GENERALINIO ADVOKATO

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA IŠVADA,

pateikta 2016 m. balandžio 21 d. ( 1 )

Byla C‑189/15

Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia

prieš

Cassa conguaglio per il settore elettrico

prieš

Ministero dello Sviluppo economico

prieš

Ministero dell’Economia e delle Finanze

prieš

Autorità per l’energia elettrica e il gas

(Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italijos Respublika) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Apmokestinimas — Energetikos produktų ir elektros energijos apmokestinimas — „Mokesčio sumažinimo“ sąvoka — Daug energijos vartojančios apdirbamosios pramonės sektoriaus įmonės — Elektros sistemos bendrųjų išlaidų sumažinimo mechanizmas“

1. Italijoje, kaip ir kitose valstybėse narėse, elektros energijos vartotojai, nesvarbu, ar fiziniai, ar juridiniai asmenys, padengia vadinamąsias „elektros sistemos bendrąsias išlaidas“ (toliau – ESBI), atsižvelgiant į suvartojimą. Italijos teisės aktuose reguliuojant šias bendrąsias išlaidas kai kurioms daug energijos vartojančioms pramonės šakoms leidžiama sumažinti mokėjimus šioms išlaidoms padengti.

2. Consiglio di Stato (Italijos Valstybės Taryba) turi išspręsti ginčą dėl to, kad ūkio subjektas, kuris nepriklauso daug energijos vartojančioms apdirbamosios pramonės šakų įmonėms (konkrečiai kalbant, jis teikia sveikatos priežiūros paslaugas), siekia, kad jam būtų taikomos tokios pačios sąlygos kaip pastarosioms, t. y. kad būtų sumažintas įnašas ESBI padengti. Atmetus administracinį skundą ir priėmus nepalankų sprendimą pirmojoje instancijoje, Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) turi priimti galutinį sprendimą byloje; todėl ji Teisingumo Teismui pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl Direktyvos 2003/96/EB ( 2 ), ypač jos 11 ir 17 straipsnių, išaiškinimo.

3. Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas taip pat turi nagrinėti Direktyvos 2008/118/EB ( 3 ) 1 straipsnio 2 dalį, kurioje leidžiama, kad nustatytomis sąlygomis kartu būtų taikomi suderintas akcizas už elektrą ir kiti netiesioginiai mokesčiai.

4. Energijos apmokestinimo srityje, kurioje nėra daug Teisingumo Teismo praktikos, ši byla kelia dvi dar neišspręstas teisines problemas: a) ar galima mechanizmą, pagal kurį Italijos vartotojams paskirstomos ESBI, laikyti netiesioginiu mokesčiu Direktyvos 2008/118 taikymo tikslais; b) koks yra Italijos valstybės suteikto pranašumo tam tikroms daug energijos vartojančioms įmonėms, kurių galutinė sąskaita, susijusi su šių išlaidų padengimu, sumažinama, pobūdis.

5. Pagrindinis šios bylos sunkumas, į kurį šioje išvadoje bus kreipiamas didžiausias dėmesys, yra nustatyti, ar prievolė mokėti ESBI yra mokestis pagal direktyvas 2008/118 ir 2003/96, ar, atvirkščiai, tai mechanizmas nustatyti (per elektros tarifą) vartotojui privalomą finansinę, tačiau ne mokestinę, įmoką.

I – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

6. Direktyva 2003/96 nesuderinami akcizai už energetikos produktus ir elektros energiją, tik nustatomas mažiausias apmokestinimo lygis, kurio turi laikytis valstybės, rinkdamos visus netiesioginius mokesčius, kuriuos nusprendė taikyti (išskyrus PVM). Direktyvoje 2008/118 iš dalies suderinami įvairūs suderintų akcizų, įskaitant taikytinus energetikos produktams ir elektros energijai, aspektai.

7. Pagal Direktyvos 2003/96 4 straipsnį: „1. Apmokestinimo lygiai, kuriuos valstybės narės taiko 2 straipsnyje išvardytiems energetikos produktams ir elektros energijai, negali būti mažesni už šioje direktyvoje nurodytus minimalius apmokestinimo lygius. 2. Šioje direktyvoje „apmokestinimo lygis“ yra visas mokestis, taikomas visų netiesioginių mokesčių (išskyrus PVM) atžvilgiu, atidavimo naudojimui metu tiesiogiai ar netiesiogiai paskaičiuotų pagal energetikos produktų ir elektros energijos kiekį.“

8. Direktyvoje 2003/96 leidžiama valstybėms skirti energetikos produktų ir elektros energijos apmokestinimą atsižvelgiant į tai, ar naudojama verslui, ar ne verslo reikmėms. 5 straipsnyje nustatyta: „jei valstybės narės laikosi šioje direktyvoje nustatytų minimalių apmokestinimo lygių ir jie atitinka Bendrijos teisės aktus, jos gali taikyti diferencijuotas apmokestinimo normas, taikant fiskalinės kontrolės priemones, šiais atvejais: <…> — 9 ir 10 straipsniuose nurodytiems energetikos produktams ir elektros energijai, atsižvelgiant į tai, ar jie naudojami verslui, ar skiriami ne verslo reikmėms.“

9. Direktyvos 2003/96 11 straipsnyje numatyta: „1. Šioje direktyvoje „naudojimas verslui“ – tai pagal 2 dalį nustatyto verslo subjekto, kuris į bet kokią vietą savarankiškai tiekia prekes ir paslaugas, naudojimas nepriklausomai nuo šios ekonominės veiklos tikslo ir rezultatų. Ekonominė veikla apima visą gamintojų, prekybininkų ir asmenų, teikiančių paslaugas, įskaitant kalnakasybą ir žemės ūkio veiklą, taip pat įvairių profesijų žmonių darbą. <…> 4. Naudojimo verslui atveju sumažinto apmokestinimo lygio taikymą valstybės narės gali riboti.“

10. Direktyvos 2003/96 17 straipsnyje nustatyta: „1. Jei šioje direktyvoje nustatyti apmokestinimo lygiai, bendrai paėmus, taikomi kiekvienai įmonei, valstybės narės gali taikyti mokesčio sumažinimą energetikos produktams, naudojamiems šildymui ar 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose nurodytiems tikslams bei elektros energijai šiais atvejais: a) daug energijos naudojančių įmonių naudai. „Daug energijos naudojanti įmonė“ – tai 11 straipsnyje nurodytas verslo subjektas, kai energetikos produktų ir elektros energijos pirkimas sudaro mažiausiai 3,0 % gamybos vertės arba nacionalinis mokestis už elektros energiją sudaro mažiausiai 0,5 % pridėtinės vertės. Šiame apibrėžime valstybės narės gali taikyti labiau apribojančias sąvokas, tarp jų ir pardavimo vertės, technologinio proceso ir sektoriaus apibrėžimus. <…> 2. Neatsižvelgdamos į 4 straipsnio 1 dalį, valstybės narės 2 straipsnyje nurodytiems energetikos produktams ir elektros energijai gali taikyti apmokestinimo iki nulio lygį, kai juos naudoja daug energijos naudojančios įmonės, apibrėžtos šio straipsnio 1 dalyje. <…> 4. Įmonės, kurios naudojasi 2 ir 3 dalyje nurodytomis galimybėmis, sudaro susitarimus, apyvartinių leidimų programas ar lygiaverčius susitarimus, kaip nurodyta 1 dalies b punkte. Susitarimų, apyvartinių leidimų programų ar lygiaverčių susitarimų tikslai turi būti aplinkos apsauga ar padidintas energijos efektyvumas, maždaug lygiavertis tam, kuris būtų pasiektas, jei būtų laikomasi Bendrijos standartinių minimalių normų.“

11. Pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnį: „1. Šia direktyva nustatomos bendrosios nuostatos dėl akcizų, kuriais tiesiogiai ar netiesiogiai yra apmokestinamas toliau nurodytų prekių (toliau – akcizais apmokestinamos prekės) vartojimas: a) energetikos produktų ir elektros energijos, kuriuos apima Direktyva 2003/96/EB; b) alkoholio ir alkoholinių gėrimų, kuriuos apima direktyvos 92/83/EEB ir 92/84/EEB; c) apdoroto tabako, kurį apima direktyvos 95/59/EB, 92/79/EEB ir 92/80/EEB. 2. Specifiniais tikslais valstybės narės gali akcizais apmokestinamas prekes apmokestinti kitais netiesioginiais mokesčiais, jei tie mokesčiai atitinka akcizams ar pridėtinės vertės mokesčiui taikomas Bendrijos mokesčių taisykles, susijusias su mokesčio bazės nustatymu, mokesčio apskaičiavimu, prievolės apskaičiuoti mokestį atsiradimu ir stebėsena, tačiau neįskaitant nuostatų dėl atleidimo nuo mokesčių. <…>“

B – Nacionalinė teisė

12. Italijos teisėje yra keli vienas po kito priimti įstatymai ir kiti teisės aktai, kuriais sukuriama lengvatų „daug energijos vartojančioms“ įmonėms sistema. Kalbama apie 2007 m. vasario 2 d. Įstatyminį dekretą Nr. 26 dėl Direktyvos 2003/96 perkėlimo į nacionalinę teisę (attuazione della direttiva 2003/96) ( 4 ) ir apie 2012 m. birželio 22 d. Įstatyminį dekretą Nr. 83 dėl skubių priemonių kraštui vystyti (misure urgenti per la crescita del Paese, toliau – 2012 m. įstatyminis dekretas) ( 5 ). 39 straipsnyje visų pirma nustatyta, kad: — Direktyvos 2003/96 17 straipsnyje numatytos „daug energijos vartojančios įmonės“ apibrėžtis bus pateikta iki 2012 m. gruodžio 31 d. viename ar keliuose ministerijos dekretuose (1 dalis), — minėtoms įmonėms taikoma palanki „akcizo sistema“, kuria užtikrinamos nepakitusios mokestinės pajamos ir dėl kurios jokiu būdu negali atsirasti naujų arba papildomų išlaidų valstybės biudžetui (2 dalis), — šių įmonių mokėtinos sumos dengiant „bendras elektros sistemos išlaidas“ bus joms sumažintos (3 dalis).

13. 2013 m. balandžio 5 d. Ministerijos dekrete dėl daug energijos vartojančios įmonės apibrėžties (definizione delle imprese a forte consumo di energia, toliau – 2013 m. Ministerijos dekretas) ( 6 ) išplėtotas 2012 m. įstatyminio dekreto 39 straipsnis ir būtent 2 straipsnyje pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnį pateikiama „daug energijos vartojančios įmonės“ sąvoka, paremta sąlygomis ir kriterijais, susijusiais su minimaliu vartojimo lygiu ir energijos kainos įtaka įmonės veiklos kainai. 3 straipsnyje numatomas bendrų elektros sistemos išlaidų perskaičiavimas prieš priimant ministerijos gaires. Toks perskaičiavimas atliekamas remiantis „mokesčių sumažinimo atsižvelgiant į [elektros energijos] vartojimo apimtis kriterijais“. 6 straipsnyje nurodyta, kad nacionalinė įstaiga – Kompensacinis elektros sektoriaus fondas (Cassa conguaglio per il settore elettrico, toliau – Kompensacinis fondas) – kiekvienais metais paskelbs daug energijos vartojančių įmonių sąrašą.

14. 2013 m. liepos 24 d.Directrices del Ministro dello sviluppo economico (toliau – 2013 m. Ministerijos gairės), kuriose išplėtojami 2012 m. įstatyminio dekreto 39 straipsnio 3 dalis ir 2013 Ministerijos dekreto 3 straipsnis, įpareigoja Elektros energijos, dujų ir vandens priežiūros instituciją (Autorità per l’Energia Elettrica il Gas e il Settore Idrico, toliau – AEEG) perskaičiuoti sumas, padengiančias „bendras elektros sistemos išlaidas“, visais atvejais suteikiant lengvatą tik „daug energijos vartojančioms“ įmonėms, kurios veikia apdirbamojoje pramonėje.

15. 2013 m. spalio mėn. AEEG priėmė tris sprendimus, kuriais mokesčių lengvata suteikiama tik „daug energijos vartojančioms“ įmonėms, veikiančioms apdirbamojoje pramonėje, tačiau neleidžiama šia lengvata pasinaudoti įmonėms, kurios, kaip ir ieškovė, veikia kitose srityse. Toks įmonių pašalinimas buvo numatytas ir Kompensacinio fondo galutiniuose sprendimuose.

II – Bylos aplinkybės ir procesas nacionaliniame teisme

16. Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia (toliau – Fondazione Santa Lucia) yra institutas, kuris teikia sveikatos priežiūros paslaugas ir atlieka tyrimus medicinos srityje. Nacionalinio teismo nuomone, jis patenka į „verslo subjekto“ sąvoką, vartojamą Direktyvos 2003/96 11 straipsnio 1 dalyje.

17. 2014 m. Fondazione Santa Lucia pateikė skundą Lombardijos Tribunale amministrativo regionale (TAR) (Regioninis administracinis teismas) su prašymu panaikinti aktus, pagal kuriuos jai nebuvo taikoma lengvatų „energijai imlioms įmonėms“ nacionalinė sistema ( 7 ), nes jis neveikė apdirbamojoje pramonėje.

18. Sprendimu Nr. 1600/2014 Lombardijos TAR atmetė ieškinį kaip pavėluotą, nespręsdamas dėl esmės.

19. Fondazione Santa Lucia apskundė minėtą pirmosios instancijos sprendimą Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) ir prašė jį panaikinti tiek, kiek jame ieškinys pripažintas nepriimtinu, taip pat pakartojo kitus argumentus, jau nurodytus TAR. Ieškovė tvirtina, kad Italijos valdžios institucijų nustatyta lengvatų energijai imlioms įmonėms sistema neatitinka Direktyvos 2003/96, ypač jos 11 ir 17 straipsnių.

20. Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) mano, kad ieškinys pirmojoje instancijoje buvo priimtinas, todėl reikia atitinkamai pakeisti TAR sprendimą. Dėl esmės pažymėtina, kad Italijos Aukščiausiasis Teismas neabejoja dėl SESV nuostatų valstybės pagalbos srityje (107 ir 108 straipsniai) taikymo, tačiau jam kyla abejonių dėl energijai imlioms įmonėms palankios sistemos padengiant ESBI suderinamumo su Direktyva 2003/96.

21. Šiomis aplinkybėmis Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) pateikia Teisingumo Teismui du prejudicinius klausimus: „1. Ar Direktyvos 2003/96 taikymo sritis apima nacionalinės teisės aktus (nagrinėjamus pagrindinėje byloje), kurie, viena vertus, pateikia „daug energijos vartojančios įmonės“ apibrėžtį, atitinkančią pateiktąją minėtoje direktyvoje, ir, kita vertus, tokioms įmonėms suteikia paskatinimų, susijusių su bendrų elektros sistemos išlaidų padengimu (o ne lengvatų, susijusių su energetikos produktų ir pačios elektros energijos apmokestinimu)? Jei atsakymas būtų teigiamas: 2. Ar Sąjungos teisė, konkrečiai – Direktyvos 2003/96 11 ir 17 straipsniai, draudžia tokius įstatymus ir kitus teisės aktus (kaip galiojantieji Italijos teisinėje sistemoje ir aprašytieji šioje nutartyje), kuriuose, viena vertus, nustatoma lengvatų sistema „daug energijos vartojančioms“ įmonėms už energetikos produktus (elektros energiją), kaip tai suprantama pagal minėtą 17 straipsnį, ir, kita vertus, galimybė pasinaudoti tokiomis lengvatomis suteikiama tik „itin daug energijos vartojančioms“ apdirbamosios pramonės sektoriaus įmonėms neleidžiant ja naudotis kituose gamybos sektoriuose veikiančioms įmonėms?“

22. Italija, Komisija ir Fondazione Santa Lucia pateikė rašytines pastabas, Teisingumo Teismas nusprendė priimti sprendimą nesurengęs posėdžio.

III – Prejudicinių klausimų vertinimas

A – Pirminė pastaba

23. Prieš pateikiant atsakymą į Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) klausimus būtina pažymėti, kad nekyla abejonių dėl Italijos sistemos suderinamumo su Sąjungos teisės nuostatomis, susijusiomis su valstybės pagalba. Be to, pats teismas pabrėžia, kaip ką tik minėjau, kad dėl šio klausimo nėra jokių abejonių, kurių jis pats nepateikia prašyme priimti prejudicinį sprendimą.

24. Tačiau rašytinėse pastabose Komisija, užsiminusi apie nebaigtą procedūrą dėl šios sistemos suderinamumo su Sąjungos teise valstybės pagalbos srityje, pateikė svarstymų dėl suderinamumo. Todėl manau, kad tinkama prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui priminti jo pareigas, jeigu Italija tinkamai neįvykdė savo pareigos pranešti Komisijai apie atitinkamas nuostatas.

25. Kadangi Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) nesiteirauja Teisingumo Teismo dėl Sąjungos normų valstybės pagalbos srityje taikymo ir jas tik paminėjo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (būtent nurodydamas, kad neturi abejonių šiuo klausimu), manau, kad netinkama pritarti Komisijos siūlymui. Mano nuomone, Teisingumo Teismas turėtų tik atsakyti į tokius du prejudicinius klausimus, kaip jie suformuluoti.

B – Pirmasis prejudicinis klausimas: Direktyvos 2003/96 taikymas lengvatoms energijai imlioms įmonėms, nustatytoms jas siejant su ESBI padengimo mechanizmu

1. Pateiktų pastabų santrauka

26. Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) teiraujasi, ar lengvatų sistema „daug energijos vartojančioms“ įmonėms, kaip antai nustatyta Italijos teisės normose, patenka į „mokesčio sumažinimo“ sąvoką, pavartotą Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalyje.

27. Rašytines pastabas pateikusios šalys laikosi skirtingos nuomonės šiuo klausimu. Anot Fondazione Santa Lucia, lengvatos energijai imlioms įmonėms turi būti laikomos mokesčio sumažinimu pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalį, nes jų rezultatas yra toks pats kaip ir mokesčio lengvatos.

28. Komisija pripažįsta, kad Sąjungos teisėje sunku atskirti tiesioginius ir netiesioginius mokesčius, tačiau mano, jog lengvatų energijai imlioms įmonėms sistema yra netiesioginio mokesčio, kurį moka dažniausiai galutinis elektros energijos vartotojas, sumažinimas (ir vėl pagal Sąjungos teisę).

29. Siekdama išsiaiškinti, ar lengvatos gali būti laikomos mokesčio sumažinimu, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnį, Komisija remiasi Direktyvos 2008/118 1 straipsniu, kurio 1 dalyje nurodyti suderinti akcizai už tam tikrus produktus, tarp jų – elektros energiją. Be to, 1 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybė valstybėms nustatyti (produktams, kuriems taikomi akcizai) kitus papildomus mokesčius, skirtus specifiniams tikslams pasiekti. Anot Komisijos, Italijos suteiktos lengvatos energijai imlioms įmonėms galėtų patekti į šią kategoriją (nesuderintų netiesioginių mokesčių) ir jų teisėtumas turėtų būti tikrinamas atsižvelgiant į sąlygas, kurios Direktyvoje 2008/118 numatytos joms nustatyti.

30. Tačiau Komisija abejoja, ar kai kurių ESBI sudedamųjų dalių padengimas yra netiesioginis mokestis, ir mano, kad tam tikrais atvejais lengvatomis sumažinamas akcizas už elektros energiją. Nacionalinis teismas turi nustatyti ESBI sudedamąsias dalis, kurioms taikytina Direktyva 2003/96 ir jos 17 straipsnis, ir jas atskirti nuo likusių sudedamųjų dalių, kurių padengimas galėtų būti laikomas specifiniams tikslams skirtu netiesioginiu mokesčiu, kuriam taikytina Direktyva 2008/118, bet ne Direktyva 2003/96 ir ne jos 17 straipsnis.

31. Italijos vyriausybė laikosi priešingos nuomonės nei Komisija. Jos nuomone, lengvatos energijai imlioms įmonėms yra tarifinės priemonės ir joms netaikoma Direktyva 2003/96, todėl jos nėra „mokesčio sumažinimas“, kaip jis suprantamas pagal 17 straipsnį. Mokesčio sumažinimas yra lengvata, turinti įtakos mokesčio dydžiui, ir dėl jos sumažinama mokesčio našta jos adresatui, o taip nėra pagal Italijos teisės aktus.

32. Italijos vyriausybės nuomone, ESBI padalijimas ( 8 ) tarp elektros energijos sistemos naudotojų yra Italijos naudojamas mechanizmas, kuris atitinka Direktyvą 92/96/EB ( 9 ) ir yra skirtas finansuoti vadinamosioms per didelėms išlaidoms (stranded costs, coûts échoués), kurių atsiranda dėl elektros energijos sektoriaus liberalizavimo daugelyje Sąjungos valstybių narių. Italijos teisės aktuose elektros energijos paskirstymo įmonės įpareigojamos padengti šias išlaidas, kurias jos perkelia galutiniams vartotojams.

33. Paskirstymo įmonės surinktus pinigus perveda viešajai įstaigai – Kompensaciniam fondui, kuris juos paskirsto kiekvienam iš viešojo intereso, finansuojamo per šią sistemą, tikslų ( 10 ). Pagal vidaus teisę Italijos vyriausybė teigia, kad prievolė padengti ESBI yra privaloma finansinė įmoka, bet ne mokestinio pobūdžio. Pagrindinė priežastis, kodėl ji neturėtų būti laikoma mokesčiu, yra ta, kad surinktos sumos nepervedamos į valstybės biudžetą viešiesiems poreikiams finansuoti, o Kompensacinis fondas įstatyme numatytu kiekybiniu būdu paskirsto jas kiekvienai sistemos sudedamajai daliai. Šia įmoka siekiama ne patenkinti viešąjį poreikį, bet padengti išlaidas.

34. Nors Italijos vyriausybė sutinka, kad šis aiškinimas negali būti taikomas automatiškai, ji teigia, jog pagal ES teisę jis leidžiamas, nes Komisija pritarė Italijoje nustatytai bendrųjų išlaidų kompensavimo sistemai kaip leistinai valstybės pagalbai ( 11 ). Be to, netiesioginių mokesčių ir privalomų finansinių įmokų, kaip antai bendrųjų išlaidų, atskyrimas pateiktas Valstybės pagalbos aplinkos apsaugai ir energetikai gairių 167 ir 181 punktuose ( 12 ).

35. Italijos vyriausybė taip pat teigia, kad mechanizmas ESBI padengti nepatenka į akcizo sąvoką pagal Direktyvą 2008/118. Jos nuomone, iš šios direktyvos matyti, kad akcizas yra netiesioginis mokestis, imamas už produkto vartojimą dėl jo pagaminimo, ir jį mokėti turi prievolę bet kas, kas juo prekiauja tuo metu, kai jis tampa prieinamas vartotojams. Akcizas visada yra bendro pobūdžio ir iš jo gautos pajamos negali būti paskirstytos iš anksto nustatytiems ūkio subjektams.

2. Vertinimas

36. Ar ESBI paskirstymas elektros energijos vartotojams gali būti laikomas mokesčiu direktyvų 2003/96 ir 2008/118 taikymo tikslais? Jeigu atsakymas į šį klausimą yra teigiamas, atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą būtų toks, kad lengvatos energijai imlioms įmonės yra mokesčio sumažinimas (tuomet liktų nustatyti, ar šis sumažinimas suderinamas su Direktyvos 2003/96 17 straipsniu). Jeigu, atvirkščiai, atsakymas neigiamas, tuomet įmokos nemokestinis pobūdis reikštų tai, kad specialios lengvatos, suteiktos tam tikroms įmonėms, nėra mokesčio sumažinimas, todėl joms nebūtų taikomos direktyvos, kuriose reguliuojami netiesioginiai mokesčiai už elektros energiją.

37. Siekiant išspręsti šią problemą, pirmiausia reikia išsiaiškinti šių mokesčių teisinę struktūrą pagal direktyvas 2003/96 ir 2008/118 ( 13 ). Reikia pradėti nuo Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 1 dalies, kurioje numatyta, kad taikomas akcizas už energetikos produktus ir elektros energiją, kuris iš dalies suderintas Direktyvoje 2003/96. Kalbama apie mokestį, kuris iš tiesų nėra nagrinėjamas šioje byloje, nes lengvatos energijai imlioms įmonėms, kurias Italijos valstybė nustatė priimdama teisės aktus dėl ESBI perkėlimo, nėra susijusios su suderintu akcizu.

38. Iš tiesų 2012 m. įstatyminio dekreto 39 straipsnyje leidžiamos dviejų rūšių priemonės energijai imlioms įmonėms, t. y.: a) palanki „akcizų tarifų sistema“ (2 dalis); ir b) pakeitimas jų naudai sumų, kurias jos turi mokėti, kad padengtų „elektros sistemos bendrąsias išlaidas“ (3 dalis). 2013 m. Ministerijos dekrete buvo įgyvendinta pastaroji priemonė, tačiau akcizų už elektros energiją tarifai nebuvo pakeisti energijai imlių įmonių naudai ir nebuvo numatyta jokio kito mokesčių sumažinimo, taikomo akcizams.

39. Kaip pagrindinės taisyklės, pagal kurią leidžiamas tik trijų rūšių suderintas akcizas, išimtimi Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalyje valstybėms leidžiama nustatyti arba palikti galioti „netiesioginius mokesčius“ (t. y. papildomus netiesioginius mokesčius, todėl nesuderintus) už elektrą, jeigu jie atitinka dvi sąlygas: — jie turi būti skirti specifiniams tikslams, — jie turi atitikti akcizams ar PVM taikomas Sąjungos taisykles, susijusias su mokesčio bazės nustatymu, mokesčio apskaičiavimu, prievolės apskaičiuoti mokestį atsiradimu ir stebėsena. Šis atitikties reikalavimas neapima nuostatų dėl atleidimo nuo mokesčio ( 14 ).

40. Į šiuos specifiniams tikslams skirtus netiesioginius mokesčius (toliau, kad būtų aiškiau – STSNM) kartu su suderintais akcizais atsižvelgiama taikant Direktyvą 2003/96, nes pagal jos 4 straipsnio 1 dalį apmokestinimo lygiai, kuriuos valstybės narės taiko elektros energijai, negali būti mažesni už šioje direktyvoje nurodytus minimalius apmokestinimo lygius, o 2 dalyje nustatyta, kad „apmokestinimo lygis“ yra visas mokestis, taikomas visų netiesioginių mokesčių (išskyrus PVM) atžvilgiu, atidavimo naudoti metu tiesiogiai ar netiesiogiai paskaičiuotų pagal elektros energijos kiekį.

41. Šį aiškinimą taip pat galima pagrįsti Direktyvos 2003/96 10 konstatuojamąja dalimi, pagal kurią „<…> valstybėms narėms turėtų būti leidžiama laikytis Bendrijos minimalių apmokestinimo lygių, atsižvelgiant į bendrąjį mokestį, taikomą visų netiesioginių mokesčių, kuriuos jos nusprendė taikyti (išskyrus PVM), atžvilgiu“. Remiantis tuo darytina išvada, kad Direktyvos 2003/96 17 straipsnyje numatytą sumažintą mokestį leidžiama taikyti suderintiems akcizams už elektros energiją ir nesuderintiems STSNM, kuriuos valstybės narės gali imti už elektros energiją.

42. Taigi lieka ginčas dėl to, ar ESBI paskirstymo mechanizmas yra iš esmės mokestinio pobūdžio, ir, jeigu taip, ar elektros energijos tinklo vartotojų prievolė mokėti gali patekti į STSNM kategoriją pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį.

43. Iš pirmo (bendro) žvilgsnio, pagal Italijos teisę prievolė padengti šias bendrąsias išlaidas aiškinama kaip privaloma finansinė, tačiau ne mokestinė, įmoka ( 15 ) ir Italijos teismų praktikoje neleidžiama jos laikyti mokesčiu.

44. Tačiau kai Teisingumo Teismas turi nustatyti, ar yra mokestis, muitas, rinkliava ar privalomasis mokėjimas pagal ES teisę, jis turi atsižvelgti į objektyvius požymius, nepaisydamas kvalifikavimo pagal nacionalinę teisę ( 16 ). Taigi ESBI paskirstymo elektros energijos vartotojams sistemos kvalifikavimas kaip STSNM pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį turi būti atliekamas atsižvelgiant į Sąjungos teisę.

45. ES teisėje ir Teisingumo Teismo praktikoje nėra „netiesioginio mokesčio“ apibrėžimo, nors kai kuriuose sprendimuose prie jų priskiriami tam tikri požymiai: jie neimami už fizinių arba juridinių asmenų pajamas arba turtą (tai yra tiesioginių mokesčių sritis), bet imami už prekių arba paslaugų vartojimą ( 17 ) ir paprastai įtraukiami į sąskaitas vartotojams ( 18 ).

46. Sprendime Kernkraftwerke Lippe-Ems ( 19 ) Teisingumo Teismas pasirėmė Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalimi ir nurodė, kad reikia atsižvelgti į valstybių narių apmokestinimo tradicijų šioje srityje įvairovę bei dažną netiesioginių mokesčių taikymą įgyvendinant nebiudžetinę politiką ir kad dėl tos priežasties valstybėms narėms, be minimalaus dydžio akcizo, leidžiama įvesti kitus netiesioginius mokesčius, kuriais siekiama specifinio tikslo.

47. Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtina bendrosios taisyklės, kad elektros energijos vartojimas apmokestinamas tik suderintu akcizu ir PVM, išimtis, o tai reiškia, kad ji turi būti aiškinamai siaurai. Be to, valstybių narių diskrecija ribojama tuo, kad Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtinamos sąlygos, kurias abi kartu turi atitikti STSNM (t. y. jų specifinis tikslas ir atitikimas bendroms Sąjungos taisyklėms, taikytinoms akcizams arba PVM). ( 20 )

48. Dėl STSNM „specifinio tikslo“ Teisingumo Teismas pažymėjo, kad STSNM turi turėti kitą tikslą nei vien biudžetinis ( 21 ). Sprendime Transportes Jordi Besora ( 22 ) jis nusprendė, kad regiono arba vietos administracinio vieneto autonomijos padidinimas suteikiant teisę rinkti pajamas iš mokesčių yra vien biudžetinis tikslas, kuris savaime negali būti specifinis ( 23 ). Tam, kad mokestis patektų į STSNM kategoriją, pajamos iš jo turėjo būti privalomai naudojamos siekiant sumažinti socialines ir aplinkos apsaugos išlaidas, konkrečiai susijusias su mineralinių alyvų, kurioms taikomas šis mokestis, vartojimu, kad egzistuotų tiesioginis pajamų panaudojimo ir nagrinėjamo mokesčio tikslo ryšys ( 24 ).

49. Jeigu ESBI paskirstymas Italijos vartotojams galėtų patekti į STSNM kategoriją, konkretumo reikalavimas būtų įgyvendintas, nes pagal nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Italijos vyriausybės pastabas elektros energijos tiekimo įmonių surinktos sumos pervedamos Kompensaciniam fondui, kuris jas paeiliui paskirsto kiekvienam iš Italijos teisės aktuose nustatytų viešojo intereso tikslų ( 25 ). Bet kuriuo atveju nacionalinis teismas turės išanalizuoti ESBI mechanizmo sudedamąsias dalis ir patikrinti, ar jos skirtos teisės aktuose numatytiems tikslams ir ar patenka į valstybės biudžetą kaip viešosios pajamos, t. y. ar jos priskirtos prie tikslą įgyvendinimo, dėl kurio buvo nustatyta ši įmoka, ar ne.

50. Vis dėlto manau, kad yra rimtų argumentų padaryti išvadai, jog Italijos mechanizmas ESBI finansuoti neatitinka antros sąlygos tam, kad jam būtų taikoma Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalis. Pagal šią sąlygą mechanizmas turi turėti požymių, panašių į netiesioginio mokesčio ( 26 ), pavyzdžiui, ES lygiu suderinto akcizo arba PVM ( 27 ).

51. Prieš pateikiant šiuos argumentus tikriausiai tinkama paminėti atvejus, kai Teisingumo Teismas nagrinėjo mechanizmus, panašius į Italijos sistemą, tačiau jis tikrino suderinamumą su valstybės pagalbos nuostatomis, o tai reiškia, kad Teisingumo Teismas neturėjo tiesiogiai nuspręsti ar šie mechanizmai, pagal kuriuos ESBI perkeliamos vartotojams, buvo mokestinio pobūdžio.

52. Sprendime Association Vent De Colère! ir kt. ( 28 ) Teisingumo Teismas pažymėjo, kad visų nacionalinėje teritorijoje esančių galutinių elektros energijos vartotojų finansuojamas kompensavimo mechanizmas, pagal kurį taip surinktas lėšas viešoji įstaiga padalija ir paskirsto įmonėms gavėjoms pagal valstybės narės teisės aktus, turi būti laikomas valstybės arba iš valstybinių išteklių suteikta pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.

53. Panašiai Nutartyje Elcogás ( 29 ) Teisingumo Teismas pridūrė: „šiuo klausimu nesvarbu, kad sumos, skirtos padengti papildomoms išlaidoms, negaunamos iš specialaus elektros energijos tarifo priedo ir kad siaurąja prasme nagrinėjamas mechanizmas nepatenka į mokesčio, rinkliavos arba parafiskalinio mokesčio kategoriją pagal nacionalinę teisę“ ( 30 ). (Neoficialus vertimas.)

54. Teisingumo Teismas taip pat nagrinėjo kitų tarifų mechanizmų, galiojančių elektros energijos sektoriuje, suderinamumą su ES nuostatomis dėl valstybės pagalbos. Kartais Teisingumo Teismas šiuos mechanizmus apibūdindavo kaip parafiskalinius mokesčius ir jiems taikydavo teismo praktiką, susijusią su lygiaverčio poveikio privalomųjų mokėjimų ir diskriminacinio vidaus apmokestinimo draudimu. Byloje Alcoa Transformazioni / Komisija ( 31 ) Teisingumo Teismas bendrai ir neaiškiai kaip parafiskalinį mokestį kvalifikavo Italijos vartotojams į sąskaitas įtrauktą papildomą sumą, siekiant taikyti palankesnį tarifą daug energijos vartojančioms Italijos pramonės šakoms, ypač Alcoa aliuminio gamykloms. Pajamos iš parafiskalinio mokesčio buvo pervedamos Kompensaciniam fondui, kuris tiesiogiai atlygindavo Alcoa ENEL sumokėto tarifo ir lengvatinio tarifo skirtumą.

55. Byloje Régis Network ( 32 ) Teisingumo Teismas panaikino Komisijos sprendimą, kuriame Prancūzijos vietinėms radijo stotims suteikta pagalba, finansuojama taikant parafiskalinį mokestį, iš kurio surinktos lėšos skiriamos Radijo transliacijos paramos fondui ir kuris Prancūzijos teisės aktuose buvo apibrėžtas kaip tikras mokestis, buvo pripažinta su ES teise suderinama valstybės pagalba. Be to, šį mokestį minėto fondo vardu taikė, apskaičiavo ir rinko Direction générale des impôts (Mokesčių generalinis direktoratas) pagal PVM nustatytas taisykles ir jam buvo taikomos tos pačios užtikrinimo priemonės bei sankcijos.

56. Dėl Teisingumo Teismo pateikiamo lygiaverčio poveikio privalomųjų mokėjimų ir diskriminacinio vidaus apmokestinimo apibrėžimo platumo valstybėms narėms atsirado galimybė šias koncepcijas vienašališkai taikyti bet kokioms finansinėms įmokoms, neatsižvelgiant į jų mokestinį pobūdį ( 33 ). Todėl manau, kad nagrinėjant šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui reikėtų priimti aiškesnę poziciją (ir, jeigu įmanoma, griežtesnę, taip pat ir mokesčių teisės doktrinos požiūriu) kvalifikuojant parafiskalinius mokesčius taip, kad tikrieji mokesčiai nebūtų prilyginami privalomoms viešosioms finansinėms nemokestinėms įmokoms.

57. Nors šis paaiškinimas nėra labai būtinas valstybės pagalbos taisyklėms taikyti lygiaverčio poveikio privalomųjų mokėjimų ir diskriminacinio vidaus apmokestinimo draudimo atveju, manau, kad jis būtinas aiškinant derinimo direktyvas mokesčių srityje, kaip yra nagrinėjamoje byloje.

58. Mano nuomone, yra du pagrindiniai argumentai siekiant pagrįsti poziciją, kad elektros energijos vartotojų ESBI mokėjimas pro quota nėra mokestinė prievolė. Pirmasis argumentas susijęs su mokėjimo pobūdžiu, kuris yra tikrai Italijos teisės aktuose įtvirtintas finansinės įmokos pobūdis, tačiau ne mokestinis ( 34 ). Net pripažįstant, kad bendra iš šių mokėjimų gauta suma yra valstybės pajamos, dėl ko jie galėtų būti pripažinti valstybės pagalba, vis dėlto jie neįgyja mokesčio išraiškos (arba pobūdžio).

59. ESBI padengimas negali būti laikomas mokesčiu nagrinėjamiems tikslams (t. y. direktyvoms 2003/96 ir 2008/118 taikyti), nes neturi į suderintą akcizą arba PVM panašios struktūros. Primintina, kad ši sąlyga yra esminė tam, kad mokėjimas patektų į STSNM kategoriją, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį.

60. Skirtingai nei mokesčiai, viešosios finansinės įmokos nesudaro dalies valstybės biudžeto viešiesiems, bendriems arba specialiems poreikiams, kuriuos nacionalinės institucijos turi finansuoti, patenkinti. Teisingumo Teismas nustatė, kad šis kriterijus („viešosios valdžios pajamų“ užtikrinimas) yra mokesčių požymis ( 35 ).

61. Italijos elektros energijos tinklai (ne mokesčių administratorius) iš elektros energijos vartotojų gauna sumas, kurias skiria kai kurioms šių tinklų išlaidoms pagal teisės aktų leidėjo sprendimą padengti. Šias išlaidas administruojanti viešosios valdžios įstaiga (Kompensacinis fondas) yra paprasčiausia depozito ir kompensavimo kasa, į kurią mokamos lėšos tam, kad būtų paskirstytos Italijos teisės aktuose nustatyta tvarka. Surinktos lėšos skirtos ne viešosios valdžios įstaigoms, bet tam tikroms įmonėms arba kitiems sumų, kurios atitinka dėl šio mechanizmo patirtas išlaidas, gavėjams. Todėl išlaidos, gautos ESBI padengti, nėra pajamos, kurios pervedamos valstybės biudžetui arba tam tikroms jos įstaigoms ir vėliau naudojamos specifiniams tikslams finansuoti ( 36 ). Taigi šias pajamas sunkiai galima laikyti mokesčiais technine teisine prasme.

62. Antras argumentas šiai pozicijai pagrįsti yra tai, kad ESBI padengimo mechanizme nedalyvauja nacionalinės mokesčių institucijos ir šios institucijos negali įgyvendinti įprastų biudžetinių įgaliojimų. Jeigu vartotojas nesumoka sumos, kurią elektros energiją tiekianti bendrovė įtraukia į jo elektros energijos sąskaitą ESBI padengti (ir kuri vėliau pervedama Kompensaciniam fondui), mokesčių administratoriaus tarnautojai nesiima veiksmų: bet koks bendrovės ir naudotojo galimas ginčas (ir dėl šios sumos) nagrinėjamas įprastame teisme.

63. Tokia finansinė įmoka gali būti kvalifikuojama kaip STSNM, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį, tik jei paremta rinkimo ir sankcijų sistema, kurios prerogatyvos priklauso mokesčių administratoriui, užtikrinančiam veiksmingą PVM ir suderintų bei nesuderintų akcizų surinkimą. Italijos ESBI mechanizmui trūksta PVM ir suderintam akcizui taikomos „mokesčio stebėsenos“ sistemos, kurios aiškiai reikalaujama Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalyje tam, kad valstybės narės nustatytų netiesioginius mokesčius akcizu apmokestinamiems produktams, kaip antai elektros energijai.

64. Galiausiai manau: a) ESBI finansavimo mechanizmas neturi būti kvalifikuojamas kaip STSNM, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį; b) todėl lengvatų energijai imlioms įmonėms sistema, kaip antai įtvirtinta nacionalinio teismo a quo nurodytose Italijos nuostatose, nepatenka į „mokesčio sumažinimo“ sąvoką, numatytą Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalyje. Taigi valstybė narė gali pasirinkti lengvatų energijai imlioms įmonėms sistemą su sąlyga, kad ji atitinka Sąjungos teisę valstybės pagalbos srityje ( 37 ).

65. Jeigu Teisingumo Teismas, skirtingai, nei siūlau, nuspręstų, kad Italijos naudojamas mechanizmas ESBI padengti yra mokestinio pobūdžio, tuomet šis mechanizmas turės būti kvalifikuojamas kaip konkrečiam tikslui skirtas mokestis, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį, ir tokiu atveju jam bus taikoma Direktyva 2003/96. Tokiomis aplinkybėmis energijai imlios įmonės galės naudotis Direktyvos 2003/96 17 straipsnyje numatytu sumažintu mokesčiu, nes pagal šią nuostatą ir, savaime suprantama, laikantis joje įtvirtintų ribų galima sumažinti mokesčio naštą, susidariusią dėl suderinto akcizo už elektros energiją ir dėl nesuderintų netiesioginių mokesčių.

C – Antrasis prejudicinis klausimas: nacionalinės mokesčių lengvatų tik apdirbamosios pramonės sektoriaus energijai imlioms įmonėms sistemos suderinamumas su Direktyva 2003/96

66. Į pirmąjį klausimą siūliau atsakyti taip, kad mechanizmas ESBI padengti nepatenka į Direktyvos 2008/118 taikymo sritį ir dėl šios priežasties jam taip pat netaikoma Direktyva 2003/96. Jeigu Teisingumo Teismas pritars šiems argumentams, jam nereikės nagrinėti antrojo Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) klausimo.

67. Vis dėlto papildomai pateiksiu savo nuomonę dėl šio klausimo tam atvejui, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Italijos elektros energijos vartotojų įnašas ESBI padengti gali būti kvalifikuojamas kaip STSNM, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį, todėl jam taikoma Direktyva 2003/96.

68. Nemanau, kad tokiu atveju kiltų daug sunkumų atsakyti į antrąjį klausimą. Direktyvos 2003/96 5 straipsnyje leidžiama valstybėms narėms skirtingai apmokestinti elektros energiją, atsižvelgiant į tai, ar ji vartojama verslui, ar skiriama ne verslo reikmėms. 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad vartojimas verslui – tai verslo subjekto vartojimas ūkinei veiklai, apibrėžtai šios nuostatos antroje dalyje, t. y. „visa gamintojų, prekybininkų ir asmenų, teikiančių paslaugas, įskaitant kalnakasybą ir žemės ūkį, veikla, taip pat įvairių profesijų žmonių darbas“. Energijai imlios įmonės, kurioms taikomos lengvatos pagal Italijos teisės aktus, be abejonės, vykdydamos savo ekonominę veiklą vartoja elektros energiją verslui.

69. Direktyvos 2003/96 11 straipsnio 4 dalyje taip pat valstybėms narėms leidžiama „naudojimo verslui atveju sumažinto apmokestinimo lygio taikymą <…> riboti“. Taigi šioje nuostatoje valstybėms narėms suteikiama laisvė sumažinti mokesčių naštą kai kuriems, bet ne visiems apdirbamosios pramonės sektoriams. Nacionalinės teisės aktai, kaip antai Italijos, kuriuose vartojimas verslui apribojamas tik vartojimu apdirbamosios pramonės sektoriuje, mano nuomone, yra suderinamas su Direktyva 2003/96.

70. Be to, Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms leidžiama sumažinti mokestį už suvartotą elektros energiją tam tikroms energijai imlioms įmonėms ( 38 ); ir vėl valstybėms narėms suteikiama laisvė „taikyti labiau apribojančias sąvokas, tarp jų ir pardavimo vertės, technologinio proceso ir sektoriaus apibrėžimus“.

71. Italijos norma atitinka šią Direktyvos 2003/96 nuostatą, nes joje yra daug energijos vartojančios įmonės apibrėžimas (kaip antai nurodytas pačioje direktyvoje); be to, naudojantis 17 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta diskrecija mokesčių lengvatos numatytos tik įmonėms, veikiančioms apdirbamosios pramonės sektoriuje. Tai, kad mokesčių lengvatos netaikomos kituose sektoriuose veikiančioms įmonėms (kaip antai sveikatos priežiūros sektoriuje, kuriam priklauso Fondazione Santa Lucia), yra visiškai nedraudžiama pagal Direktyvą 2003/96. Tai negali būti laikoma diskriminacija, nes remiantis bendromis kategorijomis išskiriamos tam tikros įmonės (apdirbamosios pramonės sektoriaus) iš kitų pagal nustatytus objektyvius kriterijus, kaip antai konkrečios ūkinės veiklos vykdymą, kuriam, teisės aktų leidėjo nuomone, reikia specialių priemonių.

72. Visiškai pritariu Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) nuomonei, pagal kurią Direktyvos 2003/96 17 straipsnyje nacionalinėms institucijoms suteikiama teisė pasirinkti: a) nenustatyti paskatinimų jokioms daug energijos vartojančioms įmonėms; arba b) nustatyti paskatinimų tik tam tikroms daug energijos vartojančioms įmonėms, veikiančioms konkrečiuose sektoriuose, kuriuos nustatė nacionalinės institucijos, kad būtų pasiekti specifiniai viešojo intereso tikslai; arba c) nustatyti paskatinimų tik kai kurioms tam tikruose sektoriuose veikiančioms daug energijos vartojančioms įmonėms, nacionalinių institucijų įvardytoms konkretiems viešojo intereso tikslams siekti.

73. Todėl, jeigu Teisingumo Teismas pripažintų, kad toks ESBI mechanizmas, koks numatytas Italijos teisės aktuose, yra STSNM, Direktyvos 2003/96 17 straipsnyje valstybėms narėms leidžiama sumažinti mokestį tik daug energijos vartojančioms įmonėms, veikiančioms apdirbamosios pramonės sektoriuje.

IV – Išvada

74. Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, į Consiglio di Stato pateiktus prejudicinius klausimus Teisingumo Teismui siūlau atsakyti taip: 1. Tam tikroms „daug energijos vartojančioms“ įmonėms nustatytos lengvatos, dėl kurių jos gali sumažinti jų dalį padengiant elektros sistemos bendrąsias išlaidas, nepatenka į „mokesčio sumažinimo“ sąvoką, numatytą 2003 m. spalio 27 d. Tarybos direktyvos 2003/96/EB, pakeičiančios Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą, 17 straipsnio 1 dalyje, nes mechanizmas šioms išlaidoms padengti negali būti laikomas specifiniams tikslams skirtu netiesioginiu mokesčiu, kaip jis suprantamas pagal 2008 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvos 2008/118/EB dėl bendros akcizų tvarkos, panaikinančios Direktyvą 92/12/EEB, 1 straipsnio 2 dalį. 2. Jeigu įnašas elektros sistemos bendrųjų išlaidoms padengti būtų specifiniams tikslams skirtas netiesioginis mokestis, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį, pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnį valstybės narės galėtų nustatyti mokesčio sumažinimą daug energijos vartojančioms įmonėms, priklausančioms apdirbamosios pramonės sektoriui.

( 1 ) Originalo kalba: ispanų.

( 2 ) 2003 m. spalio 27 d. Tarybos direktyva, pakeičianti Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą (OL L 283, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 405).

( 3 ) 2008 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva dėl bendros akcizų tvarkos, panaikinanti Direktyvą 92/12/EEB (OL L 9, p. 12).

( 4 ) GURI, Nr. 68, 2007 m. kovo 22 d.

( 5 ) GURI, Nr. 147, 2012 m. birželio 26 d.

( 6 ) GURI Nr. 91, 2013 m. balandžio 18 d.

( 7 ) Naujadaras „energijai imlios įmonės“ nurodytas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir, mano nuomone, jis labai tinkamas apibūdinti tam tikras įmones, kurioms reikia naudoti daug energijos tam, kad galėtų vykdyti savo veiklą.

( 8 ) Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (p. 17/24) Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) pažymi, kad tai yra vadinamosios elektros sistemos bendrosios išlaidos, kurios įstatyme apibūdinamos kaip skirtos viešiesiems interesams ir kurios nustatomos pro quota naudotojams, įskaitant įmones, jas įtraukiant į sąskaitą (elektros energijos).

( 9 ) 1996 m. gruodžio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 96/92/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių (OL L 27, p. 20).

( 10 ) Tikslų sąrašas yra toks: branduolinių elektrinių eksploatavimo nutraukimas ir branduolinio kuro ciklo užbaigimas, energijos gavyba iš atsinaujinančių šaltinių, specialių tarifų sistemų finansavimas, tyrimų ir plėtros finansavimas, elektros kuponai nepalankioje padėtyje esantiems vartotojams, lengvatos energijai imlioms įmonėms, kompensacijos mažoms elektros įmonėms, energijos naudingumo skatinimo priemonės, kompensacija vietos bendruomenėms, kuriose yra branduolinės elektrinės, kompensacija už transporto ir paskirstymo išlaidų neatitikimus ir paslaugos kokybės atkūrimo priemonės.

( 11 ) 2004 sausio 1 d. Komisijos sprendimas C(2004)4333/8.

( 12 ) OL C 200, 2014, p. 1.

( 13 ) Akcizų srityje specialios direktyvos, kuriose suderinamos mokesčio bazės ir minimalūs mokesčių už produktus, kuriems taikomi akcizai (kaip yra Direktyvos 2003/96, skirtos energetikos produktams ir elektros energijai, atveju) tarifai, derinamos su bendrosiomis direktyvomis, kuriose numatytos bendros nuostatos, taikomos produktų, už kuriuos nustatyti akcizai, gamybai, laikymui, vežimui ir kontrolei (Direktyva 2008/118). Žr. A. Maitrot de la Motte Droit fiscal de l’Union européenne, Bruylant, Briuselis, 2012, p. 386 ir kt.; F. Becker, L. M. Cazorla, J. Martínez-Simancas Los tributos del sector eléctrico, Aranzadi, Pamplona, 2013; J. A. Rozas Valdés „El modelo español de sistema financiero eléctrico a la luz del derecho comunitario“, Quincena fiscal, 2015, Nr. 3, p. 55–84.

( 14 ) Pagal specialiąją literatūrą ši nuostata yra neaiški. Žr., pavyzdžiui, D. Berlin Politique fiscale, vol. I, Commentaire J. Mégret, Éditions de l’Université de Bruxelles, 2012, p. 561.

( 15 ) Dėl šios priežasties 2012 m. Ministerijos dekreto įstatymo 39 straipsnio 3 dalyje ir 2013 m. Ministerijos gairėse lengvatos energijai imlioms įmonėms ESBI srityje minimos atskirai nuo mokesčių lengvatų, kurias Italijos valstybė gali joms nustatyti ir kurios numatytos 2012 m. Ministerijos dekreto įstatymo 39 straipsnio 2 dalyje, tačiau kurios nebuvo įgyvendintos arba taikytos.

( 16 ) Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774) 107 punktas ir jame minėta teismo praktika. Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad su Direktyvoje 2003/96 numatytais atleidimo nuo mokesčio atvejais susijusias nuostatas reikia aiškinti savarankiškai, remiantis jų formuluotėmis ir šia direktyva siekiamais tikslais (sprendimų Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, 19 punktas ir Jan de Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, 20–23 punktai).

( 17 ) Sprendimo Kernkraftwerke Lippe-Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354) 56 punktas.

( 18 ) Įnašas, taikomas už elektros energiją Briuselio-sostinės regione, buvo kvalifikuotas kaip netiesioginis mokestis, nes nustatytas ir praktiškai taikytas siekiant jį perkelti galutiniam vartotojui; tiekimo įmonės jį įtraukdavo į savo sąskaitas vartotojams, kurie šiuo atveju buvo ES institucijos (Sprendimas Komisija / Belgija, C‑163/14, EU:C:2016:4, 39 ir 48 punktai).

( 19 ) Sprendimo C‑5/14 (EU:C:2015:354) 58 ir 59 punktai ir pagal analogiją Sprendimo Komisija / Prancūzija (C‑434/97, EU:C:2000:98) 18 ir 19 punktai.

( 20 ) Šios bendrosios taisyklės susijusios su mokesčio bazės nustatymu, mokesčio apskaičiavimu, prievolės apskaičiuoti mokestį atsiradimu ir stebėsena (jos neapima taisyklių dėl atleidimo nuo mokesčio).

( 21 ) Žr. sprendimų Komisija / Prancūzija (C‑434/97, EU:C:2000:98) 19 punktą; EKW ir Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110) 31 punktą ir Hermann (C‑491/03, EU:C:2005:157) 16 punktą.

( 22 ) Sprendimo (C‑82/12, EU:C:2014:108) 20 ir 21 punktai. Taip pat žr. sprendimų EKW ir Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110) 30 punktą ir Komisija / Prancūzija (C‑434/97, EU:C:2000:98) 26 punktą. Pirmoje nurodytoje byloje ginčas buvo susijęs su Ispanijos mokesčio už mineralinių alyvų mažmeninę prekybą autonominio regiono mokesčio tarifo dalimi, kuri buvo pridėta prie valstybės tarifo ir skirta autonominiams regionams perduotoms funkcijoms finansuoti.

( 23 ) Sprendimų EKW ir Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110) 33 punktas ir Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108) 25 punktas.

( 24 ) Sprendimo Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108) 30–32 punktai ir generalinio advokato N. Wahls išvados, pateiktos toje pačioje byloje (C 82/12, EU:C:2013:694), 28–30 punktai.

( 25 ) Italijos vyriausybės nuomone, į bendrą valstybės biudžetą patenka tik ESBI sudedamosios dalies A2 procentinė dalis: ji skirta branduolinės energijos elektrinių veiklos nutraukimo išlaidoms padengti.

( 26 ) Panašių, bet ne identiškų, požymių pakanka, nes Teisingumo Teismo praktikoje reikalaujama suderinamumo su bendrąja mokesčių sistema, įtvirtinta ES teisėje. Šiuo klausimu žr. Sprendimo EKW ir Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110) 47 punktą.

( 27 ) Ši sąlyga reiškia, kad būtina įrodyti, jog yra panašumų su akcizu arba PVM, bet ne su abiem, nes jie yra netiesioginiai mokesčiai, tačiau su skirtingais požymiais. Kaip Sprendimo EKW ir Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110) 44 punkte nurodė Teisingumo Teismas: „PVM ir akcizas turi nesuderinamų požymių. Taigi PVM yra proporcingas prekės, už kurią jis imamas, kainai, o akcizas daugiausia apskaičiuojamas pagal produkto kiekį. Be to, PVM imamas kiekviename gamybos ir platinimo proceso etape (už ankstesnę operaciją sumokėtas pirkimo mokestis iš esmės yra atskaitomas), o akcizas tampa mokėtinas, kai juo apmokestinami produktai patiekiami vartoti (nėra jokio panašaus atskaitos mechanizmo). Galiausiai PVM apibūdinamas dėl jo bendro taikymo, o akcizas taikomas tik nustatytiems produktams“. (Neoficialus vertimas.)

( 28 ) Bylos C‑262/12 (EU:C:2013:851) 28 ir 37 punktai.

( 29 ) Bylos C‑275/13 (EU:C:2014:2314) 31 punktas. Šioje byloje Ispanijos Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) kilo abejonių dėl Elcogás gautų lėšų valstybinės kilmės, nes finansavimo mechanizmas buvo ne mokestis, rinkliava arba parafiskalinis mokestis siaurąja prasme, o papildomos elektros energijos tinklo išlaidos.

( 30 ) Elcogás byloje nagrinėtas Ispanijos mechanizmas buvo labai panašus į Italijos ESBI sistemą, nes iš elektros energijos vartotojų ir transportavimo bei paskirstymo tinklų naudotojų imamoje galutinėje kainoje buvo dalis, kuri kartu su elektros energijos kaina, buvo skirta atlyginti elektros energijos sektoriaus įmonėms už patiektą elektros energiją ir naudojimąsi tinklais bei kitas „nuolatines tinklų išlaidas“, kurios apėmė įmoką Elcogás. Be to, elektros energijos vartotojų ir tinklų naudotojų finansuojamas „bendrasis fondas“ buvo vėliau paskirstomas per apmokėjimo mechanizmą, valdomą valstybės kontroliuojamos įstaigos, kuri gaudavo šias sumas ir apskaičiuodavo bei išmokėdavo mokėtinas sumas kiekvienam iš sistemos gavėjų pagal teisės aktuose nustatytus kriterijus ir be jokios diskrecijos (Nutarties Elcogás, C‑275/13, EU:C:2014:2314, 15 ir 16 punktai). Šiuo klausimu taip pat žr. vėliau priimtą Nutartį Transformazioni / Komisija (C 604/14 P, EU:C:2016:54).

( 31 ) C‑194/09 P, EU:C:2011:497, 14 punktas.

( 32 ) C‑333/07, EU:C:2008:764.

( 33 ) Žr., pavyzdžiui, generalinio advokato P. Mengozzi išvados, pateiktos byloje Essent Netweerk Noord (C‑206/06, EU:C:2008:33), 40–44 punktus, kuriuose generalinis advokatas parafiskaliniu mokesčiu (kuriam taikoma muitui arba kitam vidaus mokesčiui lygiaverčio poveikio privalomojo mokėjimo koncepcija) laikė Nyderlandų laikinai taikomą už elektros energijos vartojimą kainos priedą, kurį rinko tinklo operatoriai ir mokėjo bendrovei – nacionalinių elektros energijos gamintojų bendrai patronuojamajai bendrovei. Pagal minėtas normas ši bendrovė turėjo skirti dalį šių pajamų negrąžinamoms išlaidoms, atsiradusioms dėl pačios šios bendrovės arba gamintojų investicijų, padarytų prieš atveriant rinką konkurencijai, padengti ir grąžinti valstybei galimą likutį. Anot generalinio advokato P. Mengozzi, nagrinėjamas priedas turėjo savybių, kurios jį skyrė nuo mokesčio įprasta reikšme (jo išvados 41 punktas).

( 34 ) Žr. straipsnius: J. J. Lavilla Rubira „Prestaciones patrimoniales públicas no tributarias impuestas a las empresas que operan en el sector eléctrico“, p. 69–102; R. Gómez-Ferrer Rincón „Las prestaciones patrimoniales de carácter público y naturaleza no tributaria“, p. 31–67, leidinyje F. López Ramón (red.) Las prestaciones patrimoniales públicas no tributarias y la resolución extrajudicial de conflictos, Instituto Nacional de Administración Pública, Madridas, 2015.

( 35 ) Sprendimo Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864) 143 punkte dėl Sąjungos prekybos apyvartiniais taršos leidimais nurodyta: „skirtingai nei mokestis, rinkliava ar privalomas mokėjimas už degalų suvartojimą, Direktyva 2003/87, iš dalies pakeista Direktyva 2008/101, įkurta sistema, be to, kad ji nėra skirta viešosios valdžios pajamoms užtikrinti, visiškai neleidžia remiantis apmokestinimo pagrindu ir iš anksto nustatytu tarifu apibrėžti sumą, kuri turi būti sumokėta už visiems kalendoriniais metais įvykdytiems skrydžiams suvartotų degalų toną“ (pasviruoju šriftu išskirta mano). Daryta išvada, kad a sensu contrario pagal ES teisę viešosios valdžios pajamų užtikrinimas yra būtina sąlyga mokesčiui egzistuoti.

( 36 ) Sprendimo CIBA (C‑96/08, EU:C:2010:185) 23 punkte Teisingumo Teismas nagrinėjo profesinio mokymo įmoką, kurią turėjo mokėti įmonės pagal savo išlaidas darbo užmokesčiams. Pajamos iš šios įmokos buvo skiriamos darbo rinkos fondo padaliniui, kuris rėmė profesinio mokymo įstaigas Vengrijoje. Teisingumo Teismas nusprendė, kad tai, jog įmoka pervedama specialios paskirties fondui, kuris nėra centrinio valstybės biudžeto dalis, savaime neleidžia užkirsti kelio manyti, kad ji patenka į mokesčių sritį. Šioje byloje iš įmokos gautos pajamos buvo Vengrijos institucijų surenkamos viešosios valdžios pajamos, tik skyrėsi tai, kad jos buvo skirtos specialiai biudžeto daliai.

( 37 ) Dėl energetikos produktų, kuriems netaikoma Direktyva 2003/96, Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš esmės valstybės narės gali apmokestinti šiuos produktus su sąlyga, kad jos vykdo savo kompetenciją laikydamosi ES teisės (sprendimų Fendt Italiana, C‑145/06 ir C‑146/06, EU:C:2007:411, 38 ir 41 punktai; X, C‑426/12, EU:C:2014:2247, 30 punktas).

( 38 ) Konkrečiai kalbant, „11 straipsnyje nurodyto verslo subjekto, kai energetikos produktų ir elektros energijos pirkimas sudaro mažiausiai 3,0 % gamybos vertės arba nacionalinis mokestis už elektros energiją sudaro mažiausiai 0,5 % pridėtinės vertės, atveju“.