GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2010 m. kovo 25 d.( )

Byla C‑439/08

Vlaamse federatie van verenigingen van Brood– en Banketbakkers, Ijsbereiders en Chocoladebewerkers VZW (VEBIC)

prieš

Raad voor de Mededinging,

Minister van Economie

(Hof van beroep te Brussel (Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Konkurencijos politika – Reglamento (EB) Nr. 1/2003 2 ir 5 straipsnių, 15 straipsnio 3 dalies bei 35 straipsnio 1 dalies išaiškinimas – Nacionalinė procedūra – Nacionalinių konkurencijos institucijų rašytinių pastabų pateikimas bei faktinių ir teisinių pagrindų nurodymas vykstant apeliacinės instancijos procesui dėl jų priimto sprendimo – Kelios kompetentingos institucijos valstybėje narėje – Lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai“

I – Įžanga

1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo 2 ir 5 straipsnių, 15 straipsnio 3 dalies bei 35 straipsnio išaiškinimu( ).

2. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar pagal minėtas nuostatas nacionalinės konkurencijos institucijos gali (ir net privalo) pateikti rašytines pastabas ar atsiliepimą į ieškinį vykstant procesui dėl vienos šių institucijų priimto sprendimo panaikinimo.

II – Teisinis pagrindas

A – Europos Sąjungos teisė

3. Reglamento Nr. 1/2003 2 straipsnyje „Įrodinėjimo pareiga“ nustatyta:

„Visuose nacionaliniuose ar Bendrijos procesuose dėl Sutarties 81 ir 82 straipsnių taikymo pareiga įrodyti Sutarties 81 straipsnio 1 dalies ar 82 straipsnio pažeidimą tenka šaliai ar institucijai, pareiškusiai, kad būta tokio pažeidimo. Įmonei ar įmonių asociacijai, pretenduojančiai pasinaudoti Sutarties 81 straipsnio 3 dalies nuostatomis, tenka pareiga įrodyti, kad šios straipsnio dalies sąlygos įvykdytos.“

4. Reglamento Nr. 1/2003 5 straipsnyje nustatyta:

„Valstybių narių konkurencijos institucijos turi teisę atskirose bylose taikyti Sutarties 81 ir 82 straipsnius. Tuo tikslu, veikdamos savo iniciatyva ar skundo pagrindu, jos gali priimti tokius sprendimus:

– pareikalauti nutraukti pažeidimą,

– taikyti laikinąsias apsaugos priemones,

– priimti įsipareigojimus,

– skirti vienkartines, periodines ar kitas nacionaliniuose įstatymuose numatytas nuobaudas.

Jeigu valstybių narių konkurencijos institucijos, remdamosi turima informacija, mano, kad uždraudimo kriterijai nėra tenkinami, jos gali nuspręsti, kad imtis veiksmų nėra pagrindo.“

5. Minėto reglamento 15 straipsnyje „Bendradarbiavimas su nacionaliniais teismais“ nurodyta:

„1. Teismai, nagrinėdami bylas dėl Sutarties 81 ar 82 straipsnio taikymo, gali prašyti Komisijos perduoti jiems jos turimą informaciją ar nuomonę Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymo klausimais.

2. Valstybės narės perduoda Komisijai kiekvieno nacionalinių teismų rašytinio sprendimo dėl Sutarties 81 ar 82 straipsnio taikymo kopiją. Kopija perduodama nedelsiant, kai tik bylos šalys supažindinamos su visu rašytiniu sprendimo tekstu.

3. Valstybės narės konkurencijos institucija, veikdama savo iniciatyva, gali raštu pateikti savo šalies teismams pastabas dėl Sutarties 81 ar 82 straipsnių taikymo. Teismui leidus, pastabas savo šalies teismams ji gali teikti žodžiu. Dėl Sutarties 81 ar 82 straipsnio taikymo nuoseklumo Komisija prireikus savo iniciatyva gali raštu teikti pastabas valstybių narių teismams. Teismui leidus, pastabas ji gali teikti ir žodžiu.

Valstybių narių konkurencijos institucijos ir Komisija, kad galėtų parengti pastabas, gali prašyti valstybės narės teismo perduoti joms bet kuriuos dokumentus, reikalingus bylai vertinti, arba užtikrinti tokį perdavimą.

4. Šis straipsnis nepažeidžia valstybių narių konkurencijos institucijų platesnės teisės teikti pastabas teismams pagal valstybės narės įstatymus.“

6. Galiausiai Reglamento Nr. 1/2003 35 straipsnyje nustatyta:

„1. Valstybės narės skiria konkurencijos instituciją ar institucijas, atsakingas už Sutarties 81 ir 82 straipsnių taikymą, tokiu būdu, kad būtų užtikrintas šio reglamento nuostatų laikymasis. Priemonių, būtinų įgalioti šias institucijas taikyti minėtus straipsnius, imamasi iki 2004 m. gegužės 1 dienos. Tokiomis institucijomis gali būti paskirti teismai.

2. Kai Bendrijos konkurencijos teisės taikymas pavedamas nacionalinėms administracinėms ir teisminėms institucijoms, valstybės narės gali suteikti šioms administracinėms ar teisminėms institucijoms skirtingus įgaliojimus ir funkcijas.

3. 11 straipsnio 6 dalies poveikis apima valstybių narių paskirtąsias institucijas, įskaitant teismus, atliekančias 5 straipsnyje numatytų sprendimų rengimo ir priėmimo funkcijas. 11 straipsnio 6 dalis netaikoma teismams tiek, kiek jie atlieka 5 straipsnyje numatytų sprendimų peržiūrėjimo funkcijas.

4. Nepaisant 3 dalies, jei valstybėje narėje siekiant priimti 5 straipsnyje numatytus sprendimus, institucija kreipiasi į teisminę instituciją, kuri yra savarankiška ir skiriasi nuo kaltinimą palaikančios institucijos, tuomet, jei šios dalies sąlygos tenkinamos, 11 straipsnio 6 dalis taikoma tik byloje kaltinančiai institucijai, kuri, Komisijai pradėjus procesą, atsiima teisminėje institucijoje pareikštą kaltinimą, ir šiuo atsiėmimu nacionalinis procesas baigiamas.“

B – Nacionalinės teisės aktai

7. Įstatymo dėl ekonominės konkurencijos apsaugos( ) (toliau – ĮEKA), įsigaliojusio 2006 m. spalio 1 d., 1 straipsnyje Belgijos konkurencijos institucija apibrėžta taip:

„4. Belgijos konkurencijos institucija: Konkurencijos taryba ir Konkurencijos tarnyba prie Federalinės viešosios ūkio, mažųjų ir vidutinių įmonių, vidutinės klasės ir energijos tarnybos, kiekviena veikianti pagal savo kompetenciją, apibrėžtą šiame įstatyme.

Belgijos konkurencijos institucija yra Reglamento [Nr. 1/2003] 35 straipsnyje numatyta konkurencijos institucija, kompetentinga taikyti Sutarties 81 ir 82 straipsnius.“

8. ĮEKA 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„Draudžiami – ir išankstinis sprendimas šiuo klausimu nereikalingas – visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurių tikslas arba poveikis yra didelis konkurencijos trukdymas, ribojimas ar iškraipymas atitinkamoje Belgijos rinkoje ar didelėje jos dalyje, būtent tie, kuriais:

1. 1) tiesiogiai ar netiesiogiai nustatomos pirkimo ar pardavimo kainos arba kokios nors kitos prekybos sąlygos;

<...>.“

9. ĮEKA 11 straipsnyje nurodyta:

„1. Įsteigiama Konkurencijos taryba. Ši taryba – tai administracinis teismas, turintis kompetenciją priimti sprendimus ir kitus įgaliojimus, suteiktus pagal šį įstatymą.

2. Konkurencijos tarybą sudaro:

1) Tarybos generalinė asamblėja;

2) tyrimų skyrius;

3) kanceliarija.

<...>“

10. ĮEKA 12 straipsnyje nurodyta:

„1. Tarybos generalinę asamblėją sudaro dvylika tarybos narių. <...>“

11. Minėto įstatymo 20 straipsnyje patikslinama:

„Kiekviena Konkurencijos tarybos kolegija ir jos pirmininkas ar laikinųjų apsaugos priemonių taikymo atveju – jo įgaliotas tarybos narys sprendžia savo nagrinėjamas bylas motyvuotu sprendimu, išklausę suinteresuotuosius asmenis bei jų prašymu galimus pareiškėjus ar jų atstovą.“

12. ĮEKA 25 straipsniu prie Konkurencijos tarybos įsteigiamas Tyrimų skyrius, sudarytas mažiausiai iš šešių ir daugiausiai – iš dešimties narių, kurį sudaro generalinis tyrėjas ir tyrėjai ar jaunesnieji tyrėjai.

13. Minėto įstatymo 29 straipsnyje nurodyta:

„1. Tyrėjai:

1) priima skundus ir prašymus dėl laikinųjų apsaugos priemonių, susijusius su konkurenciją ribojančia veikla, taip pat pranešimus apie koncentraciją;

2) organizuoja tyrimą ir jam vadovauja bei prižiūri Konkurencijos tarybos priimtų sprendimų vykdymą;

3) duoda pavedimus konkurencijos tarnybos pareigūnams <…>;

4) rengia ir pateikia Konkurencijos tarybai motyvuotą ataskaitą;

5) nutraukia skundų ir prašymų dėl laikinųjų apsaugos priemonių nagrinėjimą;

<…>

2. Nepažeidžiant 27 straipsnio, tyrėjai negali nei pageidauti, nei gauti jokių nurodymų dėl bylų, pradėtų pagal 44 straipsnio 1 dalį, nagrinėjimo ar dėl savo pozicijos pareiškimo tyrimo skyriaus posėdžiuose, kurių tikslas – apibrėžti įstatymo įgyvendinimo politikos prioritetus ir nustatyti ginčų nagrinėjimo eiliškumą.

3. Jei tyrimo skyrius nusprendžia pradėti tyrimą pagal 44 straipsnio 1 dalį, konkurencijos tarnybos vadovas, pasitaręs su generaliniu tyrėju, sudaro už tyrimą atsakingų šios tarnybos pareigūnų grupę.

Į tyrimo grupę įtraukti pareigūnai nurodymus gali gauti tik iš tyrėjo, kuris vadovauja šiam tyrimui.

<…>“

14. Pagal ĮEKA 34 straipsnį konkurencijos tarnyba, be kita ko, atsakinga už II skyriuje nurodytų veiksmų nustatymą ir ištyrimą vadovaujant Tyrimų skyriui.

15. Pagal ĮEKA 45 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą, jei Tyrimų skyrius mano, kad skundas ar prašymas arba prireikus savo iniciatyva pradėtas tyrimas yra pagrįstas, tyrėjas Tyrimų skyriaus vardu Konkurencijos tarybos kolegijai pateikia motyvuotą ataskaitą. Šioje ataskaitoje išdėstoma tyrimo ataskaita, kaltinimai ir siūlomas sprendimas; prie jos pridedama tyrimo medžiaga ir su ja susijusių dokumentų sąrašas. Šiame sąraše apibrėžiamas konfidencialumo laipsnis kiekvienos šalies, turinčios teisę susipažinti su tyrimo medžiaga, atžvilgiu.

16. ĮEKA 75 straipsnyje nurodyta:

„Konkurencijos tarybos ir jos pirmininko sprendimai <...> gali būti skundžiami Briuselio apeliaciniam teismui, išskyrus atvejus, kai Konkurencijos taryba priima sprendimą pagal 79 straipsnį( ).

Apeliacinis teismas priima sprendimą, turėdamas neribotą jurisdikciją dėl tariamų ribojančių veiksmų ir prireikus dėl skirtų sankcijų <...>. Apeliacinis teismas gali atsižvelgti į pokyčius, įvykusius po to, kai buvo priimtas ginčijamas Konkurencijos tarybos sprendimas.

Remdamasis šio įstatymo IV skyriaus 8 skirsnio nuostatomis Apeliacinis teismas gali skirti vienkartines ir periodines baudas.“

17. ĮEKA 76 straipsnyje nustatyta:

„1. Atskirai pateikti skundo negalima dėl sprendimų, kuriais Konkurencijos taryba perduoda bylą tyrėjui.

2. 75 straipsnyje numatytus apeliacinius skundus gali pateikti ginčo [Konkurencijos] taryboje šalys, skundo pateikėjas ir kiekvienas asmuo, galintis įrodyti savo suinteresuotumą pagal 48 straipsnio 2 dalį arba 57 straipsnio 2 dalį ir paprašęs [Konkurencijos] tarybos leisti pareikšti savo nuomonę. Apeliacinį skundą gali pateikti ir ministras, kuris neturi įrodyti savo suinteresuotumo ir kuriam neprivalo būti atstovaujama per procesą Konkurencijos taryboje.

<...>

Kad skundas galiotų, per penkias dienas nuo jo pateikimo dienos pateikėjas turi registruotuoju laišku su gavimo patvirtinimu nusiųsti skundo kopiją šalims, kurioms buvo pranešta apie ginčijamą sprendimą (kaip matyti iš 67 straipsnyje nurodyto pranešimo), Konkurencijos tarybai ir ministrui, jei šis nėra skundo pateikėjas.

Gali būti pateikiamas ir priešieškinis. Jis priimtinas tik tada, jei pateikiamas per mėnesį nuo laiško, numatyto ankstesnėje pastraipoje, gavimo dienos.

<…>

[Briuselio Apeliacinis] teismas gali paprašyti Konkurencijos tarybos tyrimų skyriaus atlikti tyrimą ir pateikti jam ataskaitą. Tokiu atveju Tyrimų skyrius turi tyrimo įgaliojimus, nustatytus IV skyriaus pirmame skirsnyje.

<…>

Ministras gali pateikti rašytines pastabas Briuselio apeliacinio teismo kanceliarijai ir joje susipažinti su bylos medžiaga. Briuselio apeliacinis teismas nustato terminą šioms pastaboms pateikti. Kanceliarija supažindina su pastabomis šalis.

<...>“

III – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

18. 2004 m. liepos 1 d. Belgijoje liberalizavus duonos kainą Minister van Economie (ūkio ministras) raštu kreipėsi į Konkurencijos tarybą, prašydamas pirmumo tvarka pradėti tyrimą siekiant nustatyti, ar kepėjų asociacijos ir kepėjai nesusitarė dėl kainų.

19. 2005 m. balandžio 20 d. Konkurencijos tarnyba išsiuntė prašymus pateikti informaciją, pirmiausia Vlaamse federatie van verenigingen van Brood- en Banketbakkers, Ijsbereiders en Chocoladebewerkers VZW (toliau – VEBIC), nepelno asociacijai, kuri buvo įsteigta siekiant ginti Flandrijos regiono provincijų savarankiškai dirbančių kepėjų ir konditerių asociacijų interesus. VEBIC pateikė prašytą informaciją.

20. Įgyvendinus įvairias kitas tyrimo priemones 2007 m. birželio 8 d. Konkurencijos tarybos generalinis tyrėjas pateikė šios tarybos pirmininkui VEBIC nusiųstą ataskaitą, kurioje buvo nurodyti kaltinimai ir pateikta tyrimo medžiaga. Šioje ataskaitoje buvo teigiama, kad kepėjų federacijų sprendimai nepadarė galimo poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai, todėl nagrinėjamai veiklai netaikytinos Bendrijos konkurencijos taisyklės. Tačiau Tyrimų skyrius padarė išvadą, kad VEBIC pažeidė ĮEKA 2 straipsnio 1 dalį, nes savo nariams paskelbė orientacinę duonos kainą ir sąnaudų struktūrą.

21. Generalinis tyrėjas taip pat pasiūlė Konkurencijos tarybos kolegijai, pirma, skirti baudą VEBIC atsižvelgiant į sunkinančias aplinkybes, nes ši žinojo, kad susitarimai dėl kainų yra neteisėti, ir nepasinaudojo galimybe paprašyti konkurencijos institucijos patikrinti kainos apskaičiavimo metodą ir, antra, uždrausti inkriminuojamus veiksmus, pagrasinant skirti periodinę baudą iki jų nutraukimo.

22. 2007 m. rugpjūčio 13 d. VEBIC pateikė rašytines pastabas dėl Tyrimų skyriaus ataskaitos.

23. 2008 m. sausio 25 d. sprendime Konkurencijos taryba konstatavo, kad VEBIC nuo 2004 m. liepos 1 d. iki 2007 m. birželio 8 d. pažeidinėjo ĮEKA 2 straipsnį, uždraudė tokius veiksmus ir skyrė VEBIC 29 121 EUR baudą.

24. 2008 m. vasario 22 d. VEBIC pateikė apeliacinį skundą Hof van beroep te Brussel (Briuselio apeliacinis teismas, Belgija), prašydama panaikinti minėtą sprendimą.

25. Šio teismo teigimu, pagal ĮEKA nuostatas, būtent pagal jo 75 ir 76 straipsnius, nei Tyrimų skyrius, nei Konkurencijos taryba negali dalyvauti Hof van beroep vykstančiame procese. Tyrimų skyriaus negalėjimas jame dalyvauti numanomas, nes Hof van beroep gali nurodyti šiam skyriui atlikti tyrimą. Tik federalinis ūkio ministras gali prašyti pakeisti Konkurencijos tarybos sprendimą ir tapti Hof van beroep nagrinėjamos bylos šalimi.

26. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dėl pagrindinės bylos nurodo, kad, ministrui nepasinaudojus teise pateikti rašytines pastabas, apeliaciniame procese dalyvauja tik viena šalis – VEBIC.

27. Atsižvelgdamas į problemą, iškilusią dėl to, kad taikant ĮEKA pagrindinėje byloje nėra kitos šalies, tik apeliantė, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tokia procedūra suderinama su Reglamento Nr. 1/2003 nuostatomis, nes visų pirma neužtikrinamas Bendrijos konkurencijos taisyklių veiksmingumas ir aptariamas įstatymas neleidžia apginti bendrųjų ekonominių interesų.

28. Dėl savo klausimų svarbos Sąjungos teisei, kurios išaiškinimo prašo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, viena vertus, patikslina, kad aptariamos proceso taisyklės turi būti taikomos vienodai, neatsižvelgiant į tai, ar Konkurencijos tarybos pradėtas procesas grindžiamas nacionalinėmis konkurencijos taisyklėmis, ar EB 81 ir 82 straipsniais. Kita vertus, jis mano, kad pagrindinės bylos medžiaga gali leisti jam pakeisti Konkurencijos tarybos sprendimą, aiškinant taip, jog iš tikrųjų nagrinėjama veikla daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, todėl patenka į EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.

29. Atsižvelgdamas būtent į šias aplinkybes Hof van beroep te Brussel nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos keturis prejudicinius klausimus:

„1. Ar [Reglamento Nr. 1/2003 2 straipsnį, 15 straipsnio 3 dalį ir 35 straipsnio 1 dalį] reikia aiškinti taip, kad nacionalinės konkurencijos institucijos tiesiog [pagal šias nuostatas] turi teisę pareikšti rašytines pastabas dėl pagrindų, nurodytų skunde dėl jų sprendimo, ir netgi pačios išdėstyti savo pagrindus, todėl valstybė narė negali šios jų teisės atimti?

2. Ar minėtas nuostatas reikia aiškinti taip, kad siekiant veiksmingai taikyti Bendrijos konkurencijos teisę bendriesiems interesams apginti, konkurencijos institucijos įgaliojimus turinčios valstybės priežiūros tarnybos ne tik gali, bet ir privalo dalyvauti nagrinėjant skundą dėl jų sprendimo, išdėstydamos savo nuomonę dėl nurodytų teisinių ir faktinių skundo pagrindų?

3. Jeigu į [pirmąjį ir antrąjį] klausimus <...> būtų atsakyta teigiamai, ar šias nuostatas reikia aiškinti taip, kad jei nėra nacionalinių nuostatų dėl konkurencijos institucijos dalyvavimo apeliacinės instancijos procese ir kompetenciją turi įvairios institucijos, institucija, kompetentinga priimti Reglamento [Nr. 1/2003] 5 straipsnyje numatytus sprendimus, dalyvauja ir nagrinėjant skundą dėl jos sprendimo?

4. Ar atsakymai į šiuos klausimus būtų kitokie, jei Konkurencijos taryba pagal nacionalinę teisę veikia kaip teismas ir (arba) galutinis sprendimas priimamas užbaigus tyrimą, kurį atlieka šio teismo padalinys, įpareigotas išdėstyti kaltinimo punktus ir pasiūlyti sprendimą?“

IV – Procesas Teisingumo Teisme

30. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Hof van beroep te Brussel paprašė Teisingumo Teismo pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104a straipsnio pirmą pastraipą taikyti šiam prašymui pagreitintą procedūrą.

31. Teisingumo Teismo pirmininkas 2008 m. gruodžio 3 d. nutartimi šį prašymą atmetė.

32. Rašytines pastabas pateikė VEBIC, Konkurencijos taryba, Belgijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija. Taip pat šie suinteresuotieji asmenys buvo išklausyti per 2010 m. sausio 20 d. posėdį.

V – Teisinis vertinimas

A – Dėl prašomo Europos Sąjungos teisės išaiškinimo priimtinumo ir svarbos

33. Teisingumo Teismo posėdyje VEBIC tvirtino, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas, nes prašomas Reglamento Nr. 1/2003 nuostatų ar, bendriau kalbant, Europos Sąjungos teisės išaiškinimas nesvarbus priimant sprendimą pagrindinėje byloje. Iš esmės, VEVIC teigimu, pakanka konstatuoti, kad visos pagrindinės bylos aplinkybės susijusios su viena valstybe nare arba kad Teisingumo Teismas turėtų atsakyti į nesvarbius ar hipotetinius klausimus.

34. Šie argumentai manęs neįtikina.

35. Dėl pirmojo prieštaravimo pripažįstu, kad (tai, beje, matyti iš pirma pateiktos pagrindinės bylos santraukos) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nagrinėja apeliacinį skundą dėl Belgijos Konkurencijos tarybos sprendimo, pagrįsto išimtinai nacionaline konkurencijos teise, nes nėra poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai, panaikinimo.

36. Tačiau, nenagrinėjant kiek prieštaringo klausimo dėl išvadų, kurias turi padaryti Teisingumo Teismas, konstatavęs, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą pagrįstas su Sąjungos teise nesusijusiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis( ), iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad šį prašymą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į įvairias aplinkybes, išdėstytas jam pateiktoje bylos medžiagoje, turėtų pasinaudoti teise pakeisti sprendimą, kurią dėl Konkurencijos tarybos sprendimų jam suteikia ĮEKA 75 straipsnis, ir daryti išvadą, kad pagrindinėje byloje taikytinas EB 81 straipsnis.

37. Bet pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal EB 234 straipsnį tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis priimti sprendimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti ir prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą( ).

38. Taigi, jei prejudiciniai klausimai yra susiję su Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą, nebent būtų akivaizdu, kad prašymu dėl prejudicinio sprendimo iš tiesų jam pateikiamas spręsti dirbtinai sukeltas ginčas (arba norima gauti jo konsultaciją bendrais ar hipotetiniais klausimais) arba kad prašymas išaiškinti Bendrijos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku( ).

39. Šiuo atžvilgiu ir antrasis VEBIC prieštaravimas, pagal kurį dėl to, kad nacionalinis teismas, prieš pateikdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nepriėmė galutinio sprendimo dėl EB 81 straipsnio taikymo, Teisingumo Teismas turėtų atsakyti į nesvarbius ar hipotetinius klausimus, man atrodo nepriimtinas.

40. Iš tikrųjų apskritai manau, kad priimtinumo stadijoje svarbu nustatyti, ar tiesa, kad ir koks būtų Teisingumo Teismo atsakymas į prejudicinį klausimą, šis atsakymas akivaizdžiai neturi įtakos sprendimui pagrindinėje byloje, nes šiuo atveju prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas priimant nacionalinio teismo sprendimą yra objektyviai nereikalingas( ).

41. Neabejotina, kad šiuo atveju taip nėra, nes, kaip pripažino Konkurencijos taryba ir Belgijos vyriausybė, prašomas Reglamento Nr. 1/2003 išaiškinimas prireikus gali nacionalinei konkurencijos institucijai suteikti šalies pagrindinėje byloje, kurią nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, statusą, o iki šiol, pasak ĮEKA, tai nebūtų įmanoma. Be to, aplinkybė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenusprendė priimti galutinio sprendimo dėl EB 81 straipsnio taikymo, ketindamas tai nagrinėti savo iniciatyva, gali būti tinkamai paaiškinama jo prašymo dalyku, susijusiu su procesinėmis teisėmis, suteiktinomis nacionalinei konkurencijos institucijai vykdant savo įsipareigojimą užtikrinti visišką EB 81 ir 82 straipsnių veiksmingumą.

42. Todėl, priešingai nei teigia VEBIC, mano manymu, būtų mažiausiai nelogiška, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų priimti galutinį sprendimą dėl klausimo, kurį ketina nagrinėti savo iniciatyva, nedalyvaujant nacionalinei konkurencijos institucijai, kai iš esmės jo klausimai susiję būtent su šios institucijos galimybe tapti šiame teisme nagrinėjamos bylos šalimi, taigi ir pateikti šioje byloje atsiliepimą į ieškinį; tokia galimybė, Hof van beroep te Brussel teigimu, gali atsirasti tik iš Reglamento Nr. 1/2003 nuostatų išaiškinimo.

43. Kitaip tariant, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas būtų priėmęs gautinį sprendimą dėl EB 81 straipsnio taikymo, kurį ketina nagrinėti savo iniciatyva, jis būtų neatsižvelgęs į vieną galimų pasekmių taikant Europos Sąjungos teisės nuostatas, kurias išaiškinti jis prašo Teisingumo Teismą, t. y. į vienos iš bylos šalių teisę į gynybą. Taigi tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepriėmė galutinio sprendimo dėl EB 81 straipsnio taikymo, visai nekliudo jo prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumui.

44. Todėl siūlau Teisingumo Teismui pripažinti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą priimtinas.

B – Dėl esmės

1. Dėl pirmųjų dviejų prejudicinių klausimų

45. Savo pirmaisiais dviem klausimais, kuriuos, mano manymu, reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1/2003 2 straipsnis, 15 straipsnio 3 dalis ir 35 straipsnio 1 dalis tiesiogiai leidžia nacionalinei konkurencijos institucijai arba ją įpareigoja pateikti rašytines pastabas, nurodant faktinius ir (arba) teisinius pagrindus, nacionaliniame teisme, kuriame pateiktas apeliacinis skundas dėl vieno jos sprendimų.

46. Norint atsakyti į šį klausimą reikia nustatyti nacionalinių konkurencijos institucijų dalyvavimo nacionaliniuose teismuose reikšmę, šiems taikant Sąjungos konkurencijos teisę.

47. Kaip jau turėjau galimybę nurodyti savo išvados byloje, kurioje priimtas Sprendimas X BV, 41 punkte( ), perėjimas nuo ypač centralizuoto EB 81 ir 82 straipsnių taikymo, koks buvo pagal Tarybos reglamentą Nr. 17( ), prie Bendrijos konkurencijos taisyklių decentralizuoto įgyvendinimo, koks nustatytas pagal Reglamentą Nr. 1/2003, reikalauja sukurti mechanizmus EB 81 ir 82 straipsnių nuostatų „veiksmingam“, „vienodam“ ir (arba) „nuosekliam“, atsižvelgiant į pastarajame reglamente vartojamus skirtingus žodžius, taikymui užtikrinti( ).

48. Iš tikrųjų Reglamento Nr. 1/2003 34 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad juo siekiama „sudaryti sąlygas veiksmingai taikyti Bendrijos konkurencijos taisykles“, o 6 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad siekiant šio tikslo „valstybių narių konkurencijos institucijos turėtų turėti daugiau galimybių jas taikyti“; šios institucijos, „kaip teisę taikančios valstybinės institucijos“, „bendrųjų interesų labui“( ) yra įgaliotos taikyti visas EB 81 ir 82 straipsnių nuostatas, glaudžiai bendradarbiaudamos su Komisija, kaip nustatyta šio reglamento 5 ir 11 straipsniuose. Drauge su pastarąja šios institucijos nuo šiol sudaro valdžios institucijų tinklą Bendrijos konkurencijos taisyklėms taikyti glaudaus bendradarbiavimo pagrindu ( ).

49. Kaip Teisingumo Teismas nusprendė minėtame Sprendime X BV, Reglamento Nr. 1/2003 IV skyriuje nustatyti Komisijos, nacionalinių konkurencijos institucijų ir valstybių narių teismų bendradarbiavimo mechanizmai veikia taikant bendrąjį lojalaus bendradarbiavimo principą, įtvirtintą EB 10 straipsnyje, reglamentuojančiame valstybių narių ir Europos Sąjungos institucijų santykius( ).

50. Pagal Reglamento Nr. 1/2003 15 straipsnio, įeinančio į šio reglamento IV skyrių, 3 dalies pirmos pastraipos pirmą ir antrą sakinius valstybių narių konkurencijos institucijos gali, veikdamos savo iniciatyva, savo valstybės narės teismams pateikti pastabas raštu, taip pat, atitinkamam nacionaliniam teismui leidus, – pastabas žodžiu dėl EB 81 ir (arba) 82 straipsnių taikymo.

51. Atsižvelgiant į šios nuostatos formuluotę atrodo, kad tokią galimybę nacionalinės konkurencijos institucijos turi kiekvienoje situacijoje, kai nacionalinis teismas taiko EB 81 ir (arba) 82 straipsnius. Taip gali būti, pavyzdžiui, kai valstybės narės teismas nagrinėja privačių asmenų ginčą arba kai tokiame teisme pareiškiamas ieškinys dėl nacionalinės konkurencijos institucijos sprendimo taikant EB 81 ir (arba) 82 straipsnius, arba, kaip šios pagrindinės bylos atveju, kai minėtas teismas ketina pakeisti tokį sprendimą taip, kad būtų taikomas vienas šių straipsnių.

52. Žinoma, kaip pažymėjo Komisija Teisingumo Teismo posėdyje, pastarieji du atvejai nėra tipiniai, kai pradedama naudotis Reglamento Nr. 1/2003 15 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatyta sistema.

53. Iš tikrųjų minėto 15 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje patikslinant, jog „valstybių narių konkurencijos institucijos <...>, [išimtinai tam,] kad galėtų parengti pastabas, gali prašyti valstybės narės teismo perduoti joms bet kuriuos dokumentus, reikalingus bylai vertinti, arba užtikrinti tokį perdavimą“, atrodo, preziumuojama, kad pirmoje pastraipoje numatyta su nacionalinėmis konkurencijos institucijomis susijusi sistema paprastai pradeda veikti esant tokioms situacijoms, kai šios institucijos kitu pagrindu negali, net iš dalies, susipažinti su nacionalinio teismo nagrinėjamos bylos medžiaga. Tokį vertinimą, atrodo, a contrario patvirtina šio reglamento 21 konstatuojamoji dalis, kurioje patikslinama, kad šios pastabos turėtų būti pateiktos remiantis nacionalinėmis proceso taisyklėmis, ginančiomis šalių teises.

54. Todėl jei kompetentingame nacionaliniame teisme pareiškiamas ieškinys dėl nacionalinės konkurencijos institucijos sprendimo, galimybė, kurią suteikia Reglamento Nr. 1/2003 15 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos pirmas sakinys, apskritai gali būti laikoma nereikalinga, nes ši institucija iš esmės gali būti minėto teismo nagrinėjamos bylos šalis, o tai leidžia jai susipažinti su visa bylos (kuri, beje, ir buvo pradėta dėl šios institucijos veiksmų) medžiaga, taigi gali ir tinkamai atlikti savo, kaip viešosios valdžios, funkciją užtikrinti veiksmingą Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymą bendrųjų interesų labui, kaip reikalaujama pagal Reglamentą Nr. 1/2003.

55. Tai paaiškina, kodėl Reglamente Nr. 1/2003 nėra aiškiai sureguliuotas nacionalinės konkurencijos institucijos įsitraukimas, nes šio reglamento priėmimo metu Bendrijos teisės aktų leidėjas rėmėsi premisa, kad kiekviena valstybės narės konkurencijos institucija turi teisę ginti savo sprendimus valstybės narės, kurios teritorijoje ji įsteigta, teismuose. Šiuo atžvilgiu svarbu priminti, kad Reglamento Nr. 1/2003 priėmimo ir įsigaliojimo metu Belgijos konkurencijos institucija galėjo naudotis tokia teise nacionaliniuose teismuose ir kad tik 2006 m. ši teisė buvo panaikinta, kai ĮEKA Konkurencijos tarybai suteikė teismo statusą Belgijos teisės prasme.

56. Tačiau, pirma, manau, kad tokiu atveju, koks aptariamas pagrindinėje byloje, kai nacionalinė konkurencijos institucija neturi galimybės būti apeliacinėje instancijoje nagrinėjamo ginčo dėl vieno iš jos sprendimų šalimi, o nacionalinis teismas, kuriam pateiktas apeliacinis skundas, ketina taikyti EB 81 straipsnį, neabejotina, kad minėta institucija turi turėti teisę šiam teismui pateikti pastabas pagal Reglamento Nr. 1/2003 15 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatytą sistemą.

57. Vadovaujantis lojalaus bendradarbiavimo principu, Teisingumo Teismo primintu minėtame Sprendime X BV, ir siekiant veiksmingai taikyti Sąjungos konkurencijos taisykles šia galimybe pateikti rašytines pastabas turi būti galima veiksmingai pasinaudoti atsižvelgiant į valstybių narių procedūrinius ypatumus.

58. Bet šiuo atžvilgiu man kyla klausimas, ar tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nacionalinė konkurencijos institucija turi visas veiksmingas priemones, kad iš tikrųjų galėtų pasinaudoti teise savo iniciatyva pateikti rašytines pastabas dėl EB 81 ir (arba) 82 straipsnių taikymo pagal Reglamento Nr. 1/2003 15 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, nes, kaip per teismo posėdį patvirtino Konkurencijos taryba ir Belgijos vyriausybė, jokia nacionalinės teisės nuostata neįpareigoja Hof van beroep te Brussel, kai šis konkrečioje byloje ketina savo iniciatyva taikyti Sąjungos konkurencijos taisykles, pranešti apie savo ketinimą nacionalinei konkurencijos institucijai.

59. Iš tikrųjų, jei apie tai iš anksto nepranešama ir jei nacionalinė konkurencijos institucija pagal ĮEKA ir prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktą informaciją negali būti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos šalis, ši institucija, mano manymu, praktiškai netenka teisės pasinaudoti Reglamento Nr. 1/2003 15 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatyta galimybe( ).

60. Ši problema galėtų būti išspręsta, jei, antra, kaip iš esmės prašo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Reglamente Nr. 1/2003 būtų nustatyta, kad nacionalinė konkurencijos institucija privalo turėti bylos, nagrinėjamos apeliaciniame teisme, kuris kompetentingas priimti sprendimus, susijusius su skundais dėl tokios institucijos ar vieno iš jos padalinių sprendimų, šalies statusą.

61. Suinteresuotųjų asmenų, pateikusių pastabas Teisingumo Teismui, nuomonės šiuo klausimu skiriasi. Iš esmės Lenkijos vyriausybė ir Komisija mano, jog siekiant veiksmingai taikyti EB 81 ir 82 straipsnius, kaip nurodyta Reglamente Nr. 1/2003, reikia, kad nacionalinės konkurencijos institucijos turėtų visas teises veikti kaip atsakovės byloje dėl vieno iš jų sprendimų, kai nacionalinis teismas taiko minėtus straipsnius, bet kad tai nebūtų privaloma. Belgijos vyriausybė, Konkurencijos taryba ir VRBIC, priešingai, iš esmės yra tos nuomonės, kad jokiai Reglamento Nr. 1/2003 nuostatai nereglamentuojant šio klausimo, valstybės narės gali, vadovaudamosi procesinės autonomijos ir subsidiarumo principais, pačios jį reglamentuoti. Šiuo atžvilgiu šie suinteresuotieji asmenys mano, kad aplinkybė, jog nacionalinė konkurencijos institucija neturi teisės ginti pagrindinėje byloje ginčijamo sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, paaiškinama tuo, kad ĮEKA suteikė Konkurencijos tarybai teismo statusą. Šiomis aplinkybėmis VEBIC priduria, kad suteikti galimybę pirmosios instancijos teismui, kaip antai Konkurencijos taryba, įgyti apeliaciniame teisme nagrinėjamos bylos šalies statusą, reikštų pažeisti jos pačios teisę į gynybą.

62. Aš pats dėl toliau nurodytų priežasčių esu linkęs manyti, kad siekiant visiško EB 81 ir 82 straipsnių veiksmingumo valstybės narės konkurencijos institucijai, atsižvelgiant į jai pagal Reglamentą Nr. 1/2003 tenkančią atsakomybę, reikia suteikti bylos, susijusios su sprendimo, kurį priėmė vienas šios institucijos padalinių, teisėtumu ir Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymu, šalies statusą.

63. Pirmiausia svarbu priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, net jei nėra atitinkamų Bendrijos teisės nuostatų, valstybių narių procesinę autonomiją paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių apsaugai užtikrinti, pareiškimo procesines taisykles riboja įpareigojimas vadovautis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais( ).

64. Taip pat pagal Teisingumo Teismo praktiką vadovautis veiksmingumo principu – vienu svarbiausiu šioje byloje, – kaip reikalaujama valstybių narių, reiškia, kad dėl procesinių taisyklių, kurias šios nustato, neturi tapti praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga naudotis Bendrijos teisės sistemos suteiktomis teisėmis( ).

65. Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad kiekviena byla, kurioje kyla klausimas, ar dėl nacionalinės procesinės nuostatos privatiems asmenims tampa neįmanoma arba pernelyg sudėtinga naudotis Bendrijos teisės sistemos suteiktomis teisėmis, turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į šios nuostatos vaidmenį visame procese, jo eigą ir ypatumus įvairiose nacionalinėse instancijose. Žvelgdamas iš šios perspektyvos Teisingumo Teismas mano, kad prireikus būtina atsižvelgti į pagrindinius nacionalinės teismų sistemos principus, kaip antai teisės į gynybą apsaugą, teisinio saugumo principą ir tinkamą proceso eigą( ).

66. Pagal pirmąjį, mano manymu, atmestiną, Konkurencijos tarybos prieštaravimą dėl galimybės taikyti šią teismo praktiką tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, veiksmingumo principas apsaugo tik teises, kurias privatiems asmenims suteikia Sąjungos teisė.

67. Tiesa, nėra teisinio precedento, kurio atveju Teisingumo Teismas būtų išnagrinėjęs veiksmingumo principo taikymą nacionalinėms institucijoms, siekiant netaikyti nacionalinių procesinių taisyklių.

68. Tačiau šioje byloje keliamas ne visai toks klausimas. Iš tikrųjų veikiau sprendžiama, ar Sąjungos teisės veiksmingumo principas draudžia taikyti nacionalines procesines taisykles, dėl kurių tampa pernelyg sunku ar praktiškai neįmanoma vykdyti konkrečius įsipareigojimus, nacionalinėms konkurencijos institucijoms tenkančius pagal Sąjungos teisės nuostatas, nagrinėjamu atveju – pagal Reglamento Nr. 1/2003 nuostatas.

69. Kaip minėta, siekiant decentralizuotai įgyvendinti Sąjungos konkurencijos taisykles Reglamentu Nr. 1/2003, kiekvienos valstybės narės paskirtos nacionalinės konkurencijos institucijos bendrųjų interesų labui įpareigojamos užtikrinti veiksmingą EB 81 ir 82 straipsnių taikymą. Taigi šioms institucijoms kartu su Komisija nustatyta pareiga užtikrinti veiksmingą vidaus rinkai veikti būtinų pagrindinių nuostatų taikymą( ).

70. Ši pareiga pirmiausia apima minėto reglamento 15 straipsnio 3 dalyje aiškiai įvardytą teisę savo iniciatyva atitinkamos valstybės narės teismams raštu pateikti pastabas dėl EB 81 ir 82 straipsnių taikymo bei, šiems teismams leidus, pastabas žodžiu.

71. Šiai pareigai vykdyti, mano manymu, taip pat reikia, kad šios institucijos galėtų būti išklausytos per bet kurį teismo procesą, susijusį su jų sprendimų teisėtumu, ir kuriame, jų ir (arba) nacionalinio teismo nuomone, turi būti taikomi EB 81 ir (arba) 82 straipsniai.

72. Iš tikrųjų, jei taip nebūtų, minėtų straipsnių veiksmingumas labai sumažėtų, nes nacionalinė konkurencijos institucija negalėtų apginti bendrųjų interesų labui priimtos savo pozicijos nacionaliniame teisme, kuriame nagrinėjama byla, arba būti jame išklausyta bet kuriuo klausimu, kurį, šio teismo manymu, jis privalo nagrinėti savo iniciatyva.

73. Šiuo atveju svarbu pažymėti, kad ĮEKA 75 straipsnis suteikia Hof van beroep te Brussel neribotą jurisdikciją ir dėl nustatymo, ar pažeisti EB 81 ir 82 straipsniai, ir dėl kaltinamoms įmonėms galimų skirti baudų dydžio; ši jurisdikcija apima galimybę, beje, aiškiai nurodytą tame pačiame ĮEKA straipsnyje, atsižvelgti į pokyčius, įvykusius po to, kai buvo priimtas minėtame Hof van beroep te Brussel ginčijamas Konkurencijos tarybos sprendimas.

74. Tokiomis aplinkybėmis nesuteikiant nacionalinei konkurencijos institucijai bylos šalies statuso, taigi ir trukdant jai apginti sprendimą, kurį ji priėmė bendrųjų interesų labui, rizikuojama, kad apeliacinis teismas bus visiškai „supančiotas“ pagrindų ir argumentų, pateiktų įmonės ar įmonių apeliaciniame skunde dėl Konkurencijos tarybos sprendimo.

75. Tačiau tokioje srityje, kokia yra konkurencijos taisyklių pažeidimo nustatymo sritis, susijusioje su sudėtingais teisiniais ir ekonominiais vertinimais bei baudomis, kurios dažnai būna ginčų, nagrinėjamų nacionaliniuose ar Sąjungos teismuose, dalykas, pati tokios rizikos galimybė gali trukdyti įgyvendinti konkretų įpareigojimą, tenkantį nacionalinėms konkurencijos institucijoms pagal Reglamentą Nr. 1/2003, užtikrinti veiksmingą EB 82 ir 82 straipsnių taikymą.

76. Be to, nesuteikti nacionalinei konkurencijos institucijai bylos šalies statuso tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, reiškia ir tai, kad ši institucija negali pasinaudoti kitomis teisių gynimo priemonėmis, įskaitant kasacinį skundą dėl apeliacinio teismo priimto sprendimo, kuriuo panaikinamas ir (arba) pakeičiamas Konkurencijos tarybos sprendimas; tai, beje, Teisingumo Teismo posėdyje pripažino Belgijos vyriausybė ir Konkurencijos taryba.

77. Todėl tokiomis aplinkybėmis jokia viešosios valdžios institucija, pagal Reglamentą Nr. 1/2003 įpareigota užtikrinti visišką Sąjungos konkurencijos taisyklių veiksmingumą, negalės ginčyti Hof van beroep te Brussel galimo klaidingo minėtų taisyklių išaiškinimo.

78. Tiesa, galima įsivaizduoti, kad nacionalinė konkurencijos institucija gali pasinaudoti teise pagal Reglamento Nr. 1/2003 15 straipsnio 3 dalį pateikti pastabas Hof van Cassatie (Kasaciniam teismui). Tačiau ši galimybė neleistų išspręsti šios išvados ankstesniuose punktuose minėtų problemų, nes Reglamento Nr. 1/2003 15 straipsnio 3 dalyje nustatyta sistema bet kuriuo atveju pradėtų veikti tik tada, kai kasacinį skundą pateiktų viena Hof van beroep te Brussel nagrinėtos bylos šalių. Tačiau akivaizdu, kad šios šalys dėl įvairių subjektyvių priežasčių gali manyti, kad tokį skundą joms teikti nenaudinga.

79. Todėl nacionalinė konkurencijos institucija, mano nuomone, atsiduria tokioje padėtyje, kad pernelyg sunku vykdyti pagal Reglamentą Nr. 1/2003 tenkančius įsipareigojimus, nes nacionalinės procesinės taisyklės neleidžia jai, kaip šaliai, dalyvauti teismo procese, susijusiame su vienu iš jos sprendimų ir EB 81 ir (arba) 82 straipsnių taikymu.

80. Be to, priešingai nei teigia Belgijos vyriausybė ir Konkurencijos taryba, to, kad nacionalinė konkurencijos institucija neturi teisės būti Hof van beroep te Brussel nagrinėjamos bylos šalis, šioje byloje negali kompensuoti federaliniam ūkio ministrui suteikta teisė tokia šalimi tapti. Iš tikrųjų akivaizdu, kad šio Belgijos Karalystė nepaskyrė „nacionaline konkurencijos institucija“ Reglamento Nr. 1/2003 prasme, todėl jis nėra pagal šį reglamentą įpareigotas bendrųjų interesų labui užtikrinti veiksmingą EB 81 ir 82 straipsnių taikymą.

81. Be to, šios problemos neišsprendžia ir to, kad Hof van beroep te Brussel gali prašyti Tyrimų skyriaus atlikti papildomą tyrimą, nes tokia priemonė pagal savo pobūdį yra riboto poveikio ir jos pritaikymas priklauso tiek nuo šiame teisme nagrinėjamos bylos aplinkybių, tiek nuo pastarojo valios.

82. Galiausiai neįtikina ir Belgijos vyriausybės bei VEBIC argumentas, kad teismo statusas, kurį Konkurencijos tarybai suteikė ĮEKA, yra kliūtis tam, kad nacionalinė konkurencijos institucija galėtų būti Hof van beroep te Brussel nagrinėjamos bylos šalis. Iš tikrųjų, kaip matyti iš ĮEKA 1 straipsnio, Konkurencijos taryba yra tik vienas iš nacionalinės konkurencijos institucijos, Belgijos Karalystės paskirtos pagal Reglamentą Nr. 1/2003, padalinių, o ši institucija, kaip Teisingumo Teismo posėdyje patvirtino Belgijos vyriausybė, yra mišraus pobūdžio, t. y. ir teisminė, ir administracinė. Dėl tos pačios priežasties atmestinas ir VEBIC argumentas, pateiktas Teisingumo Teismo posėdyje, kad nacionaliniam pirmosios instancijos teismui suteikus šalies pagrindinėje byloje statusą būtų pažeistos jos pačios teisė į gynybą. Iš tikrųjų iš Reglamento Nr. 1/2003 nekyla toks reikalavimas.

83. Todėl, jei siekiant, kad būtų veiksmingai taikomi EB 81 ir 82 straipsniai, mano nuomone, reikia, kad nacionalinė institucija, atsakinga už jų įgyvendinimą nacionalinėje teritorijoje bendrųjų interesų labui, galėtų būti bylos, nagrinėjamos apeliaciniame teisme, turinčiame priimti sprendimą dėl šių nuostatų, šalis, pagal Sąjungos teisę ši institucija taip pat turi galėti naudotis teisėmis, kurias jai suteikia šis statusas, pirmiausia teise, susijusia su rungimosi principo laikymusi.

84. Šiuo atžvilgiu primenu, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, jeigu teismas savo sprendimus grindžia faktinėmis aplinkybėmis ir dokumentais, su kuriais šalys ar viena iš jų negalėjo susipažinti ir dėl kurių todėl negalėjo pareikšti savo pozicijos, tai pažeidžia pagrindinį teisės principą( ), ir kad rungimosi principas paprastai reiškia proceso šalių teisę susipažinti su visais teismo iniciatyva nurodytais teisiniais pagrindais, kuriais remdamasis šis ketina priimti sprendimą, bei pareikšti dėl jų savo nuomonę( ); šie samprotavimai pagrįsti ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 1 dalimi( ).

85. Ir šiuo atžvilgiu visiškai aišku, kodėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ketinantis pagrįsti savo sprendimą EB 81 straipsniu – nors apeliantė jo to neprašė, – nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir paklausti Teisingumo Teismo dėl būtinybės pagal Reglamento Nr. 1/2003 nuostatas užtikrinti nacionalinės konkurencijos institucijos atstovavimą minėtame teisme ir visišką jos teisės į gynybą įgyvendinimą.

86. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pareikštas susirūpinimas man atrodo juo labiau suprantamas dėl to, kad šis teismas pagal ĮEKA turi neribotą jurisdikciją ir gali atsižvelgti į pokyčius, įvykusius po to, kai buvo priimtas Konkurencijos tarybos sprendimas, bei pakeisti jį savo paties sprendimu. Tačiau nėra jokių abejonių, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrįstai mano, jog šios jurisdikcijos įgyvendinimas neleidžia nesilaikyti su rungimosi principu susijusių procesinių taisyklių( ).

87. Remdamasis visais šiais argumentais manau, kad, atsižvelgiant į nacionalinėms konkurencijos institucijoms pagal Reglamentą Nr. 1/2003 tenkantį įpareigojimą užtikrinti veiksmingą EB 81 ir 82 straipsnių taikymą, šį reglamentą reikia aiškinti taip, jog nacionalinės konkurencijos institucijos turi galėti įgyti teismo procese, susijusiame su vieno iš jų sprendimų teisėtumu bei EB 81 ir (arba) 82 straipsnių taikymu, dalyvaujančios šalies statusą.

88. Tačiau į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad, kaip teigė visi suinteresuotieji asmenys, siekis veiksmingai taikyti EB 81 ir 82 straipsnius nereiškia, kad nacionalinė konkurencijos institucija privalo ginti savo sprendimų teisėtumą visais atvejais be išimties.

89. Vis dėlto pridurtina, kad, kaip teisingai pažymėjo Komisija, nacionalinei konkurencijos institucijai beveik nuolat nedalyvaujant procese būtų pažeistas bendrasis lojalaus bendradarbiavimo principas ir pakenkta EB 81 ir 82 straipsnių veiksmingumui.

2. Dėl trečiojo ir ketvirtojo prejudicinių klausimų

90. Trečiuoju prejudiciniu klausimu, pateiktu tik tuo atveju, jeigu į pirmuosius du klausimus būtų atsakyta teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės Teisingumo Teismo prašo paaiškinti, ar nacionalinė konkurencijos institucija, kompetentinga priimti Reglamento Nr. 1/2003 5 straipsnyje išvardytus sprendimus, turi dalyvauti apeliaciniame procese. Ketvirtuoju klausimu minėtas teismas klausia, ar atsakymai į pirmuosius tris klausimus būtų kitokie, jei vienas iš nacionalinės konkurencijos institucijos padalinių turi teismo statusą arba jei vienas šios institucijos padalinių atlieka tyrimą, kurį užbaigus galutinį sprendimą prireikus priima minėtos institucijos teisminis padalinys.

91. Nors siūlau teigiamai atsakyti tik į pirmąjį klausimą, trečiasis ir ketvirtasis klausimai net tokiu atveju išlieka svarbūs. Todėl į juos reikia atsakyti.

92. Dėl klausimų formuluotės primenu, kad pagal ĮEKA Belgijos Karalystė paskyrė vieną konkurencijos instituciją Reglamento Nr. 1/2003 prasme, kurią pagal ĮEKA 1 straipsnį sudaro dvi atskiros įstaigos. Taigi trečiasis ir ketvirtasis klausimai gali būti susiję tik su kompetencijos pasidalijimu tarp įvairių minėtos institucijos padalinių.

93. Todėl manau, kad atsakyti į šiuos klausimus galima remiantis valstybių narių procesine autonomija.

94. Iš tikrųjų, kaip jau nurodžiau, valstybės narės turi suteikti nacionalinei konkurencijos institucijai, įpareigotai užtikrinti veiksmingą EB 81 ir 82 straipsnių taikymą bendrųjų interesų labui, teisę būti ginčo, susijusio su vienu iš jos sprendimų, šalimi, tačiau nesant šią sritį reguliuojančių Sąjungos teisės normų šios valstybės yra kompetentingos paskirti minėtos institucijos padalinį (ar padalinius), kurio prerogatyva – šią teisę įgyvendinti. Manau, kad siekiant veiksmingai taikyti EB 81 ir 82 straipsnius valstybių narių laisvė šiuo atžvilgiu neturi būti ribojama.

95. Atsakymas į šį klausimą, mano manymu, nesiskiria nuo atsakymo į pirmuosius du Teisingumo Teismui pateiktus prejudicinius klausimus, jei vienas iš nacionalinės konkurencijos institucijos padalinių turi teismo nacionalinės teisės prasme statusą( ).

96. Jei Teisingumo Teismas pritartų mano pasiūlytiems atsakymams į keturis prejudicinius klausimus, tikėtina, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas turėtų pakeisti ĮEKA taip, kad vienam iš konkurencijos institucijos padalinių suteiktų Hof van beroep te Brussel nagrinėjamos bylos šalies statusą.

97. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dėl pagrindinės bylos veikiausiai negali laukti nacionalinės teisės aktų leidėjo įsikišimo norėdamas išspręsti šią problemą.

98. Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenusprendžia, kad reikia sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol įsigalios ĮEKA pataisa, jis privalo, vykdydamas valstybių narių valdžios institucijoms pagal EB 10 straipsnį tenkantį įpareigojimą imtis visų bendrųjų ar specialiųjų priemonių, galinčių užtikrinti įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę vykdymą, taikytiną nacionalinį įstatymą aiškinti kiek įmanoma pagal Bendrijos teisės reikalavimus( ).

99. Taigi nacionaliniam teismui tenkantis įpareigojimas yra apribotas sąlyga „kiek įmanoma“, t. y. jis taikomas tik tada, kai nagrinėjamo nacionalinės teisės akto formuluotė gali būti aiškinama įvairiai. Todėl į tokio įpareigojimo apimtį neįeina reikalavimas nacionalinės teisės aktus aiškinti contra legem( ).

100. Nors tai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, man neatrodo neįmanoma aiškinti ĮEKA pagal reikalavimą užtikrinti visišką EB 81 ir 82 veiksmingumą atsižvelgiant, viena vertus, į tai, kad pagal Reglamentą Nr. 1/2003 Belgijos Karalystės paskirta nacionalinė konkurencijos institucija yra dvejopos struktūros – ir administracinė, ir teisminė, – bei, kita vertus, į aplinkybę, nurodytą prašyme priimti prejudicinį sprendimą, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas aiškiai siekė tik to, kad minėtos institucijos teisminis padalinys neturėtų galimybės įgyti ginčo, susijusio su Hof van beroep te Brussel nagrinėjamu skundu dėl Konkurencijos tarybos sprendimo, šalies statuso.

101. Todėl siūlau į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus atsakyti taip, kad nesant šią sritį reguliuojančių Sąjungos teisės normų valstybės narės yra kompetentingos paskirti pagal Reglamento Nr. 1/2003 nuostatas paskirtos nacionalinės konkurencijos institucijos padalinį, kurio prerogatyva – įgyvendinti teisę būti ginčo, susijusio su vienu iš minėtos institucijos sprendimų bei EB 81 ir (arba) 82 straipsnių taikymu, šalimi neatsižvelgiant į tai, ar vienas iš šios institucijos padalinių turi teismo statusą nacionalinės teisės prasme.

VI – Išvada

102. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau į Hof van beroep te Brussel pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:

„1. Atsižvelgiant į nacionalinėms konkurencijos institucijoms pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo tenkantį įpareigojimą užtikrinti veiksmingą EB 81 ir 82 straipsnių taikymą, šį reglamentą reikia aiškinti taip, kad nacionalinės konkurencijos institucijos turi galėti įgyti teismo procese, susijusiame su vieno iš jų sprendimų teisėtumu bei EB 81 ir (arba) 82 straipsnių taikymu, dalyvaujančios šalies statusą. Tačiau siekis veiksmingai taikyti EB 81 ir 82 straipsnius nereiškia, kad nacionalinė konkurencijos institucija privalo ginti savo sprendimų teisėtumą visais atvejais be išimties.

2. Nesant šią sritį reguliuojančių Sąjungos teisės normų, valstybės narės yra kompetentingos paskirti pagal Reglamento Nr. 1/2003 nuostatas paskirtos nacionalinės konkurencijos institucijos padalinį, kurio prerogatyva – įgyvendinti teisę būti ginčo, susijusio su vienu iš minėtos institucijos sprendimų bei EB 81 ir (arba) 82 straipsnių taikymu, šalimi neatsižvelgiant į tai, ar vienas iš šios institucijos padalinių turi teismo statusą nacionalinės teisės prasme.“