. Pirma, kaip jau minėta, ginčijamame sprendime ECB pažymėjo, kad išorės kredito rizikos vertinimo institucijų Prancūzijos Respublikai skirtas įvertinimas nebuvo pats aukščiausias ir kad Prancūzijos Respublikos suderėtų kredito įsipareigojimų neįvykdymo apsikeitimo sandorių penkerių metų laikotarpiu reitingas buvo susietas su įsipareigojimų neįvykdymo tikimybe, kuri nelygi nuliui. Antra, akivaizdu, kad Prancūzijos Respublikos įsipareigojimų neįvykdymo tikimybė nėra priežastis (arba viena iš priežasčių), kuria grindžiamas dalinis atsisakymas leisti Crédit Lyonnais taikyti išimtį. Iš tiesų, kitoms grupei Crédit Agricole priklausančioms kredito įstaigoms buvo leista visiškai taikyti išimtį dėl reguliuojamųjų taupomųjų indėlių. Trečia, kadangi vienas iš pagrindinių argumentų, kuriais rėmėsi Crédit Lyonnais, susijęs su reguliuojamųjų taupomųjų indėlių, kaip saugios investicijos, pobūdžiu dėl dvigubos valstybės garantijos, tai, kad buvo laikoma, jog Prancūzijos Respublikos įsipareigojimų neįvykdymo rizika nelygi nuliui, ko gero, turi tam tikros reikšmės.

168. Kiek tai susiję su nagrinėjamo ieškinio pagrindo trečia dalimi, Crédit Lyonnais pirmojoje arba apeliacinėje instancijoje pateiktose pastabose nematau argumentų, kurie papildytų tuos, kuriuos Bendrasis Teismas išnagrinėjo ir atmetė skundžiamo sprendimo 73–88 punktuose, arba nuo jų skirtųsi.

169. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad reikia atmesti Crédit Lyonnais ieškinį dėl panaikinimo.

VII. Bylinėjimosi išlaidos

170. Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.

171. Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

172. Šioje byloje ECB reikalavo padengti bylinėjimosi išlaidas. Kadangi apeliacinis skundas turi būti pripažintas pagrįstu, o ieškinys – atmestas, iš Crédit Lyonnais turi būti priteistos bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidos.

VIII. Išvada

173. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui: – panaikinti 2021 m. balandžio 14 d. Bendrojo Teismo sprendimą Crédit lyonnais / ECB (T‑504/19, EU:T:2021:185); – atmesti Crédit Lyonnais pareikštą ieškinį dėl panaikinimo; – priteisti iš Crédit Lyonnais bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidas.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) T‑504/19, EU:T:2021:185 (toliau – skundžiamas sprendimas).

( 3 ) Kalintiri, A., „What’s in a name? The marginal standard of review of “complex economic assessments” in ES competition enforcement“, Common Market Law Review, 2016, p. 1283 ir 1284.

( 4 ) Labai prieštaringas šio klausimo pobūdis pabrėžtas ir Gippini‑Fournier, E., Castillo de la Torre, F., Evidence, Proof and Judicial Review in ES Competition Law, Edward Elgar Publishing, 2017, p. 275.

( 5 ) Aptariami produktai yra „Livret A“, reglamentuojamas code monétaire et financier (Prancūzijos pinigų ir finansų kodeksas, toliau – CMF) L.221‑1–L.221‑9 straipsniuose, „Livret d’épargne populaire“ (toliau – LEP), reglamentuojamas CMF L.221‑13–L.221‑17‑2 straipsniuose, ir „Livret de développement durable et solidaire“ (toliau – LDD), reglamentuojamas CMF L.221‑27 straipsnyje. Šioje išvadoje šie trys produktai visi kartu vadinami „reguliuojamaisiais taupomaisiais indėliais“.

( 6 ) OL L 176, 2013, p. 1; klaidų ištaisymai OL L 208, 2013, p. 68 ir OL L 321, 2013, p. 6.

( 7 ) Ši nuostata buvo iš dalies pakeista 2019 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2019/876, kuriuo iš dalies keičiamos Reglamento Nr. 575/2013 nuostatos, susijusios su sverto koeficientu, grynojo pastovaus finansavimo rodikliu, nuosavų lėšų ir tinkamų įsipareigojimų reikalavimais, sandorio šalies kredito rizika, rinkos rizika, pagrindinių sandorio šalių pozicijomis, kolektyvinio investavimo subjektų pozicijomis, didelėmis pozicijomis, ataskaitų teikimo ir informacijos atskleidimo reikalavimais, ir Reglamentas (ES) Nr. 648/2012 (OL L 150, 2019, p. 1).

( 8 ) OL L 287, 2013, p. 63.

( 9 ) Sprendimas Crédit agricole / ECB (T‑758/16, EU:T:2018:472; toliau – 2018 m. sprendimas).

( 10 ) Pagal SESV 266 straipsnį institucija, kurios aktas buvo paskelbtas negaliojančiu, „privalo imtis būtinų priemonių Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti“.

( 11 ) Skundžiamo sprendimo 34–69 punktai.

( 12 ) Skundžiamo sprendimo 70–96 punktai.

( 13 ) Skundžiamo sprendimo 97–106 punktai.

( 14 ) Skundžiamo sprendimo 107–114 punktai.

( 15 ) Skundžiamo sprendimo 115–123 punktai.

( 16 ) Išskirta mano.

( 17 ) Žr., pavyzdžiui, 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Taryba / Komisija (C‑660/13, EU:C:2016:616, 32 punktas). Išskirta mano.

( 18 ) SESV 127 straipsnio 1 dalis ir Protokolo (Nr. 4) dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos Centrinio Banko statuto (toliau – ECBS ir ECB statutas) 1 ir 2 straipsniai. Protokolas pridėtas prie Europos Sąjungos sutarties ir Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo suvestinių redakcijų (OL C 83, 2010, p. 230).

( 19 ) Žr., be kita ko, 2019 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą HTTS / Taryba (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 100 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 20 ) Žr. ECBS ir ECB statuto 3.3 punktą ir 25 straipsnį.

( 21 ) Žr. Reglamento Nr. 1024/2013 4 straipsnio 1 dalies d punktą ir 3 dalį.

( 22 ) Ypač žr. Reglamento Nr. 575/2013 7 ir 32 konstatuojamąsias dalis, taip pat jo 1 straipsnį.

( 23 ) Žr. šio reglamento 90 konstatuojamąją dalį ir 4 straipsnio 1 dalies 93 punktą.

( 24 ) Žr. šio reglamento 4 straipsnio 1 dalies 94 punktą.

( 25 ) Žr. šios išvados 7 punktą.

( 26 ) Išskirta mano.

( 27 ) Paliekant nuošalyje išimtines aplinkybes, kurioms esant Sąjungos teismai gali naudotis neribota jurisdikcija: žr. SESV 261 straipsnį ir ypač 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 31 straipsnį.

( 28 ) Šiuo klausimu žr. generalinio advokato A. Tizzano išvadą byloje Komisija / Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2004:318, 85 ir 86 punktai).

( 29 ) Bendrai šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimą KME Germany ir kt. / Komisija (C‑272/09 P, EU:C:2011:810, 102 punktas).

( 30 ) Išsamus Sąjungos ir kai kurių valstybių narių sistemų palyginimas pateiktas Schwarze, J., European Administrative Law, Revised First Edition, 2006, Sweet&Maxwell, p. 261–503. Taip pat žr. Mendes, J., „Bounded Discretion in ES Law: A Limited Judicial Paradigm in a Changing ES“, Modern Law Review, 2017, p. 451–462. Palyginimas su JAV sistema pateiktas Shapiro, M., „Codification of Administrative Law: The US and the Union“, European Law Journal, 1996, p. 26–47. Požiūris, kurio šiuo klausimu laikosi, be kita ko, Europos Žmogaus Teisių Teismas ir Tarptautinis Teisingumo Teismas, aptartas Gruszczynski, L., Werner, W. leidinyje Deference in International Courts and Tribunals: Standard of Review and Margin of Appreciation, Oxford University Press, 2014, 13 ir 17 skyriai.

( 31 ) Teisės literatūroje jos kartais vadinamos „klasikinės“, „grynosios“ arba „tikrosios“ diskrecijos situacijomis.

( 32 ) Kai kurie autoriai šiomis aplinkybėmis renkasi nevartoti žodžio „diskrecija“ (angl. discretion) ir kalba apie „laisvę vertinti“ (angl. margin of appraisal).

( 33 ) Taip pat žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą byloje Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:317, 13 punktas).

( 34 ) Pavyzdžiui, ankstyvojoje jurisprudencijoje Teisingumo Teismas kalbėjo apie „sudėtingus vertinamojo pobūdžio sprendimus, kurių, dėl paties jų pobūdžio, negalima grįsti objektyviais įrodymais“: žr. 1971 m. kovo 17 d. Sprendimą Marcato / Komisija (29/70, EU:C:1971:29, 7 punktas). Požiūriai, panašūs į išdėstytus šioje išvadoje, aptarti Forwood, N., „The Commission’s More Economic Approach — Implications for the role of the ES Courts, the treatment of economic evidence and the scope of judicial review“, leidinyje Ehlermann, C.D., Marquis M., European Competition Law Annual 2009: Evaluation of evidence and its judicial review in competition cases, Hart Publishing, 2011, p. 13; ir Bellamy, C., leidinyje „Judicial Enforcement of Competition Law“, OECD, Policy Roundtables, 1996, p. 106.

( 35 ) Panašūs argumentai išdėstyti Vesterdorf, B., „Standard of Proof in Merger Cases: Reflections in the Light of Recent Case Law of the Community Courts“, 2005, European Competition Journal, p. 17.

( 36 ) Pavyzdžiui, kai, atlikdama perspektyvinę analizę, turi įsivaizduoti įvairias priežasties ir pasekmės grandines: žr. 2019 m. sausio 16 d. Sprendimą Komisija / United Parcel Service (C‑265/17 P, EU:C:2019:23, 32 punktas).

( 37 ) Taip yra tais atvejais, kai, pavyzdžiui, reikia nustatyti, ar tam tikra situacija siekia sunkumo, reikšmingumo arba svarbos ribą, nustatytą konkrečioje nuostatoje. Pavyzdžiui, pagal SESV 66 straipsnį, kai susidarius išimtinėms aplinkybėms dėl kapitalo judėjimo Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimui kyla arba gali kilti didelių sunkumų, Tarybai leidžiama imtis apsaugos priemonių, jei jos būtinai reikalingos.

( 38 ) Žr., pavyzdžiui, 1966 m. liepos 13 d. Sprendimą Consten ir Grundig / Komisija (56/64 ir 58/64, EU:C:1966:41, p. 347) ir 1973 m. kovo 14 d. Sprendimą Westzucker (57/72, EU:C:1973:30, 4–17 punktai). Ko gero, šios jurisprudencijos ištakos yra (tuo metu galiojusios) EAPB sutarties 33 straipsnio pirmoje pastraipoje, pagal kurią Teisingumo Teismas, nagrinėdamas ieškinius dėl panaikinimo, pareikštus dėl Vyriausiosios valdybos sprendimų, išskyrus išimtinius atvejus, negalėjo „nagrinėti situacijos įvertinimo, atlikto remiantis ekonominiais faktais arba aplinkybėmis, į kurį atsižvelgdama Vyriausioji valdyba priėmė sprendimus arba pateikė rekomendacijas“.

( 39 ) 1958 m. birželio 13 d. Sprendimas Meroni / Vyriausioji valdyba (9/56, EU:C:1958:7, p. 152 ir 154). Naujesnis 2014 m. sausio 22 d. Sprendimas Jungtinė Karalystė / Parlamentas ir Taryba (C‑270/12, EU:C:2014:18, 41–54 punktai).

( 40 ) Žr. Giannini, M. S., Il Potere Discrezionale della Pubblica Amministrazione, Concetto e Problemi, Giuffrè, 1939, p. 42 ir 43.

( 41 ) Žr., be kita ko, 2016 m. kovo 1 d. Sprendimą National Iranian Oil Company / Taryba (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą Komisija / Landesbank Baden‑Württemberg ir SRB (C‑584/20 P ir C 621/20 P, EU:C:2021:601, 117 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 42 ) Žr. neseniai priimtą 2020 m. gegužės 7 d. Sprendimą BTBHolding Investments ir Duferco Participations Holding / Komisija (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 56 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Išskirta mano.

( 43 ) Šiuo klausimu žr. 2014 m. liepos 10 d. Sprendimą Telefónica ir Telefónica de España / Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. generalinio advokato A. Tizzano išvadą byloje Komisija / Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2004:318, 87 ir 88 punktai).

( 44 ) Žr. šios išvados 64–66 punktus.

( 45 ) Atrodo, kad tokios nuomonės laikėsi generalinis advokatas M. Poiares Maduro išvadoje byloje Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt. (C‑127/07, EU:C:2008:292, 39 punktas). Su visa pagarba pažymiu, kad šiai nuomonei nepritariu.

( 46 ) Kaip minėta šios išvados 35 punkte, Sąjungos teisės aktai laikomi teisėtais tol, kol Teisingumo Teismas juos panaikina arba pripažįsta negaliojančiais arba netaikytinais. Šalis, tvirtinanti, kad ginčijamas aktas yra neteisėtas, turi įrodyti aplinkybes, kuriomis grindžia savo teiginius. Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Szpunar neseniai pateiktą išvadą byloje PlasticsEurope / ECHA (C‑119/21 P, EU:C:2022:655, 55–60 punktai).

( 47 ) Ten pat, 69 punktas.

( 48 ) Žinoma, išskyrus galimus akto trūkumus, į kuriuos, kaip į viešosios politikos klausimą, Sąjungos teismai gali atkreipti dėmesį ex officio.

( 49 ) Kadangi tai lemiančias priežastis išsamiai paaiškino kiti gerbiami kolegos ir mokslininkai, čia jų kartoti nebūtina. Tik nurodyčiau skaitytojui, be kita ko, generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą byloje Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:317, 15 ir 16 punktai); ir Craig, P., ES Administrative Law, 3rd ed., Oxford University Press, 2018, p. 472–474.

( 50 ) Žr. generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadą byloje Komisija / max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, 78 punktas).

( 51 ) Žr. šios išvados 33 punktą.

( 52 ) Šiuo klausimu žr. išvadą byloje Komisija / Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2009:555, 84 punktas).

( 53 ) Iš tiesų pirmoji jurisprudencijos kryptis iš esmės susijusi su Sąjungos teisėkūros procedūra priimtų aktų ginčijimu, o antroji jurisprudencijos kryptis labiausiai susijusi su Sąjungos institucijų administraciniais sprendimais. Šiuo klausimu taip pat žr. Schwarze, J., European Administrative Law, op. cit., p. 298.

( 54 ) Išvada byloje Rica Foods / Komisija (C‑40/03 P, EU:C:2005:93, 45 punktas). Išskirta mano.

( 55 ) Išskirta mano. Taip pat žr. ESS 2 straipsnį.

( 56 ) Atrodo, kad pagal pirmosios krypties jurisprudencijoje nustatytą kriterijų „akivaizdžiai netinkamas pagal [siekiamą] tikslą“ ieškovams kartelė pakelta aukštai. O antrosios krypties jurisprudencijoje Sąjungos teismai paaiškino, kad „akivaizdžios klaidos“ kriterijus neatleidžia Sąjungos teisminių institucijų nuo pareigos, be kita ko, patikrinti įrodymų išsamumą ir patikimumą, taip pat įrodymų ir atsižvelgiant į juos padarytų išvadų suderinamumą. Ši sprendimo ištrauka, ko gero, rodo, kad tais atvejais, kai įgyvendinama vien techninė diskrecija, taikoma griežtesnės formos kontrolė. Parafrazuodamas M. Jaeger sakyčiau, kad ši jurisprudencija rodo tam tikrą ribotos kontrolės „marginalizavimą“ techninės diskrecijos įgyvendinimo atvejais. Žr. Jaeger, M., „The Standard of Review in Competition Cases Involving Complex Economic Assessments: Towards the Marginalisation of the Marginal Review?’, Journal of European Competition Law & Practice, 2011, p. 295–314.

( 57 ) Vis dėlto reikėtų pripažinti, kad atitinkama institucija, įgyvendindama kai kurių rūšių griežtai apibrėžtą politinę diskreciją, gali turėti mažiau veiksmų laisvės nei įgyvendindama diskreciją, kylančią iš techninių vertinimų, kuriuos reikia atlikti pagal teisės nuostatas, kuriose vartojama viena arba daugiau neapibrėžtų sąvokų.

( 58 ) T. y. parametrų, kriterijų arba elementų, kuriais remdamasi institucija susidaro nuomonę, kaip geriausia veikti esant konkrečioms aplinkybėms, įvertinimą.

( 59 ) Dažnai pagal teisės nuostatas reikalaujama veikti tam tikru būdu (institucija „turi“), kai tenkinamos jose nustatytos sąlygos.

( 60 ) Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadą byloje Komisija / max mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, 79 punktas). Tai gana logiškai išplaukia iš kompetencijos suteikimo institucijoms principo, įtvirtinto ESS 13 straipsnio 2 dalyje: žr. šios išvados 33 punktą.

( 61 ) Taip yra, pavyzdžiui, Komisijos sprendimo pradėti pažeidimo tyrimo procedūrą prieš valstybę narę pagal SESV 258 ir 260 straipsnius atveju. Šiuo klausimu žr. 2022 m. kovo 8 d. Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė (Kova su sukčiavimu nuvertinant prekes) (C‑213/19, EU:C:2022:167, 203 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 62 ) Žr., pavyzdžiui, SESV 101 straipsnio 3 dalį ir 107 straipsnio 3 dalį.

( 63 ) Žr., be kita ko, 2005 m. vasario 15 d. Sprendimą Komisija / Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, 42 punktas).

( 64 ) Pavyzdžiui, 2004 m. sausio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 139/2004 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (EB Susijungimų reglamentas) (OL L 24, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 40) 2 straipsnio 3 dalyje Komisijos reikalaujama uždrausti įmonių koncentraciją, jeigu ją įgyvendinus„itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje“.

( 65 ) Pavyzdžiui, ar tuo atveju, jeigu įmonei, kuriai patikėta teikti tam tikras bendrojo ekonominio intereso paslaugas valstybėje narėje, būtų taikomos Sąjungos konkurencijos taisyklės, tai „teisiškai [arba] faktiškai [trukdytų] atlikti [jai] patikėtus specialius uždavinius“, kaip tai suprantama pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį?

( 66 ) Pavyzdžiui: ar regione yra „neįprastai žemas gyvenimo lygis“ arba „didelis nedarbas“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies a punktą?

( 67 ) Pavyzdžiui: ar valstybė narė patiria sunkumų arba dėl gaivalinių nelaimių ar išimtinių, jos nekontroliuojamų aplinkybių, jai tikrai gresia dideli sunkumai, kaip tai suprantama pagal SESV 122 straipsnio 2 dalį?

( 68 ) 2014 m. balandžio 8 d. Sprendimas Digital Rights Ireland ir kt. (C‑293/12 ir C‑594/12, EU:C:2014:238, 47 ir 48 punktai).

( 69 ) Žr., pavyzdžiui, 2022 m. birželio 16 d. Sprendimą SGL Carbon ir kt. / Komisija (C‑65/21 P ir C‑73/21 P–C‑75/21 P, EU:C:2022:470, 95 ir 96 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).

( 70 ) Tarp daugelio sprendimų žr. 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimą E.ON Energie / Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 71 ir 72 punktai).

( 71 ) Šiuo klausimu žr. Lefèvre, S., Prek, M., „“Administrative Discretion”, “Power of Appraisal” and “Margin of Appraisal” in Judicial Review Proceedings before the General Court““, Common Market Law Review, 2016, p. 377; ir Craig, P., op. cit., p. 445.

( 72 ) Tai gali būti viena iš priežasčių, dėl kurių Sąjungos teismai šių klausimų daug neplėtojo ir laikėsi gana „pragmatiško“ arba „lankstaus“ požiūrio dėl jo. Žr. Schwarze, J., „Judicial Review of European Administrative Procedure“, Law and Contemporary Problems, 2004, p. 100 ir 101; ir Mendes, J., op. cit., p. 5.

( 73 ) Panašiai nurodyta generalinio advokato G. Cosmas išvadoje byloje Prancūzija / Ladbroke Racing ir Komisija (C‑83/98 P, EU:C:1999:577, 16 punktas). Taip pat žr. E. Gippini‑Fournier pateiktus argumentus dėl to, kad nėra aiškių Sąjungos teismuose „įrodymams keliamų reikalavimų“ – kai kuriuos iš šių argumentų galima mutatis mutandis taikyti ir kalbant apie tai, kad nėra aiškiai nustatyta „kontrolės apimtis“: Gippini‑Fournier, E., „The Elusive Standard of Proof in ES Competition Cases“, World Competition, 2010, p. 187–207 punktai.

( 74 ) Šiuo klausimu žr. Reglamento Nr. 575/2013 90 ir 91 konstatuojamąsias dalis, taip pat 4 straipsnio 1 dalies 94 punktą.

( 75 ) Žr. šios išvados 36–38 punktus.

( 76 ) Iš tiesų yra nustatyta, kad pernelyg didelis svertas buvo vienas iš pagrindinių tą finansinę krizę (taip pat ir daugelį ankstesnių krizių) sukėlusių veiksnių. Žr., be kita ko, Reglamento Nr. 575/2013 90 konstatuojamąją dalį.

( 77 ) 2018 m. sprendimo 30 punkte Bendrasis Teismas kalbėjo apie „plačią laisvę veikti savo nuožiūra“ sprendžiant šį klausimą.

( 78 ) Bendrasis Teismas šią aplinkybę dar kartą paminėjo skundžiamo sprendimo 116 punkte.

( 79 ) Žr., be kita ko, šio reglamento 19, 39, 44, 46 ir 60 konstatuojamąsias dalis, taip pat 2018 m. sprendimo 51 punktą.

( 80 ) Ginčijamo sprendimo p. 5 ir 6. Išskirta mano.

( 81 ) Žr. skundžiamo sprendimo 59 punktą.

( 82 ) Tarp kitko pažymėtina, kad Bendrojo Teismo išvados dėl indėlininkų reguliuojamųjų taupomųjų indėlių saugaus pobūdžio suvokimo grindžiamos tik dviem dokumentais, kurie, atsižvelgiant į jų glaustumą, bendrą pobūdį ir gana elementarų turinį, ko gero, yra gana nesvarūs įrodymai (žr. skundžiamo sprendimo 109 punktą).

( 83 ) Žr. ypač Reglamento Nr. 575/2013 91–93 konstatuojamąsias dalis, 4 straipsnio 1 dalies 93 punktą ir 429 straipsnio 1–11 dalis. Taip pat žr. 2018 m. sprendimo 42 punktą.

( 84 ) Pagal analogiją žr. Reglamento Nr. 575/2013 116 straipsnio 4 dalį, kuria remiamasi 2018 m. sprendimo 49 punkte.

( 85 ) Šiuo klausimu žr. 2018 m. sprendimo 43 ir 50 punktus.

( 86 ) Šiuo klausimu žr. 2018 m. sprendimo 51 punktą.

( 87 ) Žr., be kita ko, skundžiamo sprendimo 43, 50, 66, 68, 84 ir 89–96 punktus.

( 88 ) Žr. ECB atlikto Crédit Agricole pastabų dėl sprendimo projekto įvertinimo 2 ir 4 pastabas (p. 2 ir 3). Šis dokumentas yra pridėtas prie ginčijamo sprendimo ir yra neatsiejama jo dalis.

( 89 ) Šiuo klausimu žr. skundžiamo sprendimo 115 ir 116 punktus, kuriuos išnagrinėsiu toliau.

( 90 ) Tie, kam įdomu, gali nesunkiai internete rasti nuorodų į gausią ekonominę literatūrą, kurioje nagrinėjamas indėlininkų elgesys įvairias istorijos etapais ir nurodomos aplinkybės, lėmusios masinį indėlių atsiėmimą.

( 91 ) Skundžiamo sprendimo 43–45 punktai.

( 92 ) Žr. skundžiamo s