ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57

Pirma, pirmieji trys vizitai, per kuriuos ši informacija buvo surinkta, įvyko tuo metu, kai valstybėms narėms, dėl kurių pagal Reglamento Nr. 1173/2011 8 straipsnio 3 dalį buvo pradėtos tyrimo procedūros, dar nebuvo užtikrinta teisės į gynybą paisymo, nes dar nebuvo įsigaliojęs Deleguotasis sprendimas 2012/678. Be to, visa ši informacija buvo surinkta prieš pradedant tyrimo procedūrą 2014 m. liepos mėn., taigi už šiame deleguotame sprendime numatytos procedūros ribų ir nepaisant teisės būti informuotam, kurią minėtas deleguotasis sprendimas užtikrina atitinkamai valstybei narei. Beje, pagal tą patį deleguotąjį sprendimą Komisija įpareigojama atvykti vizito metodologijos tikslais dar prieš pradedant tyrimo procedūrą, o to šiuo atveju nebuvo.
38

Be to, iš Belgijos Karalystės pateiktų atsiliepimų matyti, kad ji atsakė į kaltinimą, grindžiamą Reglamento Nr. 883/2004 11 straipsnio 1 dalies pažeidimu. Taigi akivaizdu, kad Belgijos Karalystė negalėjo pagrįstai klysti dėl to, kad Komisijos kaltinimai susiję su šio straipsnio 1 dalimi, ir galėjo veiksmingai atsakyti į šiuos kaltinimus.
4

Be visuomeninių transliuotojų, visoje Danijos televizijos rinkoje veikia komerciniai transliuotojai. Tai, be kita ko, pirma, Viasat Broadcasting UK Ltd (toliau – Viasat) ir, antra, SBS TV A/S ir SBS Danish Television Ltd (toliau – SBS) junginys.
1

Šiais apeliaciniais skundais The Tea Board prašo panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo 2015 m. spalio 2 d. Sprendimą The Tea Board / VRDT – Delta Lingerie (Darjeeling) (T‑624/13, EU:T:2015:743), 2015 m. spalio 2 d. Sprendimą The Tea Board / VRDT – Delta Lingerie (Darjeeling collection de lingerie) (T‑625/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:742), 2015 m. spalio 2 d. Sprendimą The Tea Board / VRDT – Delta Lingerie (DARJEELING collection de lingerie) (T‑626/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:741) ir 2015 m. spalio 2 d.Sprendimą The Tea Board / VRDT – Delta Lingerie (Darjeeling) (T‑627/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:740) (toliau kartu vadinami – skundžiami sprendimai), tiek, kiek jais Bendrasis Teismas iš dalies atmetė jos prašymus panaikinti 2013 m. rugsėjo 11 ir 17 d. Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) antrosios apeliacinės tarybos sprendimus (R 1387/2012-2, R 1501/2012-2, R 1502/2012-2 ir R 1504/2012-2, toliau – ginčijami sprendimai), susijusius su protesto procedūromis tarp The Tea Board ir Delta Lingerie.
20

Be to, reikia priminti, kad Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkte yra nurodytas EAO neprivalomojo nevykdymo pagrindas, kuriuo remdamasi vykdančioji teisminė institucija „gali“ atsisakyti vykdyti EAO, išduotą siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę, kai, be kita ko, prašomas perduoti asmuo gyvena vykdančiojoje valstybėje narėje, kaip yra pagrindinėje byloje, ir toji valstybė „imasi“ vykdyti šią bausmę pagal savo vidaus teisę.
11

Šio kodekso 219ter straipsnyje numatyta: „1. Už apmokestinamąjį laikotarpį, per kurį paskirstomi dividendai pagal 18 straipsnio pirmos pastraipos 1–2bis punktus, nustatoma atskiroji įmoka, kuri apskaičiuojama pagal toliau išdėstytas nuostatas. Ši atskiroji įmoka nepriklauso nuo kitų mokesčių ir atitinkamais atvejais papildo kitus mokesčius, mokėtinus pagal kitas šio kodekso nuostatas arba atitinkamais atvejais įgyvendinant specialiųjų įstatymų nuostatas. 2. Apskaičiuojant šio atskiro mokesčio bazę remiamasi teigiamu skirtumu tarp bendros per apmokestinamąjį laikotarpį paskirstytų dividendų sumos ir galutinio apmokestinamojo veiklos rezultato, kuriam faktiškai taikomas 215 ir 216 straipsniuose numatytas bendrovių mokesčio tarifas. 3. Taip nustatyta apmokestinamoji vertė sumažinama paskirstytų dividendų, kurie liko iš anksčiau, tačiau ne vėliau kaip 2014 mokestiniais metais apmokestintų rezervų, dalimi. Kai taikomas šis sumažinimas, į apskaitą įtraukiant jau apmokestintus rezervus pirmiausia orientuojamasi į paskutinius atidėtus rezervus. Kiek tai susiję su 2014 mokestiniais metais, per tą patį mokestinį laikotarpį paskirstyti dividendai niekada negali būti laikomi per tą patį mokestinį laikotarpį apmokestintais rezervais. 4. Gautas likutis vėliau apribojamas procentine dalimi, kuri išreiškia santykį tarp: — skaitiklyje faktiškai mokestiniu laikotarpiu atliktų perkeltų nuostolių atskaitymų ir faktiškai tuo pačiu mokestiniu laikotarpiu atliktų atskaitymų rizikos kapitalui ir — vardiklyje apmokestinamojo laikotarpio apmokestinamojo rezultato, neatsižvelgiant į neapmokestinamąjį vertės sumažėjimą, atidėjinius ir kapitalo prieaugį. 5. Pagal pirmesnes dalis nustatyta apmokestinamoji vertė negali būti apribota arba sumažinta jokiu kitu būdu. 6. Atskiroji įmoka lygi 5 % taip apskaičiuotos sumos. 7. Bendrovėms, kurios mokestiniais metais, susijusiais su mokestiniu laikotarpiu, per kurį buvo išmokėti dividendai, pagal Bendrovių kodekso 15 straipsnį laikomos mažomis bendrovėmis ir minėtas mokestis joms netaikomas.“
17

II priedo F straipsnio 4 dalyje numatyta: „Valstybės narės tam tikslui paskirta institucija arba įstaiga pateikia Komisijai kiekvieno projekto pažangos ataskaitas per tris mėnesius po to, kai pasibaigia kiekvieni projekto įgyvendinimo metai. Galutinė ataskaita Komisijai turi būti pateikta per šešis mėnesius po to, kai baigiamas vykdyti projektas arba projekto etapas. <…>“
24

Be to, sąvoka „produktas“ pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio c punktą reiškia bet kurią prekę ar paslaugą.
46

Be to, kadangi kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi plačią diskreciją vertinti faktus, teisminė kontrolė, kiek tai susiję su šiuo vertinimu, apima tik patikrinimą, ar jį atliekant nepadaryta akivaizdžių klaidų. Ši kontrolė, be kita ko, turi apimti ir patikrinimą, ar laikytasi procedūrinių garantijų, turint galvoje, kad šiam aspektui tenka esminė reikšmė. Tarp šių garantijų taip pat yra valdžios institucijų pareiga atidžiai ir nešališkai išnagrinėti visas konkrečiu atveju svarbias aplinkybes (šiuo klausimu žr. 2010 m. kovo 9 d. Sprendimo ERG ir kt., C‑379/08 ir C‑380/08, EU:C:2010:127, 60 ir 61 punktus ir 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt., C‑62/14, EU:C:2015:400, 69 punktą) ir pareiga pakankamai motyvuoti savo sprendimą, kad nacionalinis teismas, nagrinėdamas Direktyvos 2004/114 18 straipsnio 4 dalyje numatytą skundą, galėtų patikrinti, ar būta faktinių ir teisinių aplinkybių, nuo kurių priklauso diskrecijos įgyvendinimas (pagal analogiją žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, 14 punktą ir 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo Bertelsmann ir Sony Corporation of America / Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 69 punktą). Dėl pastarojo aspekto pažymėtina, kad, remiantis Direktyvos 2004/114 14 konstatuojamąja dalimi, atsisakymas priimti studijuoti trečiosios šalies pilietį turi būti grindžiamas „deramai pagrįstomis priežastimis“.
18

2013 m. liepos 8 d.ArcelorMittal pagal ginčų neteisminio sprendimo procedūrą pateikė skundą dėl 2013 m. birželio 6 d. ministro įsakymo; šis skundas atmestas 2013 m. rugsėjo 24 d. sprendimu. Ši bendrovė dėl minėto sprendimo pateikė skundą tribunal administratif (Liuksemburgas), o šis 2014 m. gruodžio 17 d. sprendimu nusprendė pateikti Cour constitutionnelle (Liuksemburgas) prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl to, ar 2004 m. įstatymo 13 straipsnio 6 dalis atitinka Konstitucijos 16 straipsnį. Šio tribunal administratif nuomone, ginčijamų leidimų atsisakymas be kompensacijos sukelia pasekmių, prilygstančių neteisėtam nuosavybės paėmimui visuomenės poreikiais, atsižvelgiant į tai, kad šie ginčijami leidimai buvo išduoti ir įrašyti į nacionalinį registrą, taigi jie buvo ArcelorMittal turtas. Cour constitutionnelle savo ruožtu kelia klausimą dėl to, ar 2004 m. įstatymo 13 straipsnio 6 dalis suderinama su Direktyva 2003/87, nes ši nuostata gali prieštarauti šioje direktyvoje nustatytos sistemos struktūrai.
52

Ketvirta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, jog 2014 m. liepos 3 d. sprendimas galioja, reikėtų nustatyti datą, nuo kurios nagrinėjama valstybės pagalba buvo suteikta. Komisijos sprendime ši data aiškiai nenustatyta. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, pirma, iš minėto Komisijos sprendimo matyti, jog apie nagrinėjamą garantijų sistemą Komisijai buvo pranešta 2011 m. lapkričio 7 d. raštu, antra, kad 2011 m. kovo 3 d. Karaliaus nutarimas, pagal kurį 1998 m. vasario 22 d. įstatymo 36/24 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos 3 punktas įgijo įstatymo galią, įsigaliojo 2011 m. balandžio 1 d. Jeigu minėta valstybės pagalba negalėtų būti laikoma suteikta tą dieną, kai buvo priimtas arba įsigaliojo 2011 m. kovo 3 d. Karaliaus nutarimas, kiltų abejonių dėl to, ar Belgijos valstybė neįvykdė SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatyto įsipareigojimo. Minėto 36/24 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos 3 punktu Karaliui tik suteikiami įgaliojimai nustatyti nagrinėjamą garantijų sistemą, o tokia garantija faktiškai suteikta tik 2011 m. lapkričio 7 d. Karaliaus nutarimu, remiantis 2011 m. spalio 10 d. Karaliaus nutarimu. Be to, kyla abejonių dėl to, ar Komisija 2014 m. liepos 3 d. sprendimo 110 konstatuojamojoje dalyje galėjo padaryti išvadą, kad valstybės pagalbą sudarantys elementai atsirado ne vėliau kaip priėmus 2011 m. spalio 10 d. Karaliaus nutarimą, tačiau taikant nagrinėjamą priemonę pranašumas buvo suteikiamas jau 2008 m. spalio 10 d. įvykusio paskelbimo metu.
11

Šio ministerijos dekreto 8 straipsnio 3 dalyje nustatyta: „Siekiant tik dalyvavimo pirkimo konkurse tikslų nėra kliūčių išduoti DURC, jei skirtumas tarp mokėtinų ir sumokėtų sumų, kalbant apie kiekvieną socialinio draudimo įstaigą ir kiekvieną statybos sektoriuje veikiantį fondą, yra nedidelis. Laikoma, kad skirtumas yra nedidelis, jei jis lygus 5 % skirtumui tarp mokėtinų ir sumokėtų sumų per kiekvieną užmokesčių ar įmokų mokėjimo laikotarpį arba yra už jį mažesnis arba (bet kuriuo atveju) jei skirtumas mažesnis nei 100 eurų, nepaisant to, kad išlieka reikalavimas sumokėti minėtą sumą per trisdešimt dienų nuo DURC išdavimo.“
41

Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, priešingai nei Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto a ir c papunkčiuose, šio 7 punkto b papunkčio nuostatoje neužsimenama apie tai, kokio minimalaus ilgio turi būti atitinkami keliai. Be to, iš pastarosios nuostatos formuluotės matyti, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas automagistralių ir greitkelių tiesimo projektus priskyrė prie projektų, kurių poveikis aplinkai turėtų būti sistemingai vertinamas, nereikalaujant, kad toks tiesimas būtų susijęs su minimaliu kelio ruožo ilgiu.
18

Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tuose užpildytuose laukeliuose nurodyti, be kita ko, skolininkės asmens duomenys ir informacija apie jos darbą, įskaitant ir informaciją apie gaunamas pajamas. Be to, buvo nurodyti duomenys apie pačią paskolą ir lėšų suteikimą, konkrečiai nurodyta bendra paskolos suma ir bendra vartotojo mokėtina suma, mėnesinių įmokų dydis, mėnesinių įmokų skaičius ir periodinių įmokų terminai, palūkanų norma ir visos skolos grąžinimo terminas, t. y. per 36 mėnesius nuo jos suteikimo. Kadangi bendra kredito kainos metinė norma buvo nuo 35 iki 37,5 %, jos tikslus dydis turėjo būti nurodytas po paskolos suteikimo.
53

Be to, Teisingumo Teismas šio sprendimo 83–88 punktuose pažymėjo, kad, pirma, EStG 3 straipsnio 26 punkte numatytas neapmokestinimas yra ne priemonė, susijusi su mokymo turiniu ar švietimo sistemos organizavimu, bet visuotinai taikoma mokestinė priemonė, kuria suteikiamas mokestinis pranašumas tuo atveju, kai fizinis asmuo vykdo veiklą visuomenės naudai. Antra, bet kuriuo atveju valstybės narės, įgyvendindamos savo turimą kompetenciją ir atsakomybę organizuoti švietimo sistemą, turi laikytis Sutarties nuostatų, susijusių su judėjimo laisve. Iš to matyti, kad net jei toks nacionalinis reglamentavimas yra su tokiu organizavimu susijusi priemonė, jis vis tiek yra nesuderinamas su Sutartimi, nes daro įtaką dėstytojo, vykdančio antraeilę veiklą, paslaugų teikimo vietos pasirinkimui.
18

Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamo apeliacinis teismas, Nyderlandai) panaikino šį sprendimą, laikydamasis nuomonės, kad, pateikdama saitus svetainėje GeenStijl, GS Media nepažeidė C. Hermès autoriaus teisių, nes nagrinėjamos nuotraukos jau buvo viešai paskelbtos – pateiktos interneto svetainėje Filefactory. Vis dėlto jis nusprendė, kad pateikdama šiuos saitus GS Media pasielgė neteisėtai su Sanoma ir kt., nes skatino šios svetainės lankytojus žiūrėti nagrinėjamas nuotraukas, neteisėtai paskelbtas svetainėje Filefactory. Be šių saitų nebūtų buvę lengva rasti šių nuotraukų. Be to, Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamo apeliacinis teismas) laikėsi nuomonės, kad, paskelbdama vienos iš nagrinėjamų nuotraukų dalį svetainėje GeenStijl, GS Media pažeidė C. Hermès autoriaus teises.
57

Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnyje įtvirtinta vaiko teisė nepriklauso nuo jo tėvų teisės gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, nes pagal šią nuostatą tik reikalaujama, kad vaikas būtų gyvenęs su savo tėvais arba vienu iš tėvų valstybėje narėje tuo metu, kai bent vienas iš tėvų joje gyveno kaip darbuotojas (šiuo klausimu žr. 2010 m. vasario 23 d. Sprendimo Ibrahim et Secretary of State for the Home Department, C‑310/08, EU:C:2010:80, 40 punktą).
27

Be to, šis teismas pabrėžia, kad per 2014 m. kovo 3 d. pokalbį M. Ghezelbash apie jo pareigą pateikti įrodymus, reikalingus atsakingai valstybei narei nustatyti, buvo pranešta taip bendrai, kad jo negalima kaltinti tuo, jog šiame procedūros etape nenurodė dokumentų, kuriuos pateikė vėliau. Taigi prašymas Prancūzijos valdžios institucijoms perimti pareiškėją savo žinion nusiųstas per anksti ir bet kuriuo atveju buvo neišsamus, todėl šios valdžios institucijos priėmė sprendimą dėl šio prašymo nesusipažinusios su prieglobsčio prašytojo pateiktais dokumentais.
18

Skundžiamo sprendimo 74 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad „[ginčijamų] aktų motyvų pakankamumą galima vertinti tik atsižvelgiant į pagalbos apeinant ribojamąsias priemones ir paramos Irano vyriausybei kriterijus, kuriais Taryba implicitiškai, bet neišvengiamai remiasi šiuose aktuose“. Tačiau to sprendimo 75 punkte jis konstatavo, kad tiek, kiek ginčijami aktai grindžiami pagalbos apeinant ribojamąsias priemones kriterijumi, motyvai, kuriuose nurodyta, kad apeliantas „dalyvavo veikloje, kuria siekiama išvengti sankcijų“, yra nepakankami, nes jie atrodo kaip paprastas paties kriterijaus pakartojimas ir juose nėra jokios informacijos, nurodančios priežastis, dėl kurių šis kriterijus taikytinas apeliantui. Be to, skundžiamo sprendimo 79 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad į implicitinius motyvus negalima atsižvelgti siekiant kompensuoti eksplicitinių motyvų trūkumą, susijusį su pagalba apeinant ribojamąsias priemones.
19

Šiomis aplinkybėmis Landgericht Köln (Kelno apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar klausimą, ar tai yra „viešas paskelbimas“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį ir (arba) Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį, visada reikia vertinti remiantis tais pačiais kriterijais, būtent tuo, kad: — naudotojas, gerai suprasdamas savo elgesio pasekmes, atlieka veiksmą, siekdamas tretiesiems asmenims suteikti prieigą prie saugomo kūrinio, kurios be šio veiksmo jie nebūtų turėję; — „viešas“ pobūdis reiškia, kad kalbama apie neapibrėžtą potencialių kūrinio gavėjų skaičių, kuris turi būti ir gana didelis; neapibrėžtumo esama tada, kai kalbama apie „asmenis apskritai“, taigi ne apie asmenis, priklausančius privačiai grupei, o „gana didelis asmenų skaičius“ reiškia, kad turi būti viršytas tam tikras minimalus jų skaičius, o per mažas ir netgi nereikšmingas atitinkamų asmenų skaičius neatitinka šio kriterijaus; šiomis aplinkybėmis svarbu ne tik tai, kiek asmenų vienu metu turi prieigą prie to paties kūrinio, bet ir tai, kiek jų turi ją paeiliui; — kūrinys skelbiamas naujai visuomenės daliai, t. y. visuomenei, į kurią kūrinio autorius neatsižvelgė, kai leido juo naudotis viešai skelbiant, nebent vėliau jis būtų skelbiamas specialiu techniniu metodu, kuris skiriasi nuo pirminio paskelbimo, ir — nėra nereikšminga tai, ar atitinkamu naudojimo veiksmu siekiama komercinių tikslų, be to, ar visuomenė šį paskelbimą yra pasirengusi priimti ir yra „pasiekiama“ ne tik atsitiktinai, bet tai nėra viešo paskelbimo privaloma sąlyga? 2. Ar tokiais atvejais, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai reabilitacijos centro valdytojas savo patalpose įrengia televizorius, į kuriuos jis perduoda transliavimo signalą ir taip televizijos laidas padaro prieinamas, klausimą, ar tai yra viešas paskelbimas, reikia vertinti remiantis sąvoka „viešas paskelbimas“ pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį arba pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį, kai televizijos laidos, kurios padarytos prieinamos, daro poveikį daugybės suinteresuotųjų šalių, visų pirma kompozitorių, tekstų autorių ir muzikos leidėjų, taip pat atlikėjų, fonogramų gamintojų ir literatūros kūrinių autorių bei jų leidėjų, autorių ir gretutinėms teisėms? 3. Ar tokiais atvejais, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai reabilitacijos centro valdytojas savo patalpose įrengia televizorius, į kuriuos jis perduoda transliavimo signalą ir taip televizijos laidas gali žiūrėti pacientai, yra atliktas „viešas paskelbimas“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį ir (arba) Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį? 4. Jei pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju būtų pripažintas viešas paskelbimas, ar Teisingumo Teismas toliau laikytųsi savo praktikoje išdėstytos pozicijos, kad saugomų fonogramų paskelbimas transliuojant jas per radiją pacientams odontologijos kabinete (žr. 2012 m. kovo 15 d. Sprendimą SCF (C‑135/10, EU:C:2012:140) arba kitose panašiose įstaigose nėra viešas paskelbimas?“
9

Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatyta: „1. Europos arešto orderis nagrinėjamas ir vykdomas skubos tvarka. 2. Tais atvejais, kai prašomas perduoti asmuo sutinka būti perduotas, galutinis sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo turėtų būti priimtas per 10 dienų nuo tokio sutikimo davimo. 3. Kitais atvejais sprendimas dėl Europos arešto vykdymo turėtų būti priimtas per 60 dienų nuo prašomo perduoti asmens arešto. 4. Kai ypatingais atvejais Europos arešto orderio įvykdyti per šio straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytus terminus negalima, vykdančioji teisminė institucija nedelsdama apie tai praneša išduodančiajai teisminei institucijai ir nurodo tokio uždelsimo priežastis. Tokiu atveju terminą galima pratęsti dar 30 dienų. 5. Kol vykdančioji teisminė institucija dėl Europos arešto orderio nėra priėmusi galutinio sprendimo, ji užtikrina, kad būtų užtikrinamos efektyviam asmens perdavimui būtinos materialiosios sąlygos. <...> 7. Kai išimtinėmis aplinkybėmis kuri nors valstybė narė negali laikytis šiame straipsnyje numatytų terminų, ji apie tai praneša Eurojustui, nurodydama vėlavimo priežastis. Be to, valstybė narė, kuri patiria nuolatinį kitos valstybės narės vėlavimą, susijusį su Europos arešto orderio vykdymu, apie tai praneša Tarybai siekdama, kad būtų įvertinta, kaip valstybių narių lygiu yra įgyvendinamas šis pamatinis [Pagrindų] sprendimas.“
Aktai, kuriuos galima ginčyti, kaip jie suprantami pagal SESV 263 straipsnį, yra bet kokios Sąjungos institucijų priimtos nuostatos, nepriklausomai nuo jų formos, kuriomis siekiama sukelti privalomų teisinių pasekmių.

Taip nėra tuo atveju, kai vienas iš Komisijos direktorių valstybei narei išsiuntė raštą, kuriame, pirma, išreiškė savo direktorato požiūrį, kad ši valstybė narė laikoma atsakinga už kitoje valstybėje narėje susidariusį nuosavų išteklių praradimą, ir, antra, išreiškė savo poziciją dėl teisinių pasekmių, susijusių su minėtu praradimu, ir dėl pareigų, kurios, jo nuomone, iš to kyla valstybei narei, kuri yra adresatė, ir paragino šią valstybę narę pateikti atitinkamas sumas. Visų pirma nei paprastas teisinės nuomonės pateikimas, nei paprastas raginimas pateikti atitinkamas sumas, negali sukelti teisinių pasekmių. Be to, vien tai, kad ginčijamuose raštuose nustatytas šių sumų pateikimo terminas ir nurodyta, kad dėl delsimo gali reikėti mokėti palūkanas, atsižvelgiant į bendrą šių raštų kontekstą neleidžia manyti, kad Komisija, užuot išreiškusi savo nuomonę, ketino priimti aktus, sukeliančius privalomas teisines pasekmes, taigi suteikti minėtiems raštams aktų, kuriuos galima ginčyti, pobūdį.

Toliau, kalbant apie kontekstą pažymėtina, kad tokio rašto, kaip ginčijamas raštas, išsiuntimas yra įprasta Komisijos praktika, skirta neformalioms diskusijoms apie tai, ar valstybė narė laikosi Sąjungos teisės, inicijuoti; po šių diskusijų galėtų būti pradėtas ikiteisminis įsipareigojimų neįvykdymo procedūros etapas. Atsižvelgiant į Komisijos diskreciją pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, motyvuota nuomonė negali sukelti privalomų teisinių pasekmių. Tai a fortiori galioja raštams, kurie gali būti laikomi paprasčiausiu neoficialiu kontaktų užmezgimu prieš pradedant ikiteisminį įsipareigojimų neįvykdymo procedūros etapą. Galiausiai dėl Komisijos įgaliojimų pažymėtina, kad ši institucija neturi jokios kompetencijos priimti privalomus aktus, kuriais valstybei narei būtų nurodoma pateikti aptariamas sumas.

(žr. 46, 58–64 punktus)
Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo–Ginčo dalykas–Nustatymas per ikiteisminę procedūrą–Atsižvelgimas į faktines aplinkybes, atsiradusias po to, kai buvo pateikta pagrįsta nuomonė–Sąlygos–Faktinės aplinkybės, kurios yra to paties pobūdžio, kaip nurodyta pradžioje, ir sudaro to paties elgesio dalį

(SESV 258 straipsnis)
Direktyvos 2004/18 dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 48 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunkčio antra įtrauka turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama taikyti perkančiosios organizacijos parengtas taisykles, pagal kurias reikalaujama, kad privataus pirkėjo pažymoje esantis parašas būtų patvirtintas notaro, advokato ar kito kompetentingo subjekto, o to nepadarius dalyvio paraiška atmetama.

Iš tiesų Direktyvos 2004/18 48 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunkčio antroje įtraukoje nustatytas baigtinis įrodymų sąrašas, apribojantis perkančiųjų organizacijų galimybę numatyti naujas įrodinėjimo priemones ar nustatyti papildomus reikalavimus, dėl kurių iš esmės pakeičiamas jau numatytų priemonių pobūdis ir įrodymų pateikimo sąlygos. Taigi reikia konstatuoti, kad reikalaujant, jog privataus pirkėjo pažymoje esantis parašas būtų patvirtintas, būtų nustatytas formalumas, dėl kurio būtų iš esmės pakeista pirma iš dviejų šioje nuostatoje numatytų įrodinėjimo priemonių ir apsunkinami ūkio subjekto veiksmai, kurių jis turi imtis, kad patenkintų jam nustatytos įrodinėjimo pareigos reikalavimus, o tai prieštarautų šio straipsnio bendrai struktūrai. Be to, atsižvelgiant į tai, kad Direktyva 2004/18 siekiama suteikti daugiau galimybių mažoms ir vidutinėms įmonėms dalyvauti viešojo pirkimo procedūrose, kaip tai skelbiama jos 32 konstatuojamojoje dalyje, privataus pirkėjo pažymos įrodomosios galios siejimas su tuo, kad jo parašas būtų patvirtintas trečiojo subjekto, lemtų formalumą, dėl kurio nebūtų galima kuo daugiau padidinti konkurencijos vykdant viešuosius pirkimus, bet apribotų ūkio subjektų, be kita ko, užsienio subjektų, dalyvavimą tokių pirkimų procedūrose.

(žr. 49, 50, 52, 53, 56 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)