GENERALINIO ADVOKATO

JÁN MAZÁK IŠVADA,

pateikta 2008 m. gegužės 8 d. ( 1 )

Byla C-203/07 P

Graikijos Respublika

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Apeliacinis skundas — Bendros diplomatinės atstovybės Abudžoje (Nigerija) steigimo projektas — Graikijos Respublikos mokėtinų sumų grąžinimas — Įskaitymas į sumą, kurią Komisija turi sumokėti už kontinentinės Graikijos regioninę veiklos programą“

1. Nagrinėjamu apeliaciniu skundu Graikijos Respublika prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2007 m. sausio 17 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimą Graikijos Respublika prieš Komisiją ( 2 ) (toliau – skundžiamas sprendimas) tiek, kiek jame buvo neteisingai nuspręsta, kad Graikijos Respublikos finansinės pareigos atsirado šiai valstybei pasirašius ir ratifikavus pradinį Komisijos ir valstybių narių tarpusavio supratimo memorandumą, pasirašius papildomą memorandumą ir atsižvelgiant į jos veiksmus.

2. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas atmetė kaip nepagrįstą ieškinį, kuriame buvo prašoma panaikinti aktą, kuriuo Komisija atliko Graikijos Respublikos mokėtinų sumų, atsiradusių dėl jos dalyvavimo projektuose Abudža I ir Abudža II, susijusiuose su Komisijos ir kai kurių Europos Sąjungos valstybių narių bendros diplomatinės atstovybės Abudžoje (Nigerija) statyba, išieškojimą tarpuskaitos būdu.

I — Teisinis pagrindas

A — Bendrijos teisė

3. Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnyje nustatyta: „Apeliacinis skundas Teisingumo Teismui paduodamas tik teisės klausimais. Jis gali būti paduodamas dėl Pirmosios instancijos teismo kompetencijos trūkumo, dėl jo padaryto teismo proceso tvarkos pažeidimo, neigiamai paveikusio apelianto interesus, taip pat dėl Pirmosios instancijos teismo padaryto Bendrijos teisės pažeidimo. <…>“

4. 2002 m. birželio 25 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1605/2002 dėl Europos Bendrijų bendrajam biudžetui taikomo finansinio reglamento ( 3 ) (toliau – finansinis reglamentas) 71 straipsnyje nustatyta: „1. Gautinų sumų nustatymas – tai veiksmas, kuriuo įgaliotas ar perįgaliotas leidimus duodantis pareigūnas: a) patikrina ir nustato, kad skola yra; b) nustato arba patikrina skolos tikrumą ir jos sumą; c) patikrina sąlygas, kuriomis skola turi būti sumokėta. 2. Komisijai mokami nuosavieji ištekliai bei tikrai patvirtinta tiksli gautina suma nustatoma apskaitos pareigūnui siunčiamame vykdomajame rašte sumoms išieškoti, o po to skolininkui siunčiamoje debeto avizoje; abu dokumentus parengia leidimus duodantis pareigūnas. <…>“

5. Finansinio reglamento 72 straipsnyje numatyta: „1. Leidimas išieškoti sumas – tai veiksmas, kuriuo įgaliotas ar perįgaliotas leidimus duodantis atsakingas pareigūnas, išduodamas vykdomąjį raštą sumoms išieškoti, nurodo apskaitos pareigūnui išieškoti gautiną sumą, kurią jis yra nustatęs. <…>“

6. Finansinio reglamento 73 straipsnyje nustatyta: „1. Apskaitos pareigūnas veikia pagal vykdomuosius raštus gautinoms sumoms, tinkamai išduotus atsakingo leidimus duodančio pareigūno. Jis tai daro tinkamai, siekdamas užtikrinti, kad Bendrijos gautų savo įplaukas, ir rūpinasi jų teisių apsauga. Apskaitos pareigūnas išieško sumas, į Bendrijos reikalavimus skolininkui įskaitydamas tolygią tikrai ir tiksliai nustatytą sumą, kurią pačiam skolininkui turi grąžinti Bendrijos. <…>“

7. 2002 m. gruodžio 23 d. Komisijos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2342/2002, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1605/2002 dėl Europos Bendrijų bendrajam biudžetui taikomo finansinio reglamento įgyvendinimo taisykles ( 4 ), (toliau – įgyvendinantis reglamentas) 78 straipsnyje nustatyta: „Procedūra 1. Atsakingojo leidimus išduodančio pareigūno gautinos sumos nustatymas reiškia, kad pripažįstama Bendrijų teisė reikalauti, kad skolininkas sumokėtų skolą. 2. Skolos vykdomojo rašto išdavimas – tai veiksmas, kuriuo atsakingasis leidimus duodantis pareigūnas nurodo apskaitos pareigūnui susigrąžinti nustatytą sumą. 3. Skolos raštu skolininkui pranešama, kad: a) Bendrijos nustatė gautiną sumą; b) skola Bendrijoms turi būti grąžinta tam tikrą dieną (toliau – skolos grąžinimo terminas); c) negrąžinus skolos iki termino pabaigos, nuo skolos bus skaičiuojamos palūkanos, taikant 86 straipsnyje nurodytą palūkanų normą, nepažeidžiant jokių konkrečių taikytinų nuostatų; d) jei įmanoma, institucija susigrąžins skolą tarpusavio įskaitymo būdu, apie tai pranešusi skolininkui; e) jei skola nebus grąžinta iki termino pabaigos, institucija susigrąžins skolą, išieškodama ją iš anksčiau pateiktos garantijos; f) jei po to, kai buvo imtasi visų tų priemonių, visa suma nesusigrąžinama, institucija susigrąžina skolą, vykdydama sprendimą, kuris yra priimtas pagal finansinio reglamento 72 straipsnio 2 dalį, arba teismo sprendimu. Leidimus išduodantis pareigūnas skolininkui siunčia skolos raštą, o jo kopiją apskaitos pareigūnui.“

8. Įgyvendinančio reglamento 79 straipsnyje nustatyta: „Gautinų sumų nustatymas Siekdamas nustatyti gautiną sumą, atsakingasis leidimus išduodantis pareigūnas užtikrina, kad: a) gautina suma yra tikra ir jai netaikomos jokios sąlygos; b) gautiną sumą sudaro tam tikra nustatyta, tiksliai išreikšta grynaisiais pinigais; c) gautinos sumos terminas jau yra suėjęs, ir jai netaikomas joks išmokėjimo laikas; d) skolininko rekvizitai yra teisingi; e) susigrąžintina suma yra įrašyta į teisingą biudžeto straipsnį; f) pirminiai dokumentai yra tvarkingi; ir g) yra laikomasi gero finansų valdymo principo <…>“

9. Įgyvendinančio reglamento 83 straipsnyje nurodyta: „Išieškojimas tarpuskaitos būdu Bet kuriuo procedūros metu apskaitos pareigūnas, pranešęs atsakingajam leidimus duodančiam pareigūnui ir skolininkui, išieško nustatytas gautinas sumas tarpuskaitos būdu tais atvejais, kai skolininkas Bendrijoms taip pat turi pretenziją, kuri yra tikra, įvertinta tam tikra nustatyta suma, kurios grąžinimo terminas yra suėjęs ir kurios suma nustatyta mokėjimo pavedime.“

B — Tarptautinė teisė

10. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės ( 5 ) 31 straipsnyje nustatyta: „Bendra aiškinimo taisyklė 1. Sutartis aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastinę reikšmę sutarties kontekste ir atsižvelgiant į sutarties objektą bei tikslą. 2. Aiškinant sutartį, jos kontekstą, be teksto, preambulės ir priedų, sudaro: a) visi su ta sutartimi susiję susitarimai, sudaryti tarp visų tos sutarties šalių dėl jos sudarymo; b) visi dokumentai, kuriuos pasirašė viena ar kelios tos sutarties šalys dėl jos sudarymo ir kuriuos kitos tos sutarties šalys priėmė kaip su sutartimi susijusius dokumentus. 3. Be sutarties konteksto, dar atsižvelgiama į: a) visus vėlesnius susitarimus, tos sutarties šalių sudarytus dėl jos aiškinimo ar jos nuostatų taikymo; b) visą vėlesnę tos sutarties taikymo praktiką, kuri išreiškia tos sutarties šalių sutarimą dėl sutarties aiškinimo; c) visas šalių tarpusavio santykiams taikytinas atitinkamas tarptautinės teisės normas. 4. Atskirai sąvokai gali būti suteikta speciali reikšmė, jei yra nustatyta, kad to pageidauja sutarties šalys.“

II — Skundžiamo sprendimo faktinės aplinkybės ir kontekstas

11. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas nagrinėjamos bylos faktines aplinkybes apibendrino taip: „7. Perkėlus Nigerijos sostinę iš Lagos į Abudžą (Abudža), nuo 1993 m. Komisija nuomojosi pastatą Abudžoje, skirtą jos delegacijai, taip pat laikinai kelių valstybių narių, įskaitant Graikijos Respubliką, atstovybėms įkurdinti. Pagal susitarimą su šiomis valstybėmis narėmis (toliau – projektas Abudža I) Komisija aptariamoms atstovybėms pernuomojo keletą biurų ir teikė kai kurias paslaugas. Valstybės narės susitarė pasidalyti išlaidas, susijusias su atstovybėmis. Graikijos Respublikos įnašas sudarė 5,5 % visų išlaidų. Nustačiusi, kad Graikijos Respublika nesumokėjo su šiuo susitarimu susijusios skolos, Komisija 2004 m. nutarė išieškoti atitinkamas sumas tarpuskaitos būdu (žr. šio sprendimo 43 punktą). 8. 1994 m. balandžio 18 d. Belgijos Karalystė, Danijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos Respublika, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Airija, Italijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Portugalijos Respublika ir Komisija (toliau – partneriai) Europos Sąjungos sutarties J.6 straipsnio (po pakeitimo ES 20 straipsnis) pagrindu sudarė Tarpusavio supratimo memorandumą (toliau – pradinis memorandumas) dėl bendro ambasadų komplekso jų diplomatinėms misijoms Abudžoje statybos, naudojant bendras pagalbines paslaugas (toliau – projektas Abudža II). Pradinį memorandumą po Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės įstojimo papildė Įstojimo protokolas. 9. Pradinio memorandumo 1 straipsnyje numatyta, kad valstybių narių ambasados ir Komisijos delegacija yra atskiros diplomatinės misijos, kurioms taikoma 1961 m. balandžio 18 d. Vienos konvencija dėl diplomatinių santykių, ir, kiek tai susiję su valstybėmis narėmis, taip pat 1963 m. balandžio 24 d. Vienos konvencija dėl konsulinių santykių. 10. Pradinio memorandumo 10 straipsnyje nurodyta, kad Komisija, kaip projekto Abudža II koordinatorė, veikia kitų partnerių „vardu“. 11. Pagal pradinio memorandumo 11 straipsnį Komisija yra atsakinga už projekto Abudža II architektūrinių studijų atlikimą, pradinę išlaidų sąmatą ir projektavimo etapus. Šiame straipsnyje taip pat numatytas papildomo Tarpusavio supratimo memorandumo pasirašymas dėl „detaliojo pastato projekto, išlaidų ir teisių į pastato dalis pasidalijimo tarp kiekvieno dalyvaujančio partnerio užbaigus projektą (Abudža II)“ (toliau – papildomas memorandumas). Galiausiai 11 straipsnyje numatytas Nuolatinio direktorių komiteto, kurį sudaro visų partnerių atstovai, o vadovauja Komisija, įsteigimas siekiant koordinuoti ir kontroliuoti projektą Abudža II. Nuolatinis direktorių komitetas teikia periodines ataskaitas darbo grupei „Administraciniai reikalai“, įsteigtai Taryboje, vykdant bendrą užsienio ir saugumo politiką (BUSP) (toliau – BUSP administracinių reikalų grupė). 12. Pradinio memorandumo 12 straipsnis skaitomas taip: „Projektas (Abudža II), aprobavus (papildomą memorandumą), numatytą 11 straipsnyje, bus tiesiogiai finansuojamas iš dalyvaujančių partnerių įnašų pagal kiekvienam partneriui priskirtą projekto dalį. Komisijos įnašas bus mokamas iš atitinkamos biudžeto eilutės. Parengiamųjų darbų išlaidos (1 etapas) bus apmokamos iš Komisijos biudžeto administravimo asignavimų. Ši suma įvertinta 140000 ekiu. Jei projektas (Abudža II) bus įgyvendintas, šias išlaidas grąžins visi parneriai įnašais pagal jų dalį projekte.“ 13. Pradinio memorandumo 13 straipsnyje nustatyta: „Po (papildomo memorandumo) aprobavimo visi partneriai užtikrina visišką jiems priskirtų išlaidų padengimą. Kiekvieno partnerio mokėtina suma apima: a) visas išlaidas, susijusias su jiems priklausančiu plotu ir b) jų išlaidų dalį, susijusią su bendromis ir viešomis teritorijomis, apskaičiuotą proporcingai, atsižvelgiant į santykį tarp jiems priklausančio ploto ir visos ne bendros teritorijos.“ 14. Pradinio memorandumo 14 straipsnyje numatyta, kad Komisija, pritariant ir dalyvaujant valstybėms dalyvėms, sumoka tretiesiems asmenims (sutarties šalims) mokėtinas sumas. 15. Pradinio memorandumo 15 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Jei partneris nusprendžia pasitraukti iš projekto (Abudža II) nepasirašydamas 11 straipsnyje numatyto (papildomo memorandumo), šio tarpusavio supratimo memorandumo sąlygos, taip pat ir 12 bei 13 straipsniuose numatyti finansiniai įsipareigojimai nebetaikomi pasitraukiančiam partneriui.“ 16. 1995 m. kovo 29 d. Bendrija, atstovaujama Komisijos, sudarė pirmąją sutartį su bendrąja įmone, kurią sudarė Dissing & Weitling arkitektfirma A/S, Komisijos organizuoto architektūrinio konkurso dėl projekto Abudža II nugalėtoja, ir COWIconsult Consulting Engineers and Planners A/S (toliau – konsultantai). Pagal sutarties 1 straipsnį Komisija patvirtino partnerių ketinimą sudaryti „galutinę sutartį“ su konsultantais. Pagal 2 straipsnį konsultantai įsipareigojo parengti nagrinėjamą projektą. Šio parengimo išlaidos sudarė 212547,59 euro. 17. Per atitinkamų valstybių narių užsienio reikalų ministerijų kompetentingų tarnybų atstovų ir Dissing & Weitling arkitektfirma architektų susitikimus buvo nustatyti kiekvienos valstybės narės atstovybės tikrieji poreikiai ir kiekvienos jų atitinkama išlaidų dalis. 18. 1995 m. spalio 26 d. susirinko darbo pogrupis „Nekilnojamo turto reikalai“, įsteigtas vykdant BUSP. Iš susirinkimo protokolo aišku, kad pogrupis Komisijai pasiūlė: „<…> — užbaigti (pradinio projektavimo) etapą, — susitarti su architektų biuru dėl (tarpinio projektavimo etapo planų) nustatymo per (Nuolatinio direktorių komiteto) numatytą terminą, — sudaryti sutartis (susijusias su grunto tyrimu ir vietovės tyrinėjimu), pastaroji (sutartis) yra būtina rengiant papildomą memorandumą, — taip pat apmokėti avansu su šiais etapais susijusias išlaidas.“ 19. Pogrupis patvirtino, kad „Komisijos pervestos sumos (bus) laikomos jos avansu į nepriklausomą ad hoc fondą, kurį iš anksto buvo susitarta laikyti tinkamu projekto (Abudža II) finansavimo būdu“, ir kad „neįgyvendinus projekto kiti partneriai jas Komisijai (grąžins) pagal ankstesniems etapams nustatytą tvarką“. 20. 1995 m. lapkričio 24 d. susirinko Nuolatinis direktorių komitetas (žr. šio sprendimo 11 punktą). Šio susirinkimo protokole paminėta, kad 2676369 eurų „techninės pagalbos“ sutartis su konsultantais (toliau – pagrindinė sutartis) buvo pateikta aprobuoti Komisijos pirkimų ir sutarčių patariamajam komitetui (PSPK). Taip pat buvo paminėta, kad „neįgyvendinus projekto kiti partneriai grąžina išleistas sumas Komisijai“. 21. 1995 m. gruodžio 27 d. Komisija sudarė pagrindinę sutartį. Ji buvo susijusi su projekto Abudža II pradiniu ir tarpiniu projektavimo etapais (4.4 ir 4.5 straipsniai), taip pat su galimais detaliaisiais planais (4.6 straipsnis). 22. 1996 m. rugsėjo 19 d. BUSP administracinių reikalų darbo grupė pritarė tarpiniam projektavimui. 23. 1996 m. lapkričio 21 d. BUSP administracinių reikalų darbo grupė pasiūlė Komisijai imtis ad hoc priemonių tam, jog architektai pradėtų rengti detalųjį planą. Grupė nurodė, kad formali sutartis dėl šio etapo bus sudaryta užbaigus papildomą memorandumą. Per susirinkimą Komisija minėtai grupei nurodė apie 2,8 milijono eurų išlaidų sumą, kurią ji sumokėjo avansu iki 1996 m. lapkričio 15 d. už projekto Abudža II parengimą. 24. 1997 m. vasario 24 d. ta pati grupė susirinko ir nusprendė nelaukti papildomo memorandumo užbaigimo ir parengti detaliuosius planus bei sutarties dokumentus. Šio susirinkimo protokole yra toks sprendimas: „Komisija turi susitarti su architektais dėl dokumentų parengimo ir pagal projektui nustatytą tvarką avansu sumokėti būtinas sumas už šiuos darbus. Kaip ir kitais atvejais, Komisijos sumokėtus avansus pagal (pradiniame memorandume) numatytas procedūras vėliau grąžins kiti dalyviai.“ 25. Vėlesniais mėnesiais keletas valstybių narių pasitraukė iš projekto Abudža II. 1997 m. balandžio 28 d. BUSP administracinių reikalų grupė nurodė Komisijai sudaryti „dvišalius susitarimus su Danijos Karalyste dėl jai priklausančios išlaidų, kurias patyrė Komisija kitų partnerių vardu, dalies grąžinimo“. Panašus sprendimas buvo priimtas 1997 m. rugsėjo mėn. pasitraukus Airijai, taip pat Portugalijos Respublikai, Suomijos Respublikai ir Švedijos Karalystei. 26. 1997 m. lapkričio 12 d. Komisija su architektais sudarė pagrindinę sutartį dėl detaliojo plano įgyvendinimo ir kelionės išlaidų apmokėjimo 1895696 eurų sumai. 27. 1998 m. birželio 18 d. BUSP administracinių reikalų grupė paminėjo Belgijos pasitraukimo iš projekto Abudža II galimybę. Iš šio susirinkimo protokolo yra aišku, kad Nuolatinis direktorių komitetas pastebėjo, jog Belgijos Karalystė sumokėjo savo dalį išlaidų, nustatytų po tarpinio projekto aprobavimo. 28. 1998 m. birželio 10 d. Komisija išsiuntė Graikijos Respublikai mokėjimo nurodymą 153367,70 eurų sumai, atitinkančiai pastarosios dalį pradiniu projekto etapu, t. y. 5,06 % visų išlaidų. Buvo nustatyta, kad galutinis mokėjimo terminas – 1998 m. gruodžio 31 diena. 29. 1998 m. gruodžio 9 d. Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Italijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Austrijos Respublika ir Komisija pasirašė papildomą memorandumą. Papildomo memorandumo 11 straipsnyje numatytas projekto finansavimo fondo įkūrimas. 30. Pagal papildomo memorandumo 14 straipsnį jis laikinai taikomas nuo pirmos antrojo mėnesio po pasirašymo dienos ir įsigalioja pirmą antrojo mėnesio, kai valstybės narės ir Komisija paskelbė, jog jį ratifikuoja, dieną. 31. 1999 m. balandžio 28 d. Komisija paskelbė pranešimą apie konkursą statyti atitinkamų valstybių narių ambasadas ir Bendrijos delegaciją (OL S 82, 1999). Ten buvo paminėta, kad Graikijos ambasados plotas bus 677 m2. 32. 1999 m. rugsėjo 3 d. Komisija „pakartojo“ savo 1998 m. kvietimą BUSP administracinių reikalų grupei tam, kad valstybės narės grąžintų jai sumas, kurias ji sumokėjo konsultantams per tarpinį projektavimo etapą. Ji nurodė, kad kai kurios valstybės narės jau sumokėjo mokėtinas sumas, bet kitos, tarp kurių ir Graikijos Respublika, nesumokėjo iki galutinės datos, t. y. 1998 m. gruodžio 31 dienos. Komisija pridūrė, kad kitas mokėjimo nurodymas bus išsiųstas visiems partneriams dėl, pirma, detaliojo plano išlaidų ir, antra, perprojektavimo, susijusio su Belgijos Karalystės, Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos pasitraukimu, išlaidų. 33. 1999 m. rugsėjo 20 d. susirinko Nuolatinis direktorių komitetas, ketindamas atrinkti statybos bendroves. Graikijos Respublikos atstovas pasirašė susirinkimo protokolą. 2000 m. kovo 17 d. Oficialiajame leidinyje S 54 buvo paskelbtas pranešimas apie konkursą dėl tolesnės statybos. 34. 2000 m. vasario 17 d. mokėjimo nurodymu Komisija pareikalavo Graikijos Respublikos sumokėti 168716,94 euro sumą už konkurso, susijusio su detaliaisiais planais, dokumentų parengimą. 35. 2000 m. birželio 22 d. Nuolatinis direktorių komitetas nutarė iš dalies pakeisti projektą (toliau – supaprastintas projektas Abudža II); tai buvo būtina dėl Prancūzijos Respublikos pasitraukimo. Supaprastintame projekte Abudža II būtent numatytas pastatų ir bendros infrastruktūros, taip pat – ploto sumažinimas. Šiame susirinkime Graikijos Respublikos atstovas pažymėjo pritariąs projektui su sąlyga, jeigu tam pritars jo vadovybė. Birželio 29 d. Komisija nusiuntė 2000 m. birželio 22 d. susirinkimo protokolą Graikijos Respublikai ir paprašė pateikti formalų atsakymą dėl supaprastinto projekto Abudža II. 36. 2000 m. rugsėjo 5 d. Komisija vėl perdavė savo prašymą Graikijos Respublikos atstovams. Po naujo 2000 m. rugsėjo 14 d. priminimo Komisija 2000 m. rugsėjo 25 d. Graikijos Respublikai nusiuntė faksu laišką, kuriame buvo nustatytas atsakymo terminas iki 2000 m. rugsėjo 30 d., nurodydama, kad tylėjimas bus suprantamas kaip pasitraukimas iš projekto. 2000 m. spalio 2 d. Graikijos atsakingos institucijos informavo Komisiją, kad jos negali pateikti atsakymo dėl supaprastinto projekto Abudža II. Todėl tą pačią dieną Komisija atsakė, kad ji nurodė architektams perdaryti supaprastintą projektą Abudža II, neįtraukiant Graikijos Respublikos. 37. 2002 m. sausio 28 d. laišku Komisija Graikijos Respublikai nusiuntė 1276484,50 euro debeto avizą, susijusią su projekto Abudža II statybos išlaidomis. Paskui Komisija šią debeto avizą panaikino. 38. Graikijos Respublika, įsteigusi savo ambasadą Abudžoje, 2002 m. liepos 13 d. išsikėlė iš laikinųjų pastatų, kuriuos ji užėmė dalyvaudama projekte Abudža I. 39. 2002 m. spalio 11 d. laišku Komisija formaliai pranešė Graikijos Respublikai apie neapmokėtas debeto avizas, susijusias su projektais Abudža I ir Abudža II, bei pareikalavo sumokėti bendrą 861813,87 euro ir 11000 Jungtinių Amerikos Valstijų dolerių (USD) sumą. 40. Po derybų tarp šalių Komisija 2003 m. sausio 31 d. laišku priminė Graikijos Respublikai, kad ji nesumokėjo savo skolų, susijusių su projektais Abudža I ir Abudža II, bei pareikalavo sumokėti bendrą 516374,96 euro ir 12684,89 USD sumą iki 2003 m. vasario mėn. pabaigos. Komisija pridūrė, kad nesumokėjus iki nurodytos datos ji sieks išieškoti ginčijamas sumas visomis galimomis teisinėmis priemonėmis. 41. Per kitus mėnesius Graikijos Respublika ir Komisija aptarinėjo mokėtinas sumas. 42. 2003 m. gruodžio 29 d. Graikijos Respublika nusiuntė savo nuolatiniam atstovui Europos Sąjungoje tokį laišką: „Kadangi Komisija nekeičia pozicijos dėl mūsų šalies skolos projekte Abudža II taikant tarpuskaitos procedūrą, jūsų prašome stebėti procedūrą ir mus informuoti, ar ji buvo įgyvendinta ir kiek, tam, kad Graikijos Respublika galėtų išnagrinėti galimybę pateikti ieškinį prieš Europos Komisiją. Dėl projekto Abudža I mes primename, kad pripažinome skolą iki 2002 m. gegužės mėn., o Komisijos reikalaujama suma apima laikotarpį iki 2002 m. liepos mėn. ir vėliau. Kadangi mes ketiname sumokėti minėtą skolą, prašome jūsų susisiekti su kompetentinga Komisijos finansų tarnyba, siekiant patikrinti mūsų skolos eurais tikslios bendros sumos sudedamąsias dalis iki 2002 m. gegužės mėnesio.“ 43. 2004 m. vasario 16 d. Komisija Graikijos Respublikai nusiuntė laišką, nurodantį dar nesumokėtas pastarosios skolas, susijusias su projektais Abudža I ir Abudža II. Iš prie šio laiško, mininčio vienuolika neapmokėtų debeto avizų, susijusių su projektais Abudža I ir Abudža II, pridėtos lentelės matyti, kad Komisija reikalavo iš Graikijos Respublikos sumokėti 565656,80 euro. Šiame laiške Komisija teigė: „(Graikijos Respublika) pateikė Komisijai tokį reikalavimą: 2000GR161PO005OBJ 1 KONTINENTINĖ GRAIKIJA – Tarpinis mokėjimas – 4774562,67 euro. Taikant mokėjimo sąlygas, nustatytas (finansinio reglamento 73 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje), Komisija atliks skolų ir gautinų sumų tarpuskaitą, taip pat prireikus atsižvelgti į delspinigius. Jei reikalaujamos sumos, apie kurias jūs pranešėte, viršytų įskaitomas sumas, neto likutis, į kurį jūs turite teisę, bus pervestas per kuo trumpesnį laiką <…>“ 44. Vykdant kontinentinės Graikijos regiono veiklos programą, 2004 m. kovo 10 d. Komisija Graikijos Respublikai pervedė lėšas. Tačiau užuot sumokėjusi 4774562,67 euro sumą (žr. šio sprendimo 42 punktą), Komisija pervedė tik 3121243,03 euro. Taip ji tarpuskaitos būdu išieškojo dar nesumokėtą Graikijos Respublikos likutį, iš kurio 565656,80 euro susiję su projektais Abudža I ir Abudža II (toliau – skundžiamas aktas)“.

III — Procedūra Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas

12. Graikijos Respublika Teisingumo Teismui pateikė ieškinį dėl tarpuskaitos akto; vėliau šis ieškinys buvo perduotas Pirmosios instancijos teismui ir užregistruotas kaip byla T-231/04. Byloje Pirmosios instancijos teisme Graikijos Respublika rėmėsi vieninteliu teisiniu pagrindu, susijusiu su pradinio ir papildomo tarpusavio supratimo memorandumų, taip pat su finansinio reglamento ir Reglamento Nr. 2342/2002 nuostatų pažeidimu.

13. Pirmąja pagrindo dalimi Graikijos Respublika teigė, kad buvo pažeisti pradinis ir papildomas memorandumai.

14. Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas sprendė klausimą, ar jis yra kompetentingas nagrinėti ieškinį, turint omenyje tai, kad viena iš įskaitytųjų sumų patenka į ES sutarties V antraštinės dalies taikymo sritį, kurioje Teismas neturi kompetencijos, nes tokia kompetencija nėra nurodyta ES 46 straipsnyje. Vis dėlto, kadangi Komisija išieškojo ginčijamas sumas priimdama aktą finansinio reglamento ir Reglamento Nr. 2342/2002 pagrindu, Pirmosios instancijos teismas priėjo prie išvados, kad nagrinėjamas tarpuskaitos aktas patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį, vadinasi, jis gali būti ieškinio dėl panaikinimo, pateikto pagal EB 230 straipsnį, objektas. Todėl Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad jis yra kompetentingas nagrinėti pateiktą ieškinį.

15. Toliau Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo Graikijos Respublikos finansinę atsakomybę, susijusią su projektais Abudža I ir Abudža II.

16. Kalbant apie projektą Abudža I, pažymėtina, kad Graikijos Respublika pripažino savo atsakomybę dėl nuomos mokesčio ir veiklos išlaidų, tačiau ginčijo atsakomybę dėl bendros 72714,47 euro sumos, kurią, anot Komisijos, ši valstybė privalo sumokėti. Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Graikijos Respublika neįrodė, jog Komisija padarė klaidą dėl mokėtinos sumos. Be to, Graikijos Respublika neginčijo daugybės gautų debeto avizų ir nepaaiškino, kodėl ji neprivalo sumokėti skirtumo tarp sumos, kurią pripažįsta, ir Komisijos reikalaujamos sumos. Todėl Graikijos Respublikos argumentai, kuriais ji neigia savo skolą projekte Abudža I, yra nepriimtini.

17. Dėl projekto Abudža II Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad savo veiksmais ilgiau nei šešerius metus, t. y. nuo 1994 m. balandžio 18 d. iki 2000 m. rugsėjo 30 d., Graikijos Respublika kitiems partneriams nuolat leido manyti, jog ji ir toliau dalyvauja projekte Abudža II. 1998 m. gruodžio mėn. pasirašius papildomą memorandumą ji dalyvavo projekte dar beveik dvejus metus.

18. Remdamasis šiomis faktinėmis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad Graikijos Respublikos įsipareigojimai turi būti vertinami atsižvelgiant ne tik į pradinį ir papildomą memorandumus, tačiau taip pat ir į lūkesčius, kuriuos kitiems partneriams sukėlė šios valstybės narės veiksmai.

19. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad sąžiningumo principas yra paprotinė tarptautinės teisės norma, kuri yra privaloma Bendrijai ir kitiems partneriams, ir kad šis principas „viešojoje tarptautinėje teisėje atsiranda iš teisėtų lūkesčių apsaugos principo“.

20. Toliau Pirmosios instancijos teismas pažymėjo: kadangi Graikijos Respublika pasirašė pradinį memorandumą ir jį ratifikavo, ji buvo viena iš projekto Abudža II partnerių, o partnerio statusas numatė jai tam tikras papildomas bendradarbiavimo ir solidarumo pareigas kitų partnerių atžvilgiu.

21. Pirmosios instancijos teismas pastebėjo, kad pradinis memorandumas buvo susijęs su preliminariais projekto Abudža II etapais ir kad po šio etapo partneriai nusprendė tęsti projektą ir padengti išlaidas, susijusias su detaliuoju pastato projektu, prieš pasirašant papildomą memorandumą. Konkrečiai kalbant, 1997 m. vasario 24 d. susirinkime, kuriame dalyvavo du Graikijos Respublikos atstovai, partneriai leido Komisijai susitarti su architektais dėl detaliojo plano nelaukiant papildomo memorandumo. Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad nuspręsdami rengti detaliuosius planus nelaukiant papildomo memorandumo partneriai peržengė preliminarų etapą ir taip neišvengiamai sudarė numanomą susitarimą įvykdyti projektą. Pirmosios instancijos teismo nuomone, kadangi partneriai 1997 m. vasario 24 d. susirinkime nusprendė įgyvendinti projektą, jie daugiau nebegalėjo pasitraukti iš projekto nepadengę savo preliminarių ir vėlesnių išlaidų dalies.

22. Toliau Pirmosios instancijos teismas pastebėjo, kad nors kai kurios valstybės narės vėliau pasitraukė iš projekto, Graikijos Respublika neatliko jokių veiksmų, leidžiančių suabejoti jos dalyvavimu, o 1998 m. gruodžio 9 d. ši valstybė ir kiti partneriai, kurie nepasitraukė iš projekto, pasirašė papildomą memorandumą. Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė į tai, kad pirmą kartą savo susilaikymą nuo tolesnio dalyvavimo Graikijos Respublika išreiškė tik 2000 m. vasarą.

23. Pirmosios instancijos teismo teigimu, neginčytina, kad Graikijos Respublika turėjo teisę pasitraukti iš projekto, tačiau, atsižvelgiant į įsipareigojimų, prisiimtų po pradinio etapo, evoliuciją ir, nepaisant papildomo memorandumo neratifikavimo, Graikijos Respublika negalėjo pasitraukti nelikdama atsakinga už išlaidas, susijusias su jos dalyvavimu projekte Abudža II.

24. Be to, Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Graikijos Respublikos finansinės pareigos taip pat kyla iš pradinio memorandumo, t. y. jo 15 straipsnio 1 dalies. Pagal šią nuostatą valstybė, nepasirašiusi papildomo memorandumo, gali išvengti finansinių įsipareigojimų, susijusių su projektu. Tačiau, kaip užsiminė Pirmosios instancijos teismas, jeigu valstybė pasirašė papildomą memorandumą (kaip yra Graikijos Respublikos atveju), ji negali išvengti finansinių įsipareigojimų.

25. Dėl argumento, kad papildomo memorandumo ratifikavimas yra būtina jo įsigaliojimo sąlyga, Pirmosios instancijos teismas teigia, kad pagal papildomo memorandumo 14 straipsnį šis memorandumas Graikijos Respublikai yra taikomas laikinai nuo 1999 m. vasario 1 d. iki 2000 m. spalio mėn. Pirmosios instancijos teismo nuomone, tai reiškia, kad Graikijos Respublika negali nepaisyti šio laikino taikymo nurodydama aplinkybę, kad ji papildomo memorandumo neratifikavo.

26. Galiausiai dėl Graikijos Respublikos argumento, kad projekto išlaidų padidėjimas gali būti pripažįstamas „esminiu aplinkybių pasikeitimu“, dėl kurio ji galėtų būti atleidžiama nuo finansinių įsipareigojimų, Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog, kalbant apie pastato statybos projektą, projekto išlaidų padidėjimas negali būti laikomas „esminiu aplinkybių pasikeitimu“. Be to, Graikijos Respublika pritarė projekto išlaidų padidėjimui, kuris buvo žinomas nuo projekto Abudža II pradžios, ir nepareiškė jokių prieštaravimų, kai jos projekto dalis padidėjo 1997–1999 m. pasitraukus keletui valstybių narių.

27. Dėl visų minėtų priežasčių Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Graikijos Respublika turi būti laikoma atsakinga už visas išlaidas, susijusias su jos dalyvavimu projekte Abudža II.

28. Taigi Pirmosios instancijos teismas kaip nepagrįstą atmetė pirmąją ieškinio pagrindo dalį.

29. Vienintelio pagrindo antrąja dalimi Graikijos Respublika teigė, kad buvo pažeisti finansinis reglamentas ir Reglamentas Nr. 2342/2002.

30. Dėl Graikijos Respublikos teiginio, kad, kiek tai susiję ir su projektu Abudža I, ir su projektu Abudža II, reikalaujamos sumos ir jų pateisinimas yra akivaizdžiai netikslūs, Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, jog tarpuskaita pagal Finansinio reglamento 73 straipsnio 1 dalį nėra negalima, kai viena iš skolų yra ginčijama arba kai vyksta derybos tarp Komisijos ir skolininko dėl minėtų skolų, nes priešingu atveju skolininkas galėtų neribotai vilkinti skolos išieškojimą.

31. Pirmosios instancijos teismo nuomone, nors netikslumų galėjo būti 2002 m. gautinose sumose, prieš atlikdama išieškojimą, po šalių susirašinėjimo ir iš naujo išnagrinėjusi bylos dokumentus Komisija padarė aiškią išvadą dėl 2004 m. mokėtinų sumų.

32. Be to, Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog Graikijos Respublika nepateikė jokių įrodymų, kad Komisija nesilaikė aptariamuose reglamentuose nustatytos procedūros ar kad ji neturėjo teisės nuspręsti, jog gautina suma buvo „tikra, tiksli ir mokėtina“. Todėl išieškoti tarpuskaitos būdu numatytos sąlygos priimant skundžiamą aktą buvo įvykdytos.

33. Galiausiai Pirmosios instancijos teismas atmetė Graikijos Respublikos teiginį, kad Komisija negalėjo vykdyti išieškojimo tarpuskaitos būdu, nes teisę gauti atitinkamas sumas turėjo ne Bendrija, o partneriai, taigi šia tarpuskaita nebuvo siekiama apsaugoti Bendrijų finansinių interesų, o tai yra pirmiau minėtų reglamentų objektas. Tačiau Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nagrinėjamos gautinos sumos priklauso Bendrijai, nes Komisija veikė kaip projektuose Abudža I ir Abudža II dalyvaujančių partnerių atstovė.

34. Taigi Pirmosios instancijos teismas atmetė vienintelio pagrindo antrąją dalį kaip nepagrįstą.

IV — Reikalavimai Teisingumo Teisme

35. Graikijos Respublika Teisingumo Teismo prašo: — pripažinti apeliacinį skundą priimtinu, — panaikinti Pirmosios instancijos teismo sprendimą ta dalimi, kuria jis yra ginčijamas, — patenkinti apeliacinio skundo reikalavimus, — priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

36. Komisija Teisingumo Teismo prašo: — pripažinti apeliacinį skundą nepriimtinu, — nepatenkinus pirmojo reikalavimo, pripažinti apeliacinį skundą akivaizdžiai nepagrįstu ir jį visą atmesti, — bet kuriuo atveju priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

V — Apeliacinis skundas

A — Apeliacinio skundo pagrindai

1. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas

37. Graikijos Respublika nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą aiškindamas pradinio tarpusavio supratimo memorandumo 12, 13 ir 15 straipsnius, papildomo memorandumo 14 straipsnį ir sąžiningumo bei teisėtų lūkesčių apsaugos principus.

38. Graikijos Respublika teigia, jog Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą nuspręsdamas, kad valstybių narių įsipareigojimai dėl projekto Abudža II buvo ne vien sutartinio pobūdžio ir kad juos apibrėžė ne šie du memorandumai, o kad jie kilo iš kiekvienos valstybės narės veiksmų. O tinkamai aiškinant pradinio tarpusavio supratimo memorandumo 12, 13 ir 15 straipsnius ir papildomo memorandumo 14 straipsnį reikia pripažinti, kad finansinės pareigos Graikijos Respublikai nekyla, nes ji tik pasirašė papildomą memorandumą, tačiau jo neratifikavo. Vadinasi, Graikijos Respublika šio memorandumo neaprobavo, o tai reiškia, kad šios valstybės narės atveju nebuvo įvykdytos finansinių pareigų atsiradimo sąlygos.

39. Graikijos Respublika teigia, kad sąžiningumo principas yra svarbus tik sprendžiant, ar valstybė narė dalyvauja projekte Abudža II, o ne nustatant iš tokio dalyvavimo kylančius įsipareigojimus. Apie šiuos įsipareigojimus turi būti sprendžiama išimtinai remiantis sutartinėmis nuostatomis, o valstybės narės veiksmai šiuo požiūriu nėra svarbūs.

40. Šiuo klausimu Graikijos Respublika teigia, kad Pirmosios instancijos teismas paradė klaidą aiškindamas pradinio memorandumo 13 straipsnį, pagal kurį „po (papildomo memorandumo) aprobavimo“ reikalaujama, kad visos atitinkamos valstybės narės užtikrintų „visišką (joms) priskirtų išlaidų padengimą“. Vien papildomo memorandumo laikino taikymo nepakanka, kad atsirastų pradinio memorandumo 12 ir 13 straipsniuose įtvirtintos pareigos, nes šie straipsniai reikalauja papildomo memorandumo aprobavimo.

41. Pirmosios instancijos teismas taip pat klaidingai išaiškino papildomo memorandumo 14 straipsnį, kuriuo remiantis akivaizdu, jog tam, kad papildomas memorandumas įsigaliotų, taigi atsirastų ir dalyvaujančių valstybių narių finansinės pareigos, būtinas šio memorandumo aprobavimas jį ratifikuojant.

2. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas

42. Graikijos Respublika teigia, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai išaiškino pradinio tarpusavio supratimo memorandumo 15 straipsnį konstatuodamas, jog partneriai 1997 m. vasario 24 d., t. y. prieš pasirašydami papildomą memorandumą, sudarė numanomą susitarimą įgyvendinti projektą, ir taip 15 straipsnio 1 dalis buvo anuliuota arba mažų mažiausiai pakeista.

B — Priimtinumas

1. Pirmasis nepriimtinumo pagrindas

43. Komisija tvirtina, kad apeliacinis skundas yra nepriimtinas, nes paremtas tik tarpusavio supratimo memorandumų aiškinimu, nors šie memorandumai nėra Bendrijos teisės dalis. Taigi apeliacinis skundas nėra pagrįstas nė vienu iš Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnyje išvardytų motyvų, galinčių būti apeliacinio skundo pagrindu.

44. Šio statuto 58 straipsnyje nustatyta, kad apeliacinis skundas Teisingumo Teismui paduodamas tik teisės klausimais. Šią nuostatą reikia suprasti kaip ribojančią Teisingumo Teismo kompetenciją apeliacinėse bylose vien Pirmosios instancijos teismo sprendimo teisėtumo peržiūra.

45. Problema nagrinėjamoje byloje yra susijusi su tuo, kad, kaip apibūdino Pirmosios instancijos teismas, „santykiams tarp Komisijos ir valstybių narių, atsirandantiems iš jų bendradarbiavimo kuriant, planuojant ir vykdant projektus Abudža I ir Abudža II, taikoma ES sutarties V antraštinė dalis“ ( 6 ). Vis dėlto, kaip teisingai pažymėjo Pirmosios instancijos teismas, „pagal ES sutartį, po Amsterdamo sutarties atsiradusioje redakcijoje, Teisingumo Teismui suteikiama ribota kompetencija, apibrėžta ES 46 straipsnyje. Jis nenumato Teisingumo Teismo kompetencijos ES sutarties V antraštinės dalies nuostatų klausimu“ ( 7 ). Taigi tarpusavio supratimo memorandumas pats savaime nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai.

46. Vis dėlto nagrinėjamoje byloje Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog „akivaizdu, kad Komisija išieškojo ginčijamas sumas pasinaudodama dokumentu, priimtu finansinio reglamento ir Reglamento Nr. 2342/2002 pagrindu, (todėl) šis tarpuskaitos aktas patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį“ ( 8 ).

47. Toliau Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad „iš finansinio reglamento, ypač jo 1 straipsnio, taikymo srities yra aišku, jog išieškojimo tarpuskaitos būdu procedūra, numatyta jo 73 straipsnio 1 dalyje <…>, taikoma tik sumoms iš Bendrijos biudžeto. Tačiau neginčijama, kad Komisija, taikant EB 268 straipsnį, kuriame numatyta, kad į biudžetą įtraukiamos Bendrijos ir kai kurios institucijų išlaidos, pagal Europos Sąjungos sutarties nuostatas susijusios su bendra užsienio ir saugumo politika, buvo įgaliota įtraukti į Bendrijos biudžetą išlaidas, skirtas projektams Abudža I ir Abudža II“ ( 9 ).

48. Mano nuomone, Pirmosios instancijos teismas padarė teisingas teisines išvadas iš EB 268 straipsnio, kuriame numatyta, kad į Bendrijos biudžetą įtraukiamos ne tik Bendrijos, bet ir kai kurios institucijų išlaidos, atsirandančios pagal Europos Sąjungos sutarties nuostatas, susijusias su bendra užsienio ir saugumo politika. Šią nuostatą atspindi ES 28 straipsnio 2 dalis. Šių nuostatų poveikis tas, kad jos tokioms išlaidoms taikomą biudžetinį režimą didžiąja dalimi prilygina režimui, kuris taikomas išlaidoms, patirtoms pagal EB sutartį ( 10 ). Todėl darytina išvada, kad finansinio reglamento 73 straipsnio 1 dalis, numatanti galimybę tarpuskaitos būdu Bendrijos skolą išieškoti iš skolininko, kuris savo ruožtu turi reikalavimo teisę Bendrijai yra taip pat taikoma institucijų išlaidoms, atsirandančioms pagal Europos Sąjungos sutarties nuostatas, susijusias su bendra užsienio ir saugumo politika, ir priskirtoms Bendrijos biudžetui kaip ir Bendrijos išlaidos.

49. Kadangi tarpuskaitos aktas yra Bendrijos teisės aktas, jis gali būti peržiūrėtas Bendrijos teismuose pagal EB 230 straipsnį. Kad tokia peržiūra būtų veiksminga ir išsami, neretai ( 11 ) prireiks patikrinti ir įskaitytų skolų tikrumą. Nagrinėjamoje byloje Pirmosios instancijos teismas turėjo aiškinti ir pradinį, ir papildomą memorandumus tiek, kiek jų aiškinimas buvo reikalingas, užtikrinant išsamią tarpuskaitos akto teisėtumo peržiūrą.

50. Mano nuomone, tai, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo teisę padaryti teisines išvadas, susijusias su dviem tarpusavio supratimo memorandumais, ir jas padarė, logiškai lemia ir tai, kad apeliacinio skundo Teisingumo Teisme etapu apeliacinio skundo pagrindas pagrįstai gali būti susijęs su šių dviejų memorandumų aiškinimu. Tačiau nors toks apeliacinio skundo pagrindas yra susijęs su teisės klausimu, kurį nagrinėjamoje byloje reikia išspręsti, siekiant patikrinti Bendrijos teisės akto (tarpuskaitos akto) teisėtumą, šis apeliacinio skundo pagrindas faktiškai nėra pagrįstas tariama klaida aiškinant Bendrijos teisę. Kadangi apeliacinio skundo pagrindai, kuriais remiasi apeliantė, nėra nurodyti Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnyje, reikia nustatyti, ar Teisingumo Teismas vis tiek gali spręsti dėl apeliacinio skundo pagrindų, paremtų tokiais teisės klausimais.

51. Šiuo požiūriu visų pirma reikia pažymėti, kad bylose, išskyrus nagrinėjamas pagal apeliacinius skundus, Teisingumo Teismo neretai yra prašoma išaiškinti viešosios tarptautinės teisės nuostatas ( 12 ).

52. Antra, reikėtų priminti, kad apeliacinio proceso tikslas – užtikrinti dvipakopę teisinės apsaugos sistemą, sustiprinančią teismų sprendimų teisėtumą ( 13 ).

53. Galiausiai, neatmestina tikimybė, kad siauras Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio aiškinimas turės poveikį kitiems apeliaciniams skundams, kuriuose keliami teisės klausimai, griežtai žiūrint, nesusiję su Bendrijos teisės aiškinimu. Taip yra apeliacinių skundų, paduodamų dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimų, priimtų pagal EB 238 straipsnį, atveju. Tokiose bylose Pirmosios instancijos teismo išvados gali būti daugiausia ar net išimtinai pagrįstos nacionaline teise, taikytina sutarčiai su arbitražine išlyga. Jeigu nagrinėjamoje byloje palaikysime Komisijos prieštaravimą, pagrįstą Teisingumo Teismo statuto 58 straipsniu, kiek tai susiję su išvadomis dėl ES sutarties V antraštinės dalies, tai, mano nuomone, lygiai taip pat užkirsime kelią apeliantui, skundžiančiam Pirmosios instancijos teismo sprendimą, priimtą pagal EB 238 straipsnį, remtis teisės klaidomis Pirmosios instancijos teismo išvadose, padarytose pagal tam tikrą nacionalinę teisę. Mano supratimu, tai yra nesuderinama su siekiu užtikrinti dvipakopę teisinės apsaugos sistemą.

54. Todėl manau, kad teisės pagrindai, susiję su tarpusavio supratimo memorandumų aiškinimu, turi būti pripažįstami patenkančiais tarp tų teisės klausimų, kuriuos Teisingumo Teismas gali peržiūrėti nagrinėdamas šį apeliacinį skundą.

55. Todėl pirmasis nepriimtinumo pagrindas turi būti atmestas.

2. Antrasis nepriimtinumo pagrindas

56. Komisija tvirtina, kad apeliacinis skundas yra nepriimtinas dėl nurodytų pagrindų neveiksmingumo. Jos nuomone, net jeigu abu šie pagrindai būtų pripažinti priimtinais ir pagrįstais, o tai mažai tikėtina, skundžiamas sprendimas liktų galioti. Konkrečiai kalbant, Komisija teigia, jog apeliantė neginčija išvados skundžiamo sprendimo 100 punkte, kad, skirtingai nuo papildomą memorandumą pasirašiusių, nors ir neratifikavusių, šalių, nuo finansinių įsipareigojimų atleidžiamos šalys, kurios pasitraukė iš projekto nepasirašydamos papildomo memorandumo. Komisijos teigimu, apeliantė neginčija ir išvados skundžiamo sprendimo 101 punkte, kad finansinė atsakomybė Graikijos Respublikai kyla dėl papildomo memorandumo laikino taikymo.

57. Nors Graikijos Respublika konkrečiai ir neginčijo išvadų, padarytų 100 ir 101 punktuose, tačiau, atsižvelgiant į jos argumentus, susijusius su pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu, ir skundžiamo sprendimo dalis, kurias ji nurodo, yra visiškai aišku, kad ši valstybė narė iš esmės nesutinka su Pirmosios instancijos teismo išvadomis minėtuose punktuose. Visų pirma ji ginčija teisinę išvadą, kad pagal pradinio memorandumo 15 straipsnio 1 dalį papildomo tarpusavio supratimo memorandumo pasirašymas Graikijos Respublikai sukelia finansines pareigas, besiskiriančias nuo tų, kurios tenka papildomo memorandumo nepasirašiusioms šalims. Antra, atmesdama galimybę, kad finansinės pareigos galėjo atsirasti iki papildomo memorandumo ratifikavimo, ir tiesiogiai teigdama, jog Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą, aiškindamas papildomo memorandumo 14 straipsnį, numatantį šio memorandumo laikiną taikymą, Graikijos Respublika neišvengiamai ginčija, kad papildomo memorandumo laikinas taikymas galėtų sukelti finansines pareigas šį memorandumą pasirašiusioms, tačiau neratifikavusioms šalims. Todėl akivaizdu, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas taip pat apima Pirmosios instancijos teismo išvadas skundžiamo sprendimo 100 ir 101 punktuose. Tai reiškia, kad pripažinęs, jog pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas netiesiogiai pripažintų, jog Pirmosios instancijos teismo išvados skundžiamo sprendimo 100 ir 101 punktuose yra negaliojančios.

58. Todėl šis nepriimtinumo pagrindas turi būti atmestas.

C — Esmė

1. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas

59. Pagrindinis klausimas nagrinėjamoje byloje – ar Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą konstatuodamas, kad Graikijos Respublika turi skolą Bendrijos biudžetui, atsiradusią dėl finansinių įsipareigojimų, susijusių su jos planuotu dalyvavimu projekte Abudža II.

60. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas finansinių įsipareigojimų buvimą vertino atsižvelgdamas į pradinio ir papildomo memorandumų formuluotę, o taip pat į sąžiningumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus. Be to, skundžiamo sprendimo 100 ir 101 punktuose Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad finansiniai įsipareigojimai atsirado remiantis pradinio memorandumo 15 straipsnio 1 dalimi (atsižvelgiant į tai, kad Graikijos Respublika pasirašė papildomą memorandumą) ir turint omenyje, jog pagal papildomo memorandumo 14 straipsnį jis yra laikinai taikomas nuo pirmos antrojo mėnesio po pasirašymo dienos.

61. Graikijos Respublika teigia, kad apie finansinę pareigą turėtų būti sprendžiama remiantis vien sutartinių nuostatų sąlygomis, o į Graikijos Respublikos veiksmus, nustatant bet kokių finansinių pareigų buvimą, negali būti atsižvelgiama. Iš esmės Graikijos Respublika mano, kad svarbios yra tik sutarties nuostatos ir kad iki šiai valstybei išreiškiant savo sutikimą būti susaistytai papildomu memorandumu, t. y. iki jai ratifikuojant šį memorandumą, negali atsirasti jokių finansinių pareigų.

62. Iš pradžių galima priminti, kad, kaip jau minėjau anksčiau kalbėdamas apie nagrinėjamo apeliacinio skundo priimtinumą, mūsų aptariami memorandumai buvo priimti pagal Europos Sąjungos sutarties V antraštinės dalies nuostatas dėl bendros užsienio ir saugumo politikos, įprastai vadinamas Europos Sąjungos „antruoju ramsčiu“. Šios antraštinės dalies nuostatos sukelia tarptautinės teisės reguliuojamas teises ir pareigas ( 14 ). Teisine kalba tai reiškia, kad šie memorandumai yra tarptautinės sutartys ( 15 ), kurias, kaip nurodyta jų preambulėse, sudarė Europos Komisija su tam tikromis valstybėmis, įskaitant Graikijos Respubliką ( 16 ). Atsižvelgiant į šių teisinių dokumentų pobūdį, jie turi būti aiškinami pagal viešosios tarptautinės teisės taisykles ( 17 ).

63. Šiuo požiūriu, remiantis Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 31 straipsnyje kodifikuota ( 18 ) paprotine tarptautine teise, darytina išvada, kad yra trys pagrindiniai sutarties aiškinimo elementai: i) tekstas; ii) kontekstas; ir iii) objektas bei tikslas.

64. Nagrinėjamų memorandumų atveju svarbiausia nuostata, leidžianti nustatyti pasitraukusios šalies finansines pareigas, neabejotinai yra pradinio memorandumo 15 straipsnio 1 dalis. Ji reglamentuoja partnerio pasitraukimo iš projekto Abudža II pasekmes. Iš esmės ji numato, kad jei partneris nusprendžia pasitraukti iš projekto Abudža II nepasirašydamas papildomo memorandumo, pradinio memorandumo sąlygos, tarp jų ir 12 bei 13 straipsniuose numatyti finansiniai įsipareigojimai, nebetaikomi pasitraukiančiam partneriui.

65. Akivaizdu, kad Graikijos Respublika ginčija Pirmosios instancijos teismo išvadą skundžiamo sprendimo 100 punkte ( 19 ), nes nagrinėjamame apeliaciniame skunde teigia, jog papildomą memorandumą pasirašiusios, tačiau neratifikavusios, taigi nesančios papildomo memorandumo šalimi, valstybės teisinė padėtis niekuo nesiskiria nuo teisinės padėties tokios valstybės, kuri nepasirašė papildomo memorandumo, ypač kiek tai susiję su finansinėmis pareigomis.

66. Mano nuomone, šis argumentas yra nepagrįstas.

67. Visų pirma, pradinio memorandumo 15 straipsnio 1 dalyje tiesiogiai kalbama apie papildomo memorandumo pasirašymą, o ne ratifikavimą. Tai rodo, kad, kalbant apie pasitraukimą iš projekto Abudža II, šalys susitarė teikti reikšmę ne papildomo memorandumo ratifikavimui, o jo pasirašymui. Toks ateities įvykio, kaip išeities pozicijos tam tikroms teisinėms pasekmėms atsirasti, pasirinkimas niekaip nėra susijęs su tuo, kad papildomam memorandumui įsigalioti būtinas jo ratifikavimas.

68. Todėl nėra jokio pagrindo teigti, kad pradinio memorandumo 15 straipsnio 1 dalies nuostatų dėl pasitraukimo teisinėms pasekmėms atsirasti būtina papildomą tarpusavio supratimo memorandumą ratifikuoti ir jis turi įsigalioti.

69. Todėl, mano nuomone, Pirmosios instancijos teismas turėjo teisę skundžiamo sprendimo 100 punkte nuspręsti, kad Graikijos Respublikos finansinės pareigos kyla iš pradinio memorandumo nuostatų. Mano supratimu, to visiškai pakanka Pirmosios instancijos teismo sprendimui patvirtinti.

70. Antra, paremiant pastarąją išvadą, svarbu pažymėti, kad pasirašydama papildomą memorandumą Graikijos Respublika pagal jo 14 straipsnį sutiko su šio memorandumo laikinu taikymu nuo pirmos antrojo mėnesio po pasirašymo dienos iki jo įsigaliojimo po to, kai susitarimą pasirašiusios šalys jį ratifikuos arba praneš kitoms pasirašiusioms šalims apie ketinimus jo neratifikuoti.

71. Nors, kaip jau nurodyta, pradinio memorandumo 15 straipsnio 1 dalies teisinėms pasekmėms atsirasti visiškai pakanka papildomo memorandumo pasirašymo, šio memorandumo laikinas taikymas turi papildomą reikšmę, sprendžiant, ar pasitraukdama iš projekto Abudža II Graikijos Respublika jau buvo susaistyta finansinių pareigų.

72. Iš esmės tarptautinė sutartis nėra privaloma ją pasirašiusiai valstybei iki pat sutarties ratifikavimo ( 20 ), tačiau susitariančios šalys gali numatyti, kad sutartis yra laikinai taikoma iki jos įsigaliojimo ( 21 ). Tokio laikino taikymo tikslas – priversti sutartį pasirašiusias šalis prisiimti su sutartiniais įsipareigojimais susijusias išlaidas nedelsiant, jau pasirašymo metu ir taip pašalinti bet kokį stimulą šioms šalims netaikyti sutarties režimo vilkinant ratifikavimą arba apskritai neratifikuojant sutarties ( 22 ).

73. Todėl papildomą memorandumą pasirašiusių šalių susitarimas dėl šio memorandumo laikino taikymo akivaizdžiai rodo šių šalių ketinimą prisiimti visas finansines ir kitokias pasekmes, atsirandančias dėl laikino memorandumo taikymo, kol pasirašiusi šalis praneš savo partnerėms apie ketinimą jo neratifikuoti.

74. Todėl manau, jog Pirmosios instancijos teismas nepadarė klaidos, skundžiamo sprendimo 101 punkte nuspręsdamas, kad Graikijos Respublika negali nepaisyti šio laikino taikymo nurodydama, jog ji memorandumo neratifikavo.

75. Taigi darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 100 ir 101 punktuose pagrįstai galėjo konstatuoti, jog finansinė pareiga kyla iš pradinio memorandumo 15 straipsnio 1 dalies ir papildomo memorandumo laikino taikymo.

76. Todėl abejotina, ar apskritai nagrinėjamos apeliacinės bylos baigčiai galėtų būti svarbu, ar Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą, taikydamas sąžiningumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus, kiek tai susiję su pradinio tarpusavio supratimo memorandumo 12, 13 ir 15 straipsniais ir papildomo tarpusavio supratimo memorandumo 14 straipsniu.

77. Bet kuriuo atveju išsamumo dėlei galima būtų trumpai pasakyti, kad, mano nuomone, išvadai, jog finansinė pareiga Graikijos Respublikai atsirado ratifikavus pradinį memorandumą ir pasirašius papildomą memorandumą, pagrįsti Pirmosios instancijos teismas taip pat galėjo remtis ir sąžiningumo principu.

78. Kaip teisingai pažymėjo Pirmosios instancijos teismas, sąžiningumo principas yra paprotinė tarptautinės teisės norma, kurią pripažino Nuolatinis tarptautinio teisingumo teismas, įsteigtas Tautų lygos ( 23 ). Jis tam tikru požiūriu ( 24 ) yra Bendrijos teisinėje sistemoje egzistuojančio teisėtų lūkesčių apsaugos principo atitikmuo viešojoje tarptautinėje teisėje ( 25 ).

79. Galima pridurti, kad visai neseniai Tarptautinis Teisingumo Teismas konstatavo, jog „vienas iš pagrindinių principų, reguliuojančių, kaip yra sukuriamos ir vykdomos teisinės pareigos, neatsižvelgiant į jų šaltinį, yra sąžiningumo principas“ ( 26 ).

80. Vis dėlto sąžiningumo principo tikslią reikšmę ( 27 ) ir jo vaidmenį tarptautinėje teisėje ne taip lengva perprasti ( 28 ). Nepaisant to, atrodo, yra visuotinai sutariama, kad, taikomas įprastiems tarptautinės teisės santykiams, sąžiningumo principas reiškia protingą ir lygiateisiškumo pagrindais paremtą sutarties nuostatų taikymą konkrečiomis aplinkybėmis. Sąžiningumo principas yra ypač svarbus, aiškinant faktines aplinkybes ( 29 ).

81. Teisingumo Teisme nagrinėjamoje byloje svarbiausia yra tai, kad pagal sąžiningumo principą pareikšti ketinimai turi atitikti tikruosius ketinimus, o kalbant apskritai, teisinė realybė turi atitikti teisinę regimybę (t. y. atitikti teisės subjektų pareiškimais arba veiksmais sukurtą vaizdą) ( 30 ). Atrodo, kad šis sąžiningumo principo poveikis sutampa su principu allegans contraria non est audiendus, kuris yra visuotinai žinomas kaip estoppel principas tarptautinėje teisėje ( 31 ).

82. Atsižvelgdamas į įvairius Pirmosios instancijos teismo nustatytus faktus, kuriais Graikijos Respublika nuo 1994 m. balandžio mėn. iki 2000 m. rugsėjo mėn. leido kitoms šalims puoselėti lūkesčius, jog ir toliau dalyvaus projekte Abudža II, Pirmosios instancijos teismas teisingai rėmėsi sąžiningumo principu ir nusprendė, kad Graikijos Respublika negalėjo pasitraukti nelikdama atsakinga už išlaidas, susijusias su jos dalyvavimu projekte Abudža II.

83. Išeinant už bendrosios sąžiningumo principo sampratos ribų šią išvadą patvirtina sustiprinta sąžiningumo pareiga ( 32 ), dėl narystės ES tenkanti Europos Sąjungos valstybėms narėms jų tarpusavio santykiuose ir santykiuose su Europos Sąjungos institucijomis ( 33 ). Nagrinėjamoje byloje tokia pareiga Graikijos Respublikai projekte Abudža II buvo taikoma santykiuose su Komisija ir kitomis partnerėmis valstybėmis.

84. Dėl visų šių priežasčių manau, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas.

2. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas

85. Kadangi manau, kad Graikijos finansinės pareigos kyla jau iš pradinio ir papildomo memorandumo nuostatų, nagrinėjamos apeliacinės bylos baigčiai neturi jokios reikšmės, ar Pirmosios instancijos teismas teisingai nustatė, jog tokios finansinės pareigos taip pat kilo iš numanomo susitarimo, sudaryto 1997 m. vasario 24 d. susirinkime.

86. Todėl antrasis apeliacinio skundo pagrindas yra neveiksmingas ir turi būti atmestas.

87. Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad turi būti atmestas visas apeliacinis skundas.

VI — Bylinėjimosi išlaidos

88. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Graikijos Respublikos, o Graikijos Respublika pralaimėjo bylą, ši turi jas padengti.

VII — Išvada

89. Remdamasis šiais motyvais siūlau Teisingumo Teismui: 1. Atmesti apeliacinį skundą. 2. Priteisti iš Graikijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) T-231/04, Rink. p. II-63.

( 3 ) OL L 248, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 4 t., p. 74.

( 4 ) OL L 357, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 4 t., p. 145.

( 5 ) Jungtinių Tautų sutarčių serija, T-1155, p. 331.

( 6 ) Skundžiamo sprendimo 74 punktas.

( 7 ) Skundžiamo sprendimo 73 punktas.

( 8 ) Skundžiamo sprendimo 74 punktas.

( 9 ) Skundžiamo sprendimo 111 punktas. Kiek tai aktualu nagrinėjamoje byloje, EB 268 straipsnyje nustatyta: „Institucijų administracinės išlaidos, atsirandančios pagal Europos Sąjungos sutarties nuostatas, susijusias su bendra užsienio ir saugumo politika bei bendradarbiavimu teisingumo ir vidaus reikalų srityse, padengiamos iš biudžeto. Einamosios išlaidos, atsirandančios įgyvendinant minėtas nuostatas, pagal Sutartyje nurodytas sąlygas gali būti padengiamos iš biudžeto“.

( 10 ) Žr. Philippe Léger „Commentaire article par article des traités UE et CE“, 2000, p. 1806.

( 11 ) Pavyzdžiui, to nereikės, jeigu tarpusavio įskaitos aktas užginčytas tik dėl procedūrinių pagrindų.

( 12 ) Žr. visai nesenus pavyzdžius procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo: 2006 m. gegužės 30 d. Sprendimą Komisija prieš Airiją (C-459/03, Rink. p. I-4635), o procedūroje dėl prejudicinio sprendimo priėmimo – 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Merck Genéricos, C-431/05, Rink. p. I-7001.

( 13 ) Žr. D. Waelbroeck, „Le transfert des recours directs au Tribunal de première instance des Communautés européennes – vers une meilleure protection des justiciables?“, La réforme du système juridictionnel communautaire, Éditions de l’université de Bruxelles, 1994, p. 87–97.

( 14 ) Šiuo klausimu žr. Maria-Gisella Garbagnati Ketvel „The jurisdiction of the European Court of Justice in respect of Common Foreign and Security Policy“, International and Comparative Law Quarterly, 55 t., 2006 m. sausis, p. 77–120, p. 82; I. Macleod, I. D. Hendry ir S. Hyett, „The External Relations of the European Communities“, Clarendon Oxford Press, 1996, p. 424.

( 15 ) Šiai išvadai pagrįsti galima nurodyti, kad panašu, jog tam, kad memorandumai įsigaliotų, šalys privalo juos ratifikuoti. Toks formalumas iš esmės būdingas tik viešosios tarptautinės teisės konvencijoms.

( 16 ) Toks susitarimas neabejotinai kelia nemažai įdomių teisinių klausimų, pavyzdžiui, dėl Komisijos kompetencijos sudaryti susitarimus pagal ES sutarties V antraštinę dalį, tačiau šie klausimai akivaizdžiai išeina už nagrinėjamos bylos ribų, kad juos būtų galima plačiau analizuoti.

( 17 ) Mano supratimu, kiek tai susiję su papildomu memorandumu, ši išvada nedraudžia taikyti vadinamųjų „bendrųjų principų, kurie Europos Bendrijos valstybių narių teisinėms sistemoms yra bendri“, kaip pasakyta papildomo memorandumo 13 straipsnio 2 dalyje, kartu su tarptautinės teisės taisyklėmis.

( 18 ) Iš tiesų Tarptautinis Teisingumo Teismas konstatavo, kad Vienos konvencijos 31 ir 32 straipsniuose įtvirtinti principai atspindi paprotinę tarptautinę teisę (Libija prieš Čadą, ICJ Reports 1994, p. 4, 41 punktas).

( 19 ) „Kaip Graikijos Respublika pripažino (žr. šio sprendimo 56 punktą), iš pradinio memorandumo 15 straipsnio 1 dalies yra aišku, kad dalyvaujantis partneris, nepasirašęs papildomo memorandumo, gali išvengti finansinių įsipareigojimų, susijusių su projektu (žr. šio sprendimo 15 punktą). Tačiau neginčytina, kad Graikijos Respublika pasirašė papildomą memorandumą. Šios bylos aplinkybėmis pradinio memorandumo 15 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama kardinaliai priešingai, nei tai daro Graikijos Respublika.“

( 20 ) Paprastai sutartį pasirašiusią šalį tarptautinė teisė saisto tik po to, kai ji ratifikuoja tokią sutartį pagal savo vidaus teisės taisykles.

( 21 ) Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 25 straipsnis.

( 22 ) A. M. Niebrugge „Provisional application of the Energy Charter Treaty: the Yukos arbitration and the future place of provisional application in international law“, Chicago Journal of International Law, 2007 m. vasara, 8 t., p. 355, 359.

( 23 ) Skundžiamo sprendimo 85 punktas.

( 24 ) Mano nuomone, šie du principai nėra visiškai lygiaverčiai, nes panašu, kad sąžiningumo principas viešojoje tarptautinėje teisėje yra platesnis nei teisėtų lūkesčių principas pagal Bendrijos teisę.

( 25 ) Manau, kad šiuo požiūriu žodis „atitikmuo“ yra tinkamesnis, nes yra neutralesnis nei formuluotė „sąžiningumo principas <…> atsiranda iš teisėtų lūkesčių apsaugos principo“, kurią Pirmosios instancijos teismas pavartojo skundžiamo sprendimo 87 punkte, remdamasis 1997 m. sausio 22 d. šio teismo sprendimo Opel Austria prieš Tarybą (T-115/94, Rink. p. II-39) 93 punktu. Mano supratimu, „atsiranda iš“ reiškia, kad teisėtų lūkesčių apsaugos principas Bendrijos teisėje atsirado anksčiau ir yra svarbesnis nei sąžiningumo principas tarptautinėje teisėje. Šiuo požiūriu taip pat galima paminėti generalinį advokatą F. G. Jacobs, kuris savo išvados byloje Racke (1998 m. birželio 16 d. Sprendimas Racke, C-162/96, Rink. p. I-3655) 76 punkte vartojo ne terminą „atsiranda iš“, o pasakė taip: „sprendime Opel Austria sąžiningumo principas, taikomas tarptautinėje teisėje, buvo asimiliuotas su teisėtų lūkesčių apsaugos principu, taikomu Bendrijos teisėje“.

( 26 ) Australija prieš Prancūziją (Branduolinių bandymų byla), ICJ Reports 1974, p. 253, 268.

( 27 ) Žr. šio principo apibrėžimą J. F. O’Connor „Good Faith in International Law“, Dartmouth Publishing Company, 1991, p. 124.

( 28 ) Žr., inter alia, Michel Virally „Review essay: good faith in public international law“, The American Journal of International Law, 1983, 77 t., p. 130.

( 29 ) Serge Sur „ L’interprétation de droit international public“, Paryžius, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 1974, teigiama: „l’interprétation des circonstances n’est pas soumis à des règles, encore moins à des méthodes très précises. Leur diversité constitue une base multiple et il ne reste qu’un principe, celui de la bonne foi“. Žr. taip pat Elisabeth Zoller „La bonne foi en droit international public“, Pedone, 1977, p. 227.

( 30 ) Žr. Michel Virally (minėta 28 išnašoje), p. 131 ir 133.

( 31 ) Bin Cheng „General Principles of Law as applied by International Courts and Tribunals“, Martinus Nijhoff – Haga, 1953, p. 141 ir 142; Lordas McNair „The Laws of Treaties“, Oxford Clarendon Press, 1961, p. 485. Lord McNair aiškina, kad šis principas draudžia šaliai, kuri padaro pareiškimą arba sutinka su pareiškimu, kuriuo, kiek tai paveikia jo padėtį, remiasi kitas asmuo, vėliau tvirtinti priešingai.

( 32 ) Žr. Elisabeth Zoller (minėta 29 išnašoje), p. 157. Autorės nuomone, tarptautinėse organizacijose pasireiškia sustiprintas sąžiningumas (autorė vartoja terminą „bonne foi renforcée“), taikomas tokios organizacijos valstybėms narėms ir jos institucijoms.

( 33 ) Mano nuomone, tokią sustiprintą pareigą veikti sąžiningai atspindi ES 11 straipsnio 2 dalis, kurioje nustatyta, kad „(valstybės) narės lojalumo ir savitarpio solidarumo dvasia aktyviai ir besąlygiškai remia Sąjungos užsienio ir saugumo politiką“. Tai patvirtina ir aplinkybė, kad, kiek tai susiję su EB sutartimi, visuotinai pripažįstama, jog sustiprintą sąžiningumą bent jau netiesiogiai atspindi lojalaus bendradarbiavimo pareiga EB 10 straipsnyje (žr. Vlad Constantinesco „L’article 5 CEE, de la bonne foi à la loyauté communautaire“, Du droit international au droit de l’intégration (Liber amicorum Pierre Pescatore), Nomos, 1989, p. 97–114, p. 101).