TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)

SPRENDIMAS

2005 m. balandžio 28 d.( )

„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 1999/95/EB – Jūrininkų darbo valandos laivuose – Neperkėlimas per nustatytą terminą“

Byloje C‑410/03

dėl 2003 m. spalio 1 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,

Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama K. Banks ir K. Simonsson, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

ieškovė,

prieš

Italijos Respubliką, atstovaujamą I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato A. Cingolo, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

atsakovę,

TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),

kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai N. Colneric (pranešėja) ir J. N. Cunha Rodrigues,

generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,

kancleris R. Grass,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,

atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,

priima šį

Sprendimą

1 Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad nepriėmusi 1999 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 1999/95/EB dėl jūrininkų darbo valandoms į Bendrijos uostus įplaukusiuose laivuose taikomų nuostatų įgyvendinimo (OL L 14, 2000, p. 29) įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų arba bet kuriuo atveju nepranešusi apie juos Komisijai, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

2 Italijos Respublika prašo atmesti Komisijos ieškinį kaip nepagrįstą.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai

3 1999 m. birželio 21 d. Tarybos direktyva 1999/63/EB dėl Europos bendrijos laivų savininkų asociacijos (ECSA) ir Europos Sąjungos transporto darbuotojų profesinių sąjungų federacijos (FST) susitarimo dėl jūreivių darbo laiko organizavimo (OL L167, p. 33) siekiama įgyvendinti minėtą susitarimą, esantį šios direktyvos priede (toliau – susitarimas), kuris atspindi tam tikras 1996 m. spalio 22 d. Tarptautinės darbo organizacijos (toliau – TDO) priimtos Konvencijos Nr. 180 dėl jūrininkų darbo valandų ir laivų įgulų komplektavimo nuostatas.

4 Susitarimo 4 punktas nurodo:

„Nepažeidžiant 5 punkto, įprastinė jūreivio darbo valandų norma paprastai nustatoma remiantis aštuonių valandų darbo diena su viena poilsio diena per savaitę ir poilsiu valstybinių švenčių dienomis. Valstybės narės gali nustatyti tam tikrą tvarką tvirtinti ar įregistruoti kolektyvines sutartis, kurios įprastines jūreivių darbo valandas nustato ne mažiau palankiai.“ (Pataisytas vertimas)

5 Susitarimo 5 punktas numato:

„1. Darbo arba poilsio laiko trukmė – tai:

a) arba maksimalus darbo valandų skaičius, kuris:

i) per bet kurias 24 valandas neturi viršyti keturiolikos valandų; ir

ii) per bet kurias septynias dienas neturi viršyti 72 valandų;

b) arba minimalus poilsio valandų skaičius, kuris:

i) per bet kurias 24 valandas turi būti ne trumpesnis kaip dešimt valandų; ir

ii) per bet kurias septynias dienas turi būti ne trumpesnis kaip 77 valandos.

2. Poilsio valandos gali būti dalijamos į ne daugiau kaip du laikotarpius, kurių vienas turi būti ne trumpesnis kaip šešios valandos, o tarpas tarp dviejų paeiliui einančių poilsio laikotarpių neturi viršyti 14 valandų.

3. Laivo įgulos patikrinimai pagal sąrašą, gaisro gesinimo ir gelbėjimosi mokymai, nustatyti pagal nacionalinius įstatymus ir kitus teisės aktus bei tarptautinius dokumentus, turi būti atliekami taip, kad poilsio laikas būtų kuo mažiau trikdomas ir kad nebūtų sukeliamas nuovargis.

4. Tais atvejais, kai jūreivis budi namuose, pvz., kai yra neprižiūrima tam tikra įrengimų dalis, šiam jūreiviui suteikiamas pakankamas kompensuojamojo poilsio laikas, jeigu įprastinis poilsio laikas buvo sutrikdytas iškvietimais į darbą.

5. Dėl šio punkto 3 ir 4 dalių, jei nėra kolektyvinės sutarties ar arbitražo sprendimo arba jei kompetentinga institucija nusprendžia, kad tokios sutarties ar sprendimo nuostatos yra nepakankamos, ši kompetentinga institucija turi nustatyti tokias nuostatas, kurios minėtiems jūreiviams užtikrintų pakankamą poilsį.

6. Valstybės narės, deramai atsižvelgdamos į bendruosius darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos principus, gali taikyti nacionalinius įstatymus, kitus teisės aktus ar tam tikrą tvarką, pagal kurią kompetentingos institucijos tvirtintų arba įregistruotų kolektyvines sutartis, leidžiančias šio punkto 1 ir 2 dalyse nustatytai darbo ir poilsio trukmei taikyti išimtis. Kiek įmanoma, šios išimtys turi atitikti nustatytas normas, tačiau jas taikant galima atsižvelgti į dažnesnius ar ilgesnius atostogų laikotarpius, taip pat į budintiems arba trumpais reisais plaukiojančiame laive dirbantiems jūreiviams suteikiamas kompensuojamąsias atostogas.

7. Lengvai prieinamoje vietoje iškabinamas darbo laive tabelis, kuriame prie kiekvienos pareigybės pateikiamas:

a) darbo jūroje ir uoste grafikas; bei

b) maksimalus darbo valandų arba minimalus poilsio valandų skaičius, kuris yra nustatytas valstybėse narėse galiojančiuose įstatymuose, kituose teisės aktuose ar kolektyvinėse sutartyse.

8. Šio punkto 7 dalyje nurodytas tabelis turi būti standartinės formos ir surašytas atitinkamo laivo darbo kalba arba kalbomis ir anglų kalba.“

6 Susitarimo 8 punktas išdėstytas taip:

„1. Kad būtų galima kontroliuoti, ar laikomasi 5 punkto nuostatų, yra daromi įrašai apie jūreivių kasdienio darbo arba poilsio valandas. Jūreiviui išduodamas įrašų apie jį (ar ją) nuorašas, kurį pasirašo kapitonas arba kapitono įgaliotas asmuo ir pats jūreivis.

2. Yra nustatoma atitinkama tvarka, kaip daryti ir saugoti laive tokius įrašus, taip pat nurodant, kokiais laiko tarpais turi būti užrašoma ši informacija. Įrašų apie jūreivių darbo arba poilsio valandas forma nustatoma atsižvelgiant į visas prieinamas tarptautines normas. Ši forma surašoma 5 punkto 8 dalyje nurodyta kalba.

3. Su šiuo susitarimu susijusių atitinkamų nacionalinės teisės aktų nuostatų bei atitinkamų kolektyvinių sutarčių nuorašai saugomi laive ir yra lengvai prieinami įgulai.“

7 Pagal susitarimo 9 punktą:

„8 punkte nurodyti įrašai tikrinami ir tvirtinami parašu reikiamais laiko tarpais, kad būtų galima kontroliuoti, ar yra laikomasi darbo ir poilsio valandas reglamentuojančių ir šį susitarimą įgyvendinančių nuostatų.“

8 Direktyvos 1999/95 ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad susitarimas taikomas jūrininkams kiekviename valstybiniame ir privačiame jūrų laive, registruotame bet kurios valstybės narės teritorijoje ir paprastai naudojamame komercinėje jūrų laivyboje.

9 Pagal Direktyvos 1999/95 penktą konstatuojamąją dalį šios direktyvos tikslas – Direktyvos 1999/63 nuostatas, atspindinčias TDO konvencijos Nr. 180 nuostatas, taikyti visiems į Bendrijos uostą įplaukusiems laivams, nepaisant to, su kokia vėliava jie plauktų, kad būtų nustatytos ir pašalintos visos aplinkybės, aiškiai keliančios pavojų jūrininkų saugai ar sveikatai.

10 Direktyvos 1999/95 1 straipsnis nurodo:

„1. Šios direktyvos tikslas – siekiant gerinti laivybos saugą, jūrininkų darbo sąlygas bei sveikatą ir saugą laivuose, nustatyti mechanizmą, kuriuo būtų galima patikrinti ir užtikrinti, kad į valstybių narių uostus įplaukusiuose laivuose laikomasi Direktyvos 1999/63/EB reikalavimų.

2. Valstybės narės imasi atitinkamų priemonių užtikrinti, kad laivuose, kurie nėra registruoti jų teritorijoje arba plaukioja ne su jų vėliava, būtų laikomasi prie Direktyvos 1999/63/EB kaip priedo pridėto susitarimo 1–12 punktų nuostatų.“

11 Direktyvos 1999/95 3 straipsnis „Pranešimų parengimas“ numato:

„Nepažeisdama 1 straipsnio 2 dalies, jei valstybė narė, į kurios uostą savanoriškai, plaukdamas įprastiniu maršrutu arba norėdamas atlikti tam tikras operacijas, atplaukia laivas, gauna skundą, kurio ji nelaiko aiškiai nepagrįstu, arba įrodymu, kad tame laive nesilaikoma Direktyvoje 1999/63/EB nurodytų standartų, ji parengia šalies, kurioje tas laivas yra įregistruotas, vyriausybei adresuotą pranešimą, o tais atvejais, kai pagal 4 straipsnį atlikus tikrinimą gaunama atitinkamų įrodymų, valstybė narė imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad įgulos saugai ar sveikatai bet kokios aiškiai pavojingos sąlygos laive būtų pašalintos.

Pranešimą ar skundą pateikusio asmens tapatybė neturi būti atskleista tokio laivo kapitonui arba savininkui.“

12 Pagal Direktyvos 1999/95 4 straipsnį „Tikrinimas ir išsamesnis tikrinimas“:

„1. Atlikdamas tikrinimą, siekiant gauti įrodymų, jog laive nesilaikoma Direktyvos 1999/63/EB reikalavimų, inspektorius nustato, ar:

– laivo darbo kalba ar kalbomis ir anglų kalba pagal I priede pateikto pavyzdžio formą arba kitokią lygiavertę formą yra sudarytas ir laive lengvai prieinamoje vietoje paviešintas darbo laive tabelis,

– laivo darbo kalba ar kalbomis ir anglų kalba pagal II priede pateikto pavyzdžio formą arba kitokią lygiavertę formą yra sudarytos ir laive laikomos jūrininkų darbo valandų ar poilsio valandų suvestinės, taip pat ar yra įrodymų, kad tas suvestines patvirtino laivo įregistravimo valstybės kompetentinga institucija.

2. Jei buvo gautas skundas arba inspektorius, remdamasis savo paties stebėjimais laive, mano, jog jūrininkai gali būti pernelyg pavargę, inspektorius atlieka išsamesnį tikrinimą pagal šio straipsnio 1 dalį, kad, atsižvelgdamas į kitus su laivo veikla susijusius įrašus, nustatytų, ar užfiksuotos darbo valandos arba poilsio laikotarpiai atitinka Direktyvoje 1999/63/EB nustatytus standartus ir ar buvo tinkamai jų laikomasi.“

13 Direktyvos 1999/95 5 straipsnis „Trūkumų pašalinimas“ išdėstytas taip:

„1. Jei tikrinimo arba išsamesnio tikrinimo metu pasirodo, kad laive nesilaikoma Direktyvos 1999/63/EB reikalavimų, valstybė narė imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad visos sąlygos laive, aiškiai keliančios pavojų jūrininkų saugai arba sveikatai, būtų pašalintos. Uždraudimas išplaukti iš uosto, kol trūkumai bus pašalinti arba jūrininkai bus pakankamai pailsėję, gali būti viena iš tokių priemonių.

2. Jei yra aiškių įrodymų, kad pirmos ar ją pakeičiančios budėjimo pamainos budintis personalas yra pernelyg pavargęs, valstybė narė užtikrina, kad laivas neišplauktų iš uosto, kol trūkumai bus pašalinti arba atitinkami jūrininkai bus pakankamai pailsėję.“

14 Direktyvos 1999/95 6 straipsnis „Paskesnės procedūros“ nustato:

„1. Jei pagal 5 straipsnio nuostatas laivui uždraudžiama išplaukti iš uosto, valstybės narės kompetentinga institucija kapitonui, savininkui arba valdytojui, valstybės, su kurios vėliava laivas plaukioja ar kurioje jis yra įregistruotas, administracijai arba konsului, arba, jo nesant, artimiausiam tos valstybės diplomatiniam atstovui praneša apie 4 straipsnyje nurodyto tikrinimo rezultatus, inspektoriaus priimtus sprendimus ir prireikus – apie reikalingus veiksmus padėčiai ištaisyti.

2. Atliekant tikrinimą pagal šią direktyvą turėtų būti dedamos visos pastangos, kad laivas nebūtų neteisingai sulaikytas. Jei laivas neteisingai sulaikomas, savininkas arba valdytojas turi teisę į padarytos žalos ar nuostolių atlyginimą. Kiekvienu tariamo neteisingo sulaikymo atveju įrodinėjimo pareiga tenka laivo savininkui arba valdytojui.“

15 Pagal tos pačios direktyvos 7 straipsnį „Teisė apskųsti sprendimą“:

„1. Laivo savininkas arba valdytojas, arba jo atstovas valstybėje narėje turi teisę apskųsti kompetentingos institucijos priimtą sprendimą dėl sulaikymo. Apeliacinis skundas nėra priežastis sulaikymą atidėti.

2. Valstybės narės šiam tikslui pagal savo nacionalinės teisės aktus nustato ir laikosi atitinkamos tvarkos.

3. Kompetentinga institucija tinkamai praneša šio straipsnio 1 dalyje minimo laivo kapitonui apie teisę apskųsti sprendimą.“

16 Šios direktyvos 8 straipsnis „Administracinis bendradarbiavimas“ numato:

„1. Valstybės narės imasi reikalingų priemonių, kad, laikantis sąlygų, atitinkančių 1995 m. birželio 19 d. Direktyvos 95/21/EB dėl tarptautinių laivo saugos, taršos prevencijos bei gyvenimo ir darbo laive sąlygų standartų taikymo užtikrinimo Bendrijos uostus naudojančioje ir valstybių narių jurisdikcijoje esančiuose vandenyse vykstančioje laivyboje (uostų valstybinės kontrolės) (OL L 157, p. 1) 14 straipsnyje numatytas sąlygas, atitinkamos jų ir kitų valstybių narių kompetentingos institucijos bendradarbiautų, siekdamos užtikrinti veiksmingą šios direktyvos taikymą, ir apie tokias priemones praneša Komisijai.

2. Informacija apie priemones, kurių buvo imtasi laikantis 4 ir 5 straipsnių, skelbiama tokia tvarka, kokia yra nustatyta Direktyvos 95/21/EB 15 straipsnio pirmojoje pastraipoje.“

17 Direktyvos 1999/95 9 straipsnis „Nepalankesnio“ režimo sąlyga“ nurodo:

„Tikrindamos valstybės, nepasirašiusios TDO konvencijos Nr. 180 arba TDO konvencijos Nr. 147 protokolo, teritorijoje įregistruotą laivą arba laivą, plaukiojantį su tokios valstybės vėliava, valstybės narės, šiai konvencijai ir protokolui įsigaliojus, užtikrina, kad tokiems laivams ir jų įguloms taikomas režimas nebūtų palankesnis už tą, kuris taikomas laivui, plaukiojančiam su vėliava tos valstybės, kuri yra TDO konvencijos Nr. 180 arba TDO konvencijos Nr. 147 protokolo, arba abiejų šių dokumentų šalis.“

18 Direktyva 1999/95 10 straipsnio 1 dalyje numato, kad valstybės narės įstatymais ir kitais teisės aktais įtvirtina nuostatas, būtinas, kad šios direktyvos būtų pradėta laikytis ne vėliau kaip nuo 2002 m. birželio 30 d. Pagal to paties straipsnio 3 dalį valstybės narės nedelsdamos praneša Komisijai visas šios direktyvos taikymo srityje priimamas nacionalinės teisės nuostatas. Komisija apie jas informuoja kitas valstybes nares.

Nacionalinės teisės aktai

19 1999 m. liepos 27 d. Įstatyminio dekreto Nr. 271 dėl nuostatų, reglamentuojančių laivo darbuotojų saugą ir sveikatą nacionaliniuose prekybiniuose žvejybos laivuose, suderinimo su 1998 m. gruodžio 31 d. Įstatymu Nr. 485 (dekreto legislativo n 271, recante adeguamento della normativa sulla sicurezza e salute dei lavoratori marittimi a bordo delle navi mercantili da pesca nazionali, a norma della legge 31 dicembre 1998, n 485, 1999 m. rugpjūčio 9 d. GURI Nr. 151 paprastasis priedas, toliau – įstatyminis dekretas) 2 straipsnyje numatyta, kad jis taikomas laivo darbuotojams visuose naujuose ir naudotuose laivuose ar prekybiniuose laivuose, skirtuose jūrinei laivybai arba žvejybai, taip pat laivuose ar prekybiniuose laivuose, kuriems laikinai netaikomas vėliavos režimas, greituose laivuose ir kilnojamose platformose.

20 Įstatyminio dekreto 11 straipsnio 1 ir 3–10 dalys nurodo:

„1. „Darbo valandos laive“ – tai laiko tarpas, per kurį laivo darbuotojai turi atlikti darbą, susijusį su laivyba. Į darbo laiką laive, be įprastinės laivybos veiklos bei veiklos uostuose, įskaitoma:

a) iškvietimai į darbą skubiu gaisro gesinimo atveju, evakuacija iš laivo bei visa kita veikla, numatyta saugos nuostatose bei Londono konvencijoje dėl žmonių gyvybės jūroje išsaugojimo, kuri nurodyta 1980 m. gegužės 23 d. Įstatyme Nr. 313 ir jos pakeitimuose, bendrai vadinamuose SOLAS konvencijomis;

b) kapitono nurodymu vykdomos veiklos, susijusios su laivybos sauga, pavojaus įgulai ar laivui atveju;

c) sveikatos bei darbo saugos laive mokymai, susiję su atliekamu darbu;

d) įprastinė laivo priežiūros veikla;

e) kapitono nurodymu vykdomos veiklos pagalbos kitiems prekybiniams ar žvejybiniams laivams ar asmenims teikimo atveju.

<…>

3. Nepažeidžiant kitų nacionalinių šakos lygio kolektyvinių sutarčių nuostatų, prekybinių ir žvejybinių laivų darbuotojų darbo valandos paprastai yra aštuonių valandų darbo diena su viena poilsio diena per savaitę ir poilsiu valstybinių švenčių dienomis.

4. Darbo arba poilsio laiko trukmė laivuose yra ši:

a) maksimalus darbo valandų skaičius, kuris:

1) per bet kurias 24 valandas neturi viršyti 14 valandų;

2) per bet kurias 7 dienas neturi viršyti 72 valandų;

arba

b) minimalus poilsio valandų skaičius:

1) per bet kurias 24 valandas turi būti ne trumpesnis kaip 10 valandų;

2) per bet kurias 7 dienas turi būti ne trumpesnis kaip 77 valandos.

5. Poilsio valandos gali būti dalijamos į ne daugiau kaip du laikotarpius, kurių vienas turi būti ne trumpesnis kaip šešios valandos, o tarpas tarp dviejų paeiliui einančių poilsio laikotarpių neturi viršyti 14 valandų.

6. 1 dalies a, b, c, d ir e punktuose numatyta veikla turi būti atliekama taip, kad poilsio laikas būtų kuo mažiau trikdomas ir kad nebūtų sukeliamas nuovargis.

7. Tais atvejais, kai laivo darbuotojas budi namuose, šiam darbuotojui suteikiamas pakankamas kompensuojamojo poilsio laikas, jeigu įprastinis poilsio laikas buvo sutrikdytas iškvietimais į darbą.

8. Laivų, plaukiojančių trumpus atstumus, ir specialių laivų, naudojamų uosto paslaugoms, kolektyvinė sutartis gali nukrypti nuo 4 ir 5 dalyse numatytų nuostatų, atsižvelgiant į dažnesnius arba ilgesnius poilsio laikotarpius arba į budintiems jūreiviams ar jūreiviams, kurie dirba laive, suteiktą kompensuojamą poilsio laiką.

9. Kiekviename nacionaliniame prekybiniame ir žvejybiniame laive lengvai prieinamoje vietoje turi būti iškabintas darbo laive tabelis, surašytas italų ir anglų kalbomis bei nurodantis darbo padalijimą laive, ir jame prie kiekvienos kategorijos ir pareigybės turi būti pateikiamas:

a) darbo jūroje ir uoste grafikas;

b) maksimalus darbo valandų arba minimalus poilsio valandų skaičius, kuris yra nustatytas šiame dekrete ar galiojančiose kolektyvinėse sutartyse.

10. Kolektyvinės sutarties kopija laikoma laive ir ji turi būti prieinama bet kuriam darbuotojui laive ir kontrolės įstaigoms.“

21 Įstatyminio dekreto 18 straipsnio 1 dalis numato, kad „siekiant kontroliuoti šio dekreto nuostatų taikymą, 2 straipsnyje numatytiems laivams taikomi šie patikrinimai:

<…>

c) atsitiktiniai patikrinimai:

<…>

5) kitų valstybių laivams ar prekybiniams laivams“.

22 Pagal įstatyminio dekreto 21 straipsnio 1 ir 3 dalis:

„1. Siekiant patikrinti, ar darbo aplinka atitinka nustatytas normas, ir kiekvienu atveju, kai tai reikalinga, kompetentingos jūrų institucijos savo iniciatyva arba kompetentingos vietos sveikatos padalinio (Azienda unità sanitaria locale), profesinių sąjungų atstovų, laivo savininkų ar jūrininkų prašymu atlieka atsitiktinius patikrinimus laive, kaip tai numato 18 straipsnio 1 dalies c punktas. Be to, patikrinimo tiesiogiai gali paprašyti ir darbuotojai, tarpininkaujant 16 straipsnyje numatytam atstovui, atsakingam už darbo aplinkos apsaugą.

<…>

3. Atsitiktiniai patikrinimai laivuose ar kitų valstybių prekybiniuose laivuose vykdomi pagal Susitarimo memorandume dėl valstybių, į kurių uostus įplaukia laivai, kontrolės nustatytą tvarką.“

Ikiteisminė procedūra

23 Negavusi jokio pranešimo apie Italijos Respublikos priimtus Direktyvą 1999/95 įgyvendinančius teisės aktus, Komisija pradėjo EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą. Komisija, pateikusi šiai valstybei narei oficialų įspėjimą ir paprašiusi pateikti jai savo pastabas, 2002 m. gruodžio 19 d. laišku išsiuntė jai pagrįstą nuomonę, teigdama, kad per nustatytą terminą direktyva nebuvo perkelta į nacionalinę teisę, bei nurodydama Italijos Respublikai per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

24 2003 m. vasario 14 d. atsakyme Italijos valdžios institucijos informavo Komisiją, kad rengiamas įstatyminis dekretas.

25 2003 m. liepos 1 d. laišku Italijos valdžios institucijos nurodė, kad buvo imtasi administracinių priemonių, nustatančių darbo padalijimo laive tabelį ir darbo valandų suvestinę atitinkamai pagal Direktyvos 1999/95 I ir II priedus.

26 Negavusi jokios kitos informacijos iš Italijos valdžios institucijų, Komisija pareiškė šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Šalių argumentai

27 Komisija tvirtina, kad 2003 m. liepos 1 d. jai adresuotame laiške Italijos valdžios institucijos nenurodė jokios priemonės, kuri nustatytų Direktyvos 1999/95 3–9 straipsniuose reikalaujamas taisykles. Tabelio ir suvestinės parengimas, jos manymu, daugiausia galėtų būti šios direktyvos 4 straipsnyje numatytus įsipareigojimus atitinkančių taisyklių parengiamojo pobūdžio priemonės. Italijos Respublika dar nepriėmė minėtą direktyvą įgyvendinančių priemonių arba bent jau nepateikė jų Komisijai.

28 Italijos vyriausybė tvirtina, kad Direktyva 1999/95 buvo siekiama įtvirtinti Direktyvos 1999/63 nuostatų laikymosi kontrolės ir patikrinimo mechanizmą. Pagrindinės šios direktyvos nuostatos Italijoje buvo įgyvendintos įstatyminio dekreto 11 straipsniu. Italijos administracinės institucijos administracinėmis priemonėmis jau parengė darbo padalijimo laive tabelį ir darbo valandų suvestinę, kurie atitinka Direktyvos 1999/95 I ir II prieduose pateiktus pavyzdžius. Italijos vyriausybė tvirtina, kad prireikus bet kokia papildoma įgyvendinimo priemonė bus įtraukta į 2003 m. spalio 31 d. Bendrijos įstatymą Nr. 306, kurio B priede bus įterpta Direktyva 1999/63.

29 Italijos vyriausybė, remdamasi įstatyminio dekreto 2 ir 18 straipsniais, atsiliepime į ieškinį priduria, kad jau įgyvendintas Direktyvos 1999/63 nuostatų laikymosi kontrolės ir patikrinimo mechanizmas taikomas ne tik su Italijos vėliava plaukiojantiems laivams, bet visiems į Bendrijos uostus įplaukiantiems laivams. Taigi pagrindinės Direktyvos 1999/95 nuostatos jau perkeltos į nacionalinę teisę.

Teisingumo Teismo vertinimas

Pirminės pastabos

30 Pirmiausia reikia priminti, kad įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (žr. būtent 2001 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑71/99, Rink. p. I‑5811, 29 punktą ir 2001 m. spalio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑110/00, Rink. p. I‑7545, 13 punktą). Todėl Teisingumo Teismas negali atsižvelgti į 2003 m. spalio 31 d. Bendrijos įstatymą Nr. 306.

31 Atsižvelgiant į tai, kad Komisija, grįsdama savo ieškinį, kaltina Italijos vyriausybę tik tuo, kad pastaroji neįrodė, jog ji ėmėsi Direktyvos 1999/95 3–9 straipsniuose įtvirtintus valstybių narių įsipareigojimus atitinkančių priemonių, ieškinys turi būti nagrinėjamas tik dėl šių nuostatų.

Dėl Direktyvos 1999/95 4 straipsnio

32 Primintina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, siekiant užtikrinti visapusišką direktyvos teisinį, o ne tik faktinį įgyvendinimą, valstybės narės turi įtvirtinti tikslų teisinį pagrindą atitinkamoje srityje (1991 m. vasario 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑360/87, Rink. p. I‑791, 13 punktas ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑429/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 40 punktas).

33 Reikia pripažinti, kad įstatyminis dekretas neįvykdo šio reikalavimo tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 4 straipsniu.

34 Ši nuostata numato specialius tikrinimus, siekiant gauti įrodymų, jog laive nesilaikoma Direktyvos 1999/63 reikalavimų. Ji išsamiai nurodo, ką reikia patikrinti, o „išsamesnio“ tikrinimo metu ypač reikalauja atlikti kryžminę patikrą tarp darbo ar poilsio valandų suvestinės ir kitų su atitinkamo laivo eksploatacija susijusių įrašų.

35 Įstatyminis dekretas tokių reikalavimų nenustato.

36 Todėl ieškinio dalis, susijusi su Direktyvos 1999/95 4 straipsniu, yra pagrįsta.

Dėl Direktyvos 1999/95 3 straipsnio

37 Direktyvos 1999/95 3 straipsnio pirmoji pastraipa numato dvi valstybių narių pareigas. Pirma – valstybė narė, gavusi skundą arba įrodymų, kad tame laive nesilaikoma Direktyvoje 1999/63 nurodytų standartų, turi parengti šalies, kurioje tas laivas yra įregistruotas, vyriausybei adresuotą pranešimą.

38 Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad valstybė narė neprivalo perkelti nuostatos, kuri susijusi tik su santykiais tarp valstybės narės ir Komisijos ar kitų valstybių narių (žr. 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑296/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 92 punktą ir pirmiau nurodyto 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 68 punktą).

39 Reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika, kiekviena valstybė narė, kuriai skirta direktyva, savo vidaus teisės sistemoje privalo imtis visų reikalingų priemonių direktyvos pilnam poveikiui užtikrinti siektino tikslo atžvilgiu (žr. būtent 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑336/97, Rink. p. I‑3771, 19 punktą; 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑97/00, Rink. p. I‑2053, 9 punktą ir 2002 m. gegužės 7 d. Sprendimo Komisija prieš Švediją, C‑478/99, Rink. p. I‑4147, 15 punktą).

40 Pagal Direktyvos 1999/95 antrą ir septintą konstatuojamąsias dalis šia direktyva siekiama gerinti jūrininkų gyvenimo ir darbo sąlygas laivuose bei saugą jūroje. Šalies, kurioje tas laivas yra įregistruotas, vyriausybei adresuotas pranešimas skirtas tam, kad būtų nustatytos aplinkybės, aiškiai keliančios pavojų įgulos narių saugai ar sveikatai. Juo siekiama nedelsiant panaikinti šį pavojų ir jis susijęs ne tik su paprasčiausia pareiga informuoti. Taigi šios normos pilno poveikio užtikrinimas reikalauja jos perkėlimo.

41 Todėl Komisijos ieškinys turi būti patenkintas tiek, kiek jis apima šį įsipareigojimą.

42 Pagal Direktyvos 1999/95 3 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatytą antrą pareigą, tuo atveju, kai pagal 4 straipsnį atlikus tikrinimą gaunama atitinkamų įrodymų, kad tame laive nesilaikoma Direktyvoje 1999/63 nurodytų standartų, valstybė narė privalo imtis priemonių trūkumams pašalinti. Kadangi, kaip nurodyta šio sprendimo 36 punkte, šis 4 straipsnis nebuvo perkeltas į Italijos teisę, Komisijos ieškinys taip pat pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su minėta pareiga.

43 Direktyvos 1999/95 3 straipsnio antroji pastraipa numato, kad skundą pateikusio asmens tapatybė neturi būti atskleista tokio laivo kapitonui arba savininkui.

44 Nė viena iš vidaus teisės nuostatų, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato šio draudimo.

45 Todėl šiuo atžvilgiu ieškinys pagrįstas.

Dėl Direktyvos 1999/95 5 straipsnio

46 Ši nuostata konkrečiai numato, kad jei nustatomos pavojų keliančios sąlygos, galima, o tam tikromis aplinkybėmis ir reikia imtis priemonių joms pašalinti, uždraudžiant atitinkamam laivui išplaukti iš uosto, kol trūkumai bus pašalinti.

47 Akivaizdu, kad vidaus teisės nuostatos, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato tokių priemonių.

48 Todėl ieškinys pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 5 straipsniu.

Dėl Direktyvos 1999/95 6 straipsnio

49 Direktyvos 1999/95 6 straipsnio 1 dalis numato, kad valstybės narės kompetentinga institucija privalo pranešti, jei pagal 5 straipsnio nuostatas laivui uždraudžiama išplaukti iš uosto.

50 Ši informacija turi būti pateikiama, pirma, kapitonui, savininkui arba valdytojui ir, antra, valstybės, su kurios vėliava laivas plaukioja ar kurioje jis yra įregistruotas, administracijai arba konsului, arba, jo nesant, artimiausiam tos valstybės diplomatiniam atstovui.

51 Nacionalinės teisės aktai, kuriais rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato pareigos informuoti šiuo klausimu.

52 Tačiau šio sprendimo 38 punkte nurodyta, kad valstybė narė iš esmės neprivalo perkelti nuostatos, kuri susijusi tik su santykiais tarp valstybių narių.

53 Reikia pabrėžti, kad šiuo atveju pareiga informuoti valstybės, su kurios vėliava laivas plaukioja ar kurioje jis yra įregistruotas, administraciją arba konsulą, arba, jo nesant, artimiausią tos valstybės diplomatinį atstovą, yra tiesioginė šios valstybės atsakomybės pagal viešąją tarptautinę teisę išraiška.

54 Be to, iš 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bay pasirašytos Jungtinių tautų jūrų teisės konvencijos, įsigaliojusios 1994 m. lapkričio 16 d. ir patvirtintos 1998 m. kovo 23 d. Tarybos sprendimu 98/392/EB (OL L 179, p. 1) 94 straipsnio 1 dalies, susijusios su valstybės, su kurios vėliava laivas plaukioja, pareigomis, matyti, kad kiekviena valstybė veiksmingai vykdo savo jurisdikciją ir kontrolę administraciniais, techniniais ir socialiniais klausimais laivuose, plaukiojančiuose su jos vėliava. Konkrečiai kalbant, pagal šio straipsnio 2 dalies b punktą ir 3 dalies b punktą kiekviena valstybė, remdamasi savo vidaus teisės normomis, įgyvendina jurisdikciją kiekvienam su jos vėliava plaukiojančiam laivui, taip pat laivo kapitonui, pareigūnams ir įgulos nariams, kiek tai susiję su laivo administraciniais, techniniais bei socialiniais klausimais, ir kiekviena valstybė su jos vėliava plaukiojančiuose laivuose imasi tinkamų priemonių jų saugumui jūroje užtikrinti, susijusių su laivų įgulos komplektavimu, jos darbo sąlygomis ir apmokymu, atsižvelgdama į taikytinus tarptautinius aktus.

55 Iš šio straipsnio 6 dalies matyti, kad valstybė, su kurios vėliava plaukioja laivas, turėdama aiškų pagrindą manyti, jog nebuvo tinkamai vykdoma laivo kontrolė, išnagrinėja šį klausimą ir, jei reikia, imasi visų priemonių padėčiai ištaisyti.

56 Taigi informacija, numatyta Direktyvos 1999/95 6 straipsnio 1 dalyje, tiesiogiai siekiama užtikrinti saugumą jūroje akivaizdaus pavojaus atveju. Šios nuostatos pilno poveikio užtikrinimas reikalauja jos perkėlimo į vidaus teisę.

57 Todėl ieškinys pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 6 straipsnio 1 dalimi.

58 Direktyvos 1999/95 6 straipsnio 2 dalis nustato taisykles, reglamentuojančias asmenų, susijusių su patikrinimais pagal šią direktyvą, finansinių interesų apsaugą. Vidaus teisės nuostatose, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nėra šioms taisyklėms adekvačių priemonių.

59 Taigi ieškinys pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 6 straipsnio 2 dalimi.

Dėl Direktyvos 1999/95 7 straipsnio.

60 Dėl šio kaltinimo primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką perkeliant direktyvą į vidaus teisę šių nuostatų nebūtina formaliai ir pažodžiui perkelti į aiškias ir specialias teisės normas, gali pakakti bendro teisinio konteksto, jeigu jis pakankamai aiškiai ir tiksliai užtikrina visapusišką direktyvos veiksmingumą, tam, kad kai direktyva siekia privatiems asmenims sukurti teises, jie žinotų savo teisių apimtį ir prireikus galėtų jomis remtis nacionaliniuose teismuose (1991 m. vasario 28 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją C‑131/88, Rink. p. I‑825, 6 punktas ir 2001 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑49/00, Rink. p. I‑8575, 21 ir 22 punktai).

61 Be to, nė viena iš vidaus teisės nuostatų, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato nei teisės apskųsti kompetentingos nacionalinės institucijos priimtą sprendimą dėl laivo sulaikymo, nei jos pareigos pranešti apie šią teisę atitinkamo laivo kapitonui.

62 Todėl Komisijos ieškinys pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 7 straipsniu.

Dėl Direktyvos 1999/95 8 straipsnio

63 Šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalis apima tik santykius tarp valstybių narių ir jų santykius su Komisija. Tačiau šio sprendimo 38 punkte numatyta, kad tokios nuostatos iš esmės neturi būti perkeltos.

64 Tačiau, atsižvelgiant į tai, kad valstybės narės privalo užtikrinti visapusišką Bendrijos teisės laikymąsi, Komisija turi teisę įrodyti, kad direktyvos, kuri reglamentuoja šiuos santykius, nuostatos laikymasis reikalauja imtis atitinkamų perkėlimo į nacionalinę teisės sistemą priemonių (žr. pirmiau nurodytų 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 92 punktą ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 68 punktą).

65 Šiuo atveju Komisija nepateikė argumentų, kuriais įrodytų, kad Italijos valdžios institucijos nesilaiko valstybių narių įsipareigojimų pagal Direktyvos 1999/95 8 straipsnio 1 dalį.

66 Todėl Komisijos ieškinys tiek, kiek jis susijęs su šiuo klausimu, turi būti atmestas.

67 Tačiau ieškinys yra pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 8 straipsnio 2 dalyje numatytu įsipareigojimu paskelbti, nes nei viena iš nuostatų, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato šio įsipareigojimo vidaus teisėje.

Dėl Direktyvos 1999/95 9 straipsnio

68 Vidaus teisės nuostatos, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato jokios „ne palankesnio“ režimo sąlygos Direktyvos 1999/95 9 straipsnio prasme.

69 Taigi ieškinys pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su šia nuostata.

70 Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, visų pirma reikia pripažinti, kad nepriėmusi Direktyvos 1999/95 3–7 straipsnius, 8 straipsnio 2 dalį ir 9 straipsnį įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų arba bet kuriuo atveju nepranešusi apie juos Komisijai, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą ir, antra, atmesti kitą ieškinio dalį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų

71 Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Italijos Respublika iš esmės pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1. Nepriėmusi 1999 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/95/EB dėl jūrininkų darbo valandoms į Bendrijos uostus įplaukusiuose laivuose taikomų nuostatų įgyvendinimo 3–7 straipsnius, 8 straipsnio 2 dalį ir 9 straipsnį įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų arba bet kuriuo atveju nepranešusi apie juos Komisijai, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

2. Atmesti kitą ieškinio dalį.

3. Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.