ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2008 m. birželio 11 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) nutartis European Association of Im- and Exporters of Birds and live Animals ir kt. prieš Komisiją

(Byla T-209/06)

„Ieškinys dėl panaikinimo — Priimtinumas — EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa — Fiziniai ir juridiniai asmenys — Asociacijos — Sprendimas 206/522/EEB — Individualus taikymas — Sanitarinė inspekcija — Apsaugos priemonės nuo paukščių gripo“

1. Ieškinys dėl panaikinimo — Fiziniai ar juridiniai asmenys — Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai — Komisijos sprendimas dėl apsaugos priemonių, susijusių su paukščių gripu, darančių poveikį paukščių iš trečiųjų šalių įvežimui į Bendriją (EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa; Komisijos sprendimas 2006/522) (žr. 28–34 punktus)

2. Ieškinys dėl panaikinimo — Fiziniai ar juridiniai asmenys — Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai — Komisijos sprendimas dėl apsaugos priemonių, susijusių su labai patogeniniu paukščių gripu, ir tam tikrų gyvų paukščių įvežimo į Bendriją (EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa; Komisijos sprendimas 2006/522) (žr. 36 punktą)

Dalykas

Prašymas panaikinti 2006 m. liepos 25 d. Komisijos sprendimą 2006/522/EB, iš dalies keičiantį Sprendimus 2005/759/EB ir 2005/760/EB dėl tam tikrų apsaugos priemonių, susijusių su labai patogeniniu paukščių gripu, ir tam tikrų gyvų paukščių įvežimo į Bendriją (OL L 205, p. 28).

Rezoliucinė dalis

1. Atmesti ieškinį.

2. Priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas, įskaitant tas, kurios susijusios su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.

2008 m. birželio 11 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) nutartis European Association of Im- and Exporters of Birds and live Animals ir kt. prieš Komisiją

(Byla T-209/06)

„Ieškinys dėl panaikinimo — Priimtinumas — EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa — Fiziniai ir juridiniai asmenys — Asociacijos — Sprendimas 206/522/EEB — Individualus taikymas — Sanitarinė inspekcija — Apsaugos priemonės nuo paukščių gripo“

1. Ieškinys dėl panaikinimo — Fiziniai ar juridiniai asmenys — Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai — Komisijos sprendimas dėl apsaugos priemonių, susijusių su paukščių gripu, darančių poveikį paukščių iš trečiųjų šalių įvežimui į Bendriją (EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa; Komisijos sprendimas 2006/522) (žr. 28–34 punktus)

2. Ieškinys dėl panaikinimo — Fiziniai ar juridiniai asmenys — Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai — Komisijos sprendimas dėl apsaugos priemonių, susijusių su labai patogeniniu paukščių gripu, ir tam tikrų gyvų paukščių įvežimo į Bendriją (EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa; Komisijos sprendimas 2006/522) (žr. 36 punktą)

Dalykas

Prašymas panaikinti 2006 m. liepos 25 d. Komisijos sprendimą 2006/522/EB, iš dalies keičiantį Sprendimus 2005/759/EB ir 2005/760/EB dėl tam tikrų apsaugos priemonių, susijusių su labai patogeniniu paukščių gripu, ir tam tikrų gyvų paukščių įvežimo į Bendriją (OL L 205, p. 28).

Rezoliucinė dalis

1. Atmesti ieškinį.
34

Be to, EIOPA pripažįsta, kad per ieškovės 2019 m. vertinimo procedūrą buvo neatliktas vienas procedūrinis veiksmas, tačiau mano, kad ieškovės skundas buvo atmestas implicitiškai. STSĮT nurodė, kad jeigu būtų gavusi ieškovės skundą dėl jos vertinimo ataskaitos, būtų ją patvirtinusi ir remiantis ieškovės pastabomis, pateiktomis nesutinkant su 2019 m. vertinimo ataskaita, nebūtų buvę galima kvestionuoti sprendimo nepratęsti sutarties. Be to, per 2020 m. vasario 27 d. pokalbį STSĮT nurodė ieškovei, kad sutinka su jos vertintojo atliktu vertinimu.
8

Pirma, ieškovė pabrėžė, kad gavo negrąžintiną (de minimis) subsidiją iš Sąjungos biudžeto pagal 2007–2013 m. kaimo plėtros programą, priimtą įgyvendinant 2005 m. rugsėjo 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1698/2005 dėl Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) paramos kaimo plėtrai (OL L 277, 2005, p. 1). Ji nurodė, kad ši subsidija buvo suteikta siekiant įgyvendinti Sąjungos kaimo plėtros politikos tikslus – sukurti naujas darbo vietas ne žemės ūkio mikroįmonėse kaimo vietovėse ir tose pačiose vietovėse skatinti verslumą; tai nėra investicinė pagalba ir ja siekiama kito tikslo. Ieškovė teigė, kad nebūtų tinkama lėšas, skirtas Sąjungos kaimo plėtros politikos tikslui sukurti „užimtumo galimybes ir sąlygas augti“, pagal bendrą žemės ūkio politiką (BŽŪP) laikyti lėšomis, skirtomis, įgyvendinant Sąjungos aplinkos politiką, pasiekti, kad atsinaujinančioji energija sudarytų orientacinę bendro galutinio energijos suvartojimo dalį. Ji priminė, kad pagal 2008 m. Sąjungos gairių dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai 190 punktą leidžiama kartu teikti investicinę ir veiklos pagalbą, jeigu ji skiriama siekiant skirtingų įvairių Sąjungos politikos sričių tikslų, su sąlyga, kad bendra suma neviršija teisės aktuose nustatytų ribų. Be to, ji nurodė, kad, net jei tai galėtų būti investicinė pagalba, Bulgarijos valdžios institucijos nesilaikė pagalbos kaupimo taisyklių: užuot tik išskaičiavusios investicinę pagalbą iš veiklos pagalbos, jos nepagrįstai keturis kartus sumažino veiklos pagalbą prieš iš jos išskaičiuodamos investicinę pagalbą. Be to, jos teigimu, Pakeitimo įstatymo 18 straipsnyje nustatytos kainos neatitiko to, kas buvo nurodyta sprendimo byloje SA.44840 16–19 punktuose.
43

Trečia, ieškovė, kuri savo rašytiniuose dokumentuose pati remiasi EUIPO gairių 4.3 punktu, jokiu būdu netvirtina, kad šis punktas prieštarauja aukštesnės galios teisės nuostatai. Be to, neatrodo, kad iš esmės teisingumo sumetimais suteikus papildomą bent vienos dienos terminą po to, kai paskutinę šio termino dieną pateikiamas prašymas pratęsti terminą, būtų pažeista minėta nuostata.
25

Ši didelė diskrecija apima, be kita ko, Sąjungos pramonei padarytos žalos buvimo nustatymą per antidempingo procedūrą. Vykdant tokio vertinimo teisminę kontrolę reikia tik patikrinti, ar buvo laikytasi procedūros taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės, ar nepadaryta akivaizdžios klaidos vertinant šias aplinkybes ir ar nebuvo piktnaudžiauta įgaliojimais (pagal analogiją žr. 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Bricmate, C‑569/13, EU:C:2015:572, 46 punktą ir 2021 m. gegužės 19 d. Sprendimo China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products ir kt. / Komisija, T‑254/18, apskųstas apeliacine tvarka, EU:T:2021:278, 149 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Taip, be kita ko, yra kalbant apie veiksnių, darančių žalą Sąjungos pramonei, nustatymą per antisubsidijų tyrimą (pagal analogiją žr. 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Bricmate, C‑569/13, EU:C:2015:572, 46 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
21

Be to, reikia pažymėti, kad, remiantis Reglamento 2017/1001 95 straipsnio 1 dalimi, nagrinėdama apeliacijos esmę Apeliacinė taryba apsiriboja šalių nurodytais faktais, įrodymais, argumentais bei siekiamu reikalavimų patenkinimo būdu. To paties reglamento 47 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad jeigu nagrinėjant protestą nustatoma, kad negalima įregistruoti prekių ženklo daliai ar visoms Europos Sąjungos prekių ženklo paraiškoje nurodytoms prekėms ar paslaugoms, paraiška atmetama toms prekėms ar paslaugoms. Be to, Deleguotojo reglamento 2018/625 21 straipsnio 1 dalies e punkte patikslinama, kad jei sprendimas, dėl kurio teikiama apeliacija, ginčijamas tik iš dalies, apeliacijoje, teikiamoje pagal minėto reglamento 68 straipsnio 1 dalį, aiškiai ir vienareikšmiškai nurodomos prekės ar paslaugos, dėl kurių ginčijamas sprendimas, dėl kurio teikiama apeliacija.
18

Visų pirma, atsižvelgiant į šioje byloje nagrinėjamos registracijos paraiškos pateikimo datą, t. y. 2017 m. vasario 18 d., kuri turi lemiamą reikšmę nustatant taikytiną materialinę teisę, šios bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos Reglamento Nr. 207/2009 materialinės nuostatos (šiuo klausimu žr. 2014 m. gegužės 8 d. Sprendimo Bimbo / VRDT, C‑591/12 P, EU:C:2014:305, 12 punktą ir 2020 m. birželio 18 d. Sprendimo Primart / EUIPO, C‑702/18 P, EU:C:2020:489, 2 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Be to, procedūrinės nuostatos paprastai laikomos taikytinomis jų įsigaliojimo dieną (žr. 2012 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Komisija / Ispanija, C‑610/10, EU:C:2012:781, 45 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Be to, šiuo atveju, kiek tai susiję su materialinėmis taisyklėmis, ginčijamame sprendime Apeliacinės tarybos pateiktas ir ieškovo bei EUIPO argumentuose esančias nuorodas į Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 1 ir 5 dalis reikia suprasti kaip nurodančias tapataus turinio Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 ir 5 dalis. Kiek tai susiję su procedūrinėmis taisyklėmis, kadangi protestas buvo pateiktas 2017 m. gegužės 17 d., ieškovo nuorodos į Reglamento 2017/1001 46 straipsnio 1 dalies a punktą, be kita ko, susijusį su terminu, per kurį turi būti pateiktas protestas, turi būti suprantamos kaip nurodančios tokio paties turinio Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnio 1 dalies a punktą, kuris galiojo protesto pateikimo dieną.
1.

Panaikinti 2020 m. vasario 24 d. Komisijos sprendimą C(2020) 1195 final dėl kartotinio prašymo leisti susipažinti su dokumentais pagal Reglamentą (EB) Nr. 1049/2001 tiek, kiek ji atsisakė JP leisti susipažinti su klausimais, esančiais jos atsakymų vertinimo, kurį egzaminuotojai atliko per atitinkamos srities pokalbį, skirsniuose „Pagrindiniai klausimai“ ir skyriuose „Galimi klausimai“ (dokumentas Nr. 1), ir tiek, kiek ji atsisakė leisti susipažinti su klausimais, esančiais jos atsakymų vertinimo, kurį egzaminuotojai atliko per pokalbį, per kurį buvo tikrinami bendrieji įgūdžiai (dokumentas Nr. 2), skyriuose „Situacija 1“, „Situacija 2“ ir „Situacija 3“, vykstant konkursui EPSO/AD/363/18.
2021 m. balandžio 21 d. Bendrojo Teismo (dešimtoji kolegija) sprendimas

Apologistics / EUIPO – Kerckhoff (APO)

(Byla T‑282/20)

„Europos Sąjungos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas APO – Absoliutūs atsisakymo registruoti pagrindai – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar – Reglamento (ES) 2017/1001 7 straipsnio 1 dalies c punktas) – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar – Reglamento (ES) 2017/1001 7 straipsnio 1 dalies c punktas)“

1. Europos Sąjungos prekių ženklas – Atsisakymas nuo teisinės apsaugos, panaikinimas ir negaliojimas – Absoliutūs negaliojimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų ir nuorodų, galinčių būti naudojamų prekės ar paslaugos savybėms žymėti – Tikslas – Prieinamumo reikalavimas (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas ir 52 straipsnio 1 dalies a punktas) (žr. 19 punktą)

2. Europos Sąjungos prekių ženklas – Atsisakymas nuo teisinės apsaugos, panaikinimas ir negaliojimas – Absoliutūs negaliojimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų ir nuorodų, galinčių būti naudojamų prekės ar paslaugos savybėms žymėti – Žymens apibūdinamojo pobūdžio vertinimas – Kriterijai (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas ir 52 straipsnio 1 dalies a punktas) (žr. 20, 22 punktus)

3. Europos Sąjungos prekių ženklas – Atsisakymas nuo teisinės apsaugos, panaikinimas ir negaliojimas – Absoliutūs negaliojimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų ir nuorodų, galinčių būti naudojamų prekės ar paslaugos savybėms žymėti – Sąvoka (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas ir 52 straipsnio 1 dalies a punktas) (žr. 21 punktą)

4. Europos Sąjungos prekių ženklas – Atsisakymas nuo teisinės apsaugos, panaikinimas ir negaliojimas – Absoliutūs negaliojimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų ir nuorodų, galinčių būti naudojamų prekės ar paslaugos savybėms žymėti – Žodinis prekių ženklas APO (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas ir 52 straipsnio 1 dalies a punktas) (žr. 25, 26, 33–39, 50 punktus)

5. Europos Sąjungos prekių ženklas – Procedūros nuostatos – Faktinių aplinkybių nagrinėjimas „ex officio“ – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra dėl absoliučių atsisakymo registruoti pagrindų – Tik nurodytų pagrindų nagrinėjimas (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalis, 52, 55 straipsniai ir 76 straipsnio 1 dalis) (žr. 31 punktą)

6. Europos Sąjungos prekių ženklas – Tarnybos sprendimai – Vienodo požiūrio principas – Gero administravimo principas – Ankstesnė Tarnybos sprendimų praktika – Teisėtumo principas – Būtinybė kiekvienu konkrečiu atveju atlikti griežtą ir išsamų nagrinėjimą (Tarybos reglamentas Nr. 207/2009) (žr. 42 punktą)

Dalykas

Ieškinys dėl 2020 m. vasario 25 d. EUIPO penktosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 982/2019‑5), susijusio su registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra tarp M. Kerckhoff ir Apologistics.

Rezoliucinė dalis

1. Atmesti ieškinį.
5

2015 m. sausio 16 d. Sprendimu C(2015) 80 final dėl priemonės SA.33846 (2015/C) (ex 2014/NN) (ex 2011/CP) – Suomija – Helsingin Bussiliikenne Oy (OL C 116, 2015, p. 22) (toliau – sprendimas pradėti procedūrą) Komisija pradėjo SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatytą oficialią tyrimo procedūrą dėl ginčijamų priemonių. Šis sprendimas buvo paskelbtas 2015 m. balandžio 10 d.Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, o suinteresuotosios šalys buvo paragintos per vieną mėnesį nuo jo paskelbimo pateikti savo pastabas. Komisija iš ieškovės pastabų negavo.
33

Nagrinėjamu atveju prieš nagrinėjamą konkurso procedūrą 2017 m. buvo organizuotas konkursas FRONTEX/OP/800/2017/JL, siekiant atlikti bandymus su dviejų tipų RPAS. Šios procedūros tikslas, kaip nurodyta skelbime apie pirkimą, buvo „sudaryti sąlygas Frontex tęsti RPAS, pajėgių ilgą laiką stebėti jūrų sienas, analizę ir vertinimą“. Be to, buvo nurodyta, kad „tokia analizė visų pirma apims vertinimą, ar tokia platforma yra pajėgi reguliariai, patikimai ir rentabiliai teikti stebėjimo paslaugas“. Šis pirkimas buvo padalytas į dvi dalis: pirmoji dalis buvo susijusi su siekiu atlikti ilgos trukmės jūros stebėsenos iš oro bandymą naudojant standartinio dydžio MALE RPAS; buvo planuojama, kad jos skraidys ne daugiau kaip 600 valandų nurodytuose Viduržemio jūros zonose per 2018 m. 2–4 ketvirčius; antroji dalis buvo susijusi su ilgos trukmės jūros stebėsenos iš oro bandymu naudojant mažas MALE RPAS: jos turėjo skraidyti ne daugiau kaip 300 valandų nurodytose Viduržemio jūros zonose per 2018 m. 2–4 ketvirčius. 2017 m. gruodžio 29 d. ieškovė laimėjo konkursą dėl antrosios pirkimo dalies.
9

EUIPO, palaikoma įstojusios į bylą šalies, tvirtina, kad ieškinio A.5–A.16 priedai yra įrodymai, kurie nebuvo pateikti per administracinę procedūrą, o pirmą kartą buvo pateikti Bendrajame Teisme. EUIPO patikslina, kad ieškovė turėjo galimybę pateikti šiuos įrodymus per administracinę procedūrą, tačiau to nepadarė. Iš to ji daro išvadą, kad pirma nurodyti priedai turi būti atmesti kaip nepriimtini.
57

Tiesa, iš Italijos banko dokumentų, pateiktų po šio sprendimo 52–55 punktuose nurodytų įvykių, matyti, kad jis buvo įsitikinęs, jog Komisijos tarnybos manė, kad FITD intervencinės priemonės įsipareigojimų nevykdančiam bankui galėjo būti laikomos valstybės pagalba, be kita ko, dėl to, kad jos buvo priskirtinos Italijos valstybei ir gautos iš išteklių, kuriuos ši kontroliavo. Iš tiesų atlikdamas preliminarų Banca delle Marche pertvarkymo procedūros inicijavimo sąlygų vertinimą Italijos bankas iš esmės priminė, kad apie bet kokią galimą FITD paramos Banca delle Marche priemonę reikėjo pranešti Komisijai ir gauti jos išankstinį leidimą dėl tokios priemonės suderinamumo su Sąjungos taisyklėmis valstybės pagalbos srityje (žr. šio sprendimo 19 punktą). Be to, vieno iš jo darbuotojų parodymai ir pranešimas dėl Banca delle Marche krizės įrodo, kad per administracinę procedūrą Komisijos tarnybos išreiškė nuomonę, jog FITD paramos priemonės atitinkamais atvejais yra valstybės pagalba, be kita ko, motyvuojant tuo, kad jo finansiniai ištekliai buvo valstybinio arba viešojo pobūdžio. Taigi šių parodymų protokole nurodyta, kad, skirtingai nei Italijos valdžios institucijos ir Italijos bankas, Komisija manė, jog FITD intervencines priemones reikia prilyginti valstybės pagalbai, jo išteklius pripažįstant valstybės lėšomis (žr. šio sprendimo 24 punktą). Priešingai, nei teigia Komisija, šių parodymų turinį patvirtina Italijos banko pranešimas dėl Banca delle Marche krizės, kuriame aiškiai nurodyta, kad Italijos valdžios institucijos ir Italijos bankas nesėkmingai mėgino įtikinti Komisijos tarnybas, jog FITD numatytų intervencinių priemonių, skirtų Banca Tercas ir Banca delle Marche, negalima laikyti valstybės pagalba (žr. šio sprendimo 26 punktą).
26

Be to, pirma, reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio formuluotėje vartojamas tiesioginis laikas suponuoja, kad EUIPO turi patikrinti, ar Europos Sąjungos prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia pagal šią nuostatą sąlygos yra įvykdytos tą dieną, kai ji priima sprendimą dėl prašymo pripažinti registraciją negaliojančia. Taigi šio reglamento 52 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Europos Sąjungos prekių ženklo registracija gali būti pripažinta negaliojančia, kai šioje nuostatoje nurodyta ankstesnė teisė „yra“ ir „tenkinamos“ sąlygos, kaip, beje, teisingai nurodo EUIPO savo gairėse, susijusiose su Reglamento 2017/1001 60 straipsnio 1 dalies c punktu. Be to, Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad tokio prekių ženklo registracija gali būti pripažinta negaliojančia, jeigu jo naudojimas „gali būti uždraustas“. Reikia taip pat konstatuoti, kad 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglament[ui] (EB) Nr. 40/94 (OL L 303, 1995, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), 37 taisyklės b punkto iii papunktyje numatyta, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 2 dalį pateiktame prašyme pripažinti registraciją negaliojančia šį prašymą pateikęs asmuo turi įrodyti, kad „yra“ vienos iš šioje nuostatoje nurodytų teisių „savininkas“ arba „turi teisę“ remtis tokia teise.
94

Visų pirma reikia pažymėti, kad šioje dalyje pateikti ieškovės argumentai yra visiškai nepagrįsti. Ji tik teigia, kad pakartotinis ankstesnių prekių ženklų paraiškų pateikimas yra įprasta praktika, tačiau nepateikia jokių įrodymų šiam teiginiui pagrįsti. Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad nei Reglamentas Nr. 207/2009, nei jurisprudencija nesuteikia pagrindo atmesti galimo ieškovės nesąžiningumo remiantis tuo, kad ji laikėsi įprastos verslo praktikos ir veikė vadovaudamasi advokatų nuomone. Kaip ginčijamo sprendimo 78 punkte teisingai nurodė Apeliacinė taryba, vien dėl to, kad kitos įmonės gali pasinaudoti tam tikra paraiškų teikimo strategija, ši strategija nebūtinai tampa teisėta ir priimtina. Be to, kaip iš esmės pabrėžia EUIPO, būtent atsižvelgiant į bylos aplinkybes reikia įvertinti, ar tokia strategija atitinka Reglamentą Nr. 207/2009. Vis dėlto iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškovė sąmoningai siekė apeiti pagrindinę Europos Sąjungos prekių ženklų taisyklę, susijusią su naudojimo įrodymu, kad taip gautų naudos, pakenkdama Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytos sistemos pusiausvyrai. Taigi, nors niekas nedraudžia Europos Sąjungos prekių ženklo savininkui pateikti kartotinę šio prekių ženklo paraišką, ieškovės ketinimas turi būti laikomas prieštaraujančiu Reglamento Nr. 207/2009 tikslams (žr. šio sprendimo 70 punktą). Taigi konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis ieškovė, siekdama paneigti vertinimą, kad ji buvo nesąžininga, negali pagrįstai remtis nei aplinkybe, kad įmonės dažnai taiko tą pačią prekių ženklų paraiškų teikimo strategiją, nei tuo, kad ji veikė vadovaudamasi advokatų nuomonėmis (net jei tai būtų įrodyta).
42

Antra, pasiūlytos EPI skirsnyje „atitinkamos Sutarčių ir tarptautinės teisės nuostatos“ ieškovai nurodė daugybę nuostatų, susijusių su bendra prekybos politika (šio sprendimo 4 punktas). Visų pirma jie paminėjo SESV 207 straipsnio 1 ir 2 dalis, kuriose, be kita ko, numatyta, kad priemones, apibrėžiančias bendros prekybos politikos įgyvendinimo sistemą, patvirtina Europos Parlamentas ir Taryba, priimdami reglamentus pagal įprastą teisėkūros procedūrą, ir SESV 3 straipsnį, iš kurio matyti, kad bendra prekybos politika yra Sąjungos išimtinės kompetencijos sritis. Be to, jie nurodė du reglamentus, priimtus bendros prekybos politikos srityje, reglamentuojančius prekybą tam tikrų rūšių produktais iš trečiųjų šalių, kuriai, be kita ko, taikoma leidimų sistema, ir du Teisingumo Teismo sprendimus dėl Sąjungos aktų, priimtų šioje srityje, taikymo.
52

Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 50 punkte nurodytą jurisprudenciją, Apeliacinė taryba nepadarė klaidos, kai ginčijamame sprendime nurodė, kad prie 25 klasės priskiriama „avalynė sveikatos reikmėms“, kuriai skirtas prašomas įregistruoti prekių ženklas, yra tapati prie tos pačios klasės priskiriamai „avalynei“, kuriai skirtas ankstesnis prekių ženklas. Iš tiesų, skirtingai nei ortopedinė avalynė, kuri daugiausia gaminama kaip sveikatos prekės, avalynė sveikatos reikmėms yra ypatinga avalynės kategorija, kuri, be kita ko, yra naudinga ją avinčių asmenų kojų sveikatai. Taigi, kaip ginčijamame sprendime nurodo Apeliacinė taryba, „avalynė sveikatos reikmėms“ patenka į bendresnę „avalynės“ kategoriją.
42

Be to, generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvada byloje Georgsmarienhütte ir kt. (C‑135/16, EU:C:2018:120) buvo susijusi su klausimu, ar įmonės, kurioms skirta valstybės pagalba, dėl kurios priimtas Komisijos sprendimas, galėjo ginčyti tokį sprendimą, o tai, remiantis 1994 m. kovo 9 d. Sprendimu TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), buvo kliūtis joms ginčyti tokio sprendimo teisėtumą nacionaliniuose teismuose, kai pareiškiamas ieškinys dėl nacionalinių valdžios institucijų priimtų tokio sprendimo įgyvendinimo priemonių. Kalbant apie ieškinio pareiškimo termino pradžią įmonėms ieškovėms, kurios jį gali pareikšti Europos Sąjungos teisme dėl ginčijamo sprendimo, generalinis advokatas padarė išvadą: kadangi minėto sprendimo paskelbimas nebuvo jo įsigaliojimo sąlyga – užteko to, kad tiesiogiai ir konkrečiai susijusios įmonės turėtų nepaneigiamų žinių apie jį, minėto sprendimo užginčijimo terminas toms įmonėms prasidėjo tą dieną, kai jos sužinojo apie tą sprendimą (generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvados byloje Georgsmarienhütte ir kt., C‑135/16, EU:C:2018:120, 63 punktas). Reikia konstatuoti, kad Teisingumo Teismas šios išvados nepaminėjo Sprendime, kuriuo užbaigta minėta byla (2018 m. liepos 25 d. Sprendimas Georgsmarienhütte ir kt., C‑135/16, EU:C:2018:582), ir kad bet kuriuo atveju nebuvo įrodyta, jog šioje byloje ieškovė turėjo „nepaneigiamų žinių“ apie ginčijamą sprendimą, priešingai, nei buvo minėtoje byloje.
197

Vis dėlto Bendrojo Teismo turimoje bylos medžiagoje yra C. Nieboer, D. Hoop, A. C. van Loenen, J. Langendijk ir van E. Dijk leidinys „Systemic therapy with fumaric acid derivatives: New possibilities in the treatment of psoriasis“ (J Am Acad Dermatol, 1989; 20(4):601–608, toliau – 1989 m. Nieboer ir kt. tyrimas), kurį turėjo EMA, nagrinėdama prašymą išduoti leidimą prekiauti „Tecfidera“. Šiame leidinyje paaiškinta, kad naujas terapijos metodas, vadinamas gydymu fumaro rūgštimi, per praėjusius dvidešimt metų Vakarų Europoje tapo populiarus tarp tūkstančių psoriaze sergančių pacientų. Šią terapiją pradėjo taikyti biochemikas, kuris pats sirgo psoriaze ir 1959 m. bei 1966 m. paskelbė savo darbus. Toliau 1989 m. C. Nieboer ir kt. tyrime nurodyta, kad šią terapiją standartizavo Vokietijos bendrosios praktikos gydytojas, kuris į ją įtraukė griežtą maisto režimą ir 1982 m. bei 1984 m. paskelbė tyrimus. 1989 m. C. Nieboer ir kt. tyrime taip pat paaiškinta, kad Šveicarijoje buvo įsteigta specializuota šios terapijos klinika. Be to, iš kito 1998 m. leidinio, kuris yra Bendrajam Teismui pateiktoje bylos medžiagoje ir apie kurį nagrinėdamos prašymą išduoti leidimą prekiauti vaistu „Tecfidera“ galėjo žinoti EMA ir Komisija, matyti, kad nuo 1959 m. receptus dėl fumaro rūgšties esterių išrašydavo maža grupė gydytojų, kurie dirbo Vokietijoje, Šveicarijoje ir Nyderlanduose.