ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32

Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal griovimo darbų sutartį tiekėjas, t. y. griovimo darbų bendrovė, įsipareigoja suteikti griovimo darbų paslaugas, apimančias, be kita ko, išvežtinų medžiagų pašalinimą, sutvarkymą ir atliekų tvarkymą už tam tikrą kliento sumokėtą kainą. Be to, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad paslaugų teikėjas nori iš anksto įvertinti išvežtinų medžiagų ir atliekų kiekį ir vėlesnio jų perpardavimo kainą, kad į tai atsižvelgtų nustatydamas griovimo darbų kainą. Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad pagal minėtą sutartį, jei griovimo atliekose yra metalo laužo, šis paslaugų teikėjas gali perparduoti tą metalo laužą superkančioms įmonėms, kurios jį gali perdirbti.
64

Apeliantė teigia, kad dabartinis DEHP nustatymas REACH reglamento XIV priede pagal to reglamento 57 straipsnio c punktą, papildytas nauju nustatymu pagal to reglamento 57 straipsnio f punktą, kelia problemų. Šiuo atveju jai kyla klausimas, ar bus nustatyti nauji terminai pateikti paraišką dėl pagal REACH reglamento 57 straipsnio f punktą nustatytos DEHP autorizacijos, nes terminas tokiam prašymui pateikti pagal galiojančius teisės aktus baigėsi 2013 m. rugpjūčio 21 d. Jai kyla klausimas dėl esamo autorizacijos prašymo, kurį ji pateikė dėl pagal REACH reglamento 57 straipsnio c punktą nustatytos DEHP, „likimo“ ir dėl DEHP naudojimo medicinos prietaisams, kuriems tas reglamentas apskritai netaikomas, nors toks naudojimas, remiantis galiojančiais teisės aktais, nereikalauja autorizacijos, kaip tai suprantama pagal to reglamento VII priedą.
64

Apeliantas priduria, kad, jį pakartotinai, pažeidžiant SESV 266 straipsnį, įtraukus į ginčijamus sąrašus, buvo pakeistas pirmasis sprendimas dėl įtraukimo, priešingai tam, ką nusprendė Bendrasis Teismas. Be to, Bendrasis Teismas turėjo padaryti išvadą, kad Taryba savo veiksmais apėjo 2015 m. sausio 22 d. Sprendimą Bank Tejarat / Taryba (T‑176/12, EU:T:2015:43) ir padarė jį neveiksmingą, o dėl to ieškinys dėl panaikinimo tapo praktiškai neveiksmingas ir betikslis, taigi buvo piktnaudžiaujama procesu. Be to, apeliantas teigia, kad buvo pažeistas Chartijos 41 straipsnis, nes jo padėtis nebuvo išnagrinėta nešališkai, teisingai ir per kiek įmanomai trumpesnį laiką, o sprendimo dėl pakartotinio įtraukimo procedūra negali būti atskirta nuo ankstesnių jo įtraukimo į sąrašą procedūrų. Galiausiai apeliantas teigia, kad, neužtikrinus šių teisių ir principų, pakartotinis jo įtraukimas į ginčijamus sąrašus pažeidžia jo pagrindines teises, visų pirma jo teisę į nuosavybę ir proporcingumo principą.
25

Tokiomis aplinkybėmis Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Arnemo ir Leuvardeno apeliacinis teismas, Nyderlandai) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. a) Ar pagal Sąjungos teisę draudžiama maisto produktų skoniui, kaip individualiam autoriaus intelektiniam kūriniui, suteikti autorių teisių apsaugą? Tiksliau: b) Ar autorių teisių apsaugą draudžiama suteikti dėl to, kad visoms Sąjungos valstybėms narėms privalomos Berno konvencijos 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta sąvoka „literatūros ir meno kūriniai“ apima „kiekvieną literatūros, mokslo ir meno kūrinį, kad ir koks būtų jo išraiškos būdas ar forma“, tačiau šioje nuostatoje nurodyti pavyzdžiai susiję tik su kūriniais, kuriuos galima suvokti žiūrint ir (arba) klausant? c) Ar (galimas) maisto produkto gendamumas ir (arba) skonio potyrių subjektyvumas kliudo maisto produkto skonį laikyti autorių teisių saugomu kūriniu? d) Ar pagal Direktyvos 2001/29 2–5 straipsniuose nustatytą išimtinių teisių ir apribojimų sistemą draudžiama maisto produkto skoniui suteikti autorių teisių apsaugą? 2. Jeigu į 1 klausimo a punktą būtų atsakyta neigiamai: a) Kokie reikalavimai turi būti įvykdyti, kad maisto produkto skoniui galėtų būti suteikta autorių teisių apsauga? b) Ar skoniui suteikiama autorių teisių apsauga grindžiama vien pačiu skoniu, ar (ir) atitinkamo maisto produkto receptu? c) Kokių įrodymų privalo pateikti šalis, kuri per (pažeidimo nagrinėjimo) procesą teigia, kad sukūrė autorių teisių saugomą maisto produkto skonį? Ar pakanka, kad byloje ši šalis pateiktų teismui nagrinėjamą maisto produktą tam, kad teisėjas, paragavęs ir pauostęs, galėtų pats įvertinti, ar maisto produkto skonis atitinka autorių teisių apsaugos reikalavimus? Ar ieškovas turi (ir) aprašyti kūrybinius sprendimus, susijusius su skonio sudėtimi ir (arba) receptu, į kuriuos atsižvelgiant skonį būtų galima laikyti individualia autoriaus intelektine kūryba? d) Kaip per pažeidimo nagrinėjimo procesą nacionalinis teismas turi nustatyti, ar atsakovo maisto produkto skonis atitinka ieškovo maisto produkto skonį tiek, kad būtų padarytas autorių teisių pažeidimas? Ar šiomis aplinkybėmis (taip pat) svarbu tai, kad bendri abiejų skonių įspūdžiai yra vienodi?“
14

Tačiau kai, kaip yra pagrindinėje byloje, valstybės narės valdžios institucijos patenkina savitarpio pagalbos prašymą, grindžiamą KŠSĮ, kuris yra neatskiriama Sąjungos teisės dalis pagal Protokolo Nr. 19 dėl Šengeno acquis integravimo į Europos Sąjungos sistemą, pridėtą prie Lisabonos sutarties (OL C 83, 2010, p. 290), jos įgyvendina Sąjungos teisę, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį. Be to, jau buvo nuspręsta, kad KŠSĮ 54 straipsnis turi būti aiškinamas atsižvelgiant į Chartijos 50 straipsnį, kurio esmės jis nepažeidžia (šiuo klausimu žr. 2014 m. gegužės 27 d. Sprendimo Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 59 punktą, 2014 m. birželio 5 d. Sprendimo M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 35 punktą ir 2016 m. birželio 29 d. Sprendimo Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, 31 punktą). Todėl faktinė ir teisinė situacija pagrindinėje byloje patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį.
15

Gavęs C pateiktą skundą, 2015 m. liepos 24 d. sprendimu valstybės sekretorius išdavė C atskirą leidimą gyventi šalyje nuo 2015 m. vasario 16 d. Šis sprendimas buvo pagrįstas aplinkybe, kad C pateikė valstybės sekretoriui 2015 m. vasario 15 d.Dienst Uitvoering Onderwijs (Švietimo vykdymo tarnyba, Nyderlandai) pažymą, iš kurios matyti, kad jai nebuvo taikoma pilietinės integracijos pareiga. Vis dėlto valstybės sekretorius paliko galioti sprendimą atgaline data nuo 2014 m. vasario 10 d. panaikinti C išduotą leidimą gyventi pas sutuoktinį.
18

Priežastis, kuria GSE grindė savo sprendimą, buvo tai, kad šilumos ir elektros energijos gamybos įrenginį pastačiusi bendrovė, t. y. Movendi Srl, nepateikė tvarumo sertifikatų. Ši bendrovė taip pat tarpininkavo iš ED&F Man Liquid Products Italia Srl ir Unigrà Srl perkant skystuosius bioproduktus, naudojamus šiam įrenginiui eksploatuoti. Nors šis produktas buvo parduotas ir patiektas tiesiogiai L.E.G.O., anot GSE, Movendi turėjo būti laikoma „ūkio subjektu“, kaip tai suprantama pagal 2012 m. sausio 23 d. ministrų dekretą, privalančiu pateikti tvarumo sertifikatus, nepaisant to, kad juos jau išdavė ED&F Man Liquid Products Italia ir Unigrà. Be to, šių dviejų tiekėjų išduotų tvarumo sertifikatų data buvo vėlesnė nei faktinė įvykdyto vežimo data, nors, GSE teigimu, jie turėjo būti išduoti vykdant kiekvieną skystųjų bioproduktų siuntų tiekimą.
20

Be to, pagrindinėje byloje netenkinama nė viena iš šių hipotezių, leidžiančių netaikyti viešųjų pirkimų teisės. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tiesų nemano, kad šiuo atveju kalbama apie sutartį, kurią administracinė įstaiga sudarė su teisiškai atskiru viešuoju subjektu, kurį ji „kontroliuoja kaip“ savo pačios tarnybas, kaip tai suprantama pagal 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimą Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562), arba apie viešųjų subjektų tarpusavio bendradarbiavimą nustatančią sutartį, kuria siekiama užtikrinti su viešąja paslauga susijusios jiems bendros užduoties įgyvendinimą, kaip tai suprantama, be kita ko, pagal 2013 m. birželio 13 d. Sprendimą Piepenbrock (C‑386/11, EU:C:2013:385).
34

Dėl priežastinio ryšio Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 73 punkte konstatavo, kad net darant prielaidą, jog bus įrodytas visos žalos, kurią nurodo apeliantas, buvimas, bet kuriuo atveju neturėtų būti nustatytas tiesioginis priežastinis ryšys tarp minėtos žalos ir neteisėtų Komisijos veiksmų. Šiuo aspektu Bendrasis Teismas visų pirma nurodė tokius argumentus: „74 <…> reikia pažymėti, kad savo 1997 m. gegužės 22 d. raštu Broncho-Air Medizintechnik informavo Vokietijos valdžios institucijas apie ketinimą savanoriškai nutraukti prekybą prietaisu „Inhaler“, kol bus atlikti papildomi tyrimai ir bandymai dėl šio pritaiso atitikties Direktyvai 93/42. Be to, iš šio rašto matyti, kad prietaisas „Inhaler“ nuo 1997 m. sausio 1 d. nebebuvo tiekiamas į rinką bendrovės platintojos sprendimu ir kad juo nebuvo prekiaujama jokioje valstybėje narėje, ne [Vokietijos Federacinėje Respublikoje]. Minėtame rašte nurodyta, kad su Vokietijos valdžios institucijomis ir [Federaliniu vaistų ir medicinos prietaisų institutu] bus iš naujo susisiekta, kai bus naujos informacijos apie prietaiso saugumą. 75 Iš to darytina išvada, kad prietaisą „Inhaler“ nustota teikti į rinką ir juo prekiauti, kaip tvirtina ir Komisija su Vokietijos Federacine Respublika, prieš 1997 m. rugsėjo 23 d. uždraudžiant prekiauti minėtu prietaisu, taip pat prieš 1998 m. sausio 7 d. pranešant apie šį sprendimą Komisijai vadovaujantis Direktyvos 93/42 8 straipsnio 1 dalimi. Todėl ieškovo tariama žala, kurią, jo teigimu, be kita ko, sudaro prietaiso „Inhaler“ pardavimų praradimas ir kiti skoliniai įsipareigojimai, susiję su šiuo pardavimų praradimu, grindžiama sprendimu, kurį savo iniciatyva priėmė Broncho-Air Medizintechnik, bet ne tariamu Komisijos neveikimu. Be to, reikia manyti, priešingai, nei tvirtina ieškovas, kad šiuo aspektu reikšmės neturi aplinkybė, jog Komisija sužinojo apie šį prekybos nutraukimą tik vėlesniame procedūros etape. 76 Be to, tiek, kiek ieškovas tvirtina, kad prietaisas „Inhaler“ nebuvo platinamas nuo 1997 m. dėl [1997 m. rugsėjo 23 d.] sprendimo dėl draudimo ir dėl Komisijos neveikimo, reikia konstatuoti, kad tokiam argumentui prieštarauja atmed teiginiai rašte, kurį Komisija gavo 2006 m. gruodžio 18 d. ir kuris patvirtina savanorišką prietaiso „Inhaler“ platinimo sustabdymą. Iš tiesų reikia pažymėti, kad šiame rašte minėta bendrovė paaiškino, jog „[1998 m. procedūra pagal apsaugos nuostatą] neteko savo dalyko netrukus po [1998 m. sausio 7 d.] rašto, nes tuometinis gamintojas deklaravo, kad nebeprekiauja prietaisu iki tol, kol atlikus papildomus tyrimus bus patvirtintas jo saugumas“. Be to, šiame rašte nurodyta, kad ši deklaracija „Vokietijos valdžios institucijoje buvo pateikta žodžiu 1997 m. sausio mėn. ir patvirtinta raštu 1997 m. gegužės 22 d.“.“
35

Kalbant konkrečiau, šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad, kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 40 punkte, nors atrodo, kad Direktyvos 2011/7 20 konstatuojamosios dalies versijose anglų ir prancūzų kalbomis teisė susigrąžinti fiksuoto dydžio išlaidas apima tik su išieškojimu susijusias vidaus išlaidas (fixed sum to cover internal recovery costs), priešingai „kitoms“ išieškojimo išlaidoms (other recovery costs they incur), tokio formalaus vidaus išlaidų ir „kitų“ išlaidų atskyrimo nėra tos pačios konstatuojamosios dalies versijose kitomis kalbomis, pavyzdžiui, versijose italų kalba (diritto al pagamento di un importo forfettario per coprire i costi intern <…> esigere anche il risarcimento delle restanti spese di recupero sostenute) ar nyderlandų kalba (het recht op betaling van een vast bedrag ter dekking van interne invorderingskosten <…> recht hebben op terugbetaling van de overige invorderingskosten die ontstaan).
42

Sąjungos teisės aktų leidėjas „informacinės visuomenės paslaugos“ sąvoką apibrėžė kaip apimančią paslaugas, kurios teikiamos per atstumą elektroninėmis duomenų apdorojimo ir saugojimo priemonėmis, atskiru paslaugų gavėjo prašymu ir paprastai už atlygį (2010 m. kovo 23 d. Sprendimo Google France ir Google, C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, 110 punktas). Be to, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, ši sąvoka apima, be kita ko, paslaugas, prisidedančias prie to, kad asmenims, kurie užsiima prekyba internetu, sudaromos sąlygos užmegzti kontaktą su savo klientais (šiuo klausimu žr. 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo L’Oréal ir kt., C‑324/09, EU:C:2011:474, 109 punktą). Nagrinėjamu atveju, kadangi Teisingumo Teismas neturi pakankamai informacijos tam, kad nustatytų, ar minėta sąvoka apima pagrindinėje byloje nagrinėjamą paslaugą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra.
29

Šiomis aplinkybėmis Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar antrinės Sąjungos teisės nuostatos (visų pirma <…> Direktyvos [2013/36] <…> 64 straipsnis arba 65 straipsnio 1 dalis) taikomos tokiu atveju, kai [finansų rinkų priežiūros] institucija nustato palūkanas pagal valstybės narės teisės normą, pagal kurią kredito įstaigai, viršijusiai didelių pozicijų ribas <…> pagal [Reglamento Nr. 575/2013] 395 straipsnio 1 dalį, turi būti 30 dienų nustatomos 2 % nuo sumos, kuria viršytos didelių pozicijų ribos, dydžio metinės palūkanos? 2. Ar Sąjungos teisei (visų pirma [Reglamento Nr. 575/2013] 395 straipsnio 1 ir 5 dalims) prieštarauja nacionalinės teisės norma, kokia buvo įtvirtinta [BWG] 97 straipsnio 1 dalies 4 punkte, kai, nepaisant to, jog tenkinami Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties taikymo kriterijai, pažeidus to paties reglamento 395 straipsnio 1 dalies nuostatas nustatomos (kompensuojamosios) palūkanos? 3. Ar [BPM pagrindų reglamento] 48 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad gali būti laikoma, jog yra „formaliai pradėta [rizikos ribojimu pagrįstos] priežiūros procedūra“ jau tuomet, kai įmonė [finansų rinkų] priežiūros institucijai pateikia pranešimą, ar tuomet, kai [finansų rinkų] priežiūros institucija yra priėmusi sprendimą per lygiagrečią panašių pažeidimų per ankstesnius laikotarpius nagrinėjimo procedūrą?“
21

Be to, šis teismas siekia išsiaiškinti, ar Įstatymo dėl darbuotojų reikalavimų garantijų 25 straipsnyje numatytas dviejų mėnesių terminas pateikti prašymą apmokėti garantuotus reikalavimus, kuris pradedamas skaičiuoti nuo sprendimo iškelti bankroto bylą įregistravimo prekybos registre dienos, užtikrina pakankamą darbuotojų apsaugą ir ar šiuo terminu per daug neapribojamas naudojimasis teisėmis, kurias šie darbuotojai turi pagal Direktyvą 2008/94. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo aspektu pažymi, kad Darbo kodekse yra numatytas trejų metų terminas ieškiniui dėl su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų apmokėjimo pareikšti, kuris pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kai darbdavys privalėjo padengti skolą, ir kad nors šiais dviem nacionalinės teisės aktais reglamentuojamos pagal savo pobūdį skirtingos situacijos, vis dėlto jais siekiama bendro tikslo – su darbo užmokesčiu susijusių darbuotojų reikalavimų apsaugos.
14

Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, nuo 2017 m. sausio 1 d. ši nuostata buvo iš dalies pakeista, siekiant į Švedijos teisę perkelti Direktyva 2013/32 pertvarkytas prieglobsčio procedūras, ir be kita ko, jos 31 straipsnio 8 dalį. Taigi nuo šios dienos Tarnyba gali nurodyti nedelsiant vykdyti sprendimus dėl išvežimo arba išvesdinimo, net jiems dar netapus galutiniais, jeigu užsienio piliečio išdėstytos faktinės aplinkybės nėra „svarbios“ tam, kad būtų išnagrinėtas jo prieglobsčio prašymas, arba ši informacija nėra „patikima“, todėl jo prašymas suteikti prieglobstį turi būti atmestas kaip akivaizdžiai nepagrįstas, be to, leidimas gyventi šalyje aiškiai negali būti suteiktas kitais pagrindais.
34

Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal SESV 267 straipsnyje numatytą procedūrą, grindžiamą aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių vertinimas yra nacionalinio teismo kompetencija. Be to, tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis prisiimti atsakomybę dėl priimtino teismo sprendimo, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar jų sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr., be kita ko, 2011 m. vasario 10 d. Sprendimo Haribo Lakritzen Hans Riegel ir Österreichische Salinen, C‑436/08 ir C‑437/08, EU:C:2011:61, 41 punktą ir 2009 m. spalio 22 d. Sprendimo Zurita García ir Choque Cabrera, C‑261/08 ir C‑348/08, EU:C:2009:648, 34 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
27

Šiuo atveju taip nėra. Konkrečiai kalbant, Jehovos liudytojų bendruomenės prašymuose, kuriais siekiama, kad būtų atnaujinta žodinė proceso dalis, nepateikti jokie nauji argumentai, į kuriuos turėtų būti atsižvelgta nagrinėjant šią bylą. Be to, ši šalis ir kiti suinteresuotieji asmenys, nurodyti Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje, ir per rašytinę, ir per žodinę proceso dalis pateikė savo pastabas dėl Direktyvos 95/46 2 straipsnio c ir d punktų ir 3 straipsnio, siejamų su Chartijos 10 straipsniu, o prejudiciniai klausimai ir pateikti dėl šių nuostatų, aiškinimo.
17

Apeliantės pagrindinėje byloje padavė apeliacinį skundą dėl minėto teismo sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui; pirmuoju ir antruoju apeliacinio skundo pagrindu jos teigė, kad, priešingai, nei nusprendė Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (Sardinijos regiono administracinis teismas), pagrindinėje byloje taikytinas Įstatyminio dekreto Nr. 163/2006 115 straipsnis arba, kaip alternatyva, Civilinio kodekso 1664 straipsnis. Be to, apeliantės pagrindinėje byloje ginčijo taip pat ir Įstatyminio dekreto Nr. 163/2006 115 ir 206 straipsnių atitiktį Sąjungos teisei: jos teigė, kad šios nuostatos tiek, kiek pagal jas nenumatyta kainų peržiūra transporto sektoriuje, konkrečiau tariant – susijusiose valymo paslaugų sutartyse, prieštarauja, be kita ko, ESS 3 straipsnio 3 daliai, SESV 26, 101 ir paskesniems straipsniams, taip pat Direktyvai 2004/17. Nacionalinės teisės aktai yra pernelyg griežti ir nepateisinami, atsižvelgiant į Sąjungos teisę. Be to, šie teisės aktai taip pat nepagrįstai neproporcingi ir dėl jų įmonė, su kuria nuspręsta sudaryti valymo paslaugų teikimo sutartį, gali atsidurti pavaldumo ir silpnesnėje padėtyje, palyginti su valstybine įmone, ir dėl to būtų nepagrįstai ir neproporcingai pažeista sutartinių prievolių pusiausvyra ir iš dalies pakeistos rinkos veikimo taisyklės. Galiausiai tuo atveju, jei peržiūrėti sutarčių, sudaromų ir taikomų specialiuose sektoriuose, kainos nebūtų galima peržiūrėti tiesiogiai pagal Direktyvą 2004/17, ši direktyva būtų negaliojanti.
5

Minėto reglamento 6 straipsnio „Reikalavimai dokumentui patvirtinti Europos vykdomuoju raštu“ 1 dalies c punkte nustatyta: „Bet kuriuo metu pateikiant prašymą kilmės teismui, valstybėje narėje priimtas teismo sprendimas dėl neginčytino reikalavimo pripažįstamas Europos vykdomuoju raštu, jeigu: <…> c) kilmės valstybės narės teismo procedūros atitiko III skyriuje nustatytus reikalavimus, kai reikalavimas yra neginčytinas kaip apibrėžta 3 straipsnio 1 dalies b ar c punktuose; ir <…>“
3

KŠSĮ, iš dalies pakeistos 2010 m. kovo 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 265/2010, iš dalies keičiančiu Konvenciją dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo ir Reglamentą (EB) Nr. 562/2006, kiek tai susiję su ilgalaikes vizas turinčių asmenų judėjimu (OL L 85, 2010, p. 1), ir 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 610/2013, kuriuo iš dalies keičiami Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 562/2006, nustatantis taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Bendrijos kodeksą (Šengeno sienų kodeksas), Konvencija dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo, Tarybos reglamentai (EB) Nr. 1683/95 ir (EB) Nr. 539/2001 bei Europos Parlamento ir Tarybos reglamentai (EB) Nr. 767/2008 ir (EB) Nr. 810/2009 (OL L 182, 2013, p. 1), 21 straipsnyje nustatyta: „1. Užsieniečiai, turintys vienos iš valstybių narių išduotą galiojantį leidimą gyventi, naudodamiesi tuo leidimu ir galiojančiu kelionės dokumentu, gali ne ilgiau kaip 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį keliauti kitų valstybių narių teritorijose, jei jie atitinka 2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 562/2006, nustatančio taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Bendrijos kodeksą (Šengeno sienų kodeksas), 5 straipsnio 1 dalies a, c ir e punktuose nurodytas atvykimo sąlygas ir nėra įtraukti į atitinkamos valstybės narės nacionalinį neįleidžiamų asmenų sąrašą. 2. Šio straipsnio 1 dalis taip pat taikoma užsieniečiams, turintiems vienos iš Susitariančiųjų Šalių išduotą laikiną leidimą gyventi ir šios Susitariančiosios Šalies išduotą kelionės dokumentą. <…>“
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos išplaukia, kad siekiant nustatyti, ar priemonė priskirtina prie pinigų politikos, reikia iš esmės remtis šios priemonės tikslais. Instrumentai, kuriais įgyvendinama priemonė siekiant šių tikslų, taip pat yra reikšmingi (2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 53 ir 55 punktai ir 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt., C‑62/14, EU:C:2015:400, 46 punktas).

Visų pirma dėl Sprendimo 2015/774 tikslų reikia pažymėti, kad iš to sprendimo 4 konstatuojamosios dalies matyti, jog juo siekiama skatinti infliacijos lygio grąžinimą iki mažesnio kaip 2 %, bet jam artimo lygio vidutiniu laikotarpiu. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Sutarčių autoriai pasirinko bendrai ir abstrakčiai apibrėžti pagrindinį Sąjungos pinigų politikos tikslą, t. y. kainų stabilumo palaikymą, tačiau konkrečiai nenustatė, kaip šis tikslas turi būti išreikštas kiekybiškai. Negalima teigti, kad sukonkretinant tikslą vidutiniu laikotarpiu palaikyti kainų stabilumą ir skatinti infliacijos lygio grąžinimą iki mažesnio kaip 2 %, bet jam artimo lygio, taikyto ECBS nuo 2003 m., yra padaryta akivaizdi vertinimo klaida ir pažeista SESV nustatyta tvarka. Kaip nurodė ECB, toks pasirinkimas gali būti tinkamai pagrįstas, be kita ko, infliacijos apskaičiavimo būdų netikslumu, dideliais infliacijos skirtumais euro zonoje ir būtinybe išsaugoti atsargos rezervą, siekiant išvengti galimos defliacijos rizikos. Iš to išplaukia, kad, kaip tvirtina ECB ir, be to, nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Sprendimo 2015/774 4 konstatuojamojoje dalyje skelbiamas konkretus tikslas gali būt siejamas su pagrindiniu Sąjungos pinigų politikos tikslu, išplaukiančiu iš SESV 127 straipsnio 1 dalies ir 282 straipsnio 2 dalies. Šios išvados neturėtų paneigti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad VSVPPP turi didelį poveikį komercinių bankų balansui ir euro zonos valstybių narių finansavimo sąlygoms.

Antra, kalbant apie priemones, sutelktas pagal Sprendimą 2015/774 siekiant kainų stabilumo palaikymo tikslo, akivaizdu, kad VSVPPP grindžiama vyriausybės obligacijų įsigijimu antrinėse rinkose. Iš Protokolo dėl ECBS ir ECB 18 straipsnio, esančio jo IV skyriuje, 1 dalies aiškiai matyti, jog tam, kad pasiektų ECBS tikslus ir įvykdytų jos uždavinius, išplaukiančius iš pirminės teisės, ECB ir nacionaliniai centriniai bankai iš principo gali veikti kapitalo rinkose pirkdami ir parduodami vertybinius popierius eurais. Iš to matyti, kad sudarant Sprendime 2015/774 nurodytus sandorius naudojamasi viena iš pirminėje teisėje numatytų pinigų politikos priemonių (pagal analogiją žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Gauweiler ir kt., C‑62/14, EU:C:2015:400, 54 punktą). Atsižvelgiant į šias aplinkybes, darytina išvada, kad, atsižvelgiant į Sprendimo 2015/774 tikslą ir į priemones, numatytas jam įgyvendinti, toks sprendimas priskirtinas pinigų politikos sričiai.

(žr. 53–58, 68–70 punktus)