GENERALINIO ADVOKATO ANTONIO TIZZANO

IŠVADA,

pateikta 2004 m. kovo 11 d.( )

Byla C-262/02

Europos Bendrijų Komisija

prieš

Prancūziją

ir

Byla C-429/02

Bacardi France

prieš

Télévision Française TF1 ir kt.

(Cour de cassation (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą))

(Direktyva 89/552 – Televizijos reklama – Laisvė teikti paslaugas – Alkoholinių gėrimų televizijos reklama – Draudimas valstybėje narėje – Galimas nesuderinamumas su Bendrijos teise)

1. Pagal EB 226 straipsnį Europos Bendrijų Komisijos iškeltoje byloje C‑262/02 Teisingumo Teismo prašoma nuspręsti, ar suderinami su EB 49 straipsniu Prancūzijos teisės aktai, draudžiantys nacionalinėje teritorijoje retransliuoti kitose valstybėse narėse vykstančius sporto renginius, jeigu jų metu rodomi stendai su alkoholiniais gėrimais, kurių televizijos reklama Prancūzijoje draudžiama.

2. Dėl tų pačių teisės aktų 2001 m. lapkričio 19 d. sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑429/02 du klausimus pateikė Cour de cassation (Prancūzija). Toje byloje Prancūzijos teismas siekia sužinoti, ar valstybės narės teisės aktai, kaip antai pirmiau nurodyti Prancūzijos teisės aktai, yra suderinami su Direktyva 89/552 ir EB 49 straipsniu.

3. Kaip matyti, šios dvi bylos yra susijusios su ta pačia nacionaline teise ir aspektais, kurie didžiąja dalimi sutampa. Todėl jas naudinga nagrinėti kartu.

I – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos teisės aktai

4. Taikytinos Bendrijos teisės atžvilgiu, kaip gerai žinoma, svarbi nuostata šiuo atveju yra EB 49 straipsnis, kuris užtikrina laisvę teikti paslaugas Bendrijoje.

5. Be to, pažymėtina, kad EB 46 straipsnis, taikomas paslaugų teikimo srityje, pagal EB 55 straipsnį leidžia taikyti valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, kurios, nors ir riboja minėtą laisvę, yra pateisinamos viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir jos sveikatos sumetimais.

Direktyva 89/552

6. 1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyva Nr. 89/552/EEB (direktyva „Televizija be sienų“, toliau – „Direktyva 89/552“) yra taip pat svarbi byloje C‑429/02( ).

7. Kad būtų užtikrinta transliuojamų televizijos programų perdavimo Bendrijoje laisvė, Direktyva 89/552 numato kai kurias tų programų transliavimo sritis, nustatydama minimalias taisykles, kurias turi atitikti iš Bendrijos transliuojamos ir skirtos joje priimti programos (trylikta ir keturiolikta konstatuojamosios dalys).

8. Be to, siekiant šio tikslo, direktyva valstybes nares įpareigoja, visų pirma, užtikrinti, kad jų jurisdikcijai priklausantys televizijos transliuotojai laikytųsi šios direktyvos nuostatų (3 straipsnio 2 dalis) ir, antra, šios direktyvos koordinuojamose srityse užtikrinti televizijos programų priėmimo laisvę bei savo teritorijoje neriboti televizijos programų retransliavimo iš kitų valstybių narių (2 straipsnio 2 dalis).

9. Direktyvos reguliuojamoms sritims priklauso ir „televizijos reklama“, kurios atžvilgiu ji įtvirtina tam tikras nuostatas, apibrėžiančias pagrindines šios srities sąvokas bei reglamentuojančias tokio pobūdžio reklamos transliavimo būdus, ribas ir laiką.

10. Kiek tai šiuo atveju aktualu, reikėtų priminti, jog 1 straipsnio b ir c punktai numato, kad:

„b) „televizijos reklama“ – tai bet kokio pobūdžio pranešimas, už kurio transliavimą pinigais ar kitokiu panašiu būdu sumoka valstybinė ar privati įmonė, susijusi su prekyba, verslu, amatu ar profesija, kai už tam tikrą mokestį siekiama paskatinti pirkti prekių ar naudotis paslaugomis, įskaitant nekilnojamojo turto įsigijimą arba turtinių teisių ir įsipareigojimų perėmimą. <…> “

c) „paslėpta reklama“ – tai tie atvejai, kai programose žodžiais ar vaizdais pateikiamos prekių gamintojo ar paslaugų teikėjo prekės, paslaugos, pavadinimas, prekės ženklas ar veikla ir kai transliuotojai tai daro dėl reklamos, o žiūrovai gali nesusigaudyti dėl tokio pateikimo pobūdžio. Toks pateikimas yra laikomas sąmoningu, ypač tais atvejais, kai tai daroma už mokestį ar kitą panašų atlygį.“

11. 10 straipsnis nustato, kad:

„1. Televizijos reklamos laidos yra aiškiai atpažįstamos ir optinėmis ir (arba) akustinėmis priemonėmis visiškai atskiriamos nuo kitų programos dalių.

<...>

4. Paslėpta reklama yra draudžiama.“

12. 11 straipsnis numato, kad:

„1. Reklama yra įterpiama tarp programų. Laikantis 2–5 dalyse nustatytų reikalavimų, reklama taip pat gali būti įterpiama į programą nepakenkiant jos vientisumui ir vertei, atsižvelgiant į natūralias programoje daromas pertraukas, jos trukmę bei pobūdį ir nepažeidžiant autorinių teisių.

2. Programose, susidedančiose iš savarankiškų dalių, arba sporto programose ar panašaus pobūdžio renginiuose ir pasirodymuose, kuriuose būna daromos pertraukos, reklama įterpiama tik tarp atskirų dalių arba per pertraukas.

<...>“

13. 15 straipsnis nustato tam tikrus kriterijus, kuriuos turi atitikti alkoholinių gėrimų televizijos reklama.

14. Galiausiai reikia priminti, kad Direktyva 89/552 buvo iš dalies pakeista Direktyva 97/36( ) vėliau, nei susiklostė šioje byloje nagrinėjamos faktinės aplinkybės, todėl pastaroji direktyva šioje byloje netaikytina.

B – Nacionalinės teisės aktai

a) „Evin“ įstatymas

15. Dėl nacionalinės teisės aktų iš esmės reikia priminti Prancūzijos teisės nuostatas dėl alkoholinių gėrimų reklamos, pradedant 1991 m. sausio 10 d. įstatymu Nr. 91–32 dėl kovos su rūkymu ir alkoholizmu( ) (toliau – „Evin“ įstatymas), kuris pakeitė Code des débits de boissons (Prekybos alkoholiu kodeksas, toliau – CDB) ( ) L. 17 straipsnį.

16. „Evin“ įstatymas grindžiamas principu: yra draudžiama bet kokia alkoholinių gėrimų (t. y. tų gėrimų, kuriuose alkoholio koncentracija didesnė nei 1,2 %) reklamos forma, kuri nėra aiškiai leidžiama. Todėl remiantis šiuo principu alkoholinių gėrimų televizijos reklama yra draudžiama, nes ji pagal CDB L. 17 straipsnį nėra aiškiai leidžiama.

17. Šis draudimas aiškiai patvirtintas 1992 m. kovo 27 d. Dekreto Nr. 92–280 dėl reklamos bei rėmimo televizijoje 8 straipsnyje( ), kuris numato:

„Draudžiama reklamuoti, pirma, gaminius, kurių reklama teisės aktais yra uždrausta, ir, antra, šiuos gaminius bei ekonominę veiklą:

gėrimus, kuriuose alkoholio koncentracija didesnė nei 1,2 %<...>“

18. Bet koks Evin įstatymo pažeidimas pagal Prancūzijos baudžiamąją teisę laikomas „délit“. CDB L. 21 straipsnis numato:

„Už L. 17, L. 18, L. 19 ir L. 20 straipsnių nuostatų pažeidimus baudžiama 500 000 FRF bauda. Maksimali bauda gali siekti 50 % neteisėtai reklamai išleistos pinigų sumos.

Padarius pakartotinį pažeidimą, teismas gali uždrausti neteisėtai reklamuotų alkoholinių gėrimų prekybą nuo vienerių iki penkerių metų.“

b) CSA priimtos priemonės

19. Be to, svarbi priežiūros funkcija buvo pavesta Conseil supérieur de l’audiovisuel (Aukščiausiajai audiovizualinei tarybai, toliau – CSA), kuri „Evin“ įstatymo nesilaikantiems Prancūzijos transliuotojams gali skirti administracines nuobaudas.

20. Įgyvendindama šią funkciją, CSA, pastebėjusi, kad per televiziją transliuojant kai kuriuos užsienyje vykusius sporto renginius Prancūzijoje buvo rodomi alkoholinius gėrimus reklamuojantys stendai( ) ir nusprendusi, kad ši televizijos reklamos forma pažeidė „Evin“ įstatymą, įspėjo kai kuriuos Prancūzijos transliuotojus laikytis įstatymo ir net pateikė skundą dėl šio įstatymo pažeidimo( ).

21. Todėl CSA parengė Gero elgesio kodeksą siekdama pateikti „Evin“ įstatymo nuostatų išaiškinimą dėl sporto renginių, kuriuose rodoma alkoholinių gėrimų reklama (pavyzdžiui, aplink aikštę išdėstyti stendai), retransliavimo ( ).

22. Šis kodeksas, kuris draudžia bet kokią Prancūzijos ir užsienio alkoholinių gėrimų diskriminaciją, reikalauja, kad reklamos paslaugų teikėjai, tarpininkai, sporto federacijos ir televizijos transliuotojai būtų kuo atidesni tais atvejais, kai tokios reklamos rodomos per užsienyje vykstančius sporto renginius. Tokiais atvejais transliuotojai, Prancūzijoje retransliuojantys sporto renginių vaizdus, neturi duoti sutikimo dėl sporto renginio vietoje matomų reklamų, nepritardami jų pateikimui stenduose ir kiek įmanoma vengdami jas filmuoti.

23. Ši bendra taisyklė toliau tikslinama darant skirtumą tarp „tarptautinių renginių“ ir „kitų užsienyje vykstančių renginių“. „Tarptautinių renginių“ atveju vaizdai yra transliuojami daugelyje valstybių ir negali būti laikomi tiesiogiai skirtais Prancūzijos žiūrovams; todėl transliuotojai negali būti kaltinami davę sutikimą, net jei šios reklamos pasirodo ekrane, nes jie nekontroliuoja vaizdo įrašymo sąlygų. Tačiau „kiti renginiai“, kurių transliavimas yra skirtas specialiai Prancūzijos žiūrovams, traktuojami kitaip. Šiuo atveju, jei šalies, kurioje vyksta aptariamas sporto renginys, teisės aktai sporto varžybų vietoje leidžia alkoholinių gėrimų reklamą, šalys, kurios derasi su televizijos teisių turėtojais, siekdamos užkirsti kelią alkoholinių gėrimų reklamos rodymui Prancūzijoje, privalo panaudoti „visas įmanomas priemones“ bei informuoti savo užsienio partnerius apie šioje valstybėje narėje galiojančias taisykles.

c) Gero elgesio kodekso pakeitimai

24. Nors šioje byloje tai nėra svarbu sprendimui priimti, pažymėtina, kad nuo 1999 m. Gero elgesio kodeksas buvo keistas keletą kartų. Iš esmės jis buvo papildytas priedų – „varžybos tarp dviejų valstybių“ (anksčiau vadintų „kitais renginiais“) sąrašu. Į šį sąrašą, kuris turėjo būti periodiškai peržiūrimas, buvo įtraukos draugiškos rungtynės, kvalifikacinės rungtynės dėl patekimo į finalą, Intertoto taurės futbolo rungtynės ir pirmieji UEFA taurės futbolo rungtynių turai (visi iki ketvirtojo turo). Be to, numatyta, kad sąraše esančios varžybos bet kuriuo atveju gali būti priskiriamos „tarptautiniams renginiams“, kai viena varžybose dalyvaujančių komandų ar atletai yra „plačiai žinomi“ ( ). Galiausiai Prancūzijos transliuotojams buvo suteikta galimybė kreiptis į CSA siekiant sužinoti, ar transliuotinas sporto renginys laikomas „tarptautiniu“ ar turi statusą „tarp dviejų valstybių“.

25. Iš bylos medžiagos matyti, kad vėlesni Gero elgesio kodekso pakeitimai padaryti 2000 m. ir 2001 m. Visų pirma sutrumpintas „varžybų tarp dviejų valstybių“ sąrašas( ), išplėsta bei patikslinta CSA konsultavimo procedūra, suteikiant teisę visoms suinteresuotoms šalims kreiptis į šią instituciją pateikiant klausimus dėl kodekso taikymo sąlygų ir ne ilgiau kaip per tris savaites gaunant atsakymą; ir galiausiai buvo numatyta kodeksą plačiai išplatinti paskelbiant jį Bulletin officiel du Ministère de la Jeunesse et des Sports, periodiniame leidinyje „La lettre du CSA“ bei CSA tinklapyje.

II – Faktinės bylos aplinkybės ir procedūra

Byla C‑262/02

26. Nuo 1995 m. Komisija gavo daug privačių asmenų skundų, pranešančių apie „Evin“ įstatymo sudarytas kliūtis kitose valstybėse narėse vykstantiems sporto renginiams retransliuoti Prancūzijoje ir alkoholinių gėrimų gamintojams įsigyjant plotą reklamos stenduose, įrengtuose tokių renginių vietose.

27. Dėl šių skundų 1995 m. rugpjūčio 21 d. Komisija išsiuntė Prancūzijai oficialų įspėjimą. Vėliau 1996 m. lapkričio 21 d. buvo išsiųsta argumentuota nuomonė, kurioje Komisija kaltino Prancūziją pažeidus EB sutarties 59 straipsnį (po pakeitimo – EB 49 straipsnis).

28. Kadangi Prancūzijos pateikti atsakymai į argumentuotą nuomonę bei Gero elgesio kodekso pakeitimai Komisijos nepatenkino, 2002 m. liepos 16 d. pateikdama ieškinį ji kreipėsi į Teisingumo Teismą, jog šis pripažintų, kad „Prancūzijos televizijos kanalais rodomų sporto renginių, vykstančių kitų valstybių narių teritorijose, transliavimą susiedama su išankstiniu alkoholinių gėrimų reklamos panaikinimu, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį“.

29. Pagal Darbo reglamento 93 straipsnio 1 dalį 2002 m. gruodžio 3 d. nutartimi Teisingumo Teismas leido Jungtinei Karalystei įstoti į bylą Komisijos pusėje.

Byla C‑429/02

30. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės yra susijusios su keturiomis bendrovėmis: Bacardi France SAS (toliau – Bacardi), Télévision Française TF1 SA (toliau – TF1), Groupe Jean-Claude Darmon SA (toliau – Darmon) ir Girosport SARL (toliau – Girosport).

31. Iš bylos medžiagos matyti, kad siekdama laikytis CSA parengto Gero elgesio kodekso reikalavimų, TF1 įspėjo Darmon ir Girosport, jog „būtų panaudotos visos būtinos priemonės siekiant išvengti alkoholinių gėrimų prekių ženklų parodymo per televiziją, kai (sporto renginių) retransliavimo teisės yra įgyjamos TF1 sąskaita“( ).

32. Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad kai kurie futbolo klubai dėl užsienyje vykstančių sporto renginių retransliavimo Prancūzijoje atsisakė prie žaidimo aikštės esančių stendų pritvirtinti Bacardi gaminamų alkoholinių gėrimų reklamą.

33. Nusprendusi, kad tokį atsisakymą lėmė TF1 prašymu Darmon ir Girosport daromas spaudimas užsienio klubams ir kad toks spaudimas buvo daromas tik tuomet, kai ši reklama buvo susijusi su prancūziškais gėrimais, Bacardi pateikė ieškinį Tribunal de commerce de Paris (Paryžiaus komerciniam teismui), prašydama nurodyti aptariamoms dviem bendrovėms nutraukti tokį diskriminacinį elgesį.

34. Kadangi šį ieškinį pirmosios instancijos teismas ir apeliaciją gavęs teismas atmetė, Bacardi padavė skundą Cour de cassation (Kasaciniam teismui). Abejodamas dėl Prancūzijos teisės aktų ir Direktyvos 89/552 bei EB 49 straipsnio suderinamumo, pastarasis, pagal EB 234 straipsnį prašydamas priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismui pateikė šiuos klausimus:

„1. Ar 1989 m. spalio 3 d. Direktyvai 89/552/EEB, vadinamajai „Televizijos be sienų direktyvai“, t. y. jos redakcijai, galiojusiai iki 1997 m. birželio 30 d. Direktyvos 97/36/EB priėmimo, prieštarauja tai, kad vidaus teisės aktų nuostatos, kaip antai Code des débits de boissons L. 17–L. 21 straipsniai ir 1992 m. kovo 27 d. Dekreto Nr. 92–280 8 straipsnis, visuomenės sveikatos apsaugos tikslais ir gresiant kriminalinėms bausmėms, draudžia alkoholinių gėrimų, nesvarbu, ar jie pagaminti valstybėje narėje, ar kitose Sąjungos valstybėse narėse, reklamą per televiziją, neatsižvelgiant, ar tai būtų reklamos laidos direktyvos 10 straipsnio prasme (tiesioginė reklama), ar netiesioginė reklama, kai ekrane rodomi alkoholinius gėrimus reklamuojantys stendai, jei tai nėra paslėpta reklama direktyvos 1 straipsnio c punkto prasme?

2. Ar EB 49 straipsnis ir televizijos transliacijų laisvo judėjimo Sąjungoje principas turi būti aiškinami taip, kad jiems prieštarauja nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai Code des débits de boissons L. 17–L. 21 straipsniai ir 1992 m. kovo 27 d. Dekreto Nr. 92–280 8 straipsnis, kurios, visuomenės sveikatos apsaugos tikslais ir gresiant kriminalinėms bausmėms, draudžia alkoholinių gėrimų, nesvarbu, ar jie pagaminti valstybėje narėje, ar kitose Sąjungos valstybėse narėse, reklamą per televiziją, neatsižvelgiant, ar tai būtų reklamos laidos direktyvos 10 straipsnio prasme (tiesioginė reklama), ar netiesioginė reklama, kai ekrane rodomi alkoholinius gėrimus reklamuojantys stendai, jei tai nėra paslėpta reklama direktyvos 1 straipsnio c punkto prasme, kai tai sąlygoja, jog už televizijos programų transliaciją ir platinimą atsakingi ūkio subjektai:

a) atsisako transliuoti televizijos programas, kaip antai retransliuoti Prancūzijoje ar kitose Sąjungos valstybėse vykstančius sporto renginius, nes yra matomos pagal Prancūzijos Code des débits de boissons draudžiamos reklamos;

b) arba jas transliuoja su sąlyga, kad nebus matomos pagal Prancūzijos Code des débits de boissons draudžiamos reklamos, taip sudarant kliūtis sutartims dėl valstybėje narėje ar kitose Sąjungos valstybėse narėse pagamintų alkoholinių gėrimų reklamos sudaryti?“

35. Šiame procese Bacardi, TF1, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Komisija pateikė rašytines pastabas.

36. 2003 m. lapkričio 25 d. įvyko šios bylos ir bylos C‑262/02 bendras posėdis, kuriame dalyvavo Bacardi, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Komisija.

III – Teisinis vertinimas

Pirminės pastabos

37. Kaip jau minėjau, šiose dviejose bylose pagrindiniai klausimai didžiąja dalimi sutampa. Todėl juos nagrinėsiu kartu, tačiau iš pradžių norėčiau pareikšti keletą pastabų dėl byloje C‑429/02 pateiktų klausimų.

38. Kaip buvo nurodyta, Teisingumo Teismui pirmiau minėtoje byloje pateikti du klausimai, kuriais klausiama ar Direktyvai 89/552 ir EB 49 straipsniui prieštarauja Prancūzijos teisės aktai, draudžiantys alkoholinių gėrimų televizijos reklamą, ar tai būtų tiesioginė reklama televizijos laidų forma, ar netiesioginė reklama, kai retransliuojant sporto renginius ekrane rodomi reklamos stendai, įrengti vietose, kur šie renginiai vyksta.

39. Mano nuomone, reikėtų pateikti tam tikras pastabas dėl šių klausimų formuluotės.

40. Visų pirma, norėčiau pažymėti, kad siekiant tinkamai atsakyti į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, Teisingumo Teismo vertinimas negali apsiriboti CDB L. 17–L. 21 straipsniais ir Dekreto Nr. 92–280 8 straipsniu, kuriuos aiškiai paminėjo nacionalinis teismas, o turi apimti ir šioms nuostatoms įgyvendinti CSA priimtas priemones. Reikėtų iš esmės atsižvelgti į šios institucijos parengtą Gero elgesio kodeksą, kuris, kaip buvo nurodyta ir kaip galima nustatyti iš bylos medžiagos, įpareigoja šalis, besiderančias dėl užsienyje vykstančių sporto renginių, neskirtų retransliuoti „daugelyje valstybių“, o skirtų „specialiai Prancūzijos žiūrovams“ (t. y. kiti renginiai“), transliavimo per televiziją teisių įsigijimo, imtis visų „įmanomų priemonių“, kad išvengtų tokiuose renginiuose matomų alkoholinių gėrimų reklamų rodymo Prancūzijoje.

41. Iš tikrųjų TF1, Darmon ir Girosport veiksmai, dėl kurių kilo pagrindinis ginčas ir kurį skundžia Bacardi, yra šių ūkio subjektų siekio remtis CDB L. 17–L. 21 straipsnių bei Dekreto 92–280 8 straipsnio aiškinimo ir taikymo praktika rezultatas. Todėl manau, kad į šią praktiką, – kurios svarbą minėtų straipsnių, dėl kurių Komisija pateikė kaltinimus byloje C‑262/02, aiškinimui iš esmės pripažino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – reikia atsižvelgti nagrinėjant abu prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktus klausimus. Todėl Teisingumo Teismo atsakymas, kuriuo nebūtų atsižvelgta į tokią praktiką, galiausiai taptų tik konsultacine išvada, nesusijusia su pagrindinės bylos tikruoju ginču, ir aiškiai prieštarautų prejudicinio sprendimo priėmimo procedūros paskirčiai( ).

42. Antra, manyčiau, kad analizuodamas aptariamas nuostatas Teisingumo Teismas iš esmės turėtų įvertinti, ar netiesioginės alkoholinių gėrimų reklamos, kai retransliuojant sporto renginius rodomi įrengti stendai, draudimas yra suderinamas su Bendrijos teise. Kaip minėjau, pagrindinė byla buvo iškelta dėl TF1, Darmon ir Girosport veiksmų teisėtumo siekiant laikytis tokio draudimo. Vis dėlto tiesioginės televizijos reklamos draudimas minėtoje byloje jokios reikšmės neturi, nors Prancūzijos teisė jį numato. Todėl man atrodo, kad sprendžiant ginčą pagrindinėje byloje, Teisingumo Teismo atsakymas dėl pastarojo draudimo suderinamumo su Bendrijos teise nėra būtinas.

43. Dėl pirmiau nurodytų argumentų manau, kad Cour de cassation pateikti klausimai turi būti suprantami kaip Teisingumo Teismą įpareigojantys įvertinti, ar Direktyvai 89/552 ir EB 49 straipsniui neprieštarauja valstybės narės teisės aktai, kaip antai Prancūzijos teisės aktai, kurie nacionalinėje teritorijoje draudžia kitose valstybėse narėse vykstančių sporto renginių, kurie nėra retransliuojami daugelyje valstybių, bet iš esmės skirti tos valstybės žiūrovams, retransliavimą, kai jo metu rodomi sporto renginio vietoje įrengti stendai su pirmojoje valstybėje per televiziją reklamuoti draudžiamais gaminiais (šiuo atveju alkoholiniais gėrimais).

44. Tokiu atveju antrasis Teisingumo Teismui pateiktas klausimas byloje C‑429/02 ir Komisijos ieškinys dėl įsipareigojimų nevykdymo byloje C‑262/02 sutampa, nes abiem atvejais būtina nustatyti, ar minėti teisės aktai, kaip juos aiškino ir taikė CSA, yra suderinami su EB 49 straipsniu.

45. Akivaizdu, kad abiejose bylose tai yra pagrindinis ir bendras klausimas. Vis dėlto, prieš pradėdamas jį nagrinėti, turiu paminėti tik bylai dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą svarbų aspektą. Joje reikia nustatyti, ar visi nagrinėjami Prancūzijos teisės aktai yra neteisėti dėl Direktyvos 89/552 pažeidimo.

Direktyva 89/552

46. Šiuo klausimu pateiksiu tik keletą pastabų, nes sutinku su visomis byloje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalyvaujančiomis šalimis (išskyrus TF1), kurios teigia, kad šioje byloje direktyva netaikytina, nes sporto renginių metu regimų reklamos stendų rodymas per televiziją negali būti laikomas „televizijos reklama“, ir todėl nepatenka į direktyvos taikymo sritį.

47. Mano nuomone, ši išvada aiškiai išplaukia iš direktyvos 1, 10 ir 11 straipsnių.

48. 1 straipsnio b punktas „televizijos reklamą“ apibrėžia kaip „bet kokio pobūdžio pranešimą, už kurio transliavimąpinigais ar kitokiu panašiu būdu sumoka <...> kai <...> siekiama paskatinti pirkti prekių ar naudotis paslaugomis( ).

49. Taigi ši nuostata nurodo išskirtinai reklamai skirtųtelevizijos vaizdų seką, už kuriuos televizijos transliuotojas gauna pinigus. Tačiau ji neapima kitokio pobūdžio pranešimų, kaip antai pateikiamų retransliuojant sporto renginius rodomuose stenduose, už kuriuos transliuotojai jokio atlygio negauna.

50. 10 ir 11 straipsniai nustato, kad televizijos reklama turi būti „visiškai atskiriama nuo kitų programos dalių“ (10 straipsnio 1 dalis) ir kad „programose, susidedančiose iš savarankiškų dalių, arba sporto programose ar panašaus pobūdžio renginiuose ir pasirodymuose, kuriuose būna daromos pertraukos, reklama įterpiama tik tarp atskirų dalių arba per pertraukas“ (11 straipsnio 2 dalis).

51. Kaip teisingai nurodė Jungtinė Karalystė ir Komisija, šias sąlygas gali atitikti tik prekes ar paslaugas televizijoje skirti reklamuoti pranešimai, kurie pagal direktyvą įterpiami tarp atskirų sporto programų dalių ar pertraukų taip, kad juos būtų galima visiškai atskirti nuo pačių programų.

52. Priešingai, retransliuojant sporto renginį rodomų reklamos stendų, pastatytų šalia žaidimo zonos, kurioje vyksta varžybos, vaizdai neišvengiamai matomi visą laiką ir jų neįmanoma visiškai atskirti nuo aikštėje vykstančio žaidimo veiksmų vaizdų. Todėl būtų nelogiška manyti, kad Direktyva 89/552 taip pat apima tokios formos netiesioginę reklamą, kuri iš esmės dėl savo pobūdžio negali atitikti šioje direktyvoje numatytų nuostatų.

53. Taigi šiuo klausimu darau išvadą, kad Direktyvai 89/552 neprieštarauja valstybės narės teisės aktai, kaip antai Prancūzijos teisės aktai, kurie nacionalinėje teritorijoje draudžia kitoje valstybėje narėje vykstančių sporto renginių retransliavimą, kai rodomi tokių renginių vietose įrengti reklamos stendai, reklamuojantys gaminius (šiuo atveju alkoholinius gėrimus), kurių televizijos reklamą pirmoji valstybė narė draudžia.

Dėl EB 49 straipsnio

54. Kaip jau pažymėjau keletą kartų, dėl įsipareigojimų nevykdymo pateiktas Komisijos ieškinys ir Cour de cassation pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą antrasis klausimas kelia tą pačią problemą. Iš esmės Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, ar Prancūzijos teisės aktai, kaip juos aiškino ir taikė CSA, yra suderinami su EB 49 straipsniu.

55. Komisija, Jungtinė Karalystė ir Bacardi mano, kad nagrinėjamos priemonės yra neproporcingas įvairių tarpvalstybinių paslaugų teikimo apribojimas atsižvelgiant į visuomenės sveikatos apsaugos ir žalos prevencijos tikslus. Visiškai pripažindama, kad nagrinėjami teisės aktai apriboja laisvę teikti paslaugas, Prancūzija – priešingai – mano, kad šis apribojimas yra pateisinamas visuomenės sveikatos sumetimais ir atitinka proporcingumo principą.

1. Dėl laisvės teikti paslaugas apribojimo

56. Taigi pirmas spręstinas klausimas yra, ar CSA priimtos priemonės, ir ypač pirminė Gero elgesio kodekso redakcija, apriboja laisvę teikti paslaugas EB 49 straipsnio prasme.

57. Iš tikrųjų pasirodo, kad šiose dviejose bylose nėra didelio šalių nuomonių skirtumo dėl tokio apribojimo buvimo, kadangi Prancūzijos Respublika realiai neginčijo Bacardi, Komisijos ir Jungtinės Karalystės šiuo klausimu pateikto argumento.

58. Nebuvo ginčijama ir tai, kad CSA priimtos priemonės tarp valstybių apriboja laisvę teikti tris skirtingas paslaugas: i) Prancūzijos transliuotojų vykdomą užsienyje vykstančių varžybų „tarp dviejų valstybių“, kuriuose matoma alkoholinių gėrimų reklama, retransliavimą; ii) tokių renginių organizatorių televizijos teisių pardavimą Prancūzijos transliuotojams; iii) tokiuose renginiuose įrengtų reklamos stendų valdytojų vykdomą ploto pardavimą alkoholinių gėrimų reklamai. Ieškinyje dėl įsipareigojimų nevykdymo Komisija taip pat nurodė varžybose „tarp dviejų valstybių“ dalyvaujančių komandų rėmimo apribojimą. Tačiau, kaip Komisija pati pripažino, šio kaltinimo argumentuotoje nuomonėje nebuvo, ir todėl į jį byloje C‑262/02 atsižvelgti nereikia( ).

59. Tokiomis aplinkybėmis man atrodo, kad nors ginčijami teisės aktai numato pareigas tik Prancūzijos ūkio subjektams, yra tiesiogiai apsunkinamas ir šių, ir kitų valstybių narių ūkio subjektų laisvas patekimas į nagrinėjamų paslaugų rinką.

60. Kaip jau buvo minėta, pagal Gero elgesio kodeksą „kitų renginių“ atveju reikalaujama, kad šalys, kurios derasi su televizijos teisių turėtojais, imtųsi visų „įmanomų priemonių“, kad išvengtų alkoholinių gėrimų reklamos pasirodymo Prancūzijos televizijos ekranuose.

61. Tačiau man atrodo, kad tarp tų Kodekso šiems ūkio subjektams nustatytų „priemonių“ pirmiau nurodytam rezultatui pasiekti taip pat egzistuoja pareiga neįsigyti „kitų renginių“ transliavimo per televiziją teisių, jei iš pradžių nėra pašalinama alkoholinių gėrimų reklama. Nėra jokių abejonių, kad tokios „priemonės“ apima ir „įmanomas priemones“, kurių gali imtis dėl televizijos teisių derybas vedantys asmenys.

62. Jei taip yra, būtų sunku neigti, kad ginčijami teisės aktai sudaro kliūtį galimybei naudotis minėtomis paslaugomis. Iš tikrųjų reikalavimas pašalinti ginčijamą reklamą gali sąlygoti vieną šių dviejų situacijų: jei sporto renginio organizatoriai paliks reklamą, jie negalės parduoti renginio televizijos transliacijos teisių, ir dėl šios priežasties jis negalės būti transliuojamas Prancūzijoje; priešingai, jeigu jie pašalins tokią reklamą stenduose ar iš anksto uždraus juos pastatyti žaidimo zonos kraštuose, šių reklamos stendų valdytojai negalės parduoti turimo laisvo reklamos ploto alkoholinių gėrimų gamintojams, o pastarieji negalės jo pirkti. Bet kuriuo atveju, Kodekso nustatytos sąlygos, kaip turi elgtis asmenys, kurie derasi dėl televizijos retransliavimo teisių, iš įvairių ūkio subjektų atima galimybę siūlyti ar gauti vieną ar daugiau „tarpvalstybinių“ paslaugų.

63. Nereikėtų ginčyti to, kad Prancūzijos transliuotojai, užuot dėl aptariamos reklamos buvimo atsisakę transliuoti „varžybas tarp dviejų valstybių“, naudodami šiuolaikinę vaizdų maskavimo techniką gali pasirinktinai paslėpti stendus su alkoholinių gėrimų reklama. Tačiau, kaip teisingai pažymėjo Komisija, ir per posėdį Prancūzijos Respublika tam pritarė, tai yra labai sudėtinga, remiantis raketų valdymo sistemomis sukurta technika, dėl kurių televizijos transliuotojai patirtų labai didelių išlaidų.

64. Taip pat negalima ginčyti to, kad remiantis analize nacionalinės teisės aktai nesudaro pagal EB 49 straipsnį draudžiamo apribojimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą teismui nurodžius, kad šie teisės aktai apėmė visus be išimties alkoholinius gėrimus ir kad „už televizijos programų transliavimą bei platinimą atsakingi ūkio subjektai“ juos taikė šiems gėrimams, neatsižvelgdami į tai, ar jie buvo „nacionalinės kilmės, ar kilę iš kitų Sąjungos valstybių narių“.( ).

65. Svarbu priminti, kad EB 49 straipsnis draudžia ne tik diskriminaciją pilietybės pagrindu, bet taip pat bendresne prasme bet kokį kitoje valstybėje narėje įsisteigusių asmenų laisvės teikti paslaugas apribojimą.( ). Todėl šis straipsnis draudžia nacionalinės teisės nuostatas, kurios, net jei taikomos vienodai, gali tiesiogiai daryti įtaką laisvam patekimui į kitų valstybių narių paslaugų rinką( ).

66. Kaip ką tik nurodžiau, būtent tokia situacija yra šioje byloje.

67. Todėl šiuo klausimu galima padaryti išvadą, kad CSA priimtos „Evin“ įstatymo įgyvendinimo priemonės, įpareigojančios asmenis, kurie derasi su „kitų renginių“ televizijos transliacijos teisių turėtojais, imtis visų „įmanomų priemonių“, kad būtų išvengta alkoholinių gėrimų reklamos rodymo Prancūzijoje, sudaro laisvės teikti paslaugas apribojimą EB 49 straipsnio prasme.

2. Dėl taikytinų Prancūzijos teisės nuostatų proporcingumo

68. Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta, reikia patikrinti, ar nurodytas apribojimas gali būti pateisinamas atsižvelgiant į poreikius, kuriuos Bendrijos teisė leidžia saugoti net nukrypstant nuo judėjimo laisvės principo.

69. Šiuo klausimu visų pirma norėčiau pažymėti, kad visos dviejose bylose dalyvaujančios šalys sutinka su Teisingumo Teismo teiginiais, kad nagrinėjamos priemonės, „kurios riboja alkoholinių gėrimų reklamą ir kuriomis siekiama kovoti prieš piktnaudžiavimą alkoholiu“, net sudarydamos kliūtis laisvei teikti paslaugas, „grindžiamos rūpesčiu visuomenės sveikata“( ), ir todėl gali būti pateisinamos šiuo „EB 46 straipsnio pripažįstamu bendro intereso pagrindu, kuris pagal EB 55 straipsnį taikomas laisvei teikti paslaugas“( ).

70. Tačiau, kaip jau žinoma, remiantis Teisingumo Teismo praktika, EB 46 straipsniu leidžiamos nacionalinės teisės nuostatos yra teisėtos su sąlyga, kad jos nėra „neproporcingos siekiamam tikslui“( ). Taigi, nors tiesa, kad nesant alkoholio reklamą reglamentuojančių Bendrijos taisyklių šioje srityje „valstybės narės pačios sprendžia, kokį visuomenės sveikatos apsaugos lygį jos nori užtikrinti, ir kaip šis lygis turi būti pasiekiamas“, taip pat tiesa, kad jos tai gali daryti tik „Sutarties nustatytose ribose ir pirmiausia atsižvelgdamos į proporcingumo principą“( ), kuriuo reikalaujama, kad priemonės, kurių imamasi, „būtų tinkamos jų siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršytų to, kas reikalinga jam pasiekti“( ).

71. Svarbiausias Komisijos iškeltos Prancūzijos Respublikai bylos dėl įsipareigojimų nevykdymo ir Cour de cassation pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą klausimas yra Prancūzijos teisės aktų proporcingumas. Todėl siekiant išspręsti abi bylas reikia nustatyti, ar šie teisės aktai: i) yra tinkami jų siekiamam visuomenės sveikatos apsaugos tikslui įgyvendinti; ir ii) neviršija to, kas reikalinga šiam tikslui pasiekti.

i) Dėl Prancūzijos teisės aktų tinkamumo jų siekiamam visuomenės sveikatos apsaugos tikslui įgyvendinti

72. Komisijos ir Bacardi nuomone, nagrinėjamos Prancūzijos teisės nuostatos yra netinkamos priemonės visuomenės sveikatos apsaugos tikslui pasiekti, nes jos grindžiamos netinkamais, palyginti su šiuo tikslu, norminiais sprendimais bei kriterijais. Visa tai dėl kelių priežasčių nagrinėsiu atskirai.

73. Pirmą netinkamumo elementą Bacardi ir Komisija nurodo lygindamos tabakui ir alkoholiniams gėrimams taikomas taisykles. Tabako atveju, išskyrus Formulės 1 lenktynes, Prancūzijos teisės aktai nustato visišką tabako reklamos draudimą. Tačiau dėl alkoholinių gėrimų jie leidžia įvairias reklamos formas (pavyzdžiui, spaudoje, per radiją ir stenduose), bet uždraudžia televizijos reklamą, kuri pagal Gero elgesio kodeksą apima alkoholinius gėrimus reklamuojančių stendų rodymą per televiziją.

74. Jei teisingai suprantu, Komisijos nuomone, egzistuoja nesuderinamumas tarp šių dviejų atvejų, nes tabakui nustatytas bendras draudimas yra ribojamas leidžiančios nukrypti nuostatos, o draudimas iš dalies, kuris nustatytas alkoholiniams gėrimams, yra išplėstas taikant jį retransliavimui per televiziją.

75. Bacardi ir Komisija taip pat pastebi antrą nesuderinamumo elementą dėl to, kad „Evin“ įstatymas leidžia alkoholinių gėrimų reklamą stendus įrengiant stadionuose, bet draudžia tokių stendų rodymą per televiziją. Šių šalių teigimu, šiuo atveju egzistuoja prieštaravimas, nes, viena vertus, leidžiama reklama reklamos stenduose, kuriuos per visą sporto renginį gali matyti visi jame dalyvaujantys asmenys, o kita vertus, tų pačių stendų rodymas per televiziją yra draudžiamas, nors juos televizijos kameros fiksuoja atsitiktinai, ir todėl žiūrovai juos mato tik keletą akimirkų.

76. Prancūzijos vyriausybė į šiuos prieštaravimus atsako tvirtindama, kad ji priėmė teisės aktų leidybos politikos sprendimus, kurie visuomenės sveikatos apsaugos tikslais pritaiko reklamos draudimą pagal rinkoje esančių gaminių žalą bei naudojamo reklamos būdo poveikį.

77. Prancūzijos vyriausybė patvirtino, kad nėra jokio prieštaravimo tabako reklamos atžvilgiu nustatant leidžiančias nukrypti nuostatas, nenumatytas alkoholiui, kuris daro kitokią žalą žmogaus sveikatai. Vis dėlto būtų visiškai logiška leisti alkoholinių gėrimų reklamą stenduose, kuriuos mato tik realiai sporto varžybų vietose esantys asmenys, ir drausti šios reklamos rodymą per televiziją, atsižvelgiant į tai, kad šia visuomenės informavimo priemone naudojasi daugiau žmonių.

78. Savo ruožtu man nesunku pripažinti, kad kai kurie Prancūzijos teisės aktų leidėjo sprendimai gali iš tikrųjų pasirodyti ginčytini. Neabejotina, kad leidžiant gerokai nukrypti nuo reklamos draudimo ar ribojant reklaminių stendų rodymą per televiziją, nedraudžiant jų įrengimo stadionuose, gali sumažėti valstybės vykdomos veiklos, siekiant apsaugoti visuomenės sveikatą, veiksmingumas.

79. Vis dėlto manyčiau, kad šie sprendimai daro įtaką valstybės narės laisvei „pačiai spręsti dėl visuomenės sveikatos apsaugos užtikrinimo lygio ir šiam lygiui pasiekti tinkamo būdo“( ), ir todėl jie patenka tarp valstybės narės šiam tikslui pasiekti turimų pasirinkimo galimybių. Taigi tai, kas nepatenka į valstybės narės kompetenciją, bet patenka į Teisingumo Teismo kontrolės sritį, yra, kaip jau matėme, tokių sprendimų tinkamumas bei reikalingumas nurodytiems tikslams pasiekti, nes tik tokių sąlygų laikymasis gali pateisinti dėl šių sprendimų atsirandančius apribojimus.

80. Todėl reikia išsiaiškinti ne klausimą, kokios priemonės būtų teoriškai įmanomos ir veiksmingesnės, bet, – ar įgyvendinant savo diskreciją Prancūzijos Respublikos priimtos konkrečios priemonės siekiant užkirsti kelią varžybų „tarp dviejų valstybių“, per kurias rodoma alkoholinių gėrimų reklama, retransliavimui, yra tinkamos šios valstybės narės siekiamam visuomenės sveikatos apsaugos lygiui užtikrinti.

81. Mano nuomone, netgi atsižvelgiant į nurodytus apribojimus, priemonių tinkamumas siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti negali būti paneigiamas. Ginčijamos priemonės sumažina atvejų, kai televizijos žiūrovai gali matyti alkoholinius gėrimus reklamuojančius stendus, t. y. sporto aikštelėje rodomus vaizdus, aiškiai siūlančius vartotojams pirkti šiuos gaminius. Todėl pagrįsta manyti, kad tokios priemonės, ribodamos galimybes skleisti šį pranešimą, taip pat gali sumažinti atvejų, kai televizijos žiūrovai vartoja alkoholinius gėrimus, paveikti reklamos pasiūlymų.

82. Tačiau Bacardi ir Komisijos nurodytas pagrindinis prieštaravimas tuo aspektu, kuris mane domina, iš tikrųjų yra kitoks. Jis susijęs su pirmiau nurodytu Gero elgesio kodeksu (19–23 punktai), ir ypač su „tarptautinių renginių“ bei „kitų renginių“ atskyrimu, kuriuo grindžiamas užsienyje vykstančių sporto renginių retransliavimo draudimas.

83. Bacardi ir Komisijos nuomone, toks atskyrimas yra ne tik netikslus, bet ir prieštaringas. Kai alkoholinius gėrimus reklamuojantys stendai yra sporto varžybų vietose, Kodeksas draudžia retransliuoti „kitus renginius“, kuriuos Prancūzijos žiūrovai žiūri mažiau, bet nedraudžia transliuoti „tarptautinių renginių“, kuriuos šie žiūrovai žiūri labiau. Todėl šis draudimas nustato ne tokią griežtą tvarką didesnę auditoriją pritraukiančių renginių retransliavimui, kurie dėl reklamos gali paskatinti daugiau žmonių vartoti alkoholį.

84. Tačiau, mano nuomone, tokiam prieštaravimui negalima pritarti dėl tolesniuose punktuose nurodomų priežasčių.

85. Pirma, pagal „Evin“ įstatymą įvedus alkoholinių gėrimų televizijos reklamos draudimą, CSA, kuriai buvo patikėta užtikrinti jo laikymąsi, nustatė, kad kai kuriais atvejais alkoholinių gėrimų gamintojai pažeidė draudimą. Iš tikrųjų jie įsigijo reklamos plotus stenduose, rodomuose retransliuojant sporto renginius Prancūzijoje, kurie, nors ir vyko užsienyje, nebuvo ypatingos tarptautinės svarbos, bet iš esmės skirti Prancūzijos žiūrovams.

86. Nusprendusi, kad tokie veiksmai pagal „Evin“ įstatymą pažeidė alkoholinių gėrimų televizijos reklamos draudimą ir pakenkė šio įstatymo siekiamam visuomenės sveikatos apsaugos tikslui, CSA 1995 m. nusprendė uždrausti „kitų renginių“, kuriuose pateikiama tokia reklama, retransliavimą Prancūzijoje. Taip ji išplėtė draudimą iki tokių renginių, kurie nėra transliuojami „daugelyje valstybių“ ir skirti „iš esmės Prancūzijos žiūrovams“, per kuriuos praeityje buvo užfiksuoti pažeidimai, retransliavimo.

87. Šį sprendimą pagrindžianti logika, mano nuomone, būtų dar akivaizdesnė ir atitinkanti Prancūzijos teisės aktų siekiamą tikslą, jei pripažintume, kad per „kitus renginius“, skirtus „iš esmės Prancūzijos žiūrovams“, alkoholinių gėrimų gamintojai bei reklamos teikėjai, pasirinkdami reklamuotiną gaminį ir apibrėždami stenduose rodomą pranešimą, gali tokiuose renginiuose pateikti reklamą, skirtą Prancūzijos televizijos žiūrovams, kuri dėl šios priežasties yra labiau tikslinė, vadinasi, žalingesnė.

88. Be to, ginčijamo draudimo veiksmingumas yra didesnis „kitų renginių“ atveju. Kadangi jie retransliuojami nedideliam valstybių skaičiui, jų transliacija tokiai didelei auditorijai kaip Prancūzijos žiūrovai yra ypač svarbi televizijos transliacijos teisių turėtojams bei reklamos srityje veikiantiems ūkio subjektams, kurie dėl šios priežasties lengviau sutiks bendradarbiauti laikantis šio draudimo.

89. Vis dėlto galėčiau pridurti, kad „tarptautinių renginių“ ir „kitų renginių“ atskyrimas leidžia geriau suderinti visuomenės sveikatos apsaugos tikslą su laisve teikti paslaugas, nes jis sumažina atvejus, kai Prancūzijoje draudžiama retransliuoti užsienyje vykstančius sporto renginius. Dėl šio atskyrimo apribojimas apima tik „kitus renginius“, kurie, kaip minėjau, nėra transliuojami daugelyje valstybių, ir ypač domina Prancūzijos žiūrovus.

90. Iš tikrųjų bendras visų sporto renginių retransliavimo draudimas būtų veiksmingesnis kovojant su alkoholizmu bei tinkamesnė priemonė visuomenės sveikatai apsaugoti. Tačiau akivaizdu, kad toks draudimas paslaugų teikimui sudarytų didesnę kliūtį už tą, kuri kyla iš nagrinėjamų teisės aktų.

91. Dėl argumento, kad bendras draudimas būtų geriau užtikrinęs teisinį tikrumą, pastebėčiau, jog teisinis tikrumas taip pat gali būti užtikrinamas draudimu, taikomu „kitiems renginiams“. Pastarieji apibrėžiami remiantis dviem aiškiais kriterijais (valstybių, kuriose jie retransliuojami, skaičiumi ir ypatingu Prancūzijos žiūrovų suinteresuotumu), kurie kartu, mano nuomone, leidžia televizijos transliuotojams ir kitiems tame sektoriuje veikiantiems ūkio subjektams aiškiai atskirti atvejus, kai sporto renginio retransliavimas yra draudžiamas, ir atvejus, kai jis leidžiamas ( ).

92. Pridurčiau, kad Prancūzijos transliuotojai, kurie pirmieji susidomi sporto varžybų retransliavimu per televiziją, gali išsklaidyti bet kokią abejonę dėl renginio pripažinimo tarptautiniu ar tarp dviejų valstybių kreipdamosi į CSA net telefonu. Tai yra labai įtikinama, nes pastaroji institucija atsakinga už „Evin“ įstatymo taikymą ir bendrą televizijos sektoriaus priežiūrą bei palaiko su transliuotojais dažnus ir reguliarius santykius ( ).

93. Vis dėlto norėčiau pažymėti, kad Bacardi ir Komisijos pateiktas prieštaravimas dėl didesnio teisinio tikrumo ir didesnio Bendrijos „pakantumo“ visiškam draudimui atskleidžia paradoksą, kuris apima keletą ieškinio aspektų ir nagrinėjamose bylose pateiktas pastabas. Iš to matyti, kad reikėtų pripažinti, jog nagrinėjamas Prancūzijos draudimas yra nesuderinamas su Sutartimi, nes jis per mažai riboja alkoholinių gėrimų reklamą; ir kad visiškas reklamos draudimas, net jeigu jis sukelia daugiau kliūčių laisvei teikti paslaugas, būtų paradoksaliai labiau suderinamas su Bendrijos teise.

94. Siekdama paneigti Prancūzijos teisės aktų tinkamumą visuomenės sveikatos apsaugos tikslui pasiekti, ieškinyje dėl įsipareigojimų nevykdymo Komisija galiausiai kritikuoja konkrečias „Evin“ įstatymo ir Gero elgesio kodekso taikymo taisykles, kurias taikė CSA. Komisijos nuomone, priimdama ginčijamas priemones CSA sudarė kliūtis sporto renginių retransliavimui Prancūzijoje tik tuomet, kai rungtynių vietose buvo rodomi Prancūzijos rinkoje parduodamus alkoholinius gėrimus reklamuojantys stendai. Komisija pažymi, kad jei CSA norėjo nuosekliai siekti visuomenės sveikatos apsaugos tikslo, ji turėjo taikyti draudimą visai esamai alkoholinių gėrimų reklamai, nepaisant to, ar jais yra prekiaujama Prancūzijoje.

95. Prancūzijos vyriausybė atmeta kaltinimą dėl diskriminacinio Gero elgesio kodekso taikymo prieštaraudama, kad Prancūzijos teisės aktai buvo taikomi neskiriant Prancūzijoje ir kitose valstybėse narėse parduodamų gaminių.

96. Savo ruožtu, netgi neatsižvelgiant į mano jau nagrinėto argumento savitumą, kuriuo dar kartą kritikuojamos Prancūzijos priemonės kaip nepakankamai ribojančios, norėčiau pažymėti, kad „Evin“ įstatymas ir Gero elgesio kodeksas neapriboja alkoholinių gėrimų televizijos reklamos draudimo vien Prancūzijos rinkoje parduodamų gaminių atžvilgiu. Iš tikrųjų pirmasis įstatymas draudžia visų alkoholinių gėrimų, kuriuose alkoholio koncentracija didesnė nei 1,2 %, televizijos reklamą, o antrasis tiesiogiai reikalauja „vienodos kontrolės <...> visų alkoholinių gėrimų, nežiūrint į tai, ar jie yra prancūziški ar užsienietiški, atžvilgiu“, inter alia, patikslindamas, kad „Prancūzijos gamintojai bei reklamuotojai negali būti traktuojami kitaip nei jų užsienio konkurentai“.

97. Išskyrus tai, norėčiau pastebėti, kad savo ieškinyje Komisija net neįrodė, jog CSA „Evin“ įstatymą ir Gero elgesio kodeksą taikė tik Prancūzijoje parduodamų alkoholinių gėrimų reklamai. Iš tikrųjų tarp bylos dokumentų nėra jokio įtikinamo įrodymo, pagrindžiančio teiginį, jog Kodekso nustatyto nediskriminavimo principo taikymas „kito, t. y., kad prioritetas buvo teikiamas (tik) Prancūzijoje parduodamiems alkoholiniams gėrimams“( ), arba kad faktiškai šis principas nebuvo taikomas, leidžiant Prancūzijos televizijoje rodyti tik „tam tikrų rūšių užsienietiškų alkoholinių gėrimų reklamą“( ). Priešingai, iš Komisijos kartu su ieškiniu pateiktų dokumentų (kurie yra iš dalies susiję su vėlesniais įvykiais nei tie, kurie kritikuojami argumentuotoje nuomonėje) matyti, kad Prancūzijos teisės aktai keletą kartų sukliudė reklamos ploto visiems alkoholiniams gėrimams pardavimą ir taip pat buvo taikomi kitose valstybėse narėse pagamintiems gėrimams ( ).

98. Darydamas šiuo klausimu išvadą manau, kad nagrinėjami Prancūzijos teisės aktai yra tinkami jų siekiamam visuomenės sveikatos apsaugos tikslo įgyvendinimui užtikrinti.

ii) Dėl taikytinų Prancūzijos teisės aktų būtinumo

99. Siekiant įvertinti taikytinų Prancūzijos teisės aktų proporcingumą jų siekiamo visuomenės sveikatos apsaugos tikslo atžvilgiu, dar reikia išsiaiškinti, ar būdami tinkami šiam tikslui pasiekti, jie neviršija to, kas reikalinga jam pasiekti.

100. Komisijos nuomone, šis antrasis proporcingumo principo reikalavimas nėra tenkinamas šiose bylose. Iš tikrųjų siekiant išvengti atsitiktinio alkoholinius gėrimus reklamuojančių stendų pasirodymo ekranuose, Prancūzijos teisės aktai sudaro kliūtis visų sporto renginių, kuriuose matomi reklamos stendai, retransliavimui per televiziją.

101. Bacardi ir Jungtinė Karalystė padarė tokią pat išvadą, nors nurodė kitus argumentus. Iš tikrųjų jos pažymi, kad nagrinėjamais teisės aktais siekiamą tikslą galima pasiekti mažiau suvaržančiomis priemonėmis, skirtomis riboti reklamos turinį ar įspėjančiomis visuomenę apie nesaikingai vartojamo alkoholio daromą žalą. Be to, Jungtinė Karalystė kritikuoja tai, kad nagrinėjami Prancūzijos teisės aktai taikomi visiems alkoholiniams gėrimams, kuriuose alkoholio koncentracija didesnė nei 1,2 %“, nepaisant jų stiprumo, ir nurodo, kad tai trukdo reklamos, kuri jau atitinka kitos valstybės narės teisę, retransliavimą Prancūzijoje, taip dar kartą atliekant toje valstybėje jau atliktą kontrolę.

102. Mano nuomone, šie argumentai yra nepriimtini.

103. Pirma, Komisijos prieštaravimas yra nepriimtinas, nes, kaip jau minėjau, šiuo metu televizijos transliuotojai neturi techninių priemonių, leidžiančių pasirinktinai užmaskuoti alkoholinius gėrimus reklamuojančius stendus. Transliuotojai negali naudoti šiuolaikinių technologijų, leidžiančių pasinaudoti šiuo mažiau ribojančiu sprendimu, televizijos vaizdams maskuoti dėl pernelyg didelių išlaidų.

104. Tačiau Bacardi ir Jungtinės Karalystės nurodyti prieštaravimai taip pat nėra įtikinantys. Mano nuomone, Prancūzijos Respublika teisingai pažymėjo, kad nesaikingas alkoholinių gėrimų, nesvarbu, koks būtų jų stiprumas, vartojimas yra žalingas žmogaus sveikatai, ir kad Gero elgesio kodekso draudžiama reklamos rūšis (alkoholinius gėrimus reklamuojančių stendų rodymas per televiziją) ekranuose pasirodo atsitiktinai ir tik kelioms sekundėms, dėl ko neįmanoma kontroliuoti nei transliuojamos reklamos turinio, nei tuo pačiu metu, kai ekranuose pasirodo reklaminis pranešimas, įterpti įspėjimų apie pavojų, kylantį dėl nesaikingo alkoholio vartojimo.

105. Dėl rizikos, kad reklamos, kuri jau atitinka kitos valstybės narės įstatymus, kontrolė gali būti vykdoma du kartus, Prancūzijos Respublika teisingai nurodė, kad yra galimas vienas iš dviejų atvejų: arba valstybė narė, kurioje vyksta sporto renginys, draudžia stendų su alkoholiniais gėrimais rodymą, ir tokiu atveju renginys gali būti retransliuojamas Prancūzijoje be jokių patikrinimų; arba, priešingai, valstybėje narėje, kurioje vyksta sporto renginys, jokio draudimo nėra, ir tuomet bus atliekami tik Prancūzijos valdžios institucijų taikomi patikrinimai.

106. Pridurtina, kad net jei konstatuotume, jog Prancūzijos teisės aktai iš dalies sutampa su liberalesnėmis kitos valstybės narės nuostatomis, šiuo pagrindu jie negali būti laikomi neproporcingais ir kartu nesuderinamais su Bendrijos teise. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog „tai, kad valstybė narė taiko ne tokias griežtas taisykles kaip kita valstybė narė, dar nereiškia, jog pastarosios yra neproporcingos“( ). Todėl taikytinos Prancūzijos normos negali būti laikomos pažeidžiančiomis proporcingumo principą vien dėl to, kad kita valstybė narė alkoholinių gėrimų reklamos atžvilgiu taiko ne tokias griežtas nuostatas.

107. Todėl šiuo klausimu galima daryti išvadą, kad nagrinėjami Prancūzijos teisės aktai neviršija to, kas reikalinga jų siekiamam visuomenės sveikatos apsaugos tikslo įgyvendinimui užtikrinti.

108. Galiausiai norėčiau pažymėti: kadangi, mano nuomone, dėl visuomenės sveikatos apsaugos tikslo nagrinėjami teisės aktai turėtų būti pripažinti pagrįstais ir jam proporcingais, nėra būtina nustatyti, ar tie teisės aktai taip pat yra pagrįsti dėl imperatyvaus reikalavimo užkirsti kelią žalai, kurią šalys nurodė vykstant abiem procesams .

109. Baigdamas manau, kad:

– byloje C‑429/02 Cour de cassation turėtų būti atsakyta, jog Direktyvai 89/552 ir EB 46, 49 ir 55 straipsniams neprieštarauja valstybės narės teisės aktai, kaip antai Prancūzijos teisės aktai, kurie nacionalinėje teritorijoje draudžia retransliuoti per televiziją kitoje valstybėje narėje vykstančius sporto renginius, kurie nėra retransliuojami daugelyje valstybių, ir iš esmės skirti šalies žiūrovams, jeigu per šias retransliacijas rodomi tokių renginių vietose įrengti stendai, reklamuojantys gaminius (šioje byloje alkoholinius gėrimus), kurių televizijos reklama pirmojoje valstybėje narėje yra draudžiama;

– byloje C‑262/02 Komisijos ieškinys yra atmestinas.

IV – Dėl bylinėjimosi išlaidų byloje C‑262/02

110. Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį išlaidas turi padengti pralaimėjusi šalis, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Prancūzija reikalavo priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas ir pastarosios ieškinys buvo atmestas, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.

111. Darbo reglamento 69 straipsnio 4 dalis numato, kad į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas. Todėl Jungtinė Karalystė pati padengia savo išlaidas.

V – Išvada

Atsižvelgdamas į pirmiau pateiktas išvadas, Teisingumo Teismui siūlau:

– byloje C‑429/02 nuspręsti, kad direktyvai 89/552 ir EB 46, 49 ir 55 straipsniams neprieštarauja valstybės narės teisės aktai, kaip antai Prancūzijos teisės aktai, kurie nacionalinėje teritorijoje draudžia retransliuoti per televiziją kitoje valstybėje narėje vykstančius sporto renginius, kurie nėra retransliuojami daugelyje valstybių, ir iš esmės skirti šalies žiūrovams, jeigu per šias retransliacijas rodomi tokių renginių vietose įrengti stendai, reklamuojantys gaminius (šioje byloje alkoholinius gėrimus), kurių televizijos reklama pirmojoje valstybėje narėje yra draudžiama;

– byloje C‑262/02:

„1. Atmesti Komisijos ieškinį.

2. Nurodyti Komisijai padengti bylinėjimosi išlaidas.

3. Nurodyti Jungtinei Karalystei pačiai padengti savo išlaidas.“