GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2008 m. rugsėjo 4 d. ( 1 )

Byla C-260/07

Pedro IV Servicios SL

prieš

Total España SA

„Konkurencija — Karteliai — EB 81 straipsnis — Kuro ir degalų išimtinio tiekimo sutartis — Išimtis — Reglamentas (EEB) Nr. 1984/83 — 12 straipsnio 2 dalis — Reglamentas (EEB) Nr. 2790/1999 — 4 straipsnio a punktas ir 5 straipsnio a punktas — Išimtinių teisių trukmė — Mažmeninės pardavimo kainos nustatymas“

I — Įvadas

1. Per trejus metus tai jau trečioji byla, kurioje Teisingumo Teismas nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl degalinių susitarimų, sudarytų naftos perdirbimo įmonės ir vieno iš jos platintojų, veikiančio Ispanijos rinkoje ( 2 ).

2. Pirmosios dvi bylos buvo susijusios su naftos perdirbimo įmonės ir atitinkamo degalinės operatoriaus sutartinių santykių teisiniu vertinimu Bendrijos teisės atžvilgiu ( 3 ).

3. Šioje byloje pateiktuose klausimuose, atvirkščiai, nagrinėjamas klausimas, ar sutartims, kaip antai nagrinėjamoms pagrindinėje byloje, gali būti taikoma bendroji išimtis, numatyta atitinkamai 1983 m. birželio 22 d. Komisijos reglamente (EEB) Nr. 1984/83 dėl Sutarties 85 straipsnio 3 dalies taikymo tam tikroms išimtinio pirkimo susitarimų rūšims ( 4 ) ir 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 2790/1999 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų grupėms ( 5 ). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia dėl Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 2790/1999 5 straipsnio a punkto, tam tikromis sąlygomis nedraudžiančių sudaryti išimtinio pirkimo, kurio trukmė iš esmės viršija šiuose reglamentuose bendrajai išimčiai taikyti nustatytą laikotarpį, vertikaliųjų susitarimų, aiškinimo.

II — Teisinis pagrindas

4. Reglamentas Nr. 1984/83 numato, kad EEB Sutarties 85 straipsnio 1 dalis (po pakeitimo – EB 85 straipsnio 1 dalis, vėliau EB 81 straipsnio 1 dalis) netaikoma tam tikroms išimtinio pirkimo sutarčių ir suderintų veiksmų grupėms, kurios paprastai atitinka šio straipsnio 3 dalyje numatytas sąlygas, nes apskritai jie padeda tobulinti produktų platinimą.

5. Pagal minėto reglamento 3 straipsnio d punktą ši išimtis netaikoma, jeigu susitarimas sudarytas neribotam laikotarpiui arba daugiau kaip penkeriems metams.

6. Konkrečios degalinių susitarimams taikytinos nuostatos buvo numatytos Reglamento Nr. 1984/83 10–13 straipsniuose.

7. Šio reglamento 10 straipsnyje nurodyta: „Remiantis Sutarties 85 straipsnio 3 dalimi ir atsižvelgiant į šio reglamento 11–13 straipsnių nuostatas, Sutarties 85 straipsnio 1 dalis netaikoma sutartims, kurių šalys yra tik dvi įmonės, ir viena sutarties šalis – perpardavėjas – įsipareigoja kitai sutarties šaliai – tiekėjui – už specialių ekonominio arba finansinio pobūdžio pranašumų suteikimą pirkti tik iš šio tiekėjo, su juo susijusios įmonės arba kitos įmonės, kurią tiekėjas įgaliojo vykdyti jo prekių platinimą, tam tikras vidaus degimo varikliams skirtas kuro rūšis arba tam tikras iš naftos gaminamas bei kitokias kuro rūšis, nurodytas sutartyje, kurios skirtos perparduoti sutartyje nurodytoje degalinėje.“ (Neoficialus vertimas)

8. To paties reglamento 11 straipsnyje nustatyta: „Be įpareigojimų, nurodytų 10 straipsnyje, perpardavėjui negali būti taikomi jokie kitokie konkurencijos apribojimai, išskyrus šiuos: a) įpareigojimą sutartyje nurodytoje degalinėje nepardavinėti trečiųjų įmonių tiekiamo vidaus degimo varikliams skirto kuro bei kitų kuro rūšių; b) įpareigojimą sutartyje nurodytoje degalinėje nenaudoti trečiųjų įmonių siūlomos alyvos arba kitų naftos produktų, jeigu tiekėjas arba su juo susijusi įmonė suteikia perpardavėjui arba finansuoja alyvų pakeitimo įrangos ar kitos motorinių transporto priemonių sutepimo įrangos įsigijimą; c) įpareigojimą reklamuoti sutartyje nurodytos degalinės viduje arba išorėje kitų įmonių tiekiamas prekes tik proporcingai iš šių prekių gaunamos apyvartos daliai bendroje degalinės apyvartoje; d) įpareigojimą leisti prižiūrėti degalų saugojimo arba išpilstymo įrangą tik tiekėjui arba jo nurodytai įmonei, jei ši įranga yra jo nuosavybė arba tiekėjas, ar su juo susijusi įmonė ją finansavo.“ (Neoficialus vertimas)

9. Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnyje išvardytos sąlygos ir sutartiniai įpareigojimai, sudarantys kliūtis jo 10 straipsnio taikymui, tarp kurių yra minėto 1 straipsnio dalies c punkte nustatyta sąlyga, kad sutartis negali būti sudaryta neribotam laikui arba ilgesniam nei 10 metų laikotarpiui.

10. Tačiau Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad jei susitarimas, susijęs su degaline, kurią tiekėjas perpardavėjui išnuomoja arba teisiškai ar faktiškai leidžia naudotis kitu pagrindu, nukrypstant nuo Reglamento Nr. 1984/83 1 dalies c punkto, išimtinio pirkimo įsipareigojimai ir III skyriuje nurodyti konkurencijos apribojimai perpardavėjui gali būti nustatyti visam laikotarpiui, per kurį jis iš tikrųjų eksploatuoja degalinę.

11. To paties reglamento 13 straipsnyje numatytas 2 straipsnio 1 ir 3 dalių, 3 straipsnio a ir b punktų bei 4 ir 5 straipsnių taikymas degalinių susitarimams pagal analogiją.

12. Šio reglamento tryliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „<…> susitarimai skiriasi nuo kitų tuo, kad, viena vertus, tiekėjas, prisidėdamas prie perpardavėjo finansavimo, suteikdamas arba gaudamas jam paskolą palankiomis sąlygomis, aprūpindamas jį žemės sklypu arba patalpomis <…> degalinės eksploatacijai, aprūpindamas prietaisais arba įranga, arba darydamas kitokias investicijas perpardavėjo naudai, suteikia perpardavėjui svarbius ekonominio arba finansinio pobūdžio pranašumus ir kad, kita vertus, perpardavėjas prisiima ilgalaikį išimtinio pirkimo įsipareigojimą, kuriame dažniausiai būna nurodytas draudimas konkuruoti.“ (Neoficialus vertimas)

13. Reglamentą Nr. 1984/83, kurio galiojimas 1997 m. liepos 30 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1582/97 ( 6 ) buvo pratęstas iki 1999 m. gruodžio 31 d., panaikino 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 2790/1999, įsigaliojęs 2000 m. sausio 1 dieną.

14. Reglamento Nr. 2790/1999 4 dalies a punkte numatyta, kad EB 81 straipsnio 1 dalyje nurodyta draudimo išimtis netaikoma vertikaliesiems susitarimams, kuriais tiesiogiai ar netiesiogiai, atskirai ar kartu su kitais šalių kontroliuojamais veiksniais siekiama „apriboti pirkėjo galimybę nustatyti savo pardavimo kainą, nepažeidžiant tiekėjo galimybės nustatyti aukščiausią pardavimo kainą arba rekomenduoti pardavimo kainą, su sąlyga, kad dėl bet kurios iš šalių spaudimo ar paskatų tokios kainos netampa lygios fiksuotai arba minimaliai pardavimo kainai“.

15. Pagal Reglamento Nr. 2790/1999 5 straipsnio a punktą jo 2 straipsnyje numatyta išimtis netaikoma bet kuriam tiesioginiam ar netiesioginiam įsipareigojimui nekonkuruoti, prisiimtam neribotam arba ilgesniam nei penkerių metų laikotarpiui. Įsipareigojimas nekonkuruoti, kuris automatiškai pratęsiamas po penkerių metų laikotarpio, yra laikomas neribotos trukmės įsipareigojimu. Tačiau šioje nuostatoje paaiškinama, kad penkerių metų galiojimo trukmės ribojimas netaikomas, jeigu pirkėjas parduoda susitarime numatytas prekes ar paslaugas tiekėjui priklausančiose arba tiekėjo iš trečiųjų, su pirkėju nesusijusių šalių išsinuomotose patalpose ir žemėje, su sąlyga, kad įsipareigojimo nekonkuruoti galiojimo trukmė neviršija laikotarpio, per kurį pirkėjas laikinai užima patalpas ir žemę.

16. Pagal Reglamento Nr. 2790/1999 12 straipsnį nuo 2000 m. birželio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. EB Sutarties 81 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas netaikomas susitarimams, galiojusiems 2000 m. gegužės 31 d. ir netenkinantiems šiame reglamente nustatytų išimties taikymo sąlygų, tačiau tenkina, be kita ko, Reglamento Nr. 1984/83 nustatytas išimties taikymo sąlygas.

III — Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

17. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 1989 m. spalio 26 d. bendrovės Pedro IV Servicios SL (toliau – Pedro IV) ir Total España SA(toliau – Total) sudarė susitarimą, apimantį keturias susijusias sutartis.

18. Pagal pirmą sutartį Pedro IV suteikė Total daiktinę teisę, vadinamąją „užstatymo teisę“, į jam priklausantį žemės sklypą. Pagal šią sutartį Total šiame žemės sklype galėjo pastatyti statinius, kurių nuosavybės teisė priklausytų jai, ir už tai turėjo atlyginti savininkei. Šiuo atveju buvo nustatytas 250000 ESP (atitinkančių šiek tiek daugiau kaip 1500 EUR) mėnesinis atlyginimas. Po dvidešimties metų Total pastatyta degalinė turėjo pereiti Pedro IV nuosavybėn. Total įsipareigojo per dvejus su puse metų pastatyti šią degalinę, o minėtas 20 metų terminas turėjo prasidėti nuo degalinės eksploatavimo pradžios. Šalis susitarė, kad žemės užstatymo teisės negalima perleisti be žemės savininko sutikimo.

19. Antra sutartis, t. y. degalinės, kuri bus pastatyta, nuomos sutartis, kuria Total perleidžia Pedro IV teisę ja naudotis, buvo sudaryta vieneriems metams su galimybe kas mėnesį ją tęsti. Tačiau nuomotoja privalo pratęsti sutartį, kol galioja nuomininkės su ja sudaryta išimtinio tiekimo sutartis. Bet kuriuo atveju nuoma nutrūksta tuo pačiu momentu, kai pasibaigia nuomotojos suteikta užstatymo teisė. Pedro IV nustatytas mėnesinis nuomos mokestis buvo 600000 ESP (atitinka 3600 EUR).

20. Pagal trečią sutartį Pedro IV įsipareigojo nuo degalinės jai perdavimo momento eksploatuoti ją ir įsigyti kurą tik iš Total, naudodama jos įvaizdį, spalvas, prekės ženklą ir iškabą. Išimtinio pirkimo sutartis sudaroma 20 metų ir pirkimas yra neatšaukiamas, t. y. platintojas įgyja nuosavybės teisę į degalus nuo to momento, kai tiekėjas juos pristato į degalinę ir įsipareigoja juos perparduoti savo rizika ir sąskaita. Už tai Total kiekvieną mėnesį turi mokėti 350000 ESP (apie 2100 EUR). Total įsipareigojo nurodyti perpardavėjai rekomenduojamas mažmenines kainas ir užtikrinti konkurencingumą atsižvelgiant į kaimynystėje esančių konkurentų sąžiningas kainas. Be to, Total įsipareigojo nustatyti kuro, kurį ji tiekia perpardavėjui, kainą, taikydama palankiausias sąlygas, taikomas kitoms degalinėms Barselonoje (Ispanija), ir kuri bet kuriuo atveju negali viršyti kitų Barselonos rinkai svarbių tiekėjų kainų vidurkio.

21. Kadangi šalys pagrindinėje byloje susitarė dėl tarpusavio įsipareigojimų pagal šias tris sutartis užskaitymo, nė viena šalis nebuvo skolinga kitai, nes abiejų tarpusavio įsipareigojimai siekė 600000 ESP.

22. Galiausiai, pagal ketvirtą sutartį Total 20 metų suteikė perpardavėjai Pedro IV30000000 ESP (apie 180300 EUR) paskolą, užtikrinamą jai priklausančio nekilnojamojo turto hipoteka, su sąlyga, kad degalinė bus pastatyta.

23. Teismas a quo nurodo, kad sudarius šias keturias sutartis, degalinė iš tikrųjų buvo pastatyta Pedro IV priklausančiame žemės sklype ir Total vykdė išimtinį tiekimą iki sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmimo dienos.

24. 2004 m. gruodžio mėn. Pedro IV Juzgado de lo Mercantil de Barselona (Barselonos komercinis teismas) pirmiausia pareiškė ieškinį dėl šiomis keturiomis sutartimis nustatytų teisinių santykių nutraukimo. Pagrįsdama savo ieškinį Pedro IV teigė, pirma, kad šiose sutartyse buvo konkurenciją labai ribojančių nuostatų, būtent dėl trukmės, viršijančios Bendrijos teisėje išimtinio tiekimo sutartims numatytą maksimalią ribą, o antra, kad trečioje sutartyje buvo netiesiogiai nustatytos perpardavimo kainos, o tai yra draudžiama pagal EB 85 straipsnį ir tam negali būti taikoma nei Reglamente Nr. 1984/83 numatyta bendroji išimtis, nei išimtis, vėliau numatyta Reglamente Nr. 2790/1999.

25. Kadangi pirmojoje instancijoje visas ieškinys buvo atmestas, Pedro IV pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

26. Audiencija Provincial de Barselona, abejodamas dėl Reglamentų Nr. 1984/83 ir 2790/1999 nuostatų aiškinimo, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1) Ar Reglamento <…> Nr. 1984/83 <…> 12 straipsnio 2 dalyje nurodant, kad „jei susitarimas, susijęs su degaline, kurią tiekėjas perpardavėjui išnuomoja arba teisiškai ar faktiškai leidžia naudotis kitu pagrindu, nukrypstant nuo 1 dalies c punkto, išimtinio pirkimo įsipareigojimai ir šiame skyriuje nurodyti konkurencijos apribojimai perpardavėjui gali būti nustatyti visam laikotarpiui, per kurį jis iš tikrųjų eksploatuoja degalinę“, turimas omenyje atvejis, kai tiekėjas iš pradžių yra žemės ir įrenginių savininkas, ar priešingai – nuoroda į degalinės nuomą apima atvejį, kai tiekėjo nuosavybės teisė yra susijusi su degaline, t. y. kad jis gali ją išnuomoti žemės savininkui, nesilaikant pagal šį reglamentą išimtinėms sutartims taikomų trukmės apribojimų? 2) Jei šiuo atveju taikomas <…> Reglamentas Nr. 2790/1999, ar jo 5 straipsnis, kuriame nurodoma, kad išimtis netaikoma, jei išimtinio pirkimo susitarimas buvo sudarytas ilgesniam nei penkerių metų terminui, nors „galiojimo trukmės ribojimas netaikomas, jeigu pirkėjas parduoda susitarime numatytas prekes ar paslaugas tiekėjui priklausančiose arba tiekėjo iš trečiųjų, su pirkėju nesusijusių šalių išsinuomotose patalpose ir žemėje, su sąlyga, kad įsipareigojimo nekonkuruoti galiojimo trukmė neviršija laikotarpio, per kurį pirkėjas laikinai užima patalpas ir žemę“, reiškia, kad šioje nuostatoje nurodant nuomą turimas omenyje atvejis, kai tiekėjas iš pradžių yra žemės ir įrenginių savininkas, ar priešingai – nuoroda į degalinės nuomą apima atvejį, kai tiekėjo nuosavybės teisė yra susijusi su degaline, t. y. kad jis gali ją išnuomoti žemės savininkui, nesilaikant pagal šį reglamentą išimtinėms sutartims taikomų trukmės apribojimų? 3) Ar tai, kad (Sutarties 85) straipsnio 1 dalies a punkte punkte draudžiami susitarimai, kuriuose netiesiogiai nustatyta pirkimo ar pardavimo kaina, ir Reglamento Nr. 1984/83 <…> aštuntoje konstatuojamojoje dalyje teigiama, jog „kitiems konkurencijos apribojimams, o ypač tiems, kuriais ribojama perpardavėjo teisė laisvai nustatyti kainas arba perpardavimo sąlygas, arba pasirinkti klientus, negali būti suteikiama išimtis pagal šį reglamentą“, o kainų nustatymas neminimas tarp šio reglamento 11 straipsnyje nurodytų leistinų konkurencijos apribojimų, reiškia, kad kalbama apie bet kokią sąlygą, ribojančią perpardavėjo laisvę nustatyti mažmeninę perpardavimo kainą, pavyzdžiui, sąlygą, leidžiančią tiekėjui nustatyti degalinės operatoriui antkainį, kai tiekėjo perpardavėjui tiekiamų degalų kaina nustatoma pagal palankiausias kitoms Barselonos degalinėms nustatytas sąlygas, bet niekad neviršijant kitų rinkai svarbių tiekėjų kainų vidurkio, pridedant minimalų tinkamą antkainį, ir taip gaunant (mažmeninę pardavimo kainą), kurią tiekėjas ne aiškiai primeta, bet rekomenduoja taikyti? 4) Ar tai, kad (Sutarties 85) straipsnio 1 dalies a punkte draudžiami susitarimai, kuriuose netiesiogiai nustatyta pirkimo ar pardavimo kaina, o (Reglamento Nr. 2790/1999) 4 straipsnio a punkte ypač sunkiu konkurencijos ribojimu laikomi perpardavimo kainą nustatantys susitarimai, reiškia, kad kalbama apie bet kokią sąlygą, ribojančią perpardavėjo laisvę nustatyti mažmeninę pardavimo kainą, pavyzdžiui, sąlygą, leidžiančią tiekėjui nustatyti degalinės operatoriui antkainį, kai tiekėjo perpardavėjui tiekiamų degalų kaina nustatoma pagal palankiausias kitoms Barselonos degalinėms nustatytas sąlygas, bet niekad neviršijant kitų rinkai svarbių tiekėjų kainų vidurkio, pridedant minimalų tinkamą antkainį, ir taip gaunant (mažmeninę pardavimo kainą), kurią tiekėjas ne aiškiai primeta, bet rekomenduoja taikyti?“

27. Remdamosi Teisingumo Teismo statuto 23 straipsniu, Pedro IV, Total, Ispanijos vyriausybė bei Europos Bendrijų Komisija pateikė rašytines pastabas. Šalis buvo išklausytos per 2008 m. birželio 26 d. posėdį.

IV — Analizė

A — Dėl priimtinumo

28. Total nurodo tris prejudicinių klausimų nepriimtinumo pagrindus, susijusius, pirma, su tuo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė nepakankamai informacijos apie faktines ar teisines aplinkybes, antra, su tuo, kad atsakymai į pateiktus klausimus aiškiai išplaukia iš Bendrijos ir Ispanijos teismų praktikos, ir trečia, su klausimų, pateiktų siekiant išspręsti pagrindinę bylą, nereikšmingumu.

29. Be to, Ispanijos vyriausybė mano, kad turint omenyje, jog Reglamentų Nr. 1984/83 ir 2790/1999 negalima taikyti kartu, du pateikti klausimai, kaip tai buvo nurodyta per posėdį, būtent klausimai dėl Reglamento Nr. 1984/83 išaiškinimo, turi būti pripažinti nepriimtinais dėl jų hipotetinio pobūdžio.

30. Nurodyti prieštaravimai dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo, mano nuomone, yra nepriimtini.

31. Visų pirma reikia atmesti kaip nepagrįstą Total teiginį, kad Bendrijos ir nacionalinė teismų praktika pateikia aiškų atsakymą į užduotus klausimus. Iš tikrųjų, net tuo atveju, jei šis teiginys pagrįstas Teisingumo Teismo praktika, kuri yra vienintelė svarbi šiuo atveju, ir yra teisingas, Teisingumo Teismas neturi pripažinti prejudicinių klausimų nepriimtinais, o atvirkščiai, prireikus pagal Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalį turi spręsti klausimą motyvuota nutartimi. Bet kuriuo atveju nei minėtame sprendime Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, nei minėtoje byloje CEPSA neišaiškinama Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalis ir (arba) Reglamento Nr. 2790/1999 5 dalies a punktas ( 7 ).

32. Dėl kitų dviejų Total nurodytų argumentų svarbu priminti, kad Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal Sutarties 177 straipsnį (po pakeitimo – EB 234 straipsnis), tik bylą nagrinėjantis nacionalinio teismo teisėjas, kuriam tenka atsakomybė priimti teismo sprendimą, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali įvertinti, ar būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų tinkamumą ( 8 ).

33. Jeigu nacionalinių teismų pateikti klausimai yra susiję su Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi priimti sprendimą, nebent būtų akivaizdu, kad prašymu dėl prejudicinio sprendimo priėmimo jam iš tiesų pateikiamas spręsti dirbtinai sukeltas ginčas arba norima gauti jo konsultaciją bendrais ar hipotetiniais klausimais, kad prašymas išaiškinti Bendrijos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar objektu arba kad Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, jam būtinos norint pateikti tinkamą atsakymą į iškeltus klausimus ( 9 ).

34. Šiuo atveju primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką siekiant pateikti Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad jis apibrėžtų pateikiamo klausimo faktines aplinkybes ir pagrindines teisines nuostatas arba bent paaiškintų šį klausimą pagrindžiančias faktines prielaidas ( 10 ). Nors nacionalinio teismo motyvavimui keliami reikalavimai skiriasi pagal daugelį kriterijų, jie vis dėlto netaikomi kai kuriose srityse, kaip antai konkurencijos, kurioms būdingos sudėtingos faktinės ir teisinės aplinkybės ( 11 ).

35. Taigi sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikiama informacija turi ne tik leisti Teisingumo Teismui pateikti tinkamus atsakymus, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms bei suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Teisingumo Teismas privalo užtikrinti šią galimybę atsižvelgdamas į tai, kad pagal minėtą nuostatą suinteresuotosioms šalims yra pranešama tik apie sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ( 12 ).

36. Šioje byloje nustatyta, kaip tai pažymi Total, pagrįsdama savo argumentą, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą faktinės ir teisinės aplinkybės buvo išdėstytos neišsamiai, jog ji nepateikia jokios informacijos apie kai kurias pagrindinės bylos aplinkybes, kaip antai apie Pedro IV suteiktos užstatymo teisės teisinį pobūdį arba apie Total Ispanijos rinkoje turimą kuro ir degalų platinimo rinkos dalį.

37. Tačiau sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pakankamai tiksliai paaiškinami pagrindinės bylos šalių sutartiniai ryšiai, ir tai leidžia Teisingumo Teismui pateikti naudingą atsakymą dėl Bendrijos teisės nuostatų išaiškinimo. Be to, iš Total rašytinių pastabų matyti, jog tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ir kitų suinteresuotųjų šalių klausimai yra priimtini, prašyme priimti prejudicinį sprendimą esanti informacija leidžia joms užimti aiškią poziciją šiais klausimais.

38. Dėl argumento, susijusio su klausimų, pateiktų siekiant išspręsti pagrindinę bylą, nereikšmingumu, visiškai pritarčiau Total, kad, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia tik dėl Reglamentų Nr. 1984/83 ir 2790/1999 nuostatų išaiškinimo prieš tai neišnagrinėjęs Sutarties 85 straipsnio 1 dalies taikymo Pedro IV ir Total sudarytoms sutartims klausimo, atsakymai, kuriuos pateiks Teisingumo Teismas, nebūtinai padės teismui a quo priimti galutinį sprendimą pagrindinėje byloje.

39. Tačiau atsižvelgdamas į šios išvados 32 punkte nurodytoje teismų praktikoje paminėtą aplinkybę, kad nacionalinis teismas turi įvertinti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą, nemanau, kad prejudicinio klausimo priimtinumas gali priklausyti nuo to, ar Teisingumo Teismo pateiktas atsakymas visais atvejais gali padėti nacionaliniam teismui išspręsti jame nagrinėjamą bylą. Jei taip būtų, tai prejudicinių klausimų priimtinumas paprasčiausiai priklausytų nuo to, kaip Teisingumo Teismas atsakė dėl esmės.

40. Atvirkščiai, priimtinumo nagrinėjimo stadijoje svarbu nustatyti, ar tiesa, kad, koks bebūtų Teisingumo Teismo atsakymas į prejudicinį klausimą, šis atsakymas akivaizdžiai neturi įtakos sprendimui pagrindinėje byloje, nes šiuo atveju Bendrijos teisės išaiškinimas priimant nacionalinio teismo sprendimą yra objektyviai nereikalingas ( 13 ). Tačiau taip turbūt nėra tuo atveju, kai kalbama apie atsakymus į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktus klausimus.

41. Galiausiai Ispanijos vyriausybės argumentas dėl tariamai hipotetinio dviejų su Reglamento Nr. 1984/83 išaiškinimu susijusių klausimų pobūdžio taip pat turi būti atmestas. Iš tikrųjų nors šiuo reglamentu įvesta bendroji išimtis buvo panaikinta Reglamentu Nr. 2790/1999, vis dėlto Reglamentas Nr. 1984/83 buvo taikomas iki 2000 m. gegužės 31 d., o per pereinamąjį laikotarpį buvo toliau taikomas iki 2001 m. gruodžio 31 d. susitarimams, galiojusiems iki 2000 m. gegužės 31 d., tenkinantiems Reglamento Nr. 1984/83 nustatytas išimties taikymo sąlygas, tačiau netenkinantiems Reglamento Nr. 2790/1999 nustatytų išimties taikymo sąlygų ( 14 ). Kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutartys buvo sudarytos 1989 m., t. y. kai galiojo Reglamentas Nr. 1984/8, 20 metų laikotarpiui – kuris pagal sutartis prasidėjo tik pradėjus eksploatuoti degalinę, arba, atrodo, 1991 m. – su Reglamento Nr. 1984/83 išaiškinimu susiję klausimai negali būti laikomi hipotetinio pobūdžio, nes šis išaiškinimas išlieka svarbus jau praėjusiam pagrindinėje byloje nagrinėjamų sutarčių laikotarpiui iki Reglamente Nr. 2790/1999 numatytos bendrosios išimties taikymo įsigaliojimo.

42. Taigi siūlau Teisingumo Teismui pripažinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą priimtinu.

B — Dėl esmės

1. Preliminarios pastabos

43. Kaip pastebėjau pirmiau įvadiniuose pasiūlymuose, ši byla nesusijusi su teisiniu Pedro IV ir Total sutartinių santykių vertinimu Bendrijos konkurencijos taisyklių atžvilgiu. Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas net neabejoja, kad šis santykis egzistuoja tarp dviejų ekonomiškai nepriklausomų įmonių ir todėl patenka į Sutarties 85 straipsnio 1 dalyje pateiktą „susitarimo tarp įmonių“ sąvoką.

44. Atvirkščiai, kaip aš pastebėjau šios išvados 38 punkte, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, neišnagrinėjo Sutarties 85 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygų prieš kreipdamasis į Teisingumo Teismą dėl Reglamentų Nr. 1984/83 ir Nr. 2790/1999, tam tikromis sąlygomis leidžiančių taikyti šiame straipsnyje numatyto draudimo išimtį tam tikroms vertikaliųjų susitarimų grupėms, išaiškinimo.

45. Nors toks žingsnis atrodo nelogiškas, jį galima suprasti praktiškai ir tam tikra prasme dėl proceso ekonomijos sumetimų, nes jeigu išimtį nustatantys reglamentai taikomi konkrečiam susitarimui, nereikia nustatyti, ar šis susitarimas draudžiamas pagal Sutarties 85 straipsnio 1 dalį ( 15 ). Atvirkščiai, tariama nauda proceso atžvilgiu dingsta, jei netenkinamos bendrosios išimties sąlygos. Akivaizdu, kad šiuo atveju nacionalinis teismas turi išnagrinėti Sutarties 85 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas.

46. Kadangi nebuvo klausiama apie Sutarties 85 straipsnio 1 dalies taikymą visų pagrindinėje byloje nurodytų sutarčių atžvilgiu, Teisingumo Teismas, manau, galėtų arba tik priminti, kad nacionalinis teismas turi įvertinti, ar šios rūšies susitarimui taikomas šioje nuostatoje numatytas draudimas, arba paminėti kai kuriuos teismų praktikoje nurodytus bendrojo pobūdžio kriterijus, vertinant konkurenciją ribojantį išimtinio pirkimo susitarimų pobūdį, į kuriuos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti nagrinėdamas pagrindinėje byloje sudarytas sutartis ( 16 ). Tačiau nemanau, kad nesant atitinkamo prejudicinio klausimo Teisingumo Teismas turėtų pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui svarbios ekonominės ir teisinės informacijos, kuri jam leistų patikrinti, ar yra Sutarties 85 straipsnio 1 dalyje draudžiamų veiksmų ( 17 ).

47. Padarius šias pastabas, reikia išnagrinėti keturis prejudicinius klausimus. Manau, kad atsižvelgiant į jų formuluotę ir turinį, pirmiausia reikia kartu nagrinėti pirmąjį ir antrąjį, po to trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus.

2. Dėl pirmojo ir antrojo prejudicinių klausimų

48. Pirmuoju ir antruoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar dėl išimtinio kuro ir degalų pirkimo, pvz., tarp Pedro IV ir Total, trukmės jam gali būti taikoma Reglamente Nr. 1984/83, o vėliau, prireikus, Reglamente Nr. 2790/1999 numatyta bendroji išimtis.

a) Dėl Reglamento Nr. 1984/83 aiškinimo

49. Primintina, kad Reglamente Nr. 1984/83, be kita ko, numatyta taikyti Sutarties 85 straipsnio 3 dalį išimtinio pirkimo susitarimams, sudarytiems siekiant perparduoti naftos produktus degalinėse. Šios besiskiriančios nuo bendrųjų išimtinio pirkimo susitarimams taikytinų nuostatų taisyklės nustatytos Reglamento Nr. 1984/83 10–13 straipsniuose. Minėto reglamento 10 straipsnyje numatyta, kad Sutarties 85 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas netaikomas perpardavėjo įsipareigojimui „už specialių ekonominio arba finansinio pobūdžio pranašumų suteikimą“ pirkti tik iš kuro ir kitų iš naftos gaminamų degalų rūšių tiekėjo. Reglamento Nr. 1984/83 11 straipsnyje numatyti kitokie konkurencijos apribojimai, kurie gali būti taikomi perpardavėjui be įpareigojimų, nurodytų 10 straipsnyje, tarp kurių „įpareigojimas sutartyje nurodytoje degalinėje nepardavinėti trečiųjų įmonių tiekiamo vidaus degimo varikliams skirto kuro bei kitų kuro rūšių“. Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 1 dalies c punkte nurodoma, kad reglamentas netaikomas, jei sutartis sudaryta neribotam laikui arba ilgesniam nei 10 metų laikotarpiui.

50. Tačiau pagal Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalį „jei susitarimas, susijęs su degaline, kurią tiekėjas perpardavėjui išnuomoja arba teisiškai ar faktiškai leidžia naudotis kitu pagrindu, nukrypstant nuo Reglamento Nr. 1984/83 1 dalies c punkto, išimtinio pirkimo įsipareigojimai ir šiame skyriuje nurodyti konkurencijos apribojimai perpardavėjui gali būti nustatyti visam laikotarpiui, per kurį jis iš tikrųjų eksploatuoja degalinę“.

51. Kaip jau buvo pažymėta išvadoje minėtoje byloje CEPSA ( 18 ), Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 1 dalies c punkte numatytas 10 metų laikotarpis yra pateisinamas, jei tiekėjo suteikiamas finansinio arba komercinio pobūdžio pranašumai yra tokie svarbūs, kad be jų degalinės operatorė visiškai negalėtų patekti į degalų platintojų rinką.

52. Tai, kad Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybė dar pratęsti išimtinio pirkimo sąlygos galiojimą pasibaigus 10 metų laikotarpiui gali būti pateisinama, tik jei tiekėjas suteikia degalinės operatorei finansinių arba komercinių pranašumų, ne mažiau svarbių negu pranašumai, kuriuos ji būtų suteikusi tam, kad susitarimui 10 metų būtų taikoma minėto reglamento 12 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta bendroji išimtis.

53. Šiuo klausimu Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalyje nurodomas tik vienas tiekėjo suteikiamas pranašumas, būtent tai, kad jis išnuomoja operatoriui degalinę arba atitinkamai teisiškai ar faktiškai leidžia ja naudotis kitu pagrindu.

54. Mano nuomone, negalima paneigti, kad toks pranašumas yra labai svarbus arba reikšmingas, nes iš tikrųjų platintojo ekonominei veiklai vykdyti perduodama „visiškai įrengta“ degalinė. Kitaip tariant, tiekėjas paveda operatoriui vadovauti visiškai įrengtai jam priklausančiai degalinei, o platintojas neturi daryti jokių investicijų.

55. Skaitant Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalies formuluotę nekyla abejonių, kad tokio pranašumo suteikimas yra šios nuostatos taikymo sąlyga.

56. Taip pat neginčytina tai, kad tiekėjas galėjo suteikti degalinės operatoriui papildomų finansinių ir komercinių pranašumų siekdamas pasinaudoti Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalimi. Šiuo klausimu primintina, kad pagrindinėje byloje Total suteikė Pedro IV didelę turto hipoteka užtikrintą paskolą, taikydamas palūkanų normą, kuri, remiantis Total per posėdį pateiktais neužginčytais paaiškinimais į Teisingumo Teismo šiuo klausimu užduotą klausimą, buvo mažesnė nei tuo metu rinkoje siūloma palūkanų norma. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti šią aplinkybę bei kitas paskolos suteikimo sąlygas.

57. Atvirkščiai, daugiau abejonių kyla dėl klausimo, ar, kaip teigia Pedro IV ir Komisija, Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalyje numatytai išimčiai turi būti taikoma dviguba sąlyga, būtent kad degalinė ir žemės sklypas, kuriame ji pastatyta, nuosavybės teise priklausytų tiekėjui.

58. Grįsdama šį požiūrį, Komisija remiasi Reglamento Nr. 1984/83 trylikta konstatuojamąja dalimi, kuri, atrodo, atspindi pastarojo esmę, bei Reglamento Nr. 2790/1999 5 straipsnio a punktu, pagal kurį šioje nuostatoje numatyta potencialiai neribota išimtinio pirkimo trukmė priklauso, dabar jau aiškiai nustatyta, nuo platintojui nustatyto reikalavimo vykdyti veiklą tiekėjui priklausančiose patalpose ir žemėje.

59. Šie argumentai nėra įtikinami.

60. Dėl pirmo Komisijos argumento reikia pažymėti, jog Reglamento Nr. 1984/83 tryliktoje konstatuojamojoje dalyje, kurioje neišsamiai išvardijami tiekėjo platintojui suteikiami įvairių rūšių ekonominiai ir finansiniai pranašumai, nurodoma, kad prie šių pranašumų taip pat priskiriamas aprūpinimas „žemės sklypu arba patalpomis <…> degalinės eksploatacijai“ ( 19 ). Aišku, atsižvelgiant į tai, kad šioje konstatuojamojoje dalyje numatytos alternatyvios galimybės, ji, be abejo, negali sukliudyti tiekėjui suteikti perpardavėjui žemę ir patalpas degalinės eksploatavimui, siekiant prireikus pasinaudoti Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalimi. Tačiau iš šių minėto reglamento motyvų visiškai neišplaukia, kad galimybė taikyti šią nuostatą priklauso nuo dvigubos sąlygos, būtent kad tiekėjas išnuomotų platintojui kartu žemės sklypą ir degalinės patalpas.

61. Jei Teisingumo Teismas neturi plačiai aiškinti bendrąsias išimtis nustatančio reglamento leidžiančių nukrypti nuostatų ( 20 ), jis, manau, taip pat neturi riboti šių nuostatų taikymo srities, nors jų formuluotė, kurią, a fortiori, patvirtina tokio reglamento konstatuojamosios dalys, yra aiški.

62. Dėl šios priežasties aš taip pat negaliu sutikti su Komisijos rašytinėse pastabose ginamu aiškinimu, jog tam, kad būtų galima taikyti Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalį, reikia, kad tiekėjas suteiktų degalinės operatoriui „absoliučių pranašumų“. Iš tikrųjų, jei taip turėtų būti, būtų neaišku, kodėl Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalyje paminėta tik patalpų, kuriose degalinės operatorius vykdo veiklą, nuoma ir konkrečiai nenustatyta, kokių absoliučių ekonominių ir finansinių pranašumų, išskyrus tai, kad platintojas neturi daryti jokių investicijų, reikia norint taikyti šią nuostatą.

63. Kaip atsakyme į Teisingumo Teismo raštu pateiktą klausimą paaiškino Komisija, Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalies (bei iš dalies Reglamento Nr. 2790/1999 5 straipsnio a punkto) ratio, atrodo, yra labiau pragmatinio pobūdžio. Iš tikrųjų, kadangi perpardavėjas vykdo veiklą tiekėjui priklausančiose patalpose, sunku įsivaizduoti, kad išimtinio tiekimo susitarimo trukmė būtų trumpesnė nei nuomos trukmė, nes patalpų jokiu būdu negalima perduoti kitam tiekėjui siekiant, kad jis patektų į atitinkamą rinką arba padidintų turimos rinkos dalį. Taigi, kaip pastebi Komisija, išimtinio tiekimo prekyvietei apribojimas laiko atžvilgiu (trumpesnis nei nuoma) nėra naudingas, jei visa ši prekyvietė priklauso tiekėjui.

64. Taigi Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalies ratio veikiau grindžiamas neabsoliučiu tiekėjo suteiktų pranašumų ir investicijų, nuo kurių atleistas operatorius, santykiu negu konstatavimu, kad išimtinio tiekimo ribojimas 10 metų laikotarpiu, kai tiekėjas išnuomoja degalinę operatoriui, nedaro jokio poveikio (arba tik nedidelį poveikį) įvairių prekės ženklų konkurencijai, nes pasibaigus šiam laikotarpiui mažai tikėtina, kad tiekėjas, kuris lieka degalinės savininkas, perduos ją vienam iš savo konkurentų.

65. Aišku, galima remtis analogiškais argumentais kalbant apie žemės sklypą arba sklypus, kuriuose yra operatoriui išnuomota degalinė. Tačiau tokie argumentai pagrįstų papildomą Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygą, nenumatytą jame ir net netiesiogiai neišplaukiančią iš šio reglamento. Šiuo klausimu man atrodo, kad nesant pagrindo Reglamento Nr. 1984/83 tekste ir Komisijai bei Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominuojančių padėčių patariamajam komitetui neatlikus išsamaus nagrinėjimo, tiekėjui nustatytas reikalavimas būti žemės, kurioje pastatyta degalinė, savininku tam, kad jis galėtų pasinaudoti Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalimi – tai sąlyga, kuri gali apriboti įvairių prekės ženklų konkurenciją, sustiprindama rinkoje ilgą laiką veikiančių arba jau pradėjusių veikti operatorių padėtį, kurie dėl šios padėties vėliau gali įgyti šios žemės nuosavybės teisę. Tokia pasekmė yra dar labiau tikėtina, ir su tuo sutinka visos pastabas šioje byloje pateikusios šalys, kai, panaikinus ankstesnį valstybės monopolį, nagrinėjamoje rinkoje daug metų dominuoja trys operatoriai.

66. Taigi, man atrodo, jog aiškindamas, kad Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalyje yra nustatyta sąlyga dėl žemės, kurioje pastatyta degalinė, nuosavybės teisės, Teisingumo Teismas išaiškintų tokio akto nuostatas plačiau negu įprastai ir kartu viršytų savo įgaliojimus įsikišdamas į Komisijos bei Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominuojančių padėčių patariamojo komiteto reguliavimo kompetenciją.

67. Tokio vertinimo, manau, negalima paneigti antru Komisijos pateiktu argumentu, grindžiamu Reglamentu Nr. 2790/1999, ir būtent jo 5 straipsnio a punktu, kuriuo nuo minėto reglamento taikymo, išimtinio pirkimo sąlygų, nustatytų ilgesniam nei 5 metų laikotarpiui, bendrajai išimčiai nustatoma dviguba sąlyga, t. y. kad tiekėjas būtų ir žemės, ir patalpų, kuriuose vykdoma operatoriaus veikla, savininkas.

68. Iš tikrųjų, jeigu būtų laikomasi Komisijos siūlomo požiūrio, Reglamento Nr. 2790/1999 5 straipsnio a punktas būtų taikomas atgaline data nesilaikant Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalies formuluotės ir ją grindžiančių motyvų, ir dėl to Reglamento Nr. 2790/1999 nebūtų galima taikyti iš karto, o tai lemtų, kad šis reglamentas bent iš dalies patektų į Reglamento Nr. 1984/83 taikymo sritį.

69. Atvirkščiai bei kaip nurodo Ispanijos vyriausybė, asmenys negali apgaule arba piktnaudžiaudami remtis Bendrijos teisės aktais ( 21 ). Bendrijos teisės aktų taikymas neturėtų būti išplėstas tiek, kad apimtų ūkio subjektų piktnaudžiavimą, t. y. sandorius, kurie sudaromi ne dėl įprastinės komercinės veiklos, bet vieninteliu tikslu apeiti Bendrijos teisės numatytas taisykles ( 22 ).

70. Pagal teismų praktiką prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis objektyviais įrodymais, turi atsižvelgti į suinteresuotojo asmens piktnaudžiaujamą elgesį tam, kad, jei reikia, jam neleistų pasinaudoti jo nurodyta Bendrijos teisės nuostata ( 23 ).

71. Vis dėlto, atsižvelgiant į prejudicinei procedūrai būdingą teismų bendradarbiavimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui galima pateikti kelias bendrąsias pastabas.

72. Pirmiausia, manytina, kad tokioje, kaip antai pagrindinėje byloje situacijoje, paprastas dviejų susijusių sutarčių sudarymas, kuriomis, viena vertus, operatorius, kuris yra žemės savininkas, suteikia tiekėjui užstatymo joje teisę, pagal kurią pastarajam pereina nuosavybės teisė į šioje žemėje per sutartyje suderėtą laikotarpį pastatytus pastatus ( 24 ), o kita vertus, įsipareigojęs pastatyti jam priklausančią degalinę, minėtas tiekėjas suteikia išimtinę jos eksploatavimo teisę žemės savininkui laikotarpiui, kuris yra lygus degalinės nuomos periodui, negalima laikyti objektyviu veiksniu, parodančiu siekį piktnaudžiaujant pasinaudoti Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalies taikymu. Iš tikrųjų, kadangi galimybei taikyti Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalį nenustatytas reikalavimas, kad tiekėjas (arba operatorius) būtų žemės savininkas, šių tiekėjo ir degalinės operatoriaus sutarčių sudarymas, kuris, atrodo, nedraudžiamas pagal nacionalinę teisę, negali būti savaime laikomas siekiu piktnaudžiaujant pasinaudoti minėto straipsnio nuostatomis.

73. Tačiau, antra, manytina, kad piktnaudžiavimas galėtų įvykti, jei po nagrinėjimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatytų, kad tiekėjas iš tikrųjų nesuteikė sutartyje numatytų finansinių ir ekonominių pranašumų, arba jei šalių sumokėta kaina neatitinka nagrinėjamo turto rinkos vertės. Šiuo klausimu, atrodo, reikia atsižvelgti į tai, kad nustojus galioti išimtinio tiekimo ir degalinės nuomos susitarimui tiekėjas įsipareigoja perleisti operatoriui degalinės nuosavybės teisę ir leisti pastarajam prireikus pakeisti tiekėją.

74. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, turi būti aiškinama, kad Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalies numatytose taikymo sąlygose nereikalaujama, kad tiekėjas būtų žemės, kurioje jis savo lėšomis pastatė perpardavėjui išnuomojamą degalinę, savininkas, įskaitant atvejus, kai degalinė tiekėjui priklauso dėl perpardavėjo jam suteiktos užstatymo jo žemėje teisės. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis objektyviais veiksniais, turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos operacijos buvo vykdomos kaip įprasti verslo sandoriai, ar tik dėl vienintelio tikslo – piktnaudžiaujant išvengti maksimalios 10 metų trukmės, taikomos degalinės sudarytiems išimtinio pirkimo susitarimams pagal Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 1 dalies c punktą.

b) Dėl Reglamento Nr. 2790/1999 aiškinimo

75. Taigi, kaip pirmiau nurodyta, priėmusi Reglamentą Nr. 2790/1999 Komisija, be kita ko, nustatė jo 5 straipsnio a punkte papildomą sąlygą, kad tiekėjas būtų žemės sklypo(-ų), kuriame(-iuose) yra pirkėjo eksploatuojama degalinė, savininkas tam, kad šalys prisiimtų įsipareigojimus nekonkuruoti ilgesniam nei penkerių metų laikotarpiui, tačiau neviršijant laikotarpio, per kurį pirkėjas laikinai užima patalpas ir žemę. Skaitant Komisijos atsakymą į Teisingumo Teismo raštu pateiktą klausimą matyti, kad ši papildoma sąlyga nustatyta atsižvelgus į šalių pastabas dėl 1999 m. rugsėjo 24 d. Komisijos pateikto Reglamento dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų grupėms projekto ( 25 ) ir motyvuojama kova su tam tikrais piktnaudžiavimais, net jei šie motyvai neišplaukia iš atitinkamo reglamento teksto ( 26 ).

76. Todėl neabejotina, kad pagal Reglamente Nr. 2790/1999 numatytą bendrosios išimties tvarką tiekėjas turi būti ne tik degalinės, bet ir žemės, kurioje ji pastatyta, savininkas tam, kad galėtų pasinaudoti minėto reglamento 5 straipsnio a punkto sąlygomis.

77. Iš Reglamento Nr. 2790/1999 12 straipsnio išplaukia, kad jame numatytos išimtys iš esmės taikytinos nuo 2000 m. birželio 1 dienos. Tačiau susitarimams, tenkinantiems Reglamente Nr. 1984/83 nustatytas išimties taikymo sąlygas, tačiau netenkinantiems Reglamento Nr. 2790/1999 nustatytų išimties taikymo sąlygų, pastarajame buvo numatytas pereinamasis laikotarpis, kuris baigėsi 2001 m. gruodžio 31 dieną.

78. Iš to išplaukia, jog tam, kad galėtų pasinaudoti išimtimi ilgiau nei penkerius metus, pavyzdžiui, kaip numatyta Reglamento Nr. 2790/1999 5 straipsnio a punkte, susitariančiosios šalys ne vėliau kaip nuo 2002 m. sausio 1 d. turėjo atitikti sąlygą, pagal kurią tiekėjas turi būti žemės sklypų, kuriuose pastatyta degalinė, savininkas.

79. Pažymėtina, kad pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo, kad 1989 m. spalio 26 d. nuo degalinės pastatymo skaičiuojamam 20 metų laikotarpiui sudarytos sutartys buvo pakeistos, kad atitiktų Reglamento Nr. 2790/1999 5 straipsnio a punkto sąlygas.

80. Be to, priešingai nei teigia Total, mažai tikėtina, kad Pedro IV suteikta užstatymo teise Total perleidžiama ne tik žemės sklype, kuriam galioja tokia servituto teisė, pastatytų pastatų ir statinių nuosavybės teisė, bet ir tokio žemės sklypo nuosavybės teisė, net jei teismas a quo turi tai patikrinti atsižvelgdamas į nacionalinę teisę ( 27 ).

81. Todėl, jei atsižvelgdamas į visas pagrindinės bylos faktines ir faktines aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad pagrindinėje byloje sudarytiems susitarimams buvo taikoma Reglamente Nr. 1984/83 numatyta bendroji išimtis, būtent jo 12 straipsnio 2 dalis, remiantis Reglamente Nr. 2790/1999 numatyta pereinamąja tvarka ji gali būti taikoma iki 2001 m. gruodžio 31 d., bet nebetaikoma nuo 2002 m. sausio 1 d. pagal minėto reglamento 5 straipsnio a punktą, nes susitarimai bet kuriuo atveju sudaryti ilgesniam kaip penkerių metų laikotarpiui.

82. Atvirkščiai, jei, išnagrinėjęs visas pagrindinės bylos aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas manytų, kad šalys pagrindinėje byloje siekė piktnaudžiaudamos pasinaudoti Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 2 dalies nuostatomis, šios šalys negalėtų remtis nė viena iš šių dviejų bendrosios išimties taikymo tvarkų.

83. Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad bendroji išimtis negali būti taikoma pagrindinėje byloje nagrinėjamiems susitarimams visą laikotarpį, kuriam jie yra sudaryti, jis, kaip aš tai pirmiau paminėjau, turės išnagrinėti, ar šie susitarimai tenkina visas Sutarties 85 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas.

84. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, jog Reglamento Nr. 2790/1999 5 straipsnio a punkte, be kita ko, nustatyta, jog tam, kad vertikaliuosiuose susitarimuose prisiimti įsipareigojimai nekonkuruoti galėtų būti taikomi ilgiau nei penkerius metus, sutartyje numatyto turto arba paslaugų tiekėjas turi būti patalpų ir žemės, kurioje pirkėjas vykdo savo veiklą, savininkas. Toks reikalavimas taikomas nuo 2000 m. birželio 1 d. arba, jei 2000 m. gegužės 31 d. galioję susitarimai tenkina Reglamento Nr. 1984/83 nustatytas išimties taikymo sąlygas, būtent numatytas minėto reglamento 12 straipsnio 2 dalyje, jis taikomas nuo 2002 m. sausio 1 dienos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, kuris iš šių dviejų atvejų yra pagrindinėje byloje.

3. Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų

85. Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimu nagrinėjantis bylą teismas iš esmės klausia, ar išimtinio pirkimo susitarime nustatytos sutarties sąlygos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, susijusios su degalų ir kuro pardavimo kainomis, draudžiamos pagal Sutarties 85 straipsnio 1 dalies a punktą ir joms negali būti taikoma Reglamente Nr. 1984/83, o vėliau Reglamente Nr. 2790/1999 numatyta bendroji išimtis dėl tos priežasties, kad tokios sąlygos vienaip ar kitaip apriboja perpardavėjo laisvę nustatyti nagrinėjamų prekių mažmeninę pardavimo kainą.

86. Svarbu priminti, kad Sutarties 85 straipsnio 1 dalies a punkte, be kita ko, draudžiami įmonių susitarimai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas – „tiesioginis ar netiesioginis <…> pardavimo kainų <…> nustatymas“.

87. Kaip Teisingumo Teismas jau nusprendė, tarp konkurencijos apribojimų, kuriems gali būti taikoma Reglamente Nr. 1984/83 numatyta bendroji išimtis, nėra minimas degalinės operatoriui nustatytas įpareigojimas parduoti kurą tiekėjo nustatytomis mažmeninės pardavimo kainomis ( 28 ).

88. Reglamento Nr. 2790/1999 4 straipsnio a punkte numatyta, kad bendroji išimtis netaikoma vertikaliesiems susitarimams, kuriais tiesiogiai ar netiesiogiai, atskirai ar kartu su kitais šalių kontroliuojamais veiksniais siekiama apriboti pirkėjo galimybę nustatyti savo pardavimo kainą, nepažeidžiant tiekėjo galimybės nustatyti aukščiausią pardavimo kainą arba rekomenduoti pardavimo kainą, su sąlyga, kad dėl bet kurios iš šalių spaudimo ar paskatų tokios kainos netampa lygios fiksuotai arba minimaliai pardavimo kainai.

89. Iš to išplaukia, kad, kaip teigia visos Teisingumo Teisme rašytines pastabas pateikusios šalys, tiek pagal Reglamentą Nr. 1984/83, tiek pagal Reglamentą Nr. 2790/1999 tiekėjo fiksuotos arba mažiausios, t. y. pigiau kurios platintojas negali parduoti, mažmeninės pardavimo kainos nustatymui negali būti taikomos atitinkamos minėtų reglamentų nuostatos.

90. Atvirkščiai, šalys pagrindinėje byloje nesutaria dėl klausimo, ar, atsižvelgiant į atitinkamas pagrindinės bylos sutartyse numatytas sąlygas, Total tiesiogiai ar netiesiogiai nustato operatoriui reikalavimą laikytis fiksuotos mažmeninės pardavimo kainos.

91. Tai, be abejo, turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vis dėlto, atsižvelgiant į bylos medžiagą ir siekiant pateikti naudingą atsakymą į pateiktus klausimus, galima suformuluoti kelias pastabas.

92. Šiuo atžvilgiu iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal išimtinio pirkimo sutartį Total įsipareigoja nurodyti perpardavėjai rekomenduojamas mažmenines kainas ir užtikrinti konkurencingumą atsižvelgiant į kaimynystėje esančių konkurentų sąžiningas kainas. Taigi, kaip teisingai nurodo Ispanijos vyriausybė ir Komisija, degalinės operatorius, atrodo, neverčiamas taikyti tiekėjo nustatytos arba mažiausios kainos, bet, atvirkščiai, gali nevaržomas parduoti didesnėmis nei rekomenduojamos kainomis arba sumažinęs savo antkainį suteikti savo klientams nuolaidų ir taip paskatinti įvairių prekės ženklų konkurenciją.

93. Šio vertinimo negalima užginčyti ir antru Total įsipareigojimu dėl kainos, pažymėtos sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kuriuo tiekėjas įsipareigoja nustatyti kuro, kurį jis tiekia perpardavėjui, kainą, taikydamas palankiausias sąlygas, taikomas kitoms degalinėms Barselonoje, ir kuri bet kuriuo atveju negali viršyti kitų Barselonos rinkai svarbių tiekėjų kainų vidurkio. Iš tikrųjų šioje sąlygoje kalbama tik apie dviejų subjektų, būtent sutarties šalių, sudarytų sandorių kainą, o ne apie mažmeninę pardavimo kainą.

94. Tačiau savo rašytinėse pastabose ir per posėdį Pedro IV tvirtina, kad, neatsižvelgiant į išimtinio pirkimo sutarties nuostatų formuluotę, Total netiesiogiai nustatė mažmeninę pardavimo kainą, t. y. faktiškai rekomenduojamą kainą pavertė fiksuota arba mažiausia mažmenine pardavimo kaina.

95. Nors tiekėjo netiesioginiai mažmeninės pardavimo kainos nustatymo būdai iš esmės pašalina galimybę taikyti atitinkamai Reglamente Nr. 1984/83 ir Reglamente Nr. 2790/1999 numatytas bendrąsias išimtis ( 29 ), vis dėlto Pedro IV teiginių teisingumą turi patikrinti teismas a quo, kuris to nepadarė sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą.

96. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimą atsakyti, kad tiek pagal Reglamentą Nr. 1984/83, tiek pagal Reglamentą Nr. 2790/1999 tiekėjo fiksuotos arba mažiausios, t. y. pigiau kurios platintojas parduoti negali, mažmeninės pardavimo kainos tiesioginiam ar netiesioginiam nustatymui negali būti taikomos atitinkamos minėtų reglamentų nuostatos dėl bendrosios išimties. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas tiek į šalis pagrindinėje byloje siejančias sutarties sąlygas, tiek į pagrindinės bylos aplinkybes, turi patikrinti, ar tiekėjas netiesiogiai nustato platintojui fiksuotą arba mažiausią mažmeninę pardavimo kainą.

V — Išvada

97. Dėl išdėstytų priežasčių manau, jog į Audiencia Provincial de Barselona pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: „1. 1983 m. birželio 22 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1984/83 dėl Sutarties 85 straipsnio 3 dalies taikymo tam tikroms išimtinio pirkimo susitarimų rūšims 12 straipsnio 2 dalyje numatytose taikymo sąlygose nereikalaujama, kad tiekėjas būtų žemės, kurioje jis savo lėšomis pastatė perpardavėjui išnuomojamą degalinę, savininkas, įskaitant atvejus, kai degalinė tiekėjui priklauso dėl perpardavėjo jam suteiktos užstatymo jo žemėje teisės. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis objektyviais veiksniais, turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos operacijos buvo vykdomos kaip įprasti verslo sandoriai, ar tik dėl vienintelio tikslo – piktnaudžiaujant išvengti maksimalios 10 metų trukmės, taikomos degalinės sudarytiems išimtinio pirkimo susitarimams pagal Reglamento Nr. 1984/83 12 straipsnio 1 dalies c punktą; 2. 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2790/1999 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų grupėms 5 straipsnio a punkte, be kita ko, nustatyta, jog tam, kad vertikaliuosiuose susitarimuose prisiimti įsipareigojimai nekonkuruoti galėtų būti taikomi ilgiau nei penkerius metus, sutartyje numatyto turto arba paslaugų tiekėjas turi būti patalpų ir žemės, kurioje pirkėjas vykdo savo veiklą, savininkas. Toks reikalavimas taikomas nuo 2000 m. birželio 1 d. arba, jei 2000 m. gegužės 31 d. galioję susitarimai tenkina Reglamento Nr. 1984/83 nustatytas išimties taikymo sąlygas, būtent numatytas minėto reglamento 12 straipsnio 2 dalyje, jis taikomas nuo 2002 m. sausio 1 dienos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, kuris iš šių dviejų atvejų yra pagrindinėje byloje. 3. Tiek pagal Reglamentą Nr. 1984/83, tiek pagal Reglamentą Nr. 2790/1999 tiekėjo fiksuotos arba mažiausios, t. y. pigiau kurios platintojas negali parduoti, mažmeninės pardavimo kainos tiesioginiam ar netiesioginiam nustatymui negali būti taikomos atitinkamos minėtų reglamentų nuostatos dėl bendrosios išimties. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas tiek į šalis pagrindinėje byloje siejančias sutarties sąlygas, tiek į pagrindinės bylos aplinkybes, turi patikrinti, ar tiekėjas netiesiogiai nustato platintojui fiksuotą arba mažiausią mažmeninę pardavimo kainą.“

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) Pirmoje byloje buvo priimtas 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimas Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (C-217/05, Rink. p. I-11987), kitoje, šiuo metu Teisingumo Teisme nagrinėjamoje byloje, 2008 m. kovo 13 d. aš pateikiau išvadą (CEPSA, C-279/06). Pažymėtina, kad Teisingumo Teisme šiuo metu taip pat nagrinėjama ketvirta byla Lubricarga, įregistruota numeriu C-506/07.

( 3 ) Tai yra, buvo klausiama, ar kalbama apie komercinio atstovavimo sutartis, ar, atvirkščiai, apie platinimo sutartis tarp dviejų ekonomiškai nepriklausomų įmonių.

( 4 ) OL L 173, p. 5 ir klaidų ištaisymas OL L 79, p. 38.

( 5 ) OL L 336, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 364.

( 6 ) OL L 214, p. 27.

( 7 ) Šiuo klausimu žr. mano išvadą minėtoje byloje CEPSA (32 išnaša).

( 8 ) Žr. minėtą sprendimą Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (16 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

( 9 ) Ten pat (17 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

( 10 ) Ten pat (26 punktas).

( 11 ) Šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą ABBOI (C-109/99, Rink. p. I-7247, 42 punktas ir jame nurodyta teismų praktika). Pastangos, kurias nacionaliniai teismai turi dėti rašydami prašymus priimti prejudicinį sprendimą, yra taip pat svarbios todėl, kad nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo būtinybė išaugo įsigaliojus 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentui (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205).

( 12 ) Minėtas sprendimas ABBOI (43 punktas) ir minėtas sprendimas Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (27 punktas).

( 13 ) Žr. 2001 birželio 21 d. Sprendimas SONAE (C-206/99, Rink. p. I-4679, 45 ir 46 punktai).

( 14 ) Žr. Reglamento Nr. 2790/99 12 ir 13 straipsnius.

( 15 ) Pavyzdžiui, nacionalinis teismas ėmėsi tokių veiksmų byloje, kurioje buvo priimtas 1998 m. balandžio 30 d. Sprendimas Cabour (C-230/96, Rink. p. I-2055). Pažymėtina, kad šis nacionalinis teismas vis dėlto pateikė Teisingumo Teismui klausimą dėl Sutarties 85 straipsnio 1 dalies aiškinimo tuo atveju, kai jo nagrinėjamam automobilinių transporto priemonių platinimo susitarimui negalėjo būti taikomos šioje byloje nagrinėjamos reglamento nuostatos dėl bendrosios išimties.

( 16 ) Tačiau primintina, kad norint įvertinti, ar išimtinio pirkimo susitarimo tikslas ar poveikis yra didelis konkurencijos ribojimas vidaus rinkoje ir ar jis gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, svarbu atsižvelgti į ekonominį ir teisinį kontekstą, kuriame jis sudaromas ir kur jis kartu su kitais gali daryti bendrą įtaką konkurencijai. Būtent todėl reikia nagrinėti šios sutarties kartu su kitomis to paties tipo sutartimis daromą poveikį nacionalinių ar iš kitų valstybių narių kilusių konkurentų galimybei pradėti veiklą nagrinėjamoje rinkoje arba padidinti savo rinkos dalį (be kita ko, žr., 1991 m. vasario 28 d. Sprendimą Delimitis (C-234/89, Rink. p. I-935, 13–15 punktai) ir 2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimą Neste (C-214/99, Rink. p. I-11121, 25 punktas), taip pat žr. 2002 m. spalio 18 d. ELPA Teisingumo Teismo Sprendimą Hegelstad (E-7/01, Report of the EFTA Court, p. 310, 31 punktas)).

( 17 ) Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo atveju ir ateityje gali remtis minėtame sprendime Neste (26–34 punktai) dėl išimtinių degalų pirkimo sutarčių pateiktais vertinimais, kurie vis dėlto nėra išsamūs. Nors Total įrodinėja, kad jos turima rinkos dalis Ispanijos rinkoje per visą praėjusį pagrindinėje byloje nagrinėjamų sutarčių laikotarpį niekada neviršijo 3%, Pedro IV ir Komisija pastebi, kad šiuo metu Total priklauso apie 48% CEPSA, kuri yra viena iš pagrindinių degalų tiekėjų Ispanijoje, akcinio kapitalo, t. y. aplinkybę, jog vertinant Total padėtį rinkoje galima būtų laikyti šias dvi įmones vienu ekonominiu vienetu. Tačiau nei Pedro IV, nei Komisija nenurodo Total dalyvavimo lygio per praėjusį pagrindinėje byloje nagrinėjamų sutarčių (galiojimo) laikotarpį. Bet kuriuo atveju bei kaip per posėdį pastebėjo Komisija, neįrodyta, kad atitinkama rinka yra nacionalinė, tačiau veikiausiai vietinės reikšmės, t. y. apima Barseloną ir jos apylinkes.

( 18 ) Žr. išvados 64–71 punktus ir 97 punkto 2 dalį.

( 19 ) Pasviru šriftu išskirta autoriaus.

( 20 ) Be kita ko, žr. minėtą sprendimą Cabour (30 punktas).

( 21 ) Be kita ko, žr. 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimą Kefalas ir kt. (C-367/96, Rink. p. I-2843, 20 punktas), 2000 m. kovo 23 d. Sprendimą Diamantis (C-373/97, Rink. p. I-1705, 33 punktas), 2006 m. vasario 21 d. Sprendimą Halifax ir kt. (C-255/02, Rink. p. I-1609, 68 punktas) ir 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimą Agip Petroli (C-456/04, Rink. p. I-3395, 19 punktas).

( 22 ) Be kita ko, žr. minėtus sprendimus Halifax ir kt. (69 punktas) ir Agip Petroli (20 punktas).

( 23 ) Be kita ko, žr. minėtus sprendimus Diamantis (34 punktas) ir Agip Petroli (21 punktas).

( 24 ) Užstatymo teisė, kaip daiktinė teisė, taip pat egzistuoja kitų valstybių narių teisės sistemose, pavyzdžiui, Belgijos Karalystės, Italijos Respublikos ir Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės.

( 25 ) OL C 270, p. 7.

( 26 ) 2000 m. spalio 13 d. patvirtinto Komisijos pranešimo: Vertikaliųjų apribojimų gairės (OL C 291, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 390) 59 punkte patikslinama, kad išimties, kuria įsipareigojimas nekonkuruoti gali būti prisiimtas tam laikotarpiui, per kurį pirkėjas laikinai užima prekyvietę, „priežastis yra ta, kad paprastai yra neprotinga tikėtis, jog tiekėjas leis be jo sutikimo parduoti konkuruojančius produktus savo nuosavose patalpose ar žemėje. Netikros nuosavybės pastatai, kuriais naudojantis siekiama išvengti penkerių metų laikotarpio taikymo, nesudaro galimybės pasinaudoti šia išimtimi“.

( 27 ) Atrodo, neįmanoma, kad Reglamento Nr. 2790/99 5 straipsnio a punkte numatyta nuosavybės sąvoka būtų aiškinama neatsižvelgiant į valstybių narių teisę, t. y. kaip savarankiška Bendrijos teisės samprata. Iš tikrųjų, kadangi pagal Sutarties 222 straipsnį (po pakeitimo – EB 295 straipsnis) Sutartis jokiu būdu nepažeidžia valstybių narių normų, reglamentuojančių nuosavybės sistemą, negalima teigti, kad Bendrijos reglamente vartojama kitokia nuosavybės sąvoka nei esamos valstybėse narėse. Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato F. Capotorti išvados byloje, kurioje buvo priimtas 1979 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Hauer (44/79, Rink. p. 3727), 7 punktą, pagal kurį Bendrijos teisės sistema neįveda jokios naujos nuosavybės koncepcijos arba reglamentavimo.

( 28 ) Minėtas sprendimas Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (64 punktas).

( 29 ) Šiuo klausimu žr. Reglamento Nr. 2790/99 4 straipsnio a punktą, 2000 m. spalio 13 d. Vertikaliųjų apribojimų gairių 47 punktą ir išvados minėtoje byloje CEPSA 91 punktą.