Byla T‑110/07

Siemens AG

prieš

Europos Komisiją

„Konkurencija – Karteliai – Skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija projektų rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį – Rinkos pasidalijimas – Poveikis bendrojoje rinkoje – Tęstinio pažeidimo sąvoka – Pažeidimo trukmė – Senatis – Baudos – Proporcingumas – Sunkinančios aplinkybės – Organizatoriaus vaidmuo – Lengvinančios aplinkybės – Bendradarbiavimas“

Sprendimo santrauka

1. Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Konkurencijos iškraipymas – Vertinimo kriterijai – Antikonkurencinis tikslas – Pakankamas konstatavimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis; EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalis)

2. Bendrijos teisė – Principai – Pagrindinės teisės – Nekaltumo prezumpcija – Procedūra konkurencijos srityje – Taikymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis; ES 6 straipsnio 2 dalis)

3. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Įrodinėjimo priemonė – Rėmimasis įrodymų visuma

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

4. Konkurencija – Karteliai – Įmonių susitarimai – Pažeidimo įrodymas – Komisijos pateikti kitų kaltinamų įmonių pareiškimai – Priimtinumas

(EB 81 straipsnio 1 dalis; EEE susitarimo 53 straipsnis)

5. Konkurencija – Karteliai – Įmonių susitarimai – Pažeidimo įrodymas – Dokumento įrodomosios galios vertinimas – Kriterijai

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

6. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Komisijos pareiga įrodyti pažeidimą ir jo trukmę

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Komisijos pranešimas 2002/C 45/03)

7. Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas – Pranešimas apie kaltinimus – Papildomų įrodymų pateikimas po pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo – Priimtinumas – Sąlygos

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnis)

8. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Komisijos pareiga įrodyti pažeidimą ir jo trukmę – Įrodinėjimo pareigos apimtis

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnis)

9. Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas – Principo apimtis – Ribos – Įmonės teisė apklausti kaltinančiuosius liudininkus – Nebuvimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

10. Konkurencija – Karteliai – Įmonės dalyvavimas kartelyje

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

11. Konkurencija – Karteliai – Pažeidimas – Vienas pažeidimas – Vertinimo kriterijai

(EB 81 straipsnio 1 dalis; EEE susitarimo 53 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 2 dalis)

12. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1 punkto A dalies ketvirta ir šešta pastraipos)

13. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Privalomo ar išsamaus kriterijų sąrašo nebuvimas

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis)

14. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Komisijos diskrecija – Bendro baudų lygio padidinimas

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis)

15. Konkurencija – Baudos – Sprendimas, kuriuo skiriamos baudos – Pareiga motyvuoti – Apimtis

(EB 253 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis)

16. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Sunkinančios aplinkybės – Pažeidimo organizatoriaus arba kurstytojo vaidmuo

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 2 punkto trečia įtrauka)

17. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Sunkinančios aplinkybės – Pažeidimo organizatoriaus vaidmuo

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

18. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Baudos neskyrimas ar sumažinimas dėl kaltinamos įmonės bendradarbiavimo

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 2002/C 45/03 22 ir 29 punktai)

1. Vertinant, ar suderinti veiksmai draudžiami pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, nereikia nagrinėti konkretaus tokių veiksmų poveikio, jeigu jų tikslas – konkurencijos bendrojoje rinkoje trukdymas, ribojimas arba iškraipymas. Tai pagal analogiją taikoma ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnio 1 daliai.

(žr. 40 punktą)

2. Nekaltumo prezumpcijos principas, įtvirtintas Žmogaus teisių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 2 dalyje, priskiriamas prie pagrindinių teisių, kurios pagal Teisingumo Teismo praktiką ir, be kita ko, ES 6 straipsnio 2 dalį, yra bendras Bendrijos teisės principas.

Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir su jais susijusių sankcijų pobūdį bei griežtumo laipsnį, nekaltumo prezumpcijos principas taikomas ir procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės arba periodiškos baudos. Nagrinėjant ieškinį dėl sprendimo, kuriuo skiriama bauda, panaikinimo, būtina atsižvelgti į šį principą. Teismo abejonės turi būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai. Todėl teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamų teisinių pažeidimo buvimo įrodymų, jei šiuo klausimu vis dar turi abejonių, ypač nagrinėjant ieškinį dėl sprendimo, kuriuo skirta bauda, panaikinimo.

(žr. 44–45 punktus)

3. Konkurencijos srityje būtina, kad Komisija pateiktų tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas tikrai buvo padarytas, ir pagrindžiančių tvirtą įsitikinimą, jog nurodyti pažeidimai yra žymus konkurencijos apribojimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį. Vis dėlto kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma, vertinama bendrai. Todėl egzistuojanti antikonkurencinė praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir požymių, kurie, nagrinėjami kartu gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo.

Jei Komisija nusprendžia, kad padarytas pažeidimas, remdamasi tik nagrinėjamų įmonių elgesiu rinkoje, šioms pakanka įrodyti, kad yra aplinkybių, leidžiančių kitaip pažvelgti į Komisijos nustatytus faktus, ir pateikti kitokį tikėtiną aplinkybių paaiškinimą nei tas, kuriuo Komisija pagrindė Bendrijų konkurencijos taisyklių pažeidimą. Vis dėlto galimybė kitaip aiškinti faktines aplinkybes yra svarbi, jei Komisija remiasi vien nagrinėjamų įmonių elgesiu rinkoje. Todėl toks aiškinimas tampa nebesvarbus nuo to momento, kai pažeidimas ne tik preziumuojamas, bet ir patvirtintas įrodymais. Be to, pagal laisvo įrodymų vertinimo principą pažeidimui įrodyti priimtinos visos įrodinėjimo priemonės, taigi kitoks aiškinimas nesvarbus, kai pažeidimas pakankamai įrodytas kitais nei rašytiniais įrodymais.

(žr. 46–49 ir 51 punktus)

4. Kiek tai susiję su įrodinėjimo priemonėmis, kurios gali būti naudojamos EB 81 straipsnyje ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnyje numatytam pažeidimui įrodyti, Bendrijos teisėje pirmenybė teikiama laisvo įrodymų vertinimo principui. Visų pirma jokia Bendrijos teisės norma ar pagrindinis principas nedraudžia Komisijai vienos įmonės atžvilgiu remtis kitos pažeidimo padarymu kaltinamos įmonės pareiškimais. Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimų įrodymų būtų neįvykdoma ir nesuderinama su EB sutartyje jai numatyta pareiga prižiūrėti tinkamą šių teisės normų taikymą.

(žr. 50 punktą)

5. Konkurencijos srityje vienintelis svarbus kriterijus laisvai pateiktiems įrodymams vertinti yra jų patikimumas. Pagal bendras įrodinėjimo srityje taikomas taisykles dokumento patikimumas, todėl ir jo įrodomoji galia priklauso nuo jo kilmės, parengimo aplinkybių, adresato ir turinio patikimumo. Be kita ko, didelę svarbą reikia suteikti aplinkybei, kad dokumento parengimas glaudžiai siejamas su faktinėmis aplinkybėmis arba grindžiamas tiesioginių šių aplinkybių liudytojų parodymais. Be to, pareiškimai, nenaudingi juos pateikiančiajam, iš principo turi būti laikomi ypač patikimais įrodymais.

Asmens, kuris beveik per visą kartelio veikimo laikotarpį buvo vieno iš pagrindinių kartelio dalyvių vienas iš atstovų šiame kartelyje, taigi buvusių nurodytų aplinkybių tiesioginis liudininkas, parodymai iš esmės turi būti vertinami kaip didelę įrodomąją galią turintis įrodymas.

(žr. 54 ir 75 punktus)

6. Konkurencijos srityje prašymas taikyti Pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais, siekiant, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus. Iš tikrųjų bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali turėti įtakos vertinant bendrovės nuoširdumą ir bendradarbiavimo besąlygiškumą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos bendrovės galimybei visiškai pasinaudoti pranešimo dėl bendradarbiavimo nuolaidomis.

Vis dėlto, kadangi įmonės, kaltinamos Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimu, pareiškimus užginčijo kitos įmonės, kurios taip pat kaltinamos, kad dalyvavo sudarant bendrąjį susitarimą, tam, kad šie pareiškimai būtų pripažinti pakankamu bendrojo susitarimo egzistavimo ir jo taikymo srities įrodymu, jie turi būti pagrįsti kitais įrodymais.

(žr. 65–66 punktus)

7. Pranešimas apie kaltinimus turi leisti suinteresuotiesiems asmenims realiai susipažinti su informacija apie veiksmus, dėl kurių juos kaltina Komisija. Šio reikalavimo laikomasi, kai galutiniame sprendime suinteresuotieji asmenys nėra kaltinami pranešime apie kaltinimus nenurodytais pažeidimais ir jis grindžiamas tik aplinkybėmis, dėl kurių suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę pateikti savo paaiškinimus. Taigi, nors tiesa, kad pažeidimai, kuriais sprendime kaltinama įmonė, negali skirtis nuo tų, kurie nurodyti pranešime apie kaltinimus, tai netaikoma aplinkybėms, kuriomis remtasi, nes pakanka to, kad kaltinamos įmonės turėjo galimybę pateikti savo paaiškinimus dėl visų aplinkybių, kuriomis remiantis jos kaltinamos. Iš tikrųjų jokia teisės nuostata Komisijai nedraudžiama po pranešimo apie kaltinimus siųsti šalims naujus dokumentus, kurie patvirtintų jos argumentus, jeigu ji įmonėms skiria pakankamai laiko pateikti savo pastabas dėl šių dokumentų.

(žr. 86–87 punktus)

8. Šalis ar valdžios institucija, tvirtinanti, kad pažeistos konkurencijos taisyklės, privalo tinkamai įrodyti pažeidimą sudarančius faktus. Be to, įmonė, pateikusi gynybos pagrindą, kuriuo neigia kaltinimą dėl pažeidimo, turi įrodyti, kad įvykdytos tokio gynybos pagrindo taikymo sąlygos, tada valdžios institucija turės remtis kitais įrodymais.

Bendrasis principas, pagal kurį Komisija turi įrodyti visus pažeidimą sudarančius elementus, įskaitant ir jo trukmę, ir galinčius turėti reikšmės galutinėms išvadoms dėl pažeidimo sunkumo, nėra paneigiamas aplinkybe, kad atitinkama įmonė nurodo gynybos priemonę, susijusią su senatimi, kurią iš principo ji pati turi įrodyti.

Iš tikrųjų dėl tokios pateiktos gynybos priemonės neišvengiamai būtina įrodyti pažeidimo trukmę ir jo pabaigos datą. Tačiau vien šios aplinkybės negali pateisinti tokių faktų įrodinėjimo pareigos perkėlimo atitinkamai įmonei. Pirma, pažeidimo trukmė, kuri reiškia, kad turi būti žinoma jo pabaigos data, yra vienas iš pagrindinių pažeidimo elementų, kurį įrodyti turi Komisija, net jei šie elementai yra ginčijami nurodant senatimi grindžiamą gynybos pagrindą. Antra, tokią išvadą pagrindžia tai, kad nesuėjęs Komisijos atliekamų teisinių procedūrų senaties terminas pagal Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnį yra objektyvus teisinis kriterijus, kylantis iš teisinio saugumo principo, todėl yra kiekvieno sprendimo skirti nuobaudą galiojimo sąlyga. Iš tikrųjų Komisija turi jo laikytis, net jei įmonė šiuo klausimu nepateikia gynybos pagrindo.

Vis dėlto šis įrodinėjimo pareigos paskirstymas gali keistis, jei vienos iš šalių nurodytos faktinės aplinkybės įpareigoja kitą šalį pateikti paaiškinimus ar pateisinimus – to nepadarius gali būti nuspręsta, kad įrodymai buvo pateikti. Iš tikrųjų, jei Komisija pateikė susitarimo buvimo įrodymą, jame dalyvavusi įmonė turi pateikti įrodymą, kad ji nuo šio susitarimo atsiribojo, ir šis įrodymas turi patvirtinti aiškiai išreikštą ir kitoms dalyvaujančioms įmonėms praneštą valią atsiriboti nuo šio susitarimo.

(žr. 173–176 punktus)

9. Pagal pagrindinį teisės į gynybą principą reikalaujama, kad įmonėms ir įmonių asociacijoms, dėl kurių Komisija atlieka tyrimą konkurencijos srityje, būtų suteikta galimybė jau per administracinę procedūrą veiksmingai išreikšti savo nuomonę dėl Komisijos nurodytų faktų, kaltinimų ir aplinkybių tikrumo bei svarbos. Todėl įmonės atsakymu į Komisijos pranešimą apie kaltinimus negali būti remiamasi apkaltinant kitą įmonę, dėl kurios atliekamas tyrimas, jei ši pastaroji įmonė neturėjo galimybės susipažinti su atsakymu iki Komisijos sprendimo priėmimo.

Tačiau pagal šį principą nereikalaujama, kad per administracinę procedūrą pačioms įmonėms būtų suteikta galimybė apklausti Komisijos jau apklaustus liudytojus.

(žr. 189 ir 199 punktus)

10. Viešas įmonės neatsiribojimas nuo pažeidimo, kuriame ji dalyvavo, arba nepranešimas apie jį administracinės valdžios institucijoms sudaro palankias sąlygas pažeidimui tęsti ir neleidžia jo atskleisti, todėl toks tylus pritarimas yra bendrininkavimas ar pasyvus dalyvavimas darant pažeidimą.

(žr. 222 punktą)

11. Tam tikri kriterijai yra svarbūs vertinant, ar padarytas vienas EB 81 straipsnyje ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnyje numatytas pažeidimas, t. y. tikslų, kurių siekiama nagrinėjamais veiksmais, tapatumas ar skirtingumas, susijusių gaminių ir paslaugų tapatumas, dalyvavusių atliekant veiksmus įmonių tapatumas ir įgyvendinimo priemonių tapatumas. Kiti svarbūs kriterijai yra įmonių vardu veikusių fizinių asmenų tapatumas ir nagrinėjamų veiksmų geografinės taikymo srities tapatumas.

Konkrečiai kalbant dėl antikonkurencinio elgesio bendro tikslo sąvokos, klausimas, ar EB 81 straipsnio 1 daliai prieštaraujančių susitarimų ir veiksmų visuma yra vienas ir tęstinis pažeidimas, yra susijęs tik su objektyviais veiksniais, tarp kurių – minėtų susitarimų ir veiksmų bendras tikslas. Šis kriterijus turi būti vertinamas atsižvelgiant tik į šių susitarimų ir veiksmų turinį ir neturi būti painiojamas su skirtingų įmonių subjektyviu ketinimu dalyvauti viename ir tęstiniame kartelyje. Tačiau į šį subjektyvų ketinimą gali ir turi būti atsižvelgiama tik vertinant individualų įmonės dalyvavimą tokiame viename ir tęstiniame susitarime. Šiuo atžvilgiu pakanka, kad pasišalinusi ir vėl į kartelį grįžusi atitinkama įmonė suprastų, jog dalyvauja tame pačiame kartelyje kaip ir anksčiau. Pakanka ir vien to, kad minėta įmonė suvoktų minėtus pagrindinius kriterijus, kuriais remiantis konstatuojamas vienas ir tas pats pažeidimas, kad prieš ją būtų galima remtis šiuo tapatumu, netgi jeigu ji pati nepadarė tokios išvados.

(žr. 241, 246 ir 253 punktus)

12. Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1 punkto A dalies ketvirtoje ir šeštoje pastraipose nustatyta, kad atsižvelgiama į pažeidimą padariusių įmonių realų ekonominį pajėgumą padaryti didelę žalą kitiems ūkio subjektams ir į kiekvienos įmonės veiksmų konkretų poveikį konkurencijai, ypač jei labai skiriasi pažeidimą padariusių įmonių dydis. Tačiau gairėse nenumatyta, kad įmonių realus ekonominis pajėgumas ar konkretus jų veiksmų poveikis turi būti vertinami remiantis konkrečiu kriterijumi, kaip antai su nagrinėjamu gaminiu susijusi jos rinkos dalis Europos ekonominės erdvės (EEE) ar vidaus rinkoje. Todėl šiuo klausimu Komisija gali laisvai taikyti tinkamą kriterijų, atsižvelgusi į kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes.

(žr. 279 punktą)

13. Bendrijos konkurencijos normų pažeidimų sunkumo laipsnis nustatytinas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra. Veiksniams, į kuriuos galima atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumo laipsnį, priklauso kiekvienos įmonės elgesys, vaidmuo, kurį kiekviena iš jų vaidino derinant veiksmus, pelnas, kurį šios įmonės gavo iš šių veiksmų, įmonių dydis ir atitinkamų prekių vertė, taip pat pavojus, kurį tokie pažeidimai kelia Bendrijos tikslams.

Iš to, viena vertus, išplaukia, kad siekiant nustatyti baudos dydį leidžiama atsižvelgti į įmonės bendrą apyvartą, kuri, nors ir apytiksliai bei netobulai, rodo įmonės dydį ir jos ekonominę galią, ir į prekių, kurios yra pažeidimo objektas, apyvartos dalį, rodančią pažeidimo mastą. Kita vertus, darytina išvada, kad nė vienam iš šių dydžių negalima teikti per daug reikšmės kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, kad tinkamo baudos dydžio nustatymas nebūtų paremtas paprastu apskaičiavimu nuo bendros apyvartos. Tai visų pirma galioja tuomet, kai atitinkamos prekės sudaro tik nedidelę dalį šios apyvartos.

Taigi išvardytų veiksnių, į kuriuos atsižvelgiant nustatomas pažeidimo sunkumas, sąrašas nėra nei privalomas, nei išsamus. Todėl Komisija gali laisvai atsižvelgti į kitus veiksnius arba suteikti mažiau svarbos kuriam nors iš minėtų veiksnių ar net visiškai į juos neatsižvelgti, jei taip jai atrodo tinkama dėl konkrečios bylos aplinkybių.

Be to, sąvoka „atitinkamų prekių vertė“ turi būti aiškinama kaip dydis, rodantis atitinkamų įmonių bendros apyvartos, kurią sudaro kartelio objektu esančios prekės, dalį, o ne rodantis šių prekių rinkos dydį Europos ekonominėje erdvėje (EEE).

(žr. 286–288 punktus)

14. Komisijos ankstesniuose sprendimuose suformuota praktika pati savaime nėra baudų skyrimo konkurencijos srityje teisinis pagrindas. Taikydama Reglamentą Nr. 1/2003 Komisija turi diskreciją nustatyti baudų dydį, kad priverstų įmones laikytis konkurencijos taisyklių. Todėl aplinkybė, jog Komisija anksčiau už tam tikros rūšies pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai neperžengiant Reglamento Nr. 17 nustatytų ribų padidinti baudas, jei to reikia Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti. Priešingai, veiksmingam konkurencijos taisyklių taikymui reikia, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų dydį prie šios politikos poreikių.

Tai reiškia, kad įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, per kurią gali būti paskirta bauda, negali turėti teisėtų lūkesčių, jog Komisija neviršys anksčiau skirtų baudų dydžio. Dėl to šios įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija bet kuriuo metu gali nuspręsti pakelti baudų lygį, palyginti su anksčiau taikytomis baudomis.

(žr. 290–291 punktus)

15. Dėl Komisijos už Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimus skirtų baudų apskaičiavimo reikia pažymėti, kad formalūs pareigos motyvuoti reikalavimai įvykdomi Komisijai savo sprendime nurodžius kriterijus, kurie jai leidžia įvertinti pažeidimo sunkumą ir trukmę, ir ji neprivalo pateikti išsamesnio paaiškinimo arba su baudos skaičiavimu susijusių skaičių.

Pageidautina, kad Komisija pasinaudotų galimybe nurodyti skaičius, kuriais vadovavosi įgyvendindama savo diskreciją būtent siekiant atgrasomojo poveikio, bet tai daryti nėra privaloma pagal iš pareigos motyvuoti kylančius reikalavimus.

(žr. 311–312 punktus)

16. Kad būtų pripažinta kartelio „organizatore“, įmonė turi turėti svarbią varomąją galią kartelyje arba ypatingą ir konkrečią atsakomybę už jo veikimą. Ši aplinkybė turi būti vertinama bendrai atsižvelgiant į bylos aplinkybes. Visų pirma „organizatoriaus“ vaidmuo pripažįstamas nustačius, kad įmonė kartelyje atliko koordinatorės vaidmenį ir, be kita ko, organizavo ir aprūpino darbuotojais sekretoriatą, atsakingą už konkretų kartelio įgyvendinimą, arba, kai minėta įmonė atliko pagrindinį vaidmenį konkrečiame kartelyje, pavyzdžiui, organizavo daugumą susirinkimų, rinko ir skleidė informaciją, įsipareigojo kartelyje atstovauti tam tikriems nariams ar dažniausiai pateikdavo pasiūlymus dėl jo veikimo. Be to, visiškai įmanoma, kad dviem ar net daugiau įmonių vienu metu būtų pripažįstamas organizatorių vaidmuo, ypač kai kartelis vienija daug dalyvių.

Be to, kaip matyti iš Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 2 punkto trečios įtraukos, reikia atskirti pažeidimo „organizatorės“ sąvoką nuo pažeidimo „kurstytojos“ sąvokos. Iš tikrųjų kurstytojos vaidmuo yra susijęs su kartelio sudarymu arba išplėtimu, o organizatorės vaidmuo – su kartelio veikimu. Kadangi pažeidimo organizatoriaus ir jo kurstytojo padėtis nėra panaši, tai, kad įmonė kurstytoja vertinama kitaip nei organizatorė, nėra vienodo požiūrio principo pažeidimas.

(žr. 337, 345 ir 348 punktus)

17. Netgi darant prielaidą, kad Komisija per klaidą įmonei nepripažino kartelio organizatorės vaidmens, nepaisant šios įmonės svarbaus vaidmens kartelyje, toks neteisėtumas kito asmens naudai nepateisina, kad būtų patenkintas reikalavimas panaikinti Komisijos sprendimą. Vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principo laikymasis neturi prieštarauti teisėtumo principui, o tai reiškia, kad niekas negali savo naudai remtis neteisėtumu, suteikusiu naudos kitam asmeniui.

(žr. 358 punktą)

18. Darant Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimus dalyvavusioms įmonėms už bendradarbiavimą bauda sumažinama remiantis vertinimu, kad toks bendradarbiavimas leido Komisijai lengviau nustatyti pažeidimą ir galbūt jį nutraukti.

Kaip nurodyta Pranešimo dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais 29 punkte, jis sukuria teisėtus lūkesčius, kuriais remiasi įmonės, norinčios informuoti Komisiją apie kartelio egzistavimą. Dėl tokių teisėtų lūkesčių, kuriuos pagal šį pranešimą gali turėti su Komisija pageidaujančios bendradarbiauti įmonės, Komisija privalo atsižvelgti į įmonės bendradarbiavimą, kai nustato skiriamos baudos dydį.

Vis dėlto neperžengdama pranešimo dėl bendradarbiavimo nubrėžtų ribų Komisija turi didelę diskreciją vertinti, ar įmonės pateikti įrodymai turi papildomąją vertę minėto pranešimo 22 punkte nustatyta prasme ir ar remiantis šiuo pranešimu įmonei reikia sumažinti baudą.

(žr. 374–376 punktus)

BENDROJO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS

2011 m. kovo 3 d.( )

„Konkurencija – Karteliai – Skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija projektų rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį – Rinkos pasidalijimas – Poveikis bendrojoje rinkoje – Tęstinio pažeidimo sąvoka – Pažeidimo trukmė – Senatis – Baudos – Proporcingumas – Sunkinančios aplinkybės – Organizatoriaus vaidmuo – Lengvinančios aplinkybės – Bendradarbiavimas“

Byloje T‑110/07

Siemens AG, įsteigta Berlyne (Vokietija) ir Miunchene (Vokietija), iš pradžių atstovaujama advokatų I. Brinker, T. Loest ir C. Steinle, vėliau I. Brinker ir C. Steinle,

ieškovė,

prieš

Europos Komisiją, iš pradžių atstovaujamą F. Arbault ir O. Weber, vėliau X. Lewis ir R. Sauer ir galiausiai R. Sauer ir A. Antoniadis,

atsakovę,

visų pirma dėl pašymo iš dalies panaikinti 2007 m. sausio 24 d. Komisijos sprendimą C (2006) 6762 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byloje COMP/F/38.899 – Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija) arba sumažinti ieškovei skirtą baudą,

BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija),

kurį sudaro pirmininkė I. Pelikánová (pranešėja), teisėjai K. Jürimäe ir S. Soldevila Fragoso,

posėdžio sekretorė K. Andová, administratorė,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. gruodžio 16 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Ginčo aplinkybės

1 Ieškovė Siemens AG yra biržoje kotiruojama bendrovė, veikianti elektros inžinerijos ir elektronikos srityse. Jos buveinė yra Berlyne (Vokietija) ir Miunchene (Vokietija).

2 Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija (toliau – SĮDI) skirti energijos srautui elektros energijos tinkluose reguliuoti. Tai sunki elektros įranga, naudojama kaip visiškai įrengtų elektros pastočių pagrindinė dalis. Pastotės yra pagalbinės elektrinės, kurios transformuoja elektros srovę. Be transformatoriaus pastotes sudaro kontrolės sistemos, relės, baterijos, krovikliai ir skirstomieji įrenginiai. Skirstomųjų įrenginių paskirtis – apsaugoti transformatorių nuo perkrovos ir (arba) izoliuoti elektros srovę ir sugedusį transformatorių.

3 Skirstomieji įrenginiai gali būti su dujų izoliacija, su oro izoliacija arba mišria izoliacija, kai derinamos dvi pirmosios technologijos. Skirstomieji įrenginiai parduodami visame pasaulyje kaip visiškai įrengtų elektros pastočių sudedamosios dalys arba kaip į tokias pastotes integruotinos atskiros dalys. Jie sudaro apie 30–60 % visos šių pastočių kainos.

4 2004 m. kovo 3 d. ABB Ltd Komisiją informavo apie antikonkurencinius veiksmus skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija sektoriuje ir žodžiu pateikė prašymą atleisti nuo baudų pagal 2002 m. vasario 19 d. Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo).

5 Veiksmais, apie kuriuos pranešė ABB, pasauliniu mastu buvo koordinuojamas SĮDI projektų pardavimas pasidalijant rinkas, skiriant kvotas ir išlaikant atitinkamas rinkos dalis, skiriant projektus šiam tikslui nustatytiems SĮDI gamintojams ir manipuliuojant konkurso procedūra (pasiūlymų klastojimas), kad sutartys būtų sudarytos su šiais gamintojais, sudėtinguose susitarimuose dėl SĮDI projektų, kurie nepaskirti, nustatomos kainos, nutraukiamos licencijos sutartys su bendrovėmis, kurios nėra kartelio narės, ir keičiamasi slapta informacija apie rinką.

6 ABB žodžiu pateiktą prašymą atleisti nuo baudų papildė žodinėmis pastabomis ir rašytiniais įrodymais. 2004 m. balandžio 25 d. Komisija ABB pritaikė sąlyginį atleidimą nuo baudų.

7 Remdamasi ABB pareiškimais Komisija pradėjo tyrimą ir 2004 m. gegužės 11 d. ir 12 d. atliko patikrinimus Areva T&D SA, Siemens AG, VA Tech grupės, Hitachi Ltd ir Japan AE Power Systems Corp (toliau – JAEPS) patalpose.

8 2006 m. balandžio 20 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, apie kurį buvo pranešta 20 bendrovių, o tarp jų – ir Siemens.

9 2006 m. liepos 18 ir 19 d. Komisija surengė posėdį.

10 2007 m. sausio 24 d. Komisija priėmė sprendimą C (2006) 6762 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byloje COMP/F/38.899 – Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija) (toliau – ginčijamas sprendimas). Siemens apie šį sprendimą pranešta 2007 m. vasario 8 dieną.

11 Be Siemens, ginčijamas sprendimas buvo išsiųstas ABB, Alstom SA, Areva SA, Areva T&D AG, Areva T&D Holding SA ir Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co., Ltd ir Fuji Electric Systems Co., Ltd (toliau – kartu vadinamos Fuji), Hitachi Ltd ir Hitachi Europe Ltd (toliau – kartu vadinamos Hitachi), JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (toliau – Melco), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (toliau – Reyrolle), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba Corp. ir VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

12 Ginčijamo sprendimo 113–123 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelyje dalyvavusios įvairios įmonės pasauliniu mastu, išskyrus tam tikras rinkas, koordinavo SĮDI projektų skyrimą pagal sutartas taisykles būtent tam, kad išlaikytų kvotas, kurios aiškiai parodo istoriškai nusistovėjusias jų rinkos dalis. Komisija patikslino, kad SĮDI projektai buvo skiriami remiantis bendra „Japonijos“ kvota ir bendra „Europos“ kvota, kurias po to turėjo pasidalyti atitinkamai Japonijos gamintojai ir Europos gamintojai. 1988 m. balandžio 15 d. Vienoje pasirašytame susitarime (toliau – GQ susitarimas) buvo įtvirtintos taisyklės, pagal kurias leidžiama SĮDI projektus skirti arba Japonijos gamintojams, arba Europos gamintojams ir jų vertę įskaičiuoti į atitinkamą kvotą.

13 Be to, ginčijamo sprendimo 124–132 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelyje dalyvavusios įvairios įmonės sudarė žodinį susitarimą (toliau – bendrasis susitarimas), pagal kurį SĮDI projektai, pirma, Japonijoje ir, antra, Europos valstybėse narėse, dalyvaujančiose kartelyje, – kartu vadinamose SĮDI projektų „šalyse gamintojose“, – buvo iš anksto paskirti atitinkamai kartelio nariams Japonijoje ir Europoje. „Šalyse gamintojose“ tarp šių dviejų šalių grupių nebuvo keičiamasi informacija dėl SĮDI projektų ir jie nebuvo įtraukti į atitinkamas kvotas. Taip pat GQ susitarime buvo taisyklių, susijusių su keitimusi informacija, reikalinga kartelio tarp dviejų gamintojų grupių veikimui, o šį keitimąsi užtikrino būtent dviejų grupių sekretorės, kad būtų galima manipuliuoti atitinkamais konkursais ir nustatyti SĮDI projektų, kurie neturėjo būti paskirti, kainas. Pagal GQ susitarimo 2 priedą šis susitarimas taikomas visame pasaulyje, išskyrus Jungtines Amerikos Valstijas, Kanadą, Japoniją ir 17 Vakarų Europos šalių. Be to, pagal bendrąjį susitarimą SĮDI projektai kitose Europos šalyse nei „šalyse gamintojose“ taip pat buvo iš anksto priskirti Europos šalių grupei, o Japonijos gamintojai įsipareigojo neteikti pasiūlymų dėl SĮDI projektų Europoje.

14 Komisijos teigimu, SĮDI projektų pasidalijimą tarp Europos gamintojų reguliavo susitarimas, kuris taip pat pasirašytas 1988 m. balandžio 15 d. Vienoje, – „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement“ („E grupės susitarimas dėl GQ susitarimo įgyvendinimo“, toliau – EQ susitarimas). Komisija pažymėjo, kad SĮDI projektų skyrimui Europoje taikytos tos pačios taisyklės bei procedūros kaip ir tos, kurios taikomos SĮDI projektų skyrimui kitose šalyse. Būtent apie SĮDI projektus Europoje taip pat turėjo būti pranešta, jie turėjo būti įtraukiami į sąrašą, paskiriami, valdomi arba už juos pasiūlyta minimali kaina.

15 Ginčijamo sprendimo 142 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad GQ susitarime ir EQ susitarime bei siekiant užtikrinti kartelio organizavimą ir veikimą atskiri kartelio nariai buvo identifikuojami suteikiant kodą, kurį Europos narių atveju sudarė skaičiai, o Japonijos narių atveju – raidės. Nuo 2002 m. liepos mėn. pradiniai kodai buvo pakeisti skaičiais.

16 Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio o punkte Komisija konstatavo, kad Siemens dalyvavo darant pažeidimą nuo 1988 m. balandžio 15 d. iki 1999 m. rugsėjo 1 d. ir nuo 2002 m. kovo 26 d. iki 2004 m. gegužės 11 dienos.

17 Už ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą ginčijamo sprendimo 2 straipsnio m punkte Siemens skirta 396 562 500 EUR bauda.

Procesas ir šalių reikalavimai

18 Ši byla buvo pradėta ieškiniu, kurį Siemens pateikė Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijai 2007 m. balandžio 16 dieną.

19 Susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu, Teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.

20 Taikydamas proceso organizavimo priemones pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį Teismas šalims pateikė klausimus raštu. Šalys į juos atsakė per nustatytą terminą.

21 2009 m. gruodžio 16 d. posėdyje buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Teismo žodžiu pateiktus klausimus.

22 Siemens Teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su Siemens,

– nepatenkinus pirmojo reikalavimo, sumažinti Siemens skirtą baudą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

23 Komisija Teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš Siemens bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

24 Ieškiniui dėl panaikinimo pagrįsti Siemens nurodo tris ieškinio pagrindus. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su EB 81 straipsnio 1 dalies ir Europos ekonominės erdvės susitarimo (toliau – EEE susitarimas) 53 straipsnio pažeidimu. Antrasis – susijęs su 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 25 straipsnio pažeidimu. Trečiasis – susijęs su teisės klaidomis apskaičiuojant baudą.

I – Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimu

25 Pirmąjį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoje dalyje Siemens teigia, kad „nepakankamai aprašyti pažeidimai, kuriais kaltinama“. Antroje dalyje ji nurodo, jog „tariamų susitarimų ir jų poveikio bendrajai rinkai analizė neteisinga“.

A – Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su „pažeidimų, kuriais kaltinama, nepakankamu aprašymu“

1. Šalių argumentai

26 Siemens tvirtina, kad Komisija tiksliai neaprašė ir pakankamai neįrodė pažeidimo, kuriuo ji kaltinama. Iš esmės Siemens teigia, jog, pirma, Komisija neįrodė, kad veiksmai, kuriais kaltinama, vieningi ir tęstiniai, antra, Komisija neaprašė konkretaus kartelio poveikio bendrajai rinkai ir, trečia, Komisija nepateikė įrodymo, kad apskritai Siemens du kartus ketino dalyvauti tame pačiame pažeidime.

27 Komisija teigia, kad šį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepakankamai pagrįstą. Be to, ji pažymi, jog Siemens teiginiai nepagrįsti.

2. Bendrojo Teismo vertinimas

28 Reikia konstatuoti, kad pirmojo ieškinio pagrindo pirma dalimi pateikiami kaltinimai, kurie arba pateikti ir kitose ieškinio dalyse, arba turi būti nagrinėjami kartu su kitais Siemens pateiktais ieškinio pagrindais, taip pat susijusiais su ginčijamo sprendimo 1 straipsniu, kuriame konstatuotas pažeidimas. Tačiau kaltinimas, susijęs su tuo, kad nėra įrodymų, jog veiksmai, kuriais kaltinama, yra vieningi ir tęstiniai, yra pateiktas ir antrojo ieškinio pagrindo antroje dalyje, o ieškinio pagrindas, susijęs su Siemens ketinimu apskritai dalyvauti šiame pažeidime, taip pat turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į šias aplinkybes. Be to, kaltinimas, susijęs su tuo, kad neaprašytas konkretus kartelio poveikis bendrajai rinkai, taip pat nurodytas – daug išsamiau – pirmojo ieškinio pagrindo antroje dalyje. Todėl matyti, kad ši dalis nėra savarankiška.

29 Vadinasi, nereikia priimti sprendimo dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies.

B – Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su „tariamų susitarimų ir jų poveikio bendrajai rinkai neteisinga analize“

30 Pirmojo ieškinio pagrindo antroje dalyje Siemens pateikia tris kaltinimus, atitinkamai susijusius su tuo, kad nebuvo kartelio, kuris darė poveikį Europos ekonominei erdvei, kad Japonijos gamintojai ir Europos gamintojai nebuvo pasidaliję geografinių rinkų ir kad „šalys gamintojos“ nebuvo saugomos.

31 Šie trys kaltinimai glaudžiai susiję. Iš tikrųjų, viena vertus, antrasis ir trečiasis kaltinimai susiję su Komisijos išvadomis, kurios, – darant prielaidą, jog jos teisingos, – įrodo, jog egzistavo Europos ekonominei erdvei įtaką daręs kartelis, o šis klausimas yra pirmojo kaltinimo objektas. Kita vertus, visi trys kaltinimai yra susiję ir dėl to, kad jie grindžiami tais pačiais Komisijos pateiktais įrodymais. Todėl jie turi būti nagrinėjami kartu.

1. Šalių argumentai

32 Siemens teigia, kad, kiek tai susiję su pirmuoju jos dalyvavimo etapu, t. y. 1988–1999 m. laikotarpiu, pažeidimas, kuriuo ji kaltinama, ginčijamame sprendime nėra pakankamai pagrįstas. Visų pirma, Komisija klaidingai nusprendė, kad GQ susitarimas ir EQ susitarimas įrodo, jog pažeidimas turėjo pasekmių Europos ekonominei erdvei, nors ta erdvė aiškiai nepateko į šių susitarimų taikymo sritį. Tokio pažeidimo neįrodė ir kiti Komisijos pateikti įrodymai.

33 Šiuo klausimu Siemens mano, jog Komisija neįrodė, kad bendrajame susitarime Europos ir Japonijos gamintojai nusprendė neveikti atitinkamų savo šalių rinkose. Tokio geografinių rinkų pasidalijimo neįrodo nei GQ susitarimo aiški taikymo srities išimtis dėl 17 Europos valstybių, nei SĮDI projektų Europoje tariamas priskyrimas bendrai kvotai, nei Komisijos nurodyti Hitachi ar Fuji pareiškimai. Tačiau tai, kad GQ susitarimo dalyviai neprekiavo savo gaminiais tam tikrose Europos rinkose, lėmė išimtinai techninės ir ekonominės patekimo į šias rinkas kliūtys.

34 Siemens ginčija tiek geografinį Europos rinkų pasidalijimo pagal „šalių gamintojų“ ar „vidaus rinkų“ principą egzistavimą, tiek ir dalyvavimą tariamuose „išankstiniuose susitarimuose Europoje“, kuriuos Komisija nurodė grįsdama teiginį dėl rinkų pasidalijimo Europos ekonominėje erdvėje. Šiuo klausimu Komisijos pateiktų įrodymų nepakanka. Galiausiai, tai, kad tam tikri gamintojai neveikė tam tikrose nacionalinėse rinkose, paaiškinama kitaip nei neteisėto kartelio egzistavimu.

35 Komisija ginčija Siemens pateiktus argumentus.

2. Bendrojo Teismo vertinimas

36 Visų pirma, pažymėtina, kad rašytiniuose dokumentuose Siemens aiškiai pripažįsta faktines aplinkybes, kokios buvo nurodytos ginčijamame sprendime, susijusias su antruoju jos dalyvavimo darant pažeidimą etapu, t. y. 2002–2004 metais. Todėl Siemens pateiktas pirmasis ieškinio pagrindas susijęs tik su pirmuoju jos dalyvavimo darant pažeidimą etapu, t. y. 1988–1999 metais. Dėl šios priežasties įrodymai, kuriais remiasi Komisija, šioje pirmojo ieškinio pagrindo dalyje turi būti nagrinėjami tik tiek, kiek jie susiję su pastaruoju laikotarpiu, arba kiek jie leidžia daryti išvadas dėl pastarojo laikotarpio.

37 Šiuo klausimu reikia atmesti Komisijos argumentą, kad pastabas, susijusias su 2002–2004 m. laikotarpiu, galima teisėtai taikyti ir ankstesniam laikotarpiui, nes kalbama apie vieną ir tą patį pažeidimą. Iš tikrųjų šiame nagrinėjimo etape nereikia spręsti, ar egzistavo vienas pažeidimas, apimantis abu Siemens dalyvavimo kartelyje laikotarpius, o tai reikės daryti dėl kiekvieno laikotarpio vertinant, kokiu mastu su konkrečiu pažeidimo laikotarpiu susiję įrodymai suteikia svarbios informacijos ir apie pirmąjį dalyvavimo pažeidime etapą.

38 Be to, Komisijos teiginys, kad Siemens ginčija tik kartelio poveikį konkurencijai Europos ekonominėje erdvėje, nors ginčijamame sprendime Komisija ją kaltina sudarius kartelį, kurio tikslas iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje, neleidžia susiaurinti faktinių aplinkybių, kuriomis kaltinama Siemens, nagrinėjimo. Iš visų Siemens rašytiniuose dokumentuose pateiktų argumentų matyti, kad ji ginčija ne tik tai, kad inkriminuojamas kartelis padarė įtakos bendrajai rinkai ir Europos ekonominei erdvei (išskyrus Lichtenšteiną ir Islandiją), bet ir tai, kad jo tikslas buvo iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje ir Europos ekonominėje erdvėje.

39 Taigi iš esmės šalys nesutaria dėl klausimo, ar Komisija įrodė, kiek tai susiję su 1988–1999 m. laikotarpiu, kad egzistavo kartelis, galintis padaryti poveikį bendrajai rinkai ir Europos ekonominei erdvei.

40 Todėl reikia nustatyti, ar tokie rašytiniai įrodymai, kokie yra GQ susitarimas ir EQ susitarimas, įrodo, kad egzistavo kartelis, galėjęs padaryti poveikį bendrajai rinkai ir Europos ekonominei erdvei. Šiuo klausimu nereikia atriboti EB 81 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų dviejų galimybių. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką norint įvertinti, ar suderinti veiksmai draudžiami pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, nereikia nagrinėti konkretaus tokių veiksmų poveikio, jeigu jų tikslas – konkurencijos bendrojoje rinkoje trukdymas, ribojimas arba iškraipymas (žr. 2009 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo T‑Mobile Netherlands ir kt., C‑8/08, Rink. p. I‑4529, 29 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Minėta teismo praktika pagal analogiją taikoma ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 daliai.

41 Jei atsakymas būtų neigiamas, reikės išsiaiškinti, ar Komisijos nurodytą bendrąjį susitarimą pakankamai įrodo visos kitos aplinkybės.

42 Vis dėlto prieš pradedant šį patikrinimą reikia priminti įrodinėjimo pareigai taikomas taisykles, nes šalys nesutaria ir dėl šio klausimo.

a) Dėl įrodinėjimo pareigos

43 Visų pirma primintina, kad Komisija turi pagrįsti nustatytus EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimus ir pateikti pakankamai įrodymų, teisiškai patvirtinančių pažeidimą sudarančias aplinkybes (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 86 punktas).

44 Šiomis aplinkybėmis teismo abejonės turi būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai. Todėl teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamus teisinius pažeidimo buvimo įrodymus, jei šiuo klausimu vis dar turi abejonių, ypač nagrinėjant ieškinį dėl sprendimo, kuriuo paskirta bauda, panaikinimo (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 60 punktas).

45 Iš tikrųjų šioje situacijoje būtina atsižvelgti į nekaltumo prezumpcijos principą, visų pirma įtvirtintą 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 2 dalyje, kuris priskiriamas prie pagrindinių teisių ir pagal Teisingumo Teismo praktiką, kuri, be to, patvirtinta ES 6 straipsnio 2 dalyje, yra bendras Bendrijos teisės principas. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir su jais susijusių sankcijų pobūdį bei griežtumo laipsnį, nekaltumo prezumpcijos principas taikomas ir procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės arba periodiškai mokamos baudos (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimų Hüls prieš Komisiją, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 149 ir 150 punktus ir Montecatini prieš Komisiją, C‑235/92 P, Rink. p. I‑4539, 175 ir 176 punktus).

46 Taigi būtina, kad Komisija pateiktų tikslius ir neprieštaringus įrodymus, patvirtinančius, kad pažeidimas tikrai buvo padarytas (šio sprendimo 44 punkte minėto Sprendimo Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją 62 punktas) ir kad pagrįstų tvirtą įsitikinimą, jog nurodyti pažeidimai yra žymus konkurencijos apribojimas EB 81 straipsnio 1 dalies prasme (1999 m. sausio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Riviera Auto Service ir kt. prieš Komisiją, T‑185/96, T‑189/96 ir T‑190/96, Rink. p. II‑93, 47 punktas).

47 Vis dėlto reikia pabrėžti, kad kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma, vertinama bendrai (žr. 44 punkte minėto Sprendimo Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją 63 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

48 Be to, atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, o dėl šios priežasties – jų slaptą įgyvendinimą, negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų, aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet kuriuo atveju Komisijos turimus fragmentiškus ir atskirus įrodymus gali papildyti išvados, iš kurių būtų galima atkurti atitinkamas faktines aplinkybes. Todėl egzistuojanti antikonkurencinė praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir požymių, kurie kartu nagrinėjami gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (44 punkte minėto Sprendimo Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją 64 ir 65 punktai ir 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55–57 punktai).

49 Vis dėlto jei Komisija nuspręsdama, kad padarytas pažeidimas, remiasi tik nagrinėjamų įmonių elgesiu rinkoje, šioms pakanka įrodyti, kad yra aplinkybių, leidžiančių kitaip pažvelgti į Komisijos nustatytus faktus ir pateikti kitokį tikėtiną aplinkybių paaiškinimą nei tas, kuriuo Komisija pagrindė Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 186 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

50 Kiek tai susiję su įrodinėjimo priemonėmis, kurios gali būti naudojamos EB 81 straipsnyje ir EEE susitarimo 53 straipsnyje numatytam pažeidimui įrodyti, pažymėtina, jog Bendrijos teisėje galioja laisvo įrodymų vertinimo principas (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Dalmine prieš Komisiją, T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 72 punktas). Visų pirma jokia Bendrijos teisės norma ar pagrindinis principas nedraudžia Komisijai vienos įmonės atžvilgiu remtis kitos pažeidimo padarymu kaltinamos įmonės pareiškimais (šio sprendimo 61 punkte minėto „PVC II“ sprendimo 109 ir 512 punktai). Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimų įrodymus būtų neįvykdoma ir nesuderinama su EB sutartyje jai numatyta pareiga prižiūrėti tinkamą šių teisės normų taikymą (49 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 192 punktas).

51 Galimybė kitaip aiškinti faktines aplinkybes yra svarbi, jei Komisija remiasi vien tik nagrinėjamų įmonių elgesiu rinkoje. Todėl toks aiškinimas nesvarbus nuo to momento, kai pažeidimas ne tik preziumuojamas, bet patvirtintas įrodymais. Be to, pagal pirmesniame punkte nurodytą laisvo įrodymų vertinimo principą pažeidimui įrodyti priimtinos visos įrodinėjimo priemonės, taigi kitoks aiškinimas nesvarbus, kai pažeidimas pakankamai įrodytas kitais nei rašytiniais įrodymais (šiuo klausimu žr. 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 727 ir 728 punktus).

52 Todėl šioje byloje, kalbant apie Siemens ginčijamas aplinkybes, reikia patikrinti, ar veiksmai, kuriais Komisija ją kaltina ginčijamame sprendime, patvirtinti įrodymais, ar tokia išvada padaryta vien tik iš nagrinėjamos įmonės elgesio rinkoje. Tik jei pastaroji prielaida pasitvirtintų, reikės nagrinėti, ar yra kitokių nagrinėjamos įmonės elgesio rinkoje paaiškinimų, pakankamai įtikinamai paneigiančių ginčijamame sprendime padarytas išvadas.

53 Tačiau pagal teismo praktiką, atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį ir jų slaptą įgyvendinimą, kartelio egzistavimo įrodymu gali būti įtikinanti požymių visuma (žr. šio sprendimo 48 punktą). Todėl Siemens tokio įrodymo negali paneigti argumentu, kad Komisijos pateiktų atskirų požymių nepakanka, jog būtų įrodytas elgesys, kuriuo ji kaltinama. Iš esmės Komisijos nurodytos įrodančių požymių visumą sudarančios atskiros aplinkybės, vertinamos atskirai, negali būti tokio elgesio išsamus įrodymas.

54 Kalbant apie atskiriems įrodymams priskirtiną įrodomąją galią pabrėžtina, kad vienintelis svarbus kriterijus laisvai pateiktiems įrodymams vertinti yra jų patikimumas (žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 84 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; 50 punkte minėto Sprendimo Dalmine prieš Komisiją 72 punktą ir 49 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 273 punktą). Pagal bendras įrodinėjimo srityje taikomas taisykles dokumento patikimumas ir todėl jo įrodomoji galia priklauso nuo jo kilmės, parengimo aplinkybių, adresato ir turinio patikimumo (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 1053 punktą; teisėjo B. Vesterdorf, einančio generalinio advokato pareigas, išvada 1991 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimui Rhône‑Poulenc prieš Komisiją, T‑1/89, Rink. p. II‑867, II‑869, II‑956). Be kita ko, didelę svarbą reikia suteikti tam, kad dokumento parengimas glaudžiai siejamas su faktinėmis aplinkybėmis (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ensidesa prieš Komisiją, T‑157/94, Rink. p. II‑707, 312 punktas ir 2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie prieš Komisiją, T‑5/00 ir T‑6/00, Rink. p. II‑5761, 181 punktas) arba grindžiamas tiesioginių šių aplinkybių liudytojų parodymais (49 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 207 punktas). Be to, pareiškimai, nenaudingi juos pateikiančiajam, iš principo turi būti laikomi ypač patikimais įrodymais (49 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 207, 211 ir 212 punktai).

b) Dėl GQ susitarimo ir EQ susitarimo įrodomosios galios

55 Visų pirma dėl GQ susitarimo šalys sutaria, kad jame numatytas kartelio dėl SĮDI projektų įgyvendinimas pasauliniu mastu, be kita ko, apima keitimąsi informacija apie viešuosius konkursus ir sudarytas sutartis naudojant standartines formas, kvotų skyrimą atitinkamai Europos ir Japonijos gamintojų grupėms, rinkų skyrimą pagal kartelį, konkursų klastojimą, minimalių kainų nustatymą ir kovą prieš įmones ne kartelio nares. Vis dėlto pažymėtina, kad, kaip tvirtina Siemens, GQ susitarime buvo aiškiai numatyta, kad jis netaikomas Europoje. Iš tikrųjų šio susitarimo 2 priede, susijusiame su teritorine jo taikymo sritimi, apibrėžtos penkios teritorijų grupės. Pirmoji grupė apibrėžta kaip apimanti Europą ir Viduržemio jūros regioną, išskyrus dvylika tuo metu buvusių Bendrijos valstybių narių bei Austriją, Švediją, Šveicariją, Suomiją ir Norvegiją. Kalbant apie Europos ekonominę erdvę į taikymo sritį patenka Lichtenšteinas ir Islandija – ši aplinkybė svarbi tik nuo EEE susitarimo įsigaliojimo 1994 m. sausio 1 dieną. Antroji grupė apibrėžta kaip apimanti Aziją, išskyrus Japoniją.

56 Tačiau vien GQ susitarimo tekstas nėra kartelio, dariusio poveikį bendrajai rinkai ir Europos ekonominei erdvei, įrodymas.

57 Po to, kalbant apie EQ susitarimą, pažymėtina, kad jis yra tik susitarimas dėl GQ susitarimo vykdymo, o tai patvirtina jo pavadinimas ir preambulės nuostatos, pagal kurias visų pirma EQ susitarimas taikomas vykdant GQ susitarimą ir jo nuostatos yra viršesnės EQ susitarimo nuostatų atžvilgiu. Iš esmės EQ susitarime nustatytos taisyklės, susijusios su bendros „Europos“ kvotos paskirstymu tarp Europos gamintojų. Šis paskirstymas atliekamas pagal EQ susitarimo 4 straipsnyje numatytą procedūrą ir pagal šio susitarimo 8 straipsnyje nustatytas kvotas.

58 Kadangi iš esmės EQ susitarimu tik paskirstoma GQ susitarime numatyta bendra „Europos“ kvota, kuri, kaip pirmiau nurodyta, neapima bendrosios rinkos ir didžiosios dalies EEE, EQ susitarimo tekstas nėra kartelio, dariusio poveikį bendrajai rinkai ir EEE, įrodymas. Todėl, kaip nurodyta šio sprendimo 39 punkte, reikia išnagrinėti, ar Komisijai pavyko kitu būdu įrodyti tokio poveikio egzistavimą. Išvados, kurias galima padaryti netiesiogiai iš GQ susitarimo ir EQ susitarimo, bus nagrinėjamos šio sprendimo 140 ir paskesniuose punktuose, susijusiuose su rašytiniais įrodymais.

c) Dėl įrodymo, susijusio su bendruoju susitarimu

59 Pirmiausia reikia pažymėti, kad aplinkybė, jog GQ susitarimo išimtimis, į kurias daroma nuoroda ir EQ susitarime, iš susitarimų taikymo srities aiškiai pašalinamos Europos ir Japonijos rinkos, savaime neturi būti vertinama kaip įrodymas, kad kartelis nepadarė poveikio Europos rinkoms, nei kaip įrodymas, kad nebuvo geografinio pasidalijimo ar pasidalijimo pagal „šalis gamintojas“. Iš tikrųjų, nors ta išimtis gali reikšti, kad aptariamos įmonės minėtose rinkose veikė neiškraipydamos konkurencijos, ji gali reikšti ir tai, kad, kalbant apie šias rinkas, kvotų pasidalijimo ir kontrolės tarp Europos ir Japonijos grupių nereikėjo, nes bet kuriuo atveju šios rinkos buvo iš anksto paskirtos tik vienai iš dviejų grupių, – taip ją aiškino Komisija.

60 Pabrėžtina, kad susitarimas, kuriuo siekta apsaugoti kartelio šalių tradicines privilegijuotas pozicijas atitinkamai Europos ir Japonijos rinkose, – darant prielaidą, kad tai įrodyta, – jau savaime yra poveikį bendrajai rinkai darantis kartelis, nes juo panaikinama Japonijos gamintojų galima konkurencija bendrojoje rinkoje. Taip būtų netgi ir tuo atveju, jeigu Komisijai nepavyktų įrodyti, kad Europos gamintojai vėliau tarpusavyje pasidalijo Europos rinką. Vis dėlto, kaip tai paaiškinta toliau, Komisija pakankamai įrodė visas Siemens pirmuoju ieškinio pagrindu ginčytas aplinkybes.

61 Kad įrodytų bendrojo susitarimo egzistavimą ir taikymo sritį, ginčijamame sprendime Komisija paminėjo elementų visumą, be kita ko, tarp jų ABB, liudytojo M., Fuji ir Hitachi pareiškimus; aplinkybę, kad nei Alstom, nei Areva grupę sudarančios bendrovės, nei grupė, kurios patronuojanti bendrovė – VA Technologie (toliau – VA Tech grupė), aiškiai neginčijo bendrojo susitarimo; kartelyje aptartą SĮDI projektų sąrašą, kurį pateikė ABB, ir tam tikrus rašytinius įrodymus. Taigi reikia išnagrinėti kiekvieno iš šių elementų įrodomąją galią.

Dėl ABB ir liudytojo M. parodymų

62 ABB pareiškimuose pažymėjo, kad Vakarų Europos ir Japonijos teritorijos buvo saugomos ir kad tam tikrais atvejais, kai, priešingai nei numatyta pagal šią priemonę, Japonijos gamintojai ketindavo dalyvauti Europos viešajame pirkime, tai kartelyje sukeldavo problemų, tačiau galiausiai jos būdavo pašalintos. Be to, 2005 m. vasario 3 d. pareiškime ABB nurodė, kad SĮDI projektų paskyrimo rezultatai bendrojoje rinkoje – išskyrus „šalis gamintojas“ – vėliau buvo priskirti kartelio Europos gamintojų pasaulinėms kvotoms. Galiausiai 2005 m. spalio 4 d. pranešime ABB pripažino, kad egzistuoja „šalių gamintojų“ sistema, pagal kurią tuo atveju, kai šiose šalyse yra tik vienas gamintojas, jis yra vienintelis projektų savininkas, o kai yra keletas gamintojų, jie projektus pasidalija tarpusavyje.

63 Šiuo klausimu Siemens tvirtina, kad ABB pareiškimai yra paprasčiausi šios bendrovės šališki tvirtinimai, kurie neturi įrodomosios galios, nes nepagrįsti tiksliais įrodymais, kuriuos galima patikrinti. Savo ruožtu, Komisija mano, kad įmonės, kuri nori būti atleista nuo baudos, pranešimas turi ypatingą įrodomąją vertę vien dėl tos aplinkybės, kad jis prieštarauja natūraliam šio pranešimo autoriaus interesui.

64 Kalbant apie ABB pareiškimų patikimumo laipsnį pažymėtina, kad šiuo atveju ABB, kuri pirmoji pranešė apie kartelį, gali pagrįstai tikėtis, kad bus visiškai atleista nuo baudos, kaip numatyta pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkte. Todėl negalima atmesti galimybės, jog ji buvo linkusi padidinti neteisėto elgesio, apie kurį pranešė, svarbą, kad pakenktų savo konkurentams rinkoje.

65 Vis dėlto tai nereiškia, kad ABB pareiškimai turi būti pripažinti kaip visiškai nepatikimi. Šiuo klausimu buvo nuspręsta, kad prašymas taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo, siekiant, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus. Iš tikrųjų bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali turėti įtakos vertinant bendrovės nuoširdumą ir bendradarbiavimo besąlygiškumą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos bendrovės galimybei visiškai pasinaudoti pranešimo dėl bendradarbiavimo nuolaidomis (2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 70 punktas).

66 Vis dėlto, kadangi ABB pareiškimus ginčijo kitos įmonės, kurios taip pat kaltinamos sudariusios bendrąjį susitarimą, tam, kad šie pareiškimai būtų pripažinti pakankamu bendrojo susitarimo egzistavimo ir jo taikymo srities įrodymu, jie turi būti pagrįsti kitais įrodymais (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Enso‑Gutzeit prieš Komisiją, T‑337/94, Rink. p. II‑1571, 91 punktą ir 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Groupe Danone prieš Komisiją, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 285 punktą).

67 Todėl reikia patikrinti, kokia apimtimi ABB pareiškimai, susiję su rinkos pasidalijimu tarp Europos ir Japonijos gamintojų ir su „šalių gamintojų“ egzistavimu, pagrįsti kitais Komisijos pateiktais įrodymais.

68 Šiuo tikslu reikia konstatuoti, kad visų pirma ginčijamame sprendime Komisija daro nuorodą į liudytojo M., buvusio ABB darbuotojo, atstovavusio šiai įmonei įgyvendinant kartelį nuo 1988 m. iki 2002 m. balandžio mėn., pareiškimus.

69 Tačiau kalbant apie liudytojo M. pareiškimus pirmiausia pabrėžtina, kad jo parodymai neturi būti vertinami kaip atskiri nuo ABB ir savarankiški. Iš tikrųjų ši bendrovė ne tik jį įdarbino per visą jo profesinės karjeros laikotarpį – ši aplinkybė neįrodo, kad nėra jokio jų interesų išsiskyrimo, kaip teisingai tai tvirtina Komisija, – bet ir Komisijoje liudytojas M. išsakė nuomonę kaip ABB įgaliotas asmuo, padedamas ABB advokato, vykdant šios įmonės pareigą bendradarbiauti, kad ABB būtų atleista nuo baudų pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 dalį, kaip tai aiškiai matyti iš tvirtinimų, pateiktų per 2005 m. rugsėjo 23 d. posėdį, transkripcijos įžanginės dalies. Be to, pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 90 ir 91 išnašose Komisija M. parodymus prilygino ABB pareiškimams.

70 Iš to matyti, kad M. parodymai neturi būti laikomi kitu įrodymu, pagrindžiančiu ABB pareiškimus šio sprendimo 66 punkte nurodytos teismo praktikos prasme, o turi būti laikomi ABB pareiškimų dalimi. Dėl to jie nepraranda įrodomosios galios. Be kita ko, jie gali patikslinti ABB pareiškimus. Vis dėlto iš liudytojo M. parodymų gautą informaciją reikia patvirtinti kitais įrodymais, kad būtų pateikta pakankamai bendrojo susitarimo egzistavimo ir jo taikymo srities įrodymų, taip pat ir informaciją, gautą iš ABB pareiškimų, nepaisant to, kad liudytojas M., priešingai nei ABB, negali būti asmeniškai suinteresuotas pasunkinti iki maksimumo ABB konkurentų neteisėtą elgesį. Be to, tos pačios pastabos galioja ir pareiškimams, pateiktiems V.‑A., buvusio ABB darbuotojo, kurį Komisija apklausė tokiomis pačiomis aplinkybėmis, kokios aprašytos pirmesniame punkte dėl liudytojo M.

71 Kalbant apie liudytojo M. pareiškimų turinį pažymėtina, kad jis nurodė, jog vidaus rinkų apsaugos principas buvo ypač svarbus sudarant kartelį ir kad tas kartelis be šio principo laikymosi negalėjo veikti.

72 Anot M., dėl šios priežasties 1988 m. kuriant kartelį, kai buvo nustatomos atskirų dalyvaujančių įmonių kvotos, atitinkamos Japonijos ir Europos gamintojų rinkos, t. y., pirma, Japonijos rinka – kaip Japonijos įmonių vidaus rinka, ir, antra, Vokietijos, Prancūzijos, Švedijos, Šveicarijos ir Italijos rinkos – kaip Europos įmonių vidaus rinkos, nebuvo įtrauktos vertinant kiekvienos įmonės turimas rinkos dalis.

73 M. taip pat pažymėjo, jog Europos šalys, išskyrus „šalis gamintojas“, nebuvo įtrauktos į GQ susitarime numatytą projektų padalijimo sistemą, kad nebūtų padarytas poveikis tam tikriems neteisėtiems veiksmams, kurie bėgant metams vietos lygiu nusistovėjo tarp įvairių gamintojų. Tačiau į kiekvieno gamintojo įgytų rinkų apimtį buvo atsižvelgta kontroliuojant Europos ir Japonijos pasaulinių kvotų ir kiekvienos įmonės kvotų laikymąsi.

74 Be to, M. manymu, nebuvo neįveikiamų techninių ar komercinių kliūčių Japonijos įmonėms patekti į Europos rinką ir kad toks patekimas per vidutinį laikotarpį buvo galimas padarius tam tikras investicijas. Todėl, M. nuomone, Japonijos įmonės nesiskverbė į Europos rinką veikiau dėl to, kad laikėsi kartelio taisyklių, o ne dėl techninių priežasčių.

75 Kalbant apie M. parodymų patikimumą reikia atsižvelgti į tai, kad beveik per visą kartelio veikimo laikotarpį, t. y. 1988–2002 m., jis buvo vienas iš ABB atstovų šiame kartelyje, o pati ABB – viena iš pagrindinių kartelio veikėjų. Taigi M. buvo nurodytų aplinkybių tiesioginis liudytojas. Todėl jo parodymai iš esmės turi būti vertinami kaip didelę įrodomąją galią turintis įrodymas.

76 Be to, M. parodymai yra nuoseklūs ir aiškūs, nors jis ir neprisimena visų kartelio, kuriame 14 metų dalyvavo ABB vardu, įgyvendinimo faktinių aplinkybių. Tačiau tai, kad tokį ilgą laikotarpį apimančiuose liudytojo parodymuose gali būti keletas smulkių pareiškimų netikslumų, vertintina kaip normalus reiškinys.

77 Todėl M. parodymai turi būti laikomi labai patikimais, nors, kaip pirmiau pažymėta, jie turi būti vertinami kaip ABB vardu pateikti pareiškimai.

78 Šio vertinimo nepaneigia argumentai, kuriuos Siemens pateikė ginčydama M. parodymų patikimumą, būtent dėl tariamų prieštaravimų tarp M. ir V.‑A. parodymų. Iš tikrųjų šiems Siemens teiginiams, kad, pirma, V.‑A. pažymėjo, jog Europos ekonominės erdvės valstybės narės, kaip ir Šiaurės Amerikos valstybės, nebuvo įtrauktos į GQ susitarimo taikymo sritį, ir, antra, kad Komisija neįrodė, kokia apimtimi V.‑A. parodymai buvo mažiau patikimi nei M., negalima pritarti, nes V.‑A. parodymai neprieštarauja M. parodymams.

79 Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2005 m. rugsėjo 21 d. pareiškime pats V.‑A. tvirtino, jog 1997–1998 m. jis dalyvavo tik 6 ar 10 veiklos susirinkimų, jo žinios nebuvo išsamios ir šiuo klausimu buvo priklausomas nuo M., kurio vienintelio žinioje buvo tam tikra informacija, o visų pirma – susijusi su Šiaurės Amerikos ir Europos neįtraukimu į GQ susitarimo taikymo sritį.

80 Be to, V.‑A. pažymėjo, kad yra skirtumas tarp Šiaurės Amerikos ir Europos neįtraukimo ir nurodė, jog Jungtinės Amerikos Valstijos buvo neįtrauktos bijant griežtų bausmių, kurios šioje šalyje grėsė kartelio dalyviams, o Europos projektus, V.‑A. nuomone, iš tikrųjų valdė kartelyje dalyvaujančios įmonės, tačiau ne per susirinkimus, kuriuose jis pats dalyvavo.

81 Galiausiai V.‑A. pažymėjo, kad gali paliudyti, jog per susirinkimus, kuriuose jis dalyvavo, tarp Japonijos gamintojų grupės ir Europos gamintojų atstovų vyko ginčai dėl Japonijos gamintojų tariamų mėginimų skverbtis į Europos rinkas pažeidžiant susitarimą, pagal kurį jiems draudžiama konkuruoti su Vakarų Europos gamintojais. Taip pat V.‑A. teigė, jog nemato jokios neįveikiamos techninės ar komercinės kliūties Japonijos gamintojams skverbtis į Europos rinkas.

82 Taigi neišsamiomis žiniomis apie kartelio veikimą, kaip teigė pats V.‑A., pagrįsti V.‑A. parodymai atitinka M. parodymus ir juos tam tikrais klausimais netgi patvirtina, o būtent, kiek tai susiję su rinkų pasidalijimu tarp Europos ir Japonijos gamintojų. Todėl, nors ginčijamame sprendime Komisija to aiškiai nenurodė, V.‑A. parodymai yra veikiau Siemens kaltę, o ne jos nekaltumą patvirtinantis įrodymas. Vadinasi, Siemens argumentą, susijusį su liudytojų M. ir V.‑A. parodymų prieštaringumu, reikia atmesti.

83 Darytina išvada, kad M. parodymai, kurie yra labai patikimi, yra įrodymas, kad egzistavo „šalių gamintojų“ apsaugos principas, Europos rinkas, išskyrus „šalis gamintojas“, iš anksto paskiriant Europos gamintojams ir atsižvelgiant į šių pardavimo apimtį apskaičiuojant pasaulines kvotas. Vis dėlto, kaip konstatuota šio sprendimo 70 punkte, M. parodymai, kaip ir ABB pareiškimai, turi būti patvirtinti kitais įrodymais, kad būtų pateikta pakankamai bendrojo susitarimo egzistavimo ir jo taikymo srities įrodymų.

Dėl Fuji parodymų

84 Fuji paaiškino, kad ji žinojo apie bendrąjį susitarimą, pagal kurį Japonijos gamintojai neturėjo skverbtis į Europos rinką. Tačiau Fuji tvirtina, jog jos pačios nedalyvavimą Europos rinkoje iš esmės lėmė tai, kad ji negalėjo rimtai pretenduoti į SĮDI tiekimą Europoje dėl kitų priežasčių, pirmiausia dėl jos nedidelės pasaulinės rinkos dalies, kuri nepateisino bazės Europoje vystymui reikalingų išlaidų. Kiek tai susiję su vieninteliu SĮDI projektu, kurį ji įgyvendino Europoje, t. y. 1995 m. projektu Čekijos Respublikoje, Fuji tvirtina, kad ji veikė kaip kitos Japonijos įmonės, kuriai tiekė aptariamus SĮDI, subrangovė. Todėl šį projektą ji vertina kaip SĮDI projektą Japonijoje ir mano, kad šis projektas neįrodo jos bendro pajėgumo tiekti Europoje.

85 Šiuo klausimu Siemens teigia, jog toks Fuji pareiškimas buvo pateiktas tik po šio sprendimo 9 punkte minėto posėdžio, t. y. tuo metu, kai Fuji nebegalėjo pateikti nešališkų ir objektyvių parodymų. Tačiau pagal teismų praktiką tik pranešime apie kaltinimus cituoti ar nurodyti dokumentai gali būti priimtini įrodymai (žr. 1991 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo AKZO prieš Komisiją, C‑62/86, Rink. p. I‑3359, 21 punktą ir šio sprendimo 54 punkte minėto 2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie prieš Komisiją 34 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

86 Šiam prieštaravimui negalima pritarti. Iš tikrųjų pranešimas apie kaltinimus turi leisti suinteresuotiesiems asmenims realiai susipažinti su informacija apie veiksmus, kuriais Komisija juos kaltina. Šio reikalavimo laikomasi, kai galutiniame sprendime suinteresuotieji asmenys nekaltinami pranešime apie kaltinimus nenurodytais pažeidimais ir jis grindžiamas tik aplinkybėmis, dėl kurių suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę pateikti savo paaiškinimus (1970 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo ACF Chemiefarma prieš Komisiją, 41/69, Rink. p. 661, 94 punktas; 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 138 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 47 punktas).

87 Taigi, nors tiesa, kad pažeidimai, kuriais sprendime kaltinama įmonė, negali skirtis nuo tų, kurie nurodyti pranešime apie kaltinimus, tačiau tai netaikoma aplinkybėms, kuriomis remtasi, nes pakanka to, kad kaltinamos įmonės turėjo galimybę pateikti savo paaiškinimus dėl visų aplinkybių, kuriomis remiantis jos kaltinamos. Iš tikrųjų buvo nuspręsta, kad jokia teisės nuostata Komisijai nedraudžiama po pranešimo apie kaltinimus siųsti šalims naujus dokumentus, kurie, Komisijos nuomone, patvirtina jos argumentus, jei ji įmonėms skiria pakankamai laiko pateikti savo pastabas dėl šių dokumentų (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 190 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo AEG‑Telefunken prieš Komisiją, 107/82, Rink. p. 3151, 29 punktą).

88 Taigi šioje byloje nustatyta, kad 2006 m. rugpjūčio 25 d. laišku Komisija Siemens pranešė apie Fuji pareiškimus ir jai pasiūlė pateikti pastabas dėl šių pareiškimų. Be to, minėtuose pareiškimuose Siemens nebuvo pateikta naujų kaltinimų, palyginti su tais, kurie pateikti pranešime apie kaltinimus, o tik buvo vienas naujas įrodymas, pagrindžiantis kaltinimą, kuris jau buvo pateiktas pranešime apie kaltinimus, t. y. aplinkybė, kad egzistavo Japonijos ir Europos gamintojų bendrasis susitarimas, pagal kurį Japonijos gamintojai neturėjo skverbtis į Europos rinką.

89 Todėl Fuji pareiškimai priimtini kaip Siemens kaltę patvirtinantys įrodymai.

90 Kalbant apie Fuji pareiškimų patikimumą pažymėtina, jog atsižvelgiant į tai, kad ši – bent jau netiesiogiai – pripažino, jog neveikė Europos rinkoje iš dalies dėl bendrojo susitarimo, Fuji pripažino aplinkybę, kuria Komisija galėjo remtis ją apkaltindama. Taigi jau buvo nuspręsta, kad pareiškimai, nenaudingi juos pateikiančiajam, iš principo turėjo būti laikomi ypač patikimais (49 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 211 punktas).

91 Tai galioja netgi nepaisant to, kad šiuo atveju Fuji prašė taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo. Iš tikrųjų, visų pirma, Fuji pareiškimai pateikti ne dėl šio prašymo, o atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, nors abu šie dokumentai buvo parengti beveik tuo pačiu metu. Antra, aplinkybė, kad Fuji pripažino žinojusi apie Europos ir Japonijos rinkų pasidalijimą, nėra būtinai kitų įmonių kaltę patvirtinanti aplinkybė, – dėl to jos pareiškimas turi būti vertinamas atsargiai, – tačiau tai ir jos pačios padaryto pažeidimo pripažinimas. Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad šioje byloje Fuji pareiškimas yra labai patikimas.

92 Galiausiai kalbant apie Fuji pareiškimo turinį reikia pabrėžti, kad šiame pareiškime Fuji ne tik pripažįsta rinkų pasidalijimą tarp Europos ir Japonijos gamintojų, bet ir nurodo detalių, susijusių su kartelyje dalyvavusių įmonių atitinkamais tikslais, kurios leidžia daryti kitas išvadas. Iš tikrųjų Fuji nurodo, kad, kiek tai susiję su ja, bendrasis susitarimas nebuvo jos nedalyvavimo Europos rinkoje pagrindinė priežastis ir pateikia daugelį priežasčių, jos nuomone, labiau nulėmusių tokį pasirinkimą. Visų pirma argumentas, jog jos pasaulinės rinkos dalis buvo per maža, kad pateisintų bazės Europoje vystymui reikalingas išlaidas, leidžia daryti išvadą, jog didesnę rinkos dalį turintys Japonijos gamintojai (ir priešingai – Europos gamintojai) buvo pajėgūs įveikti technines ir komercines kliūtis patekti į atitinkamų gamintojų grupių saugomas rinkas ir gauti pelno iš tokių investicijų. Šia prasme, kuo atitinkamos įmonės rinkos dalis didesnė, tuo mažesnę reikšmę šiai įmonei turi argumentas, susijęs su techninėmis ir komercinėmis kliūtimis, ir priešingai, – tuo didesnę reikšmę turi pagal bendrąjį susitarimą nustatytas draudimas skverbtis į kitos gamintojų grupės rinkas.

93 Tačiau remiantis rinkos dalimis, kokias Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 484–488 konstatuojamosiose dalyse, kurios grindžiamos pačių įmonių pateiktais pardavimų duomenimis ir šioje byloje nebuvo ginčijamos, matyti, kad Fuji buvo tarp pačių mažiausių kartelyje dalyvavusių SĮDI gamintojų, turėjusi daugiausiai 2 % kartelyje dalyvavusių įmonių SĮDI pasaulinės apyvartos. Kitų Japonijos įmonių rinkos dalys buvo daug didesnės, ir sudarė Melco atveju – nuo 15 % iki 20 %, Toschiba – nuo 8 % iki 12 %, Hitachi – nuo 4 % iki 7 %. Siemens turėjo nuo 23 % iki 29 % rinkos dalį. Todėl Fuji pareiškimas leidžia daryti išvadą, kad Europos ir Japonijos rinkų apsauga atitinkamai Europos ir Japonijos gamintojų naudai buvo suinteresuota didžioji dalis susijusių įmonių, nes turėdamos gerokai didesnę už Fuji turimą rinkos dalį jos galėjo lengviau padengti skverbimuisi į kitos gamintojų grupės rinkas reikalingas išlaidas.

94 Be to, pažymėtina, kad Komisija ginčija ne tai, kad buvo techninių ir komercinių kliūčių pakliūti į atitinkamas Europos ir Japonijos grupių rinkas, o argumentą, kad šių kliūčių nebuvo galima įveikti pelningai. Šiuo klausimu ji rėmėsi dviem SĮDI projektais Čekijos Respublikoje. Pirmasis buvo paskirtas Fuji, o antrasis – Melco pasiūlymui ir to Siemens neginčijo. Tai įrodo, jog nebuvo neįveikiamų techninių ir komercinių kliūčių įeiti į Japonijos ir Europos gamintojų rinkas, o tai patvirtina Komisijos argumentą, kad kartelyje dalyvavusios įmonės buvo asmeniškai suinteresuotos, kad kitos grupės gamintojai nemėgintų įveikti tų pačių kliūčių.

95 Darytina išvada, kad Fuji pareiškimai yra didelę įrodomąją galią turintis įrodymas, jog Europos ir Japonijos rinkos buvo pasidalytos tarp atitinkamų gamintojų grupių.

Dėl Hitachi parodymų

96 Hitachi nurodė, kad pagal GQ susitarimą tarp Europos gamintojų pasidalyti SĮDI projektai Europoje buvo priskirti bendrai „Europos“ kvotai ir kad dėl šios priežasties iki 1999 m. apie SĮDI projektų Europoje pasidalijimo tarp Europos gamintojų rezultatus Japonijos gamintojai buvo informuojami ex post. Į pranešimą apie kaltinimus Hitachi atsakė taip:

„Hitachi patvirtina, kad iki 1999 m. Europos SĮDI gamintojai Japonijos SĮDI gamintojus informuodavo apie Europoje numatomų teikti SĮDI projektų detales. Be to, Hitachi patvirtina, kad tokiu pranešimu siekta užtikrinti, jog į Europos projektų vertę būtų atsižvelgta tariantis dėl kvotų ne Europoje, kurias turi pasidalinti Europos gamintojai ir Japonijos gamintojai pagal GQ susitarimą <...>

Tam, kad paaiškėtų, jog šis mechanizmas, tuo metu, kai jis galiojo (t. y. iki 2002 m.), neturėjo praktinės reikšmės, reikia pabrėžti, kad pagal GQ susitarimą siunčiama informacija apie projektus Europoje visai nebuvo susijusi su Japonijos gamintojų sutikimu nedalyvauti Europos rinkoje ir neįrodo, kad toks sutikimas buvo, nes neegzistavo joks „bendrasis susitarimas“. Bet kuriuo atveju dar svarbiau tai, kad pagal Europos kartelį SĮDI projektų skyrimo Europoje tikrai „nelėmė“ keitimasis informacija tarp Europos SĮDI ir Japonijos SĮDI gamintojų, kaip teigė Komisija. Visa informacija Europos ir Japonijos SĮDI gamintojai keitėsi po to, kai buvo paskiriami SĮDI projektai Europoje.“

97 Šis pareiškimas suteikia informacijos keletu aspektų. Pirma, aiškiai patvirtindama, kad Europos gamintojų įgyvendinami SĮDI projektai buvo priskiriami jų bendrai kvotai pagal GQ susitarimą, Hitachi patvirtina Komisijos teiginį, jog Europos gamintojai, tarp jų ir Siemens, sudarinėjo susitarimus dėl projektų bendrojoje rinkoje (per pirmuosius kartelio veikimo metus Rytų Europa dar nebuvo prieinama rinka) ir kad todėl kartelis darė poveikį bendrajai rinkai ir EEE.

98 Antra, Hitachi pareiškimas, nepaisant pareiškėjo valios, yra ir įrodymas, pagrindžiantis Komisijos teiginį, kad bendrai Europos rinkos buvo iš anksto paskirtos Europos gamintojams. Iš tikrųjų Hitachi keletą kartų akcentavo aplinkybę, kad Japonijos gamintojai buvo informuojami ex post. Pirma, ji iš to daro išvadą, kad šie gamintojai nebuvo įtraukti į Europos gamintojų neteisėtus veiksmus Europos rinkose. Antra, ji mano, jog minėta informacija visai nebuvo susijusi su Japonijos gamintojų įpareigojimu nedalyvauti Europos rinkoje ir tokio įpareigojimo neįrodo bei ginčija bendrojo susitarimo buvimą.

99 Tačiau negalima logiškai paaiškinti aplinkybės, kurią Hitachi taip pat pripažino, kad Europoje SĮDI projektai, kuriuos Europos gamintojai tarpusavyje pasiskirstydavo, buvo priskiriami pasaulinei kvotai, nes bet kuriuo atveju Japonijos gamintojams Europos rinkos buvo neprieinamos dėl techninių ir komercinių priežasčių. Iš tikrųjų tokiu atveju Europos gamintojai nebūtų turėję priežasties sutikti, kad šie projektai būtų priskiriami jų pasaulinei kvotai, nes dėl to neišvengiamai sumažėtų SĮDI projektų skaičius ir vertė pasaulinėse rinkose, į kurias jie galėjo pretenduoti pagal kartelį. Tačiau tai, kad jie pritarė tokiai nuolaidai, įrodo, jog Japonijos gamintojų atsisakymas dalyvauti Europos rinkoje Europos gamintojams buvo toks vertingas, kad pateisino minėtą nuolaidą.

100 Kalbant apie Hitachi pareiškimų patikimumą pažymėtina, kad ji prašė taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo. Todėl jos pareiškimai turi būti vertinami atsargiai, kiek jie susiję išimtinai su kitų įmonių kaltinimu. Tačiau šiuo atveju taip nėra. Iš tikrųjų išvada, kurią galima daryti iš Hitachi pareiškimo, kad Japonijos gamintojai sutiko nedalyvauti Europos rinkose, prieštarauja tiek Hitachi interesams, tiek ir kitų kartelio dalyvių interesams, nes ji patvirtina aplinkybę, kurią galima panaudoti kaip ją apkaltinančią. Be to, akivaizdu, kad Hitachi nesuvokė išvadų, kurias galima daryti iš jos pareiškimo, visumos, ypač kiek tai susiję su Europos rinkų priskyrimu iš anksto Europos gamintojams, o tai padidina jos pareiškimo patikimumą.

101 Darytina išvada, kad Hitachi pareiškimus reikia pripažinti labai patikimais.

Dėl Areva, Alstom ir VA Tech grupės prieštaravimų nebuvimo

102 Kiek tai susiję su Areva, Alstom ir VA Tech grupės prieštaravimų nebuvimu, reikia konstatuoti, jog bylos medžiagoje esantys dokumentai arba nepateisina to, kad šiai aplinkybei būtų teikiama didelė įrodomoji galia, arba nepagrindžia Komisijos teiginių.

103 Visų pirma, kalbėdama apie Areva ir Alstom ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad šios dvi bendrovės neginčijo bendrojo susitarimo, kuriuo siekta išsaugoti kartelyje dalyvavusių įmonių tradicines privilegijuotas pozicijas vidaus rinkose, nei atitinkamuose atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus, nei vėlesniuose pareiškimuose, atitinkamai 2006 m. lapkričio 21 d. ir 26 d., po to, kai gavo Fuji atsakymą, kuriame pripažintas bendrojo susitarimo buvimas. Vis dėlto nei Siemens, nei Komisija nepaminėjo to, kad Bendrajam Teismui pateiktuose rašytiniuose dokumentuose Areva ir Alstom prieštaravimų nepareiškė. Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad šis klausimas nėra nagrinėjamo ginčo dalis.

104 Antra, kiek tai susiję su grupe VA Tech, ginčijamo sprendimo 125 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ši grupė tiesiogiai neginčijo su bendruoju susitarimu susijusios informacijos. Šiuo klausimu pirmiausia reikia konstatuoti, kad minėto atsakymo bylos medžiagoje nėra ir kad Bendrasis Teismas turi tik Komisijos ginčijamo sprendimo 79 išnašoje pateiktą citatą, kurioje nurodyta: „net ir nesant preziumuojamo bendrojo susitarimo Japonijos gamintojai nebūtų dalyvavę Europos rinkoje dėl didelių kliūčių į ją patekti, kaip tai bus išsamiai įrodyta“. Be to, pažymėtina, kad vien paprasta aplinkybė, jog bendrovė neginčijo tam tikrų faktų, turi tik labai menką įrodomąją galią ir juo labiau, kad remiantis vien tik tokia atskira citata neįmanoma patikrinti, kokiomis aplinkybėmis nepateikti prieštaravimai. Toliau pažymėtina, kad net ir vertinamos atskirai šios citatos turinys ne toks, kokį jai suteikia Komisija. Šiuo klausimu reikia išsiaiškinti terminą „preziumuojamas“, kurį grupė VA Tech vartoja apibūdindama bendrąjį susitarimą. Iš šio termino vartojimo darytina išvada, kad, nors grupė VA Tech aiškiai neginčijo šio susitarimo egzistavimo, tačiau ši jo ir nepripažino, nors tik netiesiogiai. Priešingai, minėta pastraipa turi būti aiškinama kaip netiesioginis prieštaravimas dėl bendrojo susitarimo egzistavimo.

105 Todėl tariamas Areva, Alstom ir VA Tech grupės prieštaravimų dėl bendrojo susitarimo nebuvimas neturi būti laikomas aplinkybe, patvirtinančia Komisijos teiginį, susijusį su Europos rinkų priskyrimu iš anksto Europos gamintojams ir su „šalių gamintojų“ apsauga.

Dėl SĮDI projektų sąrašo Europoje

106 Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nurodytu vienuolikos SĮDI projektų sąrašu, iš tikrųjų kalbama apie SĮDI sąrašo ištrauką, dėl kurios buvo tariamasi kartelyje nuo 1988 m. iki 1999 m., pavadintą „Enquirylist1“, ir kurią pateikė ABB (toliau – bendrasis sąrašas), kurioje yra informacijos būtent apie pasiūlymų pateikimo terminus, kiekvienu projektu suinteresuotumą pareiškusias įmones ir kartelyje vykusių diskusijų rezultatus (t. y. paskyrimas kartelio nariui arba minimalios kainos nustatymas).

107 Remiantis šia informacija iš bendrajame sąraše buvusių vienuolikos SĮDI projektų užsakymą dėl šešių iš šių projektų gavo įmonė, kuriai projektas buvo paskirtas kartelyje, ir taip buvo tris kartus atitinkamai ABB ir Siemens atvejais. Dėl kitų penkių projektų bendrame sąraše nurodyta, kad jie nepaskirti kuriai nors kartelyje dalyvavusiai įmonei, tačiau šiems projektams buvo susitarta nustatyti žemiausią kainos ribą, t. y. kartelyje dalyvavusios Europos įmonės susitarė dėl minimalios kainos, kurią jos siūlys, jei teiktų paraiškas šiame konkurse.

108 Iš pradžių Siemens mėgino apskritai sukelti abejonių dėl bendrajame sąraše esančios informacijos patikimumo, tačiau aiškiai neginčijo nei jame nurodytų projektų realumo, nei konkrečiai jame nurodytų vienuolikos SĮDI projektų Europoje realumo, nei aplinkybės, kad dėl šių projektų diskutuota kartelyje.

109 Šiomis aplinkybėmis Siemens visų pirma nurodė, kad tam tikri projektai yra paminėti keletą kartų, kad daug projektų niekada nebuvo įgyvendinti ir kad bendrajame sąraše niekur nėra nurodyta, jog jai buvo paskirtas SĮDI projektas Europos ekonominėje erdvėje. Dviem atvejais, kai jai buvo paskirtas projektas, tai buvo konkurencijos pasekmė. Be to, Siemens remiasi nepriklausomos bendrovės atlikta bendrojo sąrašo analize, kuri būtent įrodo, kad Europos ekonominėje erdvėje SĮDI projektams netaikoma paskirstymo sistema, kuri veiktų panašiai kaip numatyta pagal GQ susitarimą ir EQ susitarimą.

110 Be to, prieš posėdį pateiktuose atsakymuose į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus Siemens ginčijo, kad kartelyje buvo derinami veiksmai dėl bendrajame sąraše esančių vienuolikos SĮDI projektų Europoje.

111 Šie teiginiai bus nagrinėjami šio sprendimo 116–138 punktuose.

– Dėl bendrojo sąrašo rengėjo ir parengimo datos bei įrodymo vertinimo

112 Reikia konstatuoti, kad, kaip tvirtina Siemens, nebuvo įmanoma tiksliai nustatyti bendrojo sąrašo rengėjo ir parengimo datos.

113 Vis dėlto šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 88 konstatuojamosios dalies ir 21 išnašos, bendrąjį sąrašą pateikė ABB 2004 m. gegužės 7 d., t. y. praėjus dienai nuo 2004 m. gegužės 6 d., o ši data nurodyta pirmajame lape, todėl labai tikėtina, kad tai yra arba jo parengimo data, arba jo išspausdinimo data. Be to, pažymėtina, kad minėtame sąraše ABB turėjo papildomą kodą, palyginti su kitais kartelio nariais. Iš tikrųjų Europos nariai, išskyrus ABB, ir Japonijos nariai, nurodyti šio sąrašo skiltyje „Member“, išskirti į dvi grupes nurodant kartelyje naudojamus atitinkamus kodus. Tačiau ABB „slepiasi“, kaip tai įvardijo darbuotojas M. per 2005 m. rugsėjo 23 d. Komisijoje vykusį posėdį, skiltyje „GCs“, kuri iš esmės skirta galimoms bendroms sutartims. Remiantis M. parodymais, tai yra atsargumo priemonė, kurios imtasi po to, kai Švedijos konkurencijos institucija dėl ABB atliko tyrimą.

114 Šios dvi aplinkybės leidžia daryti prielaidą, kad iš pradžių ABB parengė bendrąjį sąrašą vidiniam kartelio vystymuisi stebėti ir kad jis buvo išspausdintas, nes reikėjo pateikti Komisijai. Todėl reikia remtis šia prielaida, kuri, beje, palankiausia Siemens ir atitinka jos pareiškimus, kuriais ši ginčija buvusi bendrojo sąrašo rengėja.

115 Todėl, kaip tvirtina Siemens, bendrasis sąrašas laikytinas ABB pareiškimų dalimi. Iš tikrųjų, kadangi, kaip minėta, ABB bendrąjį sąrašą arba parengė, arba išspausdino iš vidinės elektroninės rinkmenos ir tai buvo padaryta truputį prieš pateikiant pareiškimus, kuriais prašė atleisti ją nuo baudų pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, šis sąrašas negali būti laikomas rašytiniu įrodymu. Iš to matyti, kad šio sprendimo 64–67 punktuose pateikti argumentai dėl ABB pareiškimų įrodomosios galios galioja ir bendrajam sąrašui. Visų pirma informacija, susijusi su bendruoju sąrašu, negali pagrįsti ABB pareiškimų, o atvirkščiai – ji pati turi būti pagrįsta kitais įrodymais, kaip tai nustatyta šio sprendimo 66 punkte primintoje teismo praktikoje.

– Dėl teiginio, kad kartelyje nebuvo aptariami bendrajame sąraše minėti SĮDI projektai Europoje

116 Kaip nurodyta šio sprendimo 110 punkte, prieš posėdį pateiktuose atsakymuose į Teismo raštu pateiktus klausimus Siemens pirmą kartą ginčijo, kad kartelyje buvo derinami veiksmai dėl bendrajame sąraše esančių vienuolikos SĮDI projektų Europoje. Iš tikrųjų per posėdį šiuo atžvilgiu uždavus klausimą Siemens nurodė, kad šį prieštaravimą ji jau pareiškė per administracinę procedūrą Komisijoje ir ieškinyje. Vis dėlto ieškinyje šiuo klausimu yra tik šio sprendimo 109 punkte pakartotos aplinkybės ir netgi darant prielaidą, jog Siemens šį prieštaravimą pateikė per administracinę procedūrą, tai nekeičia to, kad pareiškiant ieškinį Teisme šis prieštaravimas nenurodytas. Todėl Siemens teiginį, jog kartelyje nebuvo aptariami vienuolika bendrajame sąraše esančių SĮDI projektų Europoje reikia atmesti pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį kaip pateiktą pavėluotai.

117 Be to, reikia pabrėžti bendrajame sąraše esančios informacijos išsamumą. Iš tikrųjų šiame sąraše visų pirma yra informacijos, susijusios su pagal nagrinėjamus projektus pateiktinos įrangos charakteristikomis, numatyta pasiūlymų pateikimo data, svarstymų kartelyje datos, atskirų kartelio narių susidomėjimo projektais pareiškimai, galimo konkurso laimėtojo tapatybė arba nurodoma aplinkybė, jog sutarta dėl minimalios kainos, ir prireikus nurodoma, jog projektas iš tikrųjų paskirtas laimėtojui. Negalima pripažinti, kad tokią įvairią ir tikslią informaciją galima nuginčyti paprastu teiginiu, jog kartelyje nebuvo aptariami vienuolika bendrajame sąraše esančių SĮDI projektų Europoje.

118 Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Siemens neginčija vykdžiusi kartelio sekretorės Europoje užduotį 1988–1999 metais. Taigi ji tikrai turėjo žinoti apie visus Europos gamintojų grupėje aptartus projektus ir todėl galėjo išsamiai ir individualiai ginčyti ABB išvardytus projektus remdamasi savo medžiaga, jei būtų padaryta klaida. Tai, kad Siemens nei pasinaudojo šia galimybe, nei paaiškino, kas jai kliudė tai padaryti, leidžia daryti išvadą, kad Siemens tinkamai neginčijo aplinkybės, jog kartelyje nebuvo derinami veiksmai dėl bendrajame sąraše esančių projektų, o būtent – dėl vienuolikos projektų Europos ekonominėje erdvėje.

119 Prieš posėdį pateiktuose atsakymuose į Teismo raštu pateiktus klausimus Siemens teiginį, kad faktinių aplinkybių metu vienuolika nagrinėjamų projektų vykdyti ne Europos ekonominėje erdvėje, reikia atmesti kaip klaidingą. Iš tikrųjų iš šių vienuolikos projektų, aptartų kartelyje 1992–1998 m., trys projektai buvo skirti Ispanijai, vienas – Danijai, vienas – Airijai ir vienas – Portugalijai, o visos šios valstybės į Bendriją įstojo iki 1988 metų. Taip pat du projektai skirti Suomijai, kurių datos – 1994 m. ir 1995 m. neabejotinai patenka atitinkamai į EEE susitarimo ir EB sutarties taikymo sritį, nes Suomijos Respublika yra EEE narė nuo 1994 m. sausio 1 d., o Bendrijos narė – nuo 1995 m. sausio 1 dienos. Tokia pati išvada taikytina ir projektui Islandijoje bei dviem projektams Norvegijoje: šie projektai yra 1998 m., o tai yra data, kai Islandijos Respublika ir Norvegijos Karalystė buvo EEE narės. Taigi tuo metu, kai buvo tariamasi dėl nagrinėjamų projektų, visos šios šalys arba dalyvavo bendrojoje rinkoje, arba buvo EEE narės.

120 Be to, reikia atmesti Siemens teiginį, kad bendrasis sąrašas „neaiškus“. Tiesa, šiame sąraše, kuris parengtas kaip lentelė, naudojami iš skaičių ir (arba) raidžių sudaryti tam tikri kodai. Tačiau per 2005 m. rugsėjo 23 d. posėdį šių kodų paaiškinimus Komisijai pateikė būtent liudytojas M., o atsižvelgiant į šiuos paaiškinimus reikia konstatuoti, kad bendrasis sąrašas aiškiai atskleidžia, kokiu būdu kartelyje buvo tvarkomi SĮDI projektai.

– Dėl tariamai keletą kartų paminėtų arba neįgyvendintų projektų

121 Siemens tvirtina, kad kai kurie bendrajame sąraše esantys projektai paminėti keletą kartų. Šiuo klausimu pažymėtina, kad netgi darant prielaidą, jog toks teiginys pagrįstas, tai nedaro jokio poveikio bendrojo sąrašo svarbai ir patikimumui, o todėl ir jo įrodomajai galiai. Iš tikrųjų, pirma, Siemens nepatikslina, kokius projektus turi omenyje, ir nenurodo, ar jie priskiriami vienuolikai SĮDI projektų vakarų Europoje, – nes ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi tik būtent šiais projektais, ir todėl tik jie svarbūs nagrinėjant ginčijamą sprendimą. Antra, aplinkybė, jog iš daugiau kaip 1500 įrašų sudarytame sąraše gali būti keletas klaidų, nesumenkina viso minėto sąrašo.

122 Kalbant apie Siemens teiginį, kad kai kurie bendrajame sąraše esantys projektai niekada nebuvo įgyvendinti, pažymėtina, jog Siemens konkrečiai nenurodo, kurie. Šiuo atveju netgi darant prielaidą, kad toks teiginys pagrįstas, bet kuriuo atveju, kai kurių projektų neįgyvendinimas negali reikšti, kad kartelio įmonėms, klastojusioms su šiais projektais susijusius pasiūlymus teikti paraiškas, netaikomi EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis.

– Dėl įrašytų į bendrąjį sąrašą SĮDI projektų Europoje nedidelio skaičiaus

123 Siemens teigia, kad tik 11 iš daugiau kaip 1500 SĮDI projektų, įrašytų į bendrąjį sąrašą, turėjo būti įgyvendinti Europos ekonominėje erdvėje. Tiesa, kad šis nedidelis skaičius neatitinka Europos rinkų dydžio. Vis dėlto reikia pripažinti, kad ši aplinkybė nepateisina to, kad nebūtų atsižvelgta į šiame sąraše pateiktą informaciją.

124 Visų pirma nei ABB, nei Komisija netvirtino, kad bendrajame sąraše buvo visi su karteliu susiję projektai. Dar daugiau, tai, kad sąraše buvo mažai „Europos“ projektų, atitinka teiginį, kad buvo „šalys gamintojos“, kurios iš anksto buvo priskirtos tam tikroms įmonėms šiose šalyse įgyvendintų projektų neįtraukiant į kvotas pagal kartelį. Galiausiai Komisija nurodė, kad nacionaliniu lygiu jau seniai egzistavo papildomi karteliai, kuriuose galėjo būti tvarkomi projektai, ir šiuos kartelius minėjo liudytojas M. Jis paaiškino, kad daugelyje Europos šalių, kurios nebuvo gamintojos, tarp atskirų Europos gamintojų seniai egzistavo vietos karteliai, kuriems GQ susitarimas ir EQ susitarimas neturėjo daryti įtakos. Todėl buvo nuspręsta šių šalių neįtraukti į susitarimuose nustatytą projektų paskyrimo procedūrą, o tik paprasčiausiai registruoti šiose šalyse numatomus įgyvendinti SĮDI projektus, kad jie būtų įtraukti į Europos įmonių pasaulinę kvotą.

125 Tačiau tiek „šalių gamintojų“ atveju, tiek ir darant prielaidą, kad iš anksto egzistavo vietos karteliai, bendrajame kartelyje nereikėjo aptarinėti nagrinėjamose šalyse įgyvendintinų SĮDI projektų, o tai paaiškina „Europos“ kartelių menką proporcinę išraišką bendrajame kartelyje, ypač kiek tai susiję su tokiomis didelėmis nacionalinėmis rinkomis, kokios yra Prancūzijos, Vokietijos ir Italijos rinkos, kurios, remiantis Komisijos išvadomis, kartelio pradžioje visos buvo „šalys gamintojos“.

126 Taigi nereikia priimti galutinio sprendimo, ar egzistavo tariami iš anksto sudaryti vietos karteliai, kuriuos nurodė Siemens, ir reikia pripažinti, jog atsižvelgiant į aplinkybes šioje byloje, tai, kad įrašytų į bendrąjį sąrašą SĮDI projektų Europoje buvo nedaug, vertinant įrodymus nekliudo atsižvelgti į šiame sąraše esančią informaciją, o būtent į informaciją, susijusią su jame nurodytais vienuolika SĮDI projektų Europoje.

127 Be to, kaip Komisija tai pažymi atsiliepime į ieškinį, iš Siemens samprotavimų, grindžiamų tariamu visišku Europos rinkų, išskyrus Lichtenšteiną ir Islandiją, neįtraukimu į kartelio taikymo sritį, jei tai būtų įrodyta, neaišku, kodėl bendrajame sąraše įrašytas kad ir vienintelis SĮDI projektas, vykdytas EEE erdvėje. Dublike Siemens nepareiškė savo nuomonės šiuo klausimu. Atsakyme į Bendrojo Teismo šiuo atžvilgiu raštu pateiktą klausimą Siemens tik ginčijo, kad kartelyje buvo derinami veiksmai dėl bendrajame sąraše esančių vienuolikos SĮDI projektų Europoje. Tačiau, kaip nurodyta šio sprendimo 116 ir 117 punktuose, šį prieštaravimą, pirmą kartą pateiktą per žodinę proceso dalį, reikia atmesti.

128 Vadinasi, įrašytų į bendrąjį sąrašą SĮDI projektų Europoje nedidelis skaičius nepaneigia aplinkybės, kurią įrodo minėtas sąrašas, kad kartelyje buvo tariamasi dėl SĮDI projektų Europoje ir jie buvo paskiriami.

– Dėl tariamo SĮDI projektų neskyrimo Siemens pagal kartelį EEE

129 Siemens teigia, kad bendrajame sąraše nenurodytas nė vienas atvejis, kad jai būtų paskirtas SĮDI projektas, įgyvendintinas EEE. Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad, netgi darant prielaidą, jog šis Siemens teiginys pagrįstas, dėl to negali būti netaikomi EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis, kiek tai susiję su Siemens, nes ji dalyvavo uždraustame kartelyje, susijusiame su bendrąja rinka ir EEE, dalyvaudama pasitarimuose dėl projektų ir sprendimų skirti šiuos projektus kitoms įmonėms. Iš tikrųjų tokie veiksmai savaime daro poveikį konkurencijai neatsižvelgiant į tai, kuriai konkrečiai įmonei projektas galiausiai paskirtas.

130 Bet kuriuo atveju, Siemens teiginys, kad bendrajame sąraše nenurodyta, jog jai nepaskirta projektų, yra neteisingas. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo tris projektus, dėl kurių Siemens gavo užsakymus, t. y. projektas Nr. 1327, projektas Nr. 0140 ir projektas Nr. 0144. Kalbant apie du iš šių projektų, t. y. projektą Nr. 0140 ir projektą Nr. 0144, iš bendrojo sąrašo matyti, kad Siemens buvo vienintelė šiais projektais suinteresuota įmonė ir galiausiai ji gavo užsakymą. Tačiau kalbant apie trečiąjį projektą, t. y. projektą Nr. 1327, iš bendrojo sąrašo matyti, kad, be Siemens, suinteresuotumą nagrinėjamu projektu išreiškė ir ABB bei Alstom ir kad projektas buvo priskirtas Siemens per pasitarimus kartelyje.

131 Galiausiai, kalbant apie Siemens argumentą, kad dėl dviejų projektų, o kurių – ji konkrečiai nenurodė, gauti užsakymai yra konkurencijos pasekmė, Siemens turi įrodyti tai, kad tokiomis aplinkybėmis gauti užsakymai, t. y. pranešus ir pasitarus kartelyje, yra konkurencijos pasekmė. Šiuo klausimu pažymėtina, kad net jei pažeidimas apsiribojo tik pranešimu ir pasitarimu dėl projektų, vis dėlto jis gali padaryti poveikį konkurencijai nagrinėjamoje rinkoje. Iš tikrųjų, pavyzdžiui, bendrajame sąraše be Siemens nepaminėtos kitos įmonės, kurios būtų pareiškusios savo suinteresuotumą projektu Nr. 0140 ir projektu Nr. 0144. Todėl po kartelyje vykusių pasitarimų, atitinkamai 1998 m. birželio 25 d. ir liepos 16 d., dėl šių projektų Siemens žinojo, kad nebus kitų konkurso dalyvių, o tai jai leido, pavyzdžiui, nustatyti didesnes savo pasiūlymų kainas. Be to, tokiu atveju, t. y., kai suinteresuotumą dėl projekto pareiškia tik viena iš įmonių, konkretaus paskyrimo visai nereikia, nes tada vienintelė suinteresuota įmonė užtikrinta, kad gaus projektą. Todėl atrodo visiškai normalu, kad kartelio nariai šiais atvejais formaliai neskirstė projektų, tačiau tai nereiškia, kad dėl to netaikomi EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis, kiek tai susiję su įmone, kuriai skirtas užsakymas.

132 Dėl to Siemens argumentą, susijusį su tuo, kad pagal kartelį jai nebuvo skirti SĮDI projektai EEE, reikia atmesti.

– Dėl Siemens pateiktos ekonometrinės analizės

133 Siemens remiasi jos prašymu trečiosios bendrovės atlikta bendrojo sąrašo ekonometrine analize (toliau – analizė). Anot jos, ši analizė atskleidė, kad bendrajame sąraše pateikta tik minimali rinkos apimties dalis per nagrinėjamą laikotarpį, sudaranti mažiau kaip 4 % SĮDI projektų Europos šalyse, išskyrus „šalis gamintojas“; kad SĮDI projektams EEE netaikyta paskirstymo sistema, veikianti panašiai kaip ta, kuri numatyta GQ susitarime ir EQ susitarime, ir kad nebuvo jokio ryšio tarp bendrojo sąrašo ir GQ susitarimo. Taip pat analizė įrodė, jog tai, kad Europos ir Japonijos gamintojai nepateko į atitinkamos kitos grupės vidaus rinkas, paaiškinama ne karteliu, o kliūtimis patekti į rinkas, kurios ir toliau išliko netgi ir po to, kai energijos rinka buvo liberalizuota. Galiausiai analizė įrodė ir tai, kad nebuvo „šalių gamintojų“ apsaugos pirmiausia dėl to, kad tiek ABB, tiek ir Siemens labai aktyviai veikė „šalių gamintojų“ rinkose, kurios nebuvo jų rinkos.

134 Tačiau šioje byloje bendrajame sąraše esančiais Europos projektais Komisija rėmėsi tik norėdama įrodyti bendrojo susitarimo buvimą, o ne kartelio konkretaus poveikio buvimą. Iš tikrųjų ginčijamą sprendimą visų pirma ji grindė susitarimo, kuris pripažintas neteisėtu minėto sprendimo 1 straipsniu, konkurenciją ribojančiu tikslu. Todėl ginčijamo sprendimo 303 ir 304 konstatuojamosiose dalyse ji pirmiausia konstatavo, kad visais nurodytais susitarimais ir (arba) suderintais veiksmais siekta apriboti konkurenciją EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio prasme ir kad tokiomis aplinkybėmis taikant minėtas nuostatas nereikia atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį, o to sprendimo 308 konstatuojamojoje dalyje pridūrė, kad tokios rūšies susitarimo, koks aprašytas, įgyvendinimas savaime lemia didelį konkurencijos iškraipymą.

135 Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pačioje EB 81 straipsnio 1 dalyje nurodyta, jog susitarimai tarp įmonių, jei jų tikslas yra riboti konkurenciją, yra draudžiami neatsižvelgiant į jų poveikį (43 punkte minėto Sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni 123 punktas ir 49 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 181 punktas). Todėl jei įrodytas inkriminuojamų veiksmų antikonkurencinis tikslas, nereikalaujama įrodyti faktinio antikonkurencinio poveikio (žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Volkswagen prieš Komisiją, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 178 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

136 Šiomis aplinkybėmis, pirma, Siemens pateikta analizė yra netinkama kaip įrodinėjimo priemonė, nes dėl savo pobūdžio ji suteikia informacijos tik apie kartelio poveikį, o Komisijos konstatuotas EB 81 straipsnio 1 dalyje numatytas pažeidimas iš esmės grindžiamas išvada, kad kartelio tikslas – konkurencijos apribojimas. Netgi darant prielaidą, kad, kaip tvirtina Siemens, analizė neleido nustatyti kartelio, kuriuo Komisija kaltino, požymių, tai nepaneigia išvados, jog kartelis, kuriuo siekta trukdyti, riboti ar iškraipyti konkurenciją, egzistavo, nes jo egzistavimas įrodytas pakankamai. Todėl su nagrinėjamo kartelio poveikio nebuvimu susiję Siemens argumentai, net jei jie būtų pagrįsti, iš esmės savaime nelemia ginčijamo sprendimo 1 straipsnio panaikinimo (šiuo klausimu žr. 1990 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Sandoz prodotti farmaceutici prieš Komisiją, C‑277/87, Rink. p. I‑45; 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ferriere Nord prieš Komisiją, T‑143/89, Rink. p. II‑917, 30 punktą ir 49 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 183 punktą).

137 Antra, analizės negalima pripažinti nešališka ir nepriklausoma, nes ją užsakė ir finansavo Siemens bei ji buvo parengta remiantis šios bendrovės pateiktais duomenimis, o šių duomenų tikslumas ir svarba nebuvo nešališkai patikrinti. Taigi analizė negali būti laikoma patikima ir todėl turinti didesnę įrodomąją galią nei paprastas suinteresuotosios Siemens pareiškimas.

138 Vadinasi, argumentą, susijusį su Siemens pateiktos analizės rezultatais, reikia atmesti.

Dėl rašytinių įrodymų

139 Kalbant apie rašytinius įrodymus, Komisija iš esmės rėmėsi GQ susitarimu ir EQ susitarimu bei jų priedais; dokumentu, kuriame nenurodyta data, rastu per Komisijos patikrinimus grupės VA Tech patalpose „Pasitarimų su JJC sintezė“; susirašinėjimo tarp grupės VA Tech darbuotojų Wa., J. ir B. 1999 m. sausio 18 d. laiškais; 2003 m. gruodžio 2 d. grupės VA Tech darbuotojo We. parengta vidaus pažyma; dviem ABB 2003 m. liepos 21 d. ir gruodžio 18 d faksais, kuriuos ji siuntė Siemens ir Alstom ir vidaus pažyma, kurioje nenurodyta data, parengta grupės VA Tech darbuotojo Zi. maždaug 2002 m. rugsėjo mėnesį.

– Dėl GQ susitarimo ir EQ susitarimo

140 Visų pirma pažymėtina, kad, kiek tai susiję su GQ susitarimu, nors tiesa, kad, kaip pažymėta šio sprendimo 55–58 punktuose, jo tekstas neįrodo EEE poveikį padariusio susitarimo egzistavimo (išskyrus Lichtenšteiną ir Islandiją, kaip nurodyta šio sprendimo 55 punkte), tačiau EQ susitarime yra nuostatų, galinčių suteikti informacijos apie kartelio poveikį bendrajai rinkai.

141 Pirma, EQ susitarimo 2 straipsnyje „Pranešimas“ nustatyta:

„E nariai apie prašymus praneša kaip įprasta. Pasitarimų su J grupe reikmėms E nariai [kartelio sekretoriui Europoje] apie prašymus praneša naudodami 1 priede pateiktą GQ pranešimo formą.“

142 Šiuo klausimu reikia nuspręsti, kad žodžių junginys „kaip įprasta“ leidžia daryti išvadą, kad egzistavo pranešimai, o tai reiškia ir kartelis, dar prieš sudarant GQ susitarimą ir EQ susitarimą, kurie abu sudaryti 1988 m. balandžio 15 d., šį faktą Komisija nurodė ginčijamame sprendime šios aplinkybės neakcentuodama ir už tai neskirdama baudų, o Siemens tai ginčija. Iš tikrųjų minėtas žodžių junginys neturi būti aiškinamas kaip reiškiantis „naudojant GQ susitarime numatytą formą“, nes tada EQ susitarimo 2 straipsnio antrasis sakinys būtų perteklinis atsižvelgiant į pirmąjį.

143 Antra, EQ susitarimo 2 priede, kuriame pateiktas „Komunikacijų planas“, būtent numatyta, kad „[kartelio] sekretorius [Europoje] automatiškai praneša apie projektus, [apie kuriuos pranešė Europos gamintojai], [Japonijos] šaliai, išskyrus projektus „Europoje“, ir kad M. priima sprendimą dėl pranešimo J grupei apie projektus Europoje“. Šiuo klausimu reikia patikslinti, jog, kaip matyti taip pat iš šio priedo, „M.“ reiškia „šalių susirinkimas“ (member meeting). Be to, iš GQ susitarimo 1 priedo aišku, kad „E grupė“ ir „J grupė“ atitinkamai reiškia Europos ir Japonijos gamintojų grupes. Taip pat, remiantis ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamojoje dalyje Komisijos padaryta išvada, kuri