Reglamentu Nr. 1257/2012, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas kuriant bendrą patentinę apsaugą, net iš dalies nėra siekiama įtvirtinti Europos patentų išdavimo sąlygų; jos reglamentuojamos ne Sąjungos teisės, bet išimtinai Europos patentų išdavimo konvencijos. Be to, šiuo reglamentu į Sąjungos teisę neįtraukiama minėtoje konvencijoje numatyta Europos patentų išdavimo procedūra.

Šiuo klausimu primintina, kad minėto SESV 118 straipsnio pirma pastraipa Sąjungos teisės aktų leidėjui suteikiama teisė patvirtinti priemones, kuriomis įdiegiami europiniai instrumentai, suteikiantys vienodą intelektinės nuosavybės teisių apsaugą Sąjungoje. Šioje nuostatoje, kuri į SESV įtraukta Lisabonos sutartimi, konkrečiai daroma nuoroda į vidaus rinkos kūrimą ir jos veikimą, o tai pagal SESV 4 straipsnį priskiriama prie Sąjungos pasidalijamosios kompetencijos. Be to, kalbant apie šiame straipsnyje vartojamą terminą „Sąjungoje“, reikia konstatuoti, kad atsižvelgiant į tai, jog pagal šį straipsnį suteikta kompetencija įgyvendinama tvirčiau bendradarbiaujant, taip įdiegiama europinė intelektinės nuosavybės priemonė ir jos suteikta vienoda apsauga turi galioti ne visoje Sąjungoje, o tik tvirčiau bendradarbiaujančių valstybių narių teritorijoje.

Dėl Reglamento Nr. 1257/2012, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas kuriant bendrą patentinę apsaugą ir kuris paremtas SESV 118 straipsnio pirma pastraipa, tikslo reikia pažymėti, kad juo siekiama sukurti bendrą patentinę apsaugą, o jo nuostatomis išreiškiamas Sąjungos teisės aktų leidėjo siekis užtikrinti vienodą apsaugą tvirčiau bendradarbiaujančių valstybių narių teritorijoje. Iš to matyti, kad šiuo reglamentu nustatyta bendra patentinė apsauga yra tinkama priemonė siekiant išvengti skirtumų, susijusių su patento apsauga tvirčiau bendradarbiaujančiose valstybėse narėse, taigi, reiškia vienodą apsaugą, kaip tai suprantama pagal SESV 118 straipsnio pirmą pastraipą. Iš to išplaukia, kad ši nuostata yra tinkamas teisinis pagrindas Reglamentui Nr. 1257/2012 priimti.

Reglamento Nr. 1257/2012, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas kuriant bendrą patentinę apsaugą, 9 straipsnio 2 dalyje numatytas Europos patentų nacionalinių pratęsimo mokesčių dydis ir paskirstytinos jų dalies nustatymas reiškia teisiškai privalomo Sąjungos teisės akto, kaip tai suprantama pagal SESV 291 straipsnio 1 dalį, įgyvendinimą. Iš tikrųjų į minėtų pratęsimo mokesčių sumą privaloma įskaičiuoti Europos patentų tarnybos išlaidas, patiriamas vykdant papildomas užduotis, kurias pagal Europos patentų išdavimo konvencijos 143 straipsnį jai turėtų pavesti tvirčiau bendradarbiaujančios valstybės narės. Tačiau šios užduotys neišvengiamai susijusios su Reglamentu Nr. 1257/2012 nustatytos bendros patentinės apsaugos įgyvendinimu.

Be to, nėra pagrindo teigti, kad siekiant įgyvendinti Reglamento Nr. 1257/2012 9 straipsnio 2 dalį reikia numatyti vienodas įgyvendinimo sąlygas, nes suteikus įgyvendinimo įgaliojimus tvirčiau bendradarbiaujančioms valstybėms narėms būtų pažeista SESV 291 straipsnio 2 dalis. Nors minėto reglamento 9 straipsnio 1 dalies e punkte numatyta, kad tvirčiau bendradarbiaujančios valstybės narės Europos patentų tarnybai paveda užduotį rinkti ir administruoti Europos patento pratęsimo mokesčius, nė vienoje šio reglamento nuostatoje nenumatyta, kad šių pratęsimo mokesčių dydis turi būti vienodas visose tvirčiau bendradarbiaujančiose valstybėse narėse. Beje, iš to, kad Reglamentas Nr. 1257/2012 laikomas specialiu susitarimu pagal Europos patentų išdavimo konvencijos 142 straipsnį, ir aplinkybės, kad nustatyti patento pratęsimo mokesčių dydį ir paskirstytiną tokių mokesčių dalį turi Europos patentų organizacijos Administracinės tarybos atrankos komitetas, neabejotinai matyti, kad būtent tvirčiau bendradarbiaujančios valstybės narės, o ne Komisija ar Taryba privalo imtis būtinų priemonių to reglamento 9 straipsnio 2 daliai įgyvendinti, nes Sąjunga, priešingai nei jos valstybės narės, nėra minėtos konvencijos šalis.

(žr. 73–75, 78, 81–83 punktus)