ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Byla C-529/11

Olaitan Ajoke Alarape ir Olukayode Azeez Tijani

prieš

Secretary of State for the Home Department

(Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Laisvas asmenų judėjimas — Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 — 12 straipsnis — Kitoje valstybėje narėje dirbusio valstybės narės piliečio santuoką nutraukęs sutuoktinis — Priimančiojoje valstybėje narėje tęsiantis mokslus pilnametis vaikas — Vieno iš tėvų, trečiosios valstybės piliečio, teisė gyventi šalyje — Direktyva 2004/38/EB — 16–18 straipsniai — Sąjungos piliečio šeimos narių, kurie nėra valstybės narės piliečiai, teisė nuolat gyventi šalyje — Teisėtas gyvenimas šalyje — Gyvenimas šalyje remiantis minėtu 12 straipsniu“

Santrauka – 2013 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas

Laisvas asmenų judėjimas — Darbuotojai — Šeimos narių teisė gyventi šalyje — Darbuotojo vaikų teisė į mokslą priimančiojoje valstybėje narėje ir su tuo susijusi teisė gyventi šalyje — Pilnametystė — Poveikio nebuvimas — Tėvų santuokos nutraukimas arba vieno iš tėvų, Sąjungos piliečio, darbuotojo migranto statuso netekimas — Poveikio nebuvimas (Tarybos reglamento 1612/68, iš dalies pakeisto Direktyva 2004/38, 12 straipsnis) Laisvas asmenų judėjimas — Darbuotojai — Šeimos narių teisė gyventi šalyje — Vieno iš pilnamečio vaiko, kuris naudojasi teise į mokslą, tėvų teisė toliau naudotis išvestine teise gyventi priimančiojoje valstybėje narėje — Leistinumas tuo atveju, jei vaikui reikia, kad vienas iš tėvų būtų šalia ir juo rūpintųsi — Nacionalinio teismo vertinimas (Tarybos reglamento 1612/68, iš dalies pakeisto Direktyva 2004/38, 12 straipsnis) Laisvas asmenų judėjimas — Darbuotojai — Šeimos narių teisė gyventi šalyje — Šeimos narys, kuris nėra valstybės narės pilietis — Atsižvelgimas į gyvenimo šalyje laikotarpius, grindžiamas vien Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsniu, nors netenkinami Direktyvoje 2004/38 nustatyti reikalavimai — Neleistinumas (Tarybos reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 ir 2 dalys)
Reglamento Nr. 261/2004, nustatančio bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, 5 straipsnio 1 dalies b punktą ir 9 straipsnį reikia aiškinti taip, jog atšaukus skrydį dėl „ypatingų aplinkybių“, kurios tęsėsi ypač ilgai, šiose nuostatose numatyta pareiga pasirūpinti oro transporto keleiviais turi būti vykdoma, ir tai neturi poveikio šių nuostatų galiojimui.

Aplinkybė, kad pareiga pasirūpinti turi tam tikrų finansinių padarinių oro transporto vežėjams, neprieštarauja proporcingumo principui, nes šių padarinių negalima laikyti neproporcingais atsižvelgiant į aukšto lygio keleivių apsaugos tikslą. Vartotojų, įskaitant oro transporto keleivių, apsaugos tikslo svarba gali pateisinti neigiamus ir net ypač sunkius ekonominius padarinius tam tikriems ūkio subjektams. Be to, oro transporto vežėjai, kaip patyrę subjektai, turėtų numatyti tokias su jų pareiga pasirūpinti susijusias išlaidas, kad prireikus ją įvykdytų, be to, šios pareigos vykdymo išlaidas gali įtraukti į lėktuvo bilietų kainą.

Tačiau oro transporto keleiviui kaip kompensacija dėl Reglamento Nr. 261/2004 5 straipsnio 1 dalies b punkte ir 9 straipsnyje numatytos oro transporto vežėjo pareigos pasirūpinti keleiviais nevykdymo gali būti atlygintos tik tos sumos, kurios, atsižvelgiant į kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes, yra būtinos, tinkamos ir protingos siekiant ištaisyti nevykdytą oro transporto vežėjo pareigą pasirūpinti šiuo keleiviu, o tai turi įvertinti nacionalinis teismas.

(žr. 47–51, 66 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
Reglamento Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 788/2008, 27 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad prašymą iškelti šalutinę bankroto bylą nagrinėjantis teismas neturi teisės vertinti skolininko, kuriam kitoje valstybėje narėje iškelta pagrindinė bankroto byla, nemokumo, net jei pagrindinė byla yra apsauginio pobūdžio.

Kadangi vienoje valstybėje narėje iškelta pagrindinė bankroto byla pripažįstama visose valstybėse narėse nuo to momento, kai ji sukelia pasekmių ją iškėlusioje valstybėje, jurisdikciją iškelti pagrindinę bankroto bylą turinčio teismo atliktas skolininko nemokumo vertinimas privalomas teismams, nagrinėjantiems prašymą iškelti šalutinę bankroto bylą. Be to, pagal Reglamentą Nr. 1346/2000 prieš iškeldamas pagrindinę bankroto bylą kompetentingas teismas turi patikrinti skolininko nemokumą pagal savo nacionalinę teisę.

(žr. 68–70, 74 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
Formos, kuria naudojamas kitas registruotas prekių ženklas ir kuri skiriasi nuo formos, kuria pastarasis prekių ženklas įregistruotas, tačiau nekeičia šio prekių ženklo skiriamųjų požymių, įregistravimas kaip prekių ženklo nesudaro kliūčių taikyti Direktyvos 89/104, susijusios su prekių ženklais, 10 straipsnio 2 dalies a punkto.

Iš tikrųjų, pirma, prekių ženklo skiriamasis pobūdis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 89/104 nuostatas, reiškia, kad šis prekių ženklas leidžia identifikuoti prekę, kuriai prašoma registracijos, kaip pagamintą konkrečios įmonės, todėl ir atskirti ją nuo kitų įmonių prekių.

Antra, iš Direktyvos 89/104 10 straipsnio 2 dalies a punkto formuluotės nematyti, kad kitokia forma, kuria prekių ženklas naudojamas, negali būti įregistruota kaip prekių ženklas. Iš tikrųjų vienintelė šioje nuostatoje nurodyta sąlyga yra tai, kad naudojama forma gali skirtis nuo formos, kuria šis prekių ženklas buvo įregistruotas, tik tokiais elementais, kurie nekeičia minėto prekių ženklo skiriamųjų požymių.

Dėl Direktyvos 89/104 10 straipsnio 2 dalies a punkto tikslo reikia nurodyti, kad šia nuostata, kurioje nereikalaujama griežto formos, naudojamos prekybinėje veikloje, ir formos, kuria prekių ženklas įregistruotas, atitikties, siekiama leisti šio prekių ženklo savininkui prekybinėje veikloje naudoti kelis šio žymens variantus, kurie nekeistų skiriamųjų požymių ir dėl kurių prekių ženklas geriau atitiktų prekybos atitinkamomis prekėmis ar paslaugomis ir reklamos reikalavimus.

Taigi šis tikslas nebūtų pasiektas, jeigu registruoto prekių ženklo naudojimui patvirtinti būtų keliama papildoma sąlyga, pagal kurią kitokia forma, kuria šis prekių ženklas naudojamas, neturi būti įregistruota kaip prekių ženklas. Iš tikrųjų naujų prekių ženklo formų registracija leistų prireikus iš anksto numatyti galimus prekių ženklo vaizdo pasikeitimus ir taip pritaikyti jį prie nuolat kintančių rinkos realijų.

Be to, iš Direktyvos 89/104 dvyliktos konstatuojamosios dalies matyti, kad ši direktyva turi „visiškai atitikti Paryžiaus konvencijos dėl pramoninės nuosavybės apsaugos nuostatas“. Todėl minėtos direktyvos 10 straipsnio 2 dalies a punktą reikia aiškinti pagal šios konvencijos 5 straipsnio C dalies 2 punktą. Pastaroji nuostata negali būti suprantama taip, kad, įregistravus žymenį kaip prekių ženklą, šio žymens naudojimu negalima remtis nustatant kito registruoto prekių ženklo, nuo kurio jis skiriasi tik tiek, kad pastarojo prekių ženklo skiriamieji požymiai dėl to lieka nepakitę, naudojimą.

(žr. 19–24 punktus)
Esant situacijoms, kurių nereglamentuoja Direktyvos 2004/38 dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą Nr. 1612/68 ir panaikinančios direktyvas 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 ir 93/96, 3 straipsnio 1 punktas, ir kai nėra jokio kito ryšio, kuris jas sietų su kitomis pilietybę reglamentuojančiomis Sąjungos teisės nuostatomis, trečiosios šalies pilietis negali pasiremti išvestine Sąjungos piliečio teise gyventi šalyje.

Toks ryšys nėra nustatytas, kai dėl atsisakymo suteikti trečiosios valstybės piliečio, kuris yra valstybės narės piliečio šeimos narys, teisę gyventi šalyje, nekyla grėsmė, kad bus atimta galimybė Sąjungos piliečiui veiksmingai naudotis esminėmis dėl Sąjungos piliečio statuso suteikiamomis teisėmis, arba trukdoma naudotis teise laisvai judėti ir laisvai gyventi valstybių narių teritorijoje. Šiuo klausimu visiškai hipotetinės galimybės, jog gali būti sukliudyta pasinaudoti teise laisvai judėti, nepakanka, kad būtų nustatytas pakankamas ryšys su Sąjungos teise, pateisinantis šių nuostatų taikymą.

Be to, siekiant nustatyti, ar toks atsisakymas suteikti teisę gyventi šalyje yra susijęs su Sąjungos teisės įgyvendinimu, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnį, reikia patikrinti, be kita ko, ar nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais siekiama įgyvendinti Sąjungos teisės nuostatą, šių teisės aktų pobūdį ir ar jais siekiama kitų tikslų nei tie, kurie nustatyti Sąjungos teisėje, net jeigu jie šiai teisei gali daryti netiesioginį poveikį, taip pat, ar egzistuoja konkretūs Sąjungos teisės aktai šioje srityje arba galintys jiems daryti poveikį.

Kai atsisakymas išduoti leidimą gyventi šalyje nėra susijęs su Sąjungos teise, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnį, nes pareiškėjo gyvenimo šalyje teisės situacijos Sąjungos teisė nereglamentuoja, šio atsisakymo atitiktis pagrindinėms teisėms negali būti nagrinėjama remiantis joje nustatytomis teisėmis.

(žr. 76, 77, 79–82 punktus ir rezoliucinę dalį)
48

Be to, pagal taikomus Ispanijos teisės aktus būtent Infrastruktūros ir transporto ministerija privalo veikti kaip reguliavimo institucija. Tačiau, nors Direktyvos 2001/14 30 straipsnio 1 dalimi leidžiama už transporto reikalus atsakingą ministeriją paskirti reguliavimo institucija, pagal šią nuostatą reikalaujama, kad ta institucija būtų nepriklausoma nuo mokesčių ėmimo įstaigos. Todėl negalima teigti, kad ši ministerija vykdo kontrolės funkciją pagal minėtą nuostatą, nes, be kontrolės funkcijos, ši ministerija taip pat atsakinga už mokesčių dydžio nustatymą.
21

Kita vertus, kaip teisingai teigė generalinė advokatė išvados 88 punkte, iš to paties prašymo priimti prejudicinį sprendimą galima taip pat daryti išvadą, kad nuo pertvarkymų pradžios angaro dalis, įrengta gyvenamiesiems tikslams, buvo numatyta naudoti tik laikinai. Be to, iš pirmosios instancijos teismo sprendimo matyti, kad iš anksto buvo žinoma, jog ši angaro dalis bus pertvarkyta ir skirta naudoti vien verslo tikslais kaip biuras ir mokymo salė.
24

Jis pažymi, kad jei pagal Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A dalies a punkto pirmą pastraipą aiškiai nereikalaujama, kad pirkėjas turėtų PVM mokėtojo kodą tam, kad tiekimas Bendrijos viduje būtų atleistas nuo PVM, toks reikalavimas galėtų išplaukti iš šioje nuostatoje numatytos sąlygos, kad šis pirkėjas būtų „apmokestinamasis asmuo, <...> kuris veikia kaip toks kitoje valstybėje narėje“. Be to, jis svarsto, ar, atsižvelgiant į Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 8 dalį, iš dalies pakeistą tos pačios direktyvos 28h straipsniu, ir į šios direktyvos 28c straipsnio A dalies a punkto pirmą pastraipą, pagal šią sąlygą valstybėms narėms neleidžiama nustatyti tiekėjui tokios įrodinėjimo sąlygos, būtent kai, kaip antai pagrindinėje byloje, trečiojoje valstybėje įsisteigęs pirkėjas nėra įsiregistravęs jokioje valstybėje narėje ir kad, be to, tiekėjas neįrodė, jog pirkėjas deklaravo įsigijimą Bendrijos viduje mokesčių administratoriui.
20

Už laikotarpį, kuriuo jis dirbo Vokietijoje, J. Wawrzyniak pagal EStG 62 ir paskesnius straipsnius pateikė prašymą skirti 154 eurų dydžio per mėnesį vaiko išmoką už dukterį. Jo sutuoktinė buvo draudžiama sveikatos draudimu tik Lenkijoje taip pat ir per šį laikotarpį. Šioje valstybėje už dukterį per šį laikotarpį ji gavo vaiko išmoką, kurios dydis buvo 48 PLN, t. y. apie 12 eurų per mėnesį.
23

Be to, mokesčių mokėtojas privalo įrodyti, kad atitinkamos veiklos išlaidos neviršija įprastų ribų, o tai, atsižvelgiant į Belgijos vyriausybės pateiktus paaiškinimus per posėdį Teisingumo Teisme, reiškia, kad turi būti atliktas nagrinėjamo sandorio ir įprastos ūkio subjektų praktikos rinkoje palyginimas, nors, kaip pažymėta šio sprendimo 21 punkte, 1992 m. CIR 53 straipsnio 10 dalimi, kalbant apie Belgijoje įsisteigusių mokesčių mokėtojų naudai patirtas veiklos sąnaudas, atskaitymas paneigiamas, tik jei išlaidos pasirodo „nepagrįstos“.
26

Šiomis aplinkybėmis Administrativen sad Varna nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus: „1. Ar [PVM] direktyvos 80 straipsnio 1 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad jeigu tiekiant prekes tarp susijusių asmenų atlygis yra didesnis už rinkos kainą, apmokestinamoji vertė yra sandorio [rinkos] kaina tik tada, jei tiekėjas neturi teisės atskaityti visą PVM, sumokėtą perkant / parduodant tiekiamas prekes? 2. Ar [PVM] direktyvos 80 straipsnio 1 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad jeigu tiekėjas ar teikėjas pasinaudojo teise atskaityti visą PVM, sumokėtą už prekes ir paslaugas, kurios vėliau tarp susijusių asmenų tiekiamos ar teikiamos didesne nei [rinkos] kaina, ir ši teisė į atskaitą nebuvo koreguojama pagal direktyvos 173–177 straipsnius, valstybė narė negali numatyti priemonių, pagal kurias apmokestinamoji vertė yra tik [rinkos] kaina? 3. Ar [PVM] direktyvos 80 straipsnio 1 dalyje nurodyti visi atvejai, kuriais valstybė narė gali imtis priemonių, pagal kurias apmokestinamoji vertė yra sandorio [rinkos] kaina? 4. Ar nacionalinės teisės nuostatą, kaip antai ZDDS 27 straipsnio 3 dalies 1 punktą, galima taikyti kitokiomis aplinkybėmis nei nurodytos [PVM] direktyvos 80 straipsnio 1 dalies a, b ir c punktuose? 5. Ar tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis, [PVM] direktyvos 80 straipsnio 1 dalies c punkto nuostata veikia tiesiogiai ir nacionalinis teismas gali ją taikyti tiesiogiai?“
12

Reglamento Nr. 343/2003 17 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Jei valstybė narė, kuriai buvo pateiktas prieglobsčio prašymas, mano, kad už to prašymo nagrinėjimą yra atsakinga kita valstybė narė, ji gali kuo skubiau ir jokiu būdu ne vėliau kaip per tris mėnesius nuo to prašymo pateikimo, kaip nustatyta 4 straipsnio 2 dalyje, dienos kreiptis į tą kitą valstybę narę, kad ši perimtų prašytoją savo žinion. Jei prašymas perimti prašytoją savo žinion per tris mėnesius nepateikiamas, atsakomybė už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą tenka valstybei, kurioje tas prieglobsčio prašymas buvo pateiktas.“
Yichang Rosen Foods Co., Ltd, Yichang, Zhejianf

Zhejiang Xinshiji Foods Co., Ltd, Sanmen, Zhejiand et son producteur lié Hubei Xinshiji Foods Co., Ltd, Dangyang City, Hubei Province

490,7
5

Atlikęs patikrinimą Italijos mokesčių administratorius nurodė, kad uzufrukto perleidimas Olivetti & C. buvo fiktyvus, o 3M Italia išmokėtus dividendus, skirtus Olivetti & C., iš tikrųjų gavo Shearson Lehman Hutton Special Financing – Italijoje nereziduojanti bendrovė. Todėl jis nusprendė, kad dividendams reikia taikyti 32,4 % mokesčio tarifą, numatytą Italijos teisės aktuose dėl iš nuosavybės gautų pajamų apmokestinimo, o ne 10 % avansinio mokesčio tarifą ir atitinkamą mokesčio kreditą, kurie taikomi Italijoje reziduojantiems mokesčių mokėtojams. Be to, mokesčių administratorius nusprendė, kad atsakomybę už netinkamą mokesčio išskaitymą galima priskirti 3M Italia. Todėl mokesčių administratorius pareikalavo, kad 3M Italia sumokėtų 20089887000 ITL už 1989 m., 12960747000 ITL už 1990 m. ir 9806820000 ITL už 1991 m., taip pat sumokėtų baudas ir palūkanas.
49

Taip pat reikia priminti, kad, pirma, ūkininkams skirta vienodo tarifo schema yra nukrypti leidžianti schema, kuri yra PVM direktyvoje nustatytos bendros tvarkos išimtis, todėl ji gali būti taikoma tik tiek, kiek reikia jos tikslui pasiekti. Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką visos nuo bendros taisyklės nukrypti leidžiančios nuostatos ar jos išimtys turi būti aiškinamos siaurai (minėtų sprendimų Harbs 27 punktas ir Stadt Sundern 27 punktas). Antra, žemės ūkio veiklos atleidimas nuo PVM nenumatytas PVM direktyvoje. Priešingai, kaip teigė generalinė advokatė išvados 46–48 punktuose, nors PVM netaikomas ūkininkų, kuriems taikomas vienodas tarifas, pardavimo sandoriams, ūkininkams skirta vienodo tarifo schema nebuvo specialiai sukurta kaip atleidimo nuo mokesčio schema, nes tokia schema nebūtų leidusi išvengti pirkimo PVM naštos ir užtikrinti bendros PVM sistemos neutralumą. Be to, iš šios direktyvos 296 straipsnio 1 dalies matyti, kad iš esmės ūkininkams taikomos įprastos procedūros, speciali smulkaus verslo įmonėms skirta schema arba ši vienodo tarifo schema.
18

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dėl TzBfG 14 straipsnio 1 dalies 3 punkto sprendime aiškina, kad tai, kas apibūdina pavadavimą ir yra jam būdinga, susiję su faktu, kad pavadavimas yra laikinas, o jo tikslas – kad pavaduojantis darbuotojas atliktų užduotis, t. y. būtų patenkinti poreikiai per ribotą laiko tarpą. Be to, šis teismas nurodo, kad Vokietijos teisėje terminuotą darbo sutartį darbuotojo pavadavimo atveju pateisina tai, jog darbdavys jau teisiškai susijęs su pagal darbo sutartį dirbančiu darbuotoju, kuris laikinai negali atlikti savo užduočių, bet tikimasi, kad jis sugrįš. Šis pateisinimas reiškia, kad darbdavys numato, jog, pavaduojamam pagal darbo sutartį dirbančiam darbuotojui grįžus į darbą, poreikio turėti pavaduojantį darbuotoją nebeliks.
Atsižvelgiant į ESV sutarties Komisijai suteiktą pagrindinį vaidmenį pripažinti galimą pagalbos nesuderinamumą su vidaus rinka, SESV 108 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje numatytas išimtinis ir ypatingas atvejis, todėl Tarybai šia nuostata suteikti įgaliojimai yra aiškiai išimtinio pobūdžio. Vadinasi, ši nuostata neabejotinai turi būti aiškinama griežtai.

Be to, dėl SESV 108 straipsnio 2 dalies trečios ir ketvirtos pastraipų nuostatų, pagal kurias, pirma, valstybės narės kreipimasis į Tarybą trims mėnesiams sustabdo Komisijos vykdomą tyrimą ir, antra, per šį terminą Tarybai nepriėmus sprendimo, jį priima Komisija, reikia nurodyti, kad šios nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad praėjus šiam terminui Taryba nebeturi kompetencijos pagal minėtą trečią pastraipą priimti sprendimo dėl atitinkamos pagalbos. Todėl, jeigu atitinkama valstybė narė, remdamasi SESV 108 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa, nepateikė Tarybai jokio prašymo, Taryba nebegali vykdyti jai pagal šios nuostatos trečią pastraipą suteiktų išimtinių įgaliojimų, kad tokią pagalbą paskelbtų suderinama su vidaus rinka prieš Komisijai pripažįstant pagalbą nesuderinama su vidaus rinka ir užbaigiant SESV 108 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatytą procedūrą.

Toks aiškinimas leidžia išvengti sprendimų, kurių rezoliucinės dalys prieštarautų viena kitai, priėmimo ir taip prisideda prie teisinio saugumo.

Taryba juo labiau negali panaikinti Komisijos sprendimo pripažinti pagalbą neteisėta veiksmingumo, pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą pripažindama suderinama su vidaus rinka pagalbą, skirtą tam, kad neteisėtos pagalbos gavėjams būtų kompensuotas minėtu sprendimu nurodytas jos grąžinimas.

(žr. 40–43, 46 punktus)
Jei nacionalinės teisės aktuose numatytas laisvės teikti paslaugas ribojimas yra tik pareiga išskaičiuoti mokestį prie šaltinio, kiek ji lemia papildomą administracinę naštą ir su ja susijusią atsakomybės riziką, tokį ribojimą galima pateisinti būtinybe užtikrinti veiksmingą mokesčio išieškojimą ir jis neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti, net atsižvelgiant į Direktyvoje 76/308 dėl savitarpio paramos patenkinant pretenzijas, susijusias su tam tikromis rinkliavomis, muitais ir mokesčiais bei kitomis priemonėmis, iš dalies pakeistoje Direktyva 2001/44, numatytas tarpusavio pagalbos galimybes mokesčių išieškojimo srityje.

Tokiu atveju, kai paslaugų teikėjai teikia atsitiktines paslaugas kitoje valstybėje narėje, o ne toje, kur yra įsteigti, ir joje būna labai trumpai, mokestis prie šaltinio yra tinkama priemonė, kad būtų užtikrintas veiksmingas mokėtino mokesčio išieškojimas.

Be to, nors Direktyva 2001/44 šiek tiek suderinamos nacionalinės mokesčių teisės nuostatos, nes ja valstybės narės įpareigojamos kitų valstybių reikalavimus traktuoti taip pat kaip ir savus, ji nebuvo skirta mokesčiui prie šaltinio, kaip mokesčio surinkimo technikai, pakeisti. Be to, tiesioginis paslaugų teikėjo nerezidento apmokestinimas nebūtinai būtų mažiau ribojanti priemonė negu apmokestinimas mokesčiu prie šaltinio.

Iš to, kad vėliau valstybė narė atsisakė rinkti mokestį prie šaltinio, negalima spręsti nei apie ribojimo tinkamumą siekiamam tikslui įgyvendinti, nei apie proporcingumą, nes tai reikia vertinti atsižvelgiant tik į siekiamą tikslą.

(žr. 42, 47, 52, 53 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
Keywords

Summary



Keywords

Transportas – Kelių transportas – Vairuotojo pažymėjimas – Direktyva 91/439 – Abipusis vairuotojo pažymėjimų pripažinimas – Laikinas B kategorijos vairuotojo pažymėjimo galiojimo sustabdymas pirmojoje valstybėje narėje ir vėlesnis jo atėmimas – Antrojoje valstybėje narėje per laikino B kategorijos vairuotojo pažymėjimo galiojimo sustabdymo laikotarpį išduotas vairuotojo pažymėjimas – Šios valstybės gyvenamosios vietos sąlygos nepaisymas

(Tarybos direktyvos 91/439, iš dalies pakeistos direktyva 2000/56, 1 straipsnio 2 dalis, 5 straipsnio 1 dalies a punktas, 7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalys)

Summary

Pagal Direktyvos 91/439 dėl vairuotojo pažymėjimų, iš dalies pakeistos Direktyva 2000/56, 1 straipsnio 2 dalį, 5 straipsnio 1 dalies a punktą, 7 straipsnio 1 dalies b punktą ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis nedraudžiama, kad priimančioji valstybė narė atsisakytų pripažinti kitos valstybės narės išduotą B ir D kategorijų transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą, pirma, jeigu šio vairuotojo pažymėjimo savininkui teisė vairuoti B kategorijos transporto priemones buvo išduota nesilaikant sąlygos dėl nuolatinės gyvenamosios vietos ir po to, kai jo pirmosios valstybės narės išduotas vairuotojo pažymėjimas šios valstybės narės policijos tarnybų buvo atimtas, tačiau dar neatėmus leidimo vairuoti šioje valstybėje narėje teismine tvarka, ir, antra, jeigu šio vairuotojo pažymėjimo savininkui D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas po to, kai minėta teisė buvo atimta teismine tvarka ir baigėsi terminas, per kurį buvo draudžiama išduoti naują vairuotojo pažymėjimą.

Iš tikrųjų vien sąlygos dėl nuolatinės gyvenamosios vietos, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies b punktą, nepaisymo gali pakakti pateisinti valstybės narės atsisakymą pripažinti kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą. Be to, jei pažymėjimas buvo įgytas tuo metu, kai galiojo pirmojoje valstybėje narėje išduoto vairuotojo pažymėjimo galiojimo laikino sustabdymo priemonė, ir tiek jo galiojimo sustabdymas, tiek vėlesnis leidimo vairuoti atėmimas teismine tvarka buvo grindžiami pagrindais, kurie jau egzistavo išduodant antrąjį vairuotojo pažymėjimą, pagal tos pačios direktyvos 1 straipsnio 2 dalį ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis nedraudžiama, kad pirmoji valstybė narė savo teritorijoje atsisakytų pripažinti teisę vairuoti, suteikiamą tokiu vairuotojo pažymėjimu.

Be kita ko, iš Direktyvos 91/439 teksto ir struktūros matyti, kad B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas yra būtinas išankstinis pagrindas, siekiant gauti D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą. Tad neleidžiant priimančiajai valstybei narei atsisakyti pripažinti D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą, išduotą remiantis B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimu, kurį išduodant padarytas pažeidimas, pateisinantis pastarojo vairuotojo pažymėjimo nepripažinimą, būtų pakenkta minėtos direktyvos pirmoje ir ketvirtoje konstatuojamosiose dalyse nurodytam kelių eismo saugumo tikslui.

(žr. 31, 34, 46, 47, 50 punktus ir rezoliucinę dalį)