Byla T‑177/04

easyJet Airline Co. Ltd

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Konkurencija – Koncentracijos – Reglamentas (EEB) Nr. 4064/89 – Sprendimas, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka – Trečiojo asmens pareikštas ieškinys – Priimtinumas – Oro transporto rinkos – Įsipareigojimai“

2006 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas II‑0000

Sprendimo santrauka

1. Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai

(EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa)

2. Ieškinys dėl panaikinimo – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį

3. Konkurencija – Koncentracijos – Komisijos tyrimas

(Tarybos reglamentas Nr. 4064/89)

4. Konkurencija – Koncentracijos – Suderinamumo su bendrąja rinka vertinimas – Komisijos pareiga nustatyti koncentracijos sukeltas konkurencijos problemas visose rinkose, kurios gali būti paveiktos

(Tarybos reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnis)

5. Konkurencija – Koncentracijos – Suderinamumo su bendrąja rinka vertinimas – Operacija, galinti suteikti naudos, kurios „in fine“ galėtų turėti vartotojai

(Tarybos reglamentas Nr. 4064/89)

6. Konkurencija – Koncentracijos – Komisijos tyrimas – Atitinkamos rinkos apibrėžimas – Kriterijai

(Komisijos pranešimo 97/C 372/03 13 punktas)

7. Konkurencija – Koncentracijos – Suderinamumo su bendrąja rinka vertinimas – Atsižvelgimas į esamą ar potencialią konkurenciją

8. Konkurencija – Koncentracijos – Komisijos tyrimas – Sprendimas, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka nepradedant II etapo

9. Konkurencija – Koncentracijos – Komisijos tyrimas – Atitinkamų įmonių įsipareigojimai, galintys nulemti koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, suderinamumą su bendrąja rinka

(Komisijos pranešimo 2001/C 68/03 17 punktas)

10. Konkurencija – Koncentracijos – Suderinamumo su bendrąja rinka vertinimas – Paveiktose rinkose koncentracijos šalių išsaugoma didelė rinkos dalis

11. Konkurencija – Koncentracijos – Komisijos tyrimas – Atitinkamų įmonių įsipareigojimai, galintys nulemti koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, suderinamumą su bendrąja rinka – Su elgesiu susijusių įsipareigojimų ir struktūrinių įsipareigojimų priimtinumas

12. Konkurencija – Koncentracijos – Komisijos tyrimas – Atitinkamų įmonių įsipareigojimai, galintys nulemti koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, suderinamumą su bendrąja rinka – Forma

(Tarybos reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 2 dalis)

1. Pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti ieškinį dėl jam skirto sprendimo arba sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniu skirto reglamento ar sprendimo formos, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs.

Jeigu Komisijos sprendimas, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka, leidžia ją vykdyti iš karto, jis gali nedelsiant pakeisti padėtį atitinkamose rinkose. Jeigu dėl ginčijamos koncentracijos šalių ketinimo ją įgyvendinti nekyla abejonių, į atitinkamą rinką ar rinkas įeiti siekiantys ūkio subjektai šio sprendimo priėmimo metu gali būti tikri dėl skubaus ar greito rinkos padėties pakeitimo, todėl šis sprendimas yra tiesiogiai su jais susijęs pirmiau minėtos nuostatos prasme.

Tai, ar toks sprendimas yra konkrečiai susijęs ir su trečiąja įmone, nustatoma atsižvelgiant, pirma, į jos dalyvavimą administracinėje procedūroje ir, antra, į tai, ar jos padėtis rinkoje buvo paveikta. Nors, atsižvelgiant į tai, kad tiriant koncentraciją nuolat bendraujama su daugeliu įmonių, vien paprasto dalyvavimo procedūroje nepakanka siekiant įrodyti, kad sprendimas yra konkrečiai susijęs su trečiąja įmone, vis dėlto aktyvus dalyvavimas administracinėje procedūroje yra elementas, į kurį reikia atsižvelgti, įskaitant kitas ypatingas aplinkybes, įrodinėjant savo ieškinio priimtinumą.

Taigi sprendimas, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka, yra konkrečiai susijęs su trečiąja įmone, kuri ne tik aktyviai dalyvavo administracinėje procedūroje, bet taip pat yra vienos iš koncentracijos šalių konkurentė ir veikia vienoje iš rinkų, kurioje veiklą vykdo pastarosios šalys.

(žr. 30–32, 35–38 punktus)

2. Fizinio ar juridinio asmens pareikštas ieškinys dėl panaikinimo priimtinas tik tuo atveju, jei ieškovas yra suinteresuotas, kad ginčijamas aktas būtų panaikintas. Šis suinteresuotumas, kuris turi būti jau atsiradęs bei aktualus ir vertinamas ieškinio pareiškimo dieną, egzistuoja tik tuo atveju, kai dėl savo rezultato ieškinys gali suteikti naudos jį pateikusiai šaliai. Tokį suinteresuotumą turi įmonė, kuri ginčija Komisijos sprendimą, leidžiantį jos dviejų konkurentų koncentraciją, galinčią paveikti jos komercinę padėtį.

(žr. 40–41 punktus)

3. Bendrijos teismo vykdoma Komisijos atliktų sudėtingų ekonominių vertinimų kontrolė, įgyvendinant Reglamentu Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės suteikiamą diskreciją, turi apsiriboti patikrinimu, ar buvo laikytasi procedūros ir motyvavimo taisyklių, ar faktinės aplinkybės iš tikrųjų yra tikslios, ar nėra akivaizdžios vertinimo klaidos ir piktnaudžiavimo įgaliojimais.

(žr. 44 punktą)

4. Vertindama koncentracijos suderinamumą su bendrąja rinka, Komisija pagal Reglamento Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės 2 straipsnį turi išnagrinėti tokios koncentracijos konkurencinį poveikį rinkoms, kuriose egzistuoja dominuojančios padėties, galinčios labai sutrikdyti konkurenciją, sukūrimo ar sustiprinimo rizika. Taigi nereikėtų atmesti galimybės, kad koncentracija gali sukelti tokį poveikį rinkose, kuriose tokios koncentracijos šalių vykdoma veikla nėra tarpusavyje susijusi. Nors Komisijos atliekama konkurencijos analizė iš dalies vykdoma dėl trečiųjų asmenų, į kuriuos buvo kreiptasi per administracinę procedūrą, išreikšto susirūpinimo, Komisija, net nesant aiškios šių trečiųjų asmenų iniciatyvos, atsižvelgdama į rimtus įrodymus turi nustatyti koncentracijos sukeltas konkurencijos problemas visose rinkose, kurios galėtų būti paveiktos.

Vis dėlto, kai Komisija kaltinama neatsižvelgusi į galimą konkurencijos problemą rinkose, kur koncentracijos šalių veikla nesusijusi, ieškovas turi pateikti rimtų įrodymų, galinčių akivaizdžiai įrodyti konkurencijos problemos, kurią dėl jos poveikio turėjo išnagrinėti Komisija, egzistavimą. Kad būtų tenkinamas šis reikalavimas, jis turi įvardyti atitinkamas rinkas, apibūdinti konkurencinę padėtį, jei koncentracija nebūtų sukurta, ir nurodyti galimą koncentracijos poveikį konkurencinei padėčiai šiose rinkose.

Šiuo atžvilgiu nepakanka ieškovo tvirtinimų, kuriais jis tik nurodo, kad Komisija suklydo atlikdama vien rinkų, kuriose egzistavo koncentracijos šalių tiesioginė ar netiesioginė veikla, konkurencijos analizę, nepagrįsdamas savo argumentų ir konkrečiai nenurodydamas nesusijusių rinkų, kuriose turėjo būti atliktas tyrimas.

(žr. 63–68 punktus)

5. Koncentracijų kontrolė grindžiama ne draudimu dėl tokio sandorio įgyti vėlesnių konkurencijos privalumų, kuriais gali pasinaudoti vartotojai, bet siekimu išvengti dominuojančios padėties, dėl kurios bendrojoje rinkoje būtų sudarytos didelės kliūtys veiksmingai konkurencijai, sukūrimo ar sustiprinimo. Galimybė po koncentracijos vartotojams pasiūlyti paslaugas geresnėmis kainomis gali būti dominuojančios padėties sukūrimo ar sustiprinimo įrodymas tik tam tikrais atvejais, pavyzdžiui, tada, kai susijungęs subjektas ketina ar yra pajėgus taikyti grobuoniškas kainas.

(žr. 72 punktą)

6. Iš Pranešimo dėl rinkos apibrėžimo, aptariamo Bendrijos konkurencijos teisės tikslais, 13 punkto matyti, kad yra trys pagrindiniai įmonėms dėl konkurencijos kylančių suvaržymų šaltiniai: paklausos pakeičiamumas, pasiūlos pakeičiamumas ir potenciali konkurencija. Ekonomine prasme atitinkamos rinkos apibrėžimui paklausos pakeičiamumas reiškia greičiausią ir efektyviausią drausminančią jėgą tam tikros prekės tiekėjams, ypač jų sprendimams dėl kainos nustatymo. Be to, pakeičiamumas turi būti vertinamas ne tik pasiūlos, bet ir paklausos, kuri iš esmės išlieka veiksmingiausias vertinimo kriterijus, atžvilgiu.

Kalbant apie paklausos pakeičiamumą, lemiamas faktorius vertinant dviejų oro uostų geografinį pakeičiamumą yra ne atstumas, esantis tarp pagrindinio išvykimo taško ir šių oro uostų, bet laikas, kurio reikia juos pasiekti išvykstant iš šio taško. Todėl, kai laikas šiems dviem oro uostams pasiekti yra vienodas, Komisija, nepadarydama vertinimo klaidos, gali pripažinti dviejų oro uostų pakeičiamumą dėl to, kad vartotojui nesvarbu, ar atvykti į vieną, ar kitą oro uostą siekiant išskristi ar atvykti į miesto centrą iš vieno ar kito oro uosto.

Be to, nagrinėdama dviejų oro uostų pakeičiamumą Komisija turi atsižvelgti į visą paklausą, t. y. keleivius, kuriems laikas svarbus, ir tuos, kuriems jis nesvarbus, nes klientai, kuriems laiko veiksnys nesvarbus, būdami lankstesni, turi kitokių reikalavimų. Be to, nors Komisija galėjo pripažinti, kad daugeliui verslo klientų abu oro uostai negalėjo būti pakeičiami, atsižvelgiant į tai, jog vienas iš jų siūlo mažiau susisiekimo galimybių, šie verslo klientų lūkesčiai, dėl kurių Komisija pripažino egzistuojant „subrinkas“, atsižvelgiant į tai, ar keleiviams svarbus laikas, ar ne, šie su kai kuriais verslo klientais susiję argumentai, atspindintys tik dalį paklausos, nepaneigia su pakeičiamumu susijusios išvados.

Kalbant apie dviejų oro uostų pakeičiamumą pasiūlos atžvilgiu, ypač apie oro bendrovių vartotojams pateiktą pasiūlymą skristi iš vieno oro uosto, argumentai, viena vertus, susiję su skrydžių, kuriuos oro uostai siūlo pagal savo infrastruktūrų specifiką, rūšimis ir, kita vertus, pagal patiems oro uostams būdingas savybes yra dar mažiau reikšmingi. Būtent todėl, nors pakeičiamumas gali būti vertinamas skirtingai visų pirma atsižvelgiant į pigių skrydžių oro bendroves, kurioms svarbu turėti galimybę pasirinkti oro uostą, kad sumažintų savo išlaidas, nes oro uosto taikomi mokesčiai gali skirtis, nelygu oro uostas, Komisija, nepadarydama akivaizdžios vertinimo klaidos, gali atlikti visapusę analizę tam, kad du oro uostus pripažintų pakeičiamais, be kitų kriterijų, atsižvelgdama ir į pigių skrydžių oro bendrovėms būdingus komercinės veiklos ypatumus.

(žr. 99–104, 107–109 punktus)

7. Kai vertinamas koncentracijos suderinamumas su bendrąja rinka, nagrinėjant konkurencijos sąlygas remiamasi ne tik esama konkurencija, kuri yra tarp jau nagrinėjamoje rinkoje veikiančių įmonių, bet ir potencialia konkurencija, siekiant sužinoti, ar atsižvelgiant į rinkos struktūrą, ekonomines bei teisines aplinkybes, turinčias įtakos jos veikimui, egzistuoja realios ir konkrečios galimybės, kad koncentracijos paveiktos įmonės gali konkuruoti tarpusavyje arba kad naujas konkurentas gali įeiti į nagrinėjamą rinką ir konkuruoti su veikiančiomis įmonėmis.

(žr. 116 punktą)

8. Komisija turi didelę diskreciją vertindama būtinybę prisiimti įsipareigojimus siekiant išsklaidyti koncentracijos sukeltas rimtas abejones. Iš to išplaukia, kad Pirmosios instancijos teismas neturi vertinti to, ką jau įvertino Komisija, nes jo kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos. Tariamas neatsižvelgimas į tyrimo procedūroje dalyvavusios konkuruojančios bendrovės pasiūlytus įsipareigojimus savaime neįrodo, kad ginčijamame sprendime padaryta akivaizdi vertinimo klaida, o dėl aplinkybės, kad galėjo būti prisiimti ir kiti įsipareigojimai, net jeigu jie būtų palankesni konkurencijos atžvilgiu, pažymėtina, jog šis sprendimas negali būti panaikintas, nes Komisija galėjo padaryti pagrįstą išvadą, kad sprendime įtvirtinti įsipareigojimai gali išsklaidyti rimtas abejones.

Vykdydamas šią teisminę kontrolę, Pirmosios instancijos teismas turi atsižvelgti į konkretų I etapu prisiimtų įsipareigojimų tikslą, t. y. tų įsipareigojimų, kuriais, priešingai nuo prisiimtų II etapu, siekiama ne sutrukdyti dominuojančios padėties sukūrimui ar sustiprinimui, bet išsklaidyti rimtas abejones šiuo klausimu. Todėl, kai Pirmosios instancijos teismas turi išnagrinėti, ar I etapu prisiimti įsipareigojimai, atsižvelgiant į jų apimtį ir turinį, gali leisti Komisijai priimti patvirtinimo sprendimą nepradedant II etapo, jis privalo patikrinti, ar Komisija, nepadarydama akivaizdžios vertinimo klaidos, galėjo pripažinti, jog šie įsipareigojimai yra tiesioginis ir pakankamas atsakymas, galintis aiškiai išsklaidyti visas rimtas abejones.

(žr. 128–129 punktus)

9. Jei remiantis Pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių, taikytinų pagal Reglamentus Nr. 4064/89 ir 447/98, 17 punktu pasirodytų būtina, – nes tai būtų vienintelis būdas sukurti veiksmingą konkurentą paveiktose rinkose, – parduodamą veiklos dalį papildyti veikla, susijusia su rinkomis, kuriose Komisija nenustatė esant konkurencijos problemų, tam, kad būtų užtikrintas gyvybingas verslas, šios priemonės turi būti priimtos atsižvelgiant į proporcingumo principą.

Iš to matyti, kad dėl įsipareigojimų turi būti sprendžiama, pirma, atsižvelgiant į paveiktose rinkose nustatytas konkurencijos problemas, nes jei konkurencija šiose rinkose gali būti apsaugota, remiantis proporcingumo principu nebūtina, kad Komisija išplėstų įsipareigojimus ir nepaveiktų rinkų atžvilgiu, ir, antra, jie negali būti suvokiami kaip priemonė, nekonkurenciniais pagrindais sudaranti palankias sąlygas galimam naujam į rinką siekiančiam įeiti konkurentui.

(žr. 132, 134, 137 punktus)

10. Tai, kad koncentracijos, pripažintos suderinama su bendrąja rinka, šalys tariamai gali išsaugoti didelę rinkos dalį paveiktose rinkose, neįrodo, jog Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, jeigu pastaroji patvirtino svarbius įsipareigojimus šiose rinkose, žinodama, be kita ko, kad naujų konkurentų patekimas į šias rinkas bus skatinamas gynimo priemonėmis ir kad kiti faktoriai gali sumažinti susijungusio subjekto konkurencinę įtaką.

(žr. 175 punktą)

11. Elgesio įsipareigojimų nepakanka užkirsti kelią dominuojančios padėties sukūrimui ar sustiprinimui, ir kiekvienas atvejis turi būti įvertinamas atskirai kaip ir struktūrinių įsipareigojimų atveju.

(žr. 182 punktą)

12. Pagal Reglamento Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės 6 straipsnio 2 dalį Komisija gali leisti koncentraciją, jei šalių pasiūlyti įsipareigojimai leidžia pašalinti rimtas abejones, kilusias dėl šio sandorio suderinamumo su bendrąja rinka. Šitaip Reglamentu Nr. 4064/89 nustatomas tikslas, kurį Komisija turi pasiekti, tačiau paliekama didelė diskrecija dėl formos, kurią gali įgyti nagrinėjami įsipareigojimai. Šis reglamentas nereikalauja, kad pranešančios šalys įvardytų naują dalyvį, nors toks įvardijimas tam tikrais atvejais gali būti reikalingas, ypač kai joks konkurentas neišreiškia suinteresuotumo patekti į paveiktą rinką. Be to, konkretaus naujo dalyvio įvardijimo nereikalaujama, jeigu įvairūs konkurentai per administracinę procedūrą parodė suinteresuotumą patekti į paveiktą rinką aptariamos koncentracijos šalims pasiūlius įsipareigojimus.

Šiuo atžvilgiu neturi reikšmės aplinkybė, kad joks naujas dalyvis posėdžio dieną, kai Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo ieškinį dėl Komisijos sprendimo, kuriuo leista koncentracija, nebuvo patekęs į paveiktas rinkas. Iš tikrųjų individualaus akto teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į akto priėmimo metu egzistavusias faktines ir teisines aplinkybes.

(žr. 197–198, 203, 206 punktus)

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija)

SPRENDIMAS

2006 m. liepos 4 d.( )

„Konkurencija – Koncentracijos – Reglamentas (EEB) Nr. 4064/89 – Sprendimas, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka – Trečiojo asmens pareikštas ieškinys – Priimtinumas – Oro transporto rinkos – Įsipareigojimai“

Byloje T‑177/04

easyJet Airline Co. Ltd, įsteigta Luton (Jungtinė Karalystė), atstovaujama iš pradžių solicitors J. Cook, J. Parker ir S. Dolan, vėliau advokatų M. Werner ir M. Waha, solicitor L. Mills, advokatų M. de Lasala Lobera ir R. Malhotra,

ieškovė,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą P. Oliver, A. Bouquet ir A. Whelan, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

atsakovę,

palaikomą

Prancūzijos Respublikos, atstovaujamos G. de Bergues, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

įstojusios į bylą šalies,

dėl prašymo panaikinti 2004 m. vasario 11 d. Komisijos sprendimą, kuriuo bendrovės Air France ir Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka, jei bus laikomasi pasiūlytų įsipareigojimų (byla COMP/M.3280 – Air France/KLM),

EUROPOS BENDRIJŲ

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),

kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai N. J. Forwood ir S. Papasavvas,

posėdžio sekretorė K. Andová, administratorė,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. lapkričio 23 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Teisės aktai

1 Pagal jo 1 straipsnį 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (OL L 395, p. 1, ištaisymas OL L 257, 1990, p. 13, ir iš dalies pakeistas 1997 m. birželio 30 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1310/97 (OL L 180, p. 1), ištaisymas OL L 40, 1998, p. 17) taikomas visoms Bendrijos mastu vykdomoms koncentracijoms, kaip apibrėžta šio straipsnio 2 ir 3 dalyse.

2 Pagal Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnio 1 dalį apie Bendrijos mastu vykdomas koncentracijas iš anksto turi būti pranešama Komisijai.

3 Remiantis Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 1 dalimi, nustačiusi, kad nors koncentracija, apie kurią pranešama, patenka į šio reglamento taikymo sritį, tačiau nekelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija nusprendžia neprieštarauti ir paskelbia, kad ši koncentracija yra suderinama su bendrąja rinka (toliau – I etapas).

4 Tačiau pagal Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 1 dalies c punktą nustačiusi, kad koncentracija, apie kurią pranešama, patenka į šio reglamento taikymo sritį ir kelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija nusprendžia pradėti procedūrą (toliau – II etapas).

5 Pagal Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 2 dalį:

„Jei Komisija nustato, kad koncentracijoje dalyvaujančioms įmonėms padarius pakeitimų, koncentracija, apie kurią buvo pranešta, daugiau nebekelia rimtų abejonių pagal 1 dalies (c punktą), ji gali nuspręsti paskelbti šią koncentraciją suderinama su bendrąja rinka pagal 1 dalies (b punktą).

Komisija gali sprendimą pagal 1 dalies (b punktą) susieti su sąlygomis ir įpareigojimais, užtikrinančiais koncentracijoje dalyvaujančių įmonių prieš Komisiją prisiimtų įsipareigojimų, darant koncentraciją suderinamą su bendrąja rinka, vykdymą.“

6 Pagal Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 3 dalies b punktą Komisija gali panaikinti priimtą sprendimą, jei koncentracijoje dalyvaujančios įmonės pažeidžia bet kurį su sprendimu susietą įpareigojimą.

7 Pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių, priimtinų pagal Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4064/89 ir Komisijos reglamentą (EB) Nr. 447/98 (OL C 68, 2001, p. 3, toliau – Pranešimas dėl gynimo priemonių), Komisija pateikia gaires, kurių ji tikisi, kad bus laikomasi vykdant įsipareigojimus, ir visų pirma nurodo štai ką:

– šalys turi aiškiai parodyti, kad konkurencijos gynimo priemonė veiksmingos konkurencijos sąlygas bendrojoje rinkoje atkuria visam laikui (6 punktas), ir pašalinti bet kokius bet kurių veiksnių neaiškumus, susijusius su siūlomos priemonės tipu, dydžiu, apimtimi ir tikimybe, kad šalys galėtų ją sėkmingai, visiškai ir laiku įgyvendinti (7 punktas);

– pagrindinis įsipareigojimų tikslas yra užtikrinti konkurencingų rinkos struktūrų egzistavimą; struktūrinio pobūdžio įsipareigojimai (pvz., įsipareigojimas parduoti filialą), bendrąja prasme yra priimtinesni Reglamente Nr. 4064/89 įtvirtinto tikslo požiūriu, nes jie padeda išvengti Komisijos nurodytos dominuojančios padėties sukūrimo arba sustiprinimo, be to, jiems nereikalingos vidutinio ar ilgo laikotarpio kontrolės priemonės; vis dėlto negalima automatiškai atmesti galimybės, kad dominuojančios padėties atsiradimo ar sustiprinimo galima išvengti prisiimant ir kitokio pobūdžio įsipareigojimų, nors dėl jų tinkamumo turėtų būti sprendžiama kiekvienu atveju atskirai (9 punktas);

– pirmojoje stadijoje Komisijos svarstymui pateiktų įsipareigojimų turi pakakti, kad nekiltų jokių „rimtų abejonių“, kaip apibrėžta Koncentracijų reglamento 6 straipsnio 1 dalies c punkte (11 punktas);

– jeigu dėl siūlomo susijungimo kyla grėsmė sukurti ar sustiprinti dominuojančią padėtį, kuri trukdytų veiksmingai konkurencijai, geriausias būdas veiksmingai konkurencijai atkurti neuždraudžiant susijungimo yra sudaryti sąlygas naujam konkurencingam ūkio subjektui atsirasti arba sustiprinti jau esamus konkurentus parduodant dalį verslo (13 punktas);

– parduodama verslo dalis turi būti gyvybinga, kad, valdoma tinkamo pirkėjo, galėtų ilgai ir nepertraukiamai veiksmingai konkuruoti su susijungusia įmone. Paprastai gyvybingu verslu laikoma jau egzistuojanti įmonė, kuri gali veikti savarankiškai, t. y. įmonė, kurios žaliavų tiekimas nebepriklauso nuo susijungusių šalių arba kuri nebepriklauso nuo kitokios formos bendradarbiavimo su susijungusiomis šalimis (išskyrus bendradarbiavimą pereinamuoju laikotarpiu) (14 punktas);

– būna atvejų, kai parduodamo verslo (turtas laikomas verslo dalimi) gyvybingumas daug priklauso nuo to, kas yra pirkėjas. Tokiais atvejais Komisija susijungimo neleidžia vykdyti, nebent šalys įsipareigotų nevykdyti to susijungimo, apie kurį pranešė, kol nesudarys Komisijos patvirtintos saistančios sutarties su parduodamo verslo pirkėju (20 punktas);

– nors dalies verslo pardavimui yra teikiama pirmenybė, tai nėra vienintelė Komisijai priimtina konkurencijos gynimo priemonė; iš tikrųjų gali būti situacijų, kai parduoti dalį verslo neįmanoma; tokiomis aplinkybėmis Komisija turi nustatyti, ar kitų rūšių konkurencijos gynimo priemonės gali turėti pakankamą poveikį, kad rinkoje būtų atkurta veiksminga konkurencija (26 punktas).

8 Komisijos pranešime dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės tikslams (OL C 372, 1997, p. 5, toliau – Pranešimas dėl rinkos apibrėžimo) skelbiama, kad įmonėms įtaką daro trys pagrindiniai šaltiniai ar konkurencijos ribojimai: paklausos pakeičiamumas, pasiūlos pakeičiamumas ir potenciali konkurencija. Ekonominiu požiūriu atitinkamos rinkos apibrėžimui paklausos pakeičiamumas reiškia greičiausią ir efektyviausią drausminančią jėgą tam tikros prekės tiekėjams, ypač jų sprendimams dėl kainos nustatymo (13 punktas).

Faktinės bylos aplinkybės

1. Aptariamos įmonės

9 2004 m. vasario 11 d. I etapo pabaigoje Komisija priėmė sprendimą, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka, jei bus laikomasi siūlomų įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 2 dalį (byla COMP/M.3280 – Air France/KLM) (OL C 60, p. 5, toliau – ginčijamas sprendimas). Ieškovė yra Jungtinėje Karalystėje buveinę turinti pigių skrydžių bendrovė, siūlanti savo paslaugas už patrauklias kainas įvairiais maršrutais Europoje.

10 Air France yra Prancūzijoje įsteigtas oro vežėjas, vykdantis savo veiklą iš esmės trijuose sektoriuose: keleivių vežimas, krovinių gabenimas ir techninės priežiūros bei aptarnavimo paslaugos. Air France naudoja veiklos centrais pagrįstą sistemą (angl. k. „hub-and-spoke network“), o jos pagrindiniai veiklos centrai yra Roissy-Charles-de-Gaulle oro uostas (toliau – CDG) tarptautiniams skrydžiams ir Paris-Orly oro uostas (toliau – Orly) vidaus skrydžiams. Air France taip pat yra viena iš aljanso SkyTeam steigėjų, kurio kitos narės yra bendrovės Aeromexico, Alitalia, Continental Airlines, CSA Czech Airlines, Delta, Northwest Airlines ir Korean Air.

11 KLM yra Nyderlanduose įsteigtas oro vežėjas, kuris savo veiklą iš esmės vykdo keturiuose sektoriuose: keleivių vežimas, krovinių gabenimas, techninės priežiūros paslaugos ir čarterinių bei reguliarių pigių skrydžių vykdymas per dukterinę bendrovę Transavia. KLM naudoja veiklos centrais pagrįstą sistemą, kurios pagrindinis veiklos centras yra Amsterdam-Schiphol oro uoste. KLM su Northwest Airlines sudarė aljanso susitarimą, susijusį iš esmės su Šiaurės Atlanto maršrutais.

2. Administracinė procedūra Komisijoje

12 2003 m. gruodžio 18 d., remdamosi Reglamentu Nr. 4064/89, Air France ir KLM pranešė Komisijai apie 2003 m. spalio 16 d. pasirašytą pagrindinį susitarimą. Šis susitarimas numatė, kad Air France iš KLM įgyja visus ekonominius interesus bei laipsniškai pastarosios teisinę kontrolę. Air France visų pirma turėjo įgyti 49 % balsavimo teisių suteikiančių KLM akcijų, dėl kurių ši turėjo veto teisę strateginių operacijų atžvilgiu, kaip antai strateginio plano priėmimas, biudžeto tvirtinimas ir KLM vadovų skyrimas, o vėliau – likusias balsavimo teises suteikiančių akcijų (toliau – koncentracija).

13 2003 m. gruodžio 23 d., remdamasi Reglamento Nr. 4064/89 11 straipsniu, Komisija daugiau kaip 90 konkurentų, tarp jų ir ieškovei, pateikė prašymą suteikti informacijos apie koncentraciją. 2004 m. sausio 14 d. ieškovė pateikė savo pastabas.

14 2004 m. sausio 21 d., remdamosi Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 2 dalimi, Air France ir KLM pasiūlė įsipareigojimus Komisijai. 2004 m. sausio 23 d. pastaroji šiuos įsipareigojimus persiuntė suinteresuotiesiems tretiesiems asmenims, kad šie pateiktų savo pastabas. 2004 m. sausio 30 d. ir vasario 4 d. ieškovė pateikė savo komentarus dėl koncentracijos šalių pasiūlytų įsipareigojimų.

15 2004 m. vasario 11 d. I etapo pabaigoje Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, nuspręsdama, kad koncentracija suderinama su bendrąja rinka, jei bus laikomasi pasiūlytų įsipareigojimų.

3. Komisijos patvirtinti įsipareigojimai

16 Kad pašalintų dėl Koncentracijos kilusias rimtas abejones, susijusias su jos suderinamumu su bendrąja rinka, Air France ir KLM pasiūlė įsipareigojimus siekdamos išspręsti konkurencijos problemas keturiolikoje maršrutų, iš kurių devyni yra Europoje (Paryžius–Amsterdamas, Lionas–Amsterdamas, Marselis–Amsterdamas, Tulūza–Amsterdamas, Bordo–Amsterdamas, Milanas–Amsterdamas, Roma–Amsterdamas, Venecija–Amsterdamas ir Bolonija–Amsterdamas). Įsipareigojimai, kurių priežiūrą vykdo patikėtinis, gali būti apibendrinti taip:

– įsipareigojimai, prisiimti dėl artimųjų maršrutų (arba Europos maršrutų): susijungęs subjektas įsipareigoja nereikalaudamas piniginės kompensacijos ir pagal specialią įsipareigojimuose numatytą procedūrą suteikti tam tikrą kiekį laiko tarpsnių Amsterdame ir (arba) Paryžiuje, ir (arba) Lione, ir (arba) Milane, ir (arba) Romoje, ir leisti vienam ar daugiau naujų dalyvių nustatytuose Europos maršrutuose teikti kasdienes reguliaraus ir tiesioginio keleivių vežimo oru paslaugas (naujas ar papildomas); maršruto Paryžius–Amsterdamas atžvilgiu turi būti leidžiama iki šešių skrydžių per dieną, maršrutų Lionas–Amsterdamas ir Roma–Amsterdamas atžvilgiu – iki trijų skrydžių per dieną, o maršrutų Marselis–Amsterdamas, Tulūza–Amsterdamas, Bordo-Amsterdamas, Milanas-Amsterdamas, Roma-–Amsterdamas, Venecija–Amsterdamas ir Bolonija–Amsterdamas atžvilgiu – iki dviejų skrydžių per dieną;

– įsipareigojimai, prisiimti dėl tolimųjų maršrutų (arba tarpkontinentinių maršrutų): laiko tarpsniai bus suteikiami Amsterdamo ir Paryžiaus oro uostuose tolimiesiems maršrutams, kurie ginčijamame sprendime laikomi keliančiais konkurencijos problemų;

– įsipareigojimai dėl laiko tarpsnių atsisakymo sąlygų: laiko tarpsniai, kurių susijungęs subjektas atsisako, turi nesiskirti daugiau kaip 90 minučių palyginti su laiku, kurio prašo naujas dalyvis tolimiesiems maršrutams ir daugiau kaip 30 minučių, palyginti su laiku, kurio prašo naujas dalyvis Europos maršrutams; kadangi CDG ir Orly yra pakeičiami keleivių vežimo oru Europoje paslaugų atžvilgiu, nauji potencialūs dalyviai gali prašyti laiko tarpsnių bet kuriame iš šių oro uostų;

– įsipareigojimų, susijusių su laiko tarpsniais, trukmė yra neribota; vis dėlto susijungęs subjektas turės galimybę remtis peržiūrėjimo sąlyga, jei tai pateisins išskirtinės aplinkybės arba radikalūs rinkos sąlygų pasikeitimai, pavyzdžiui, konkurencingos vežimo oru paslaugos teikimas tam tikru tolimuoju ar Europos maršrutu; taigi Komisija gali nuspręsti pašalinti, pakeisti arba pakeisti kitu vieną ar daugiau prisiimtų įsipareigojimų; jei po šio peržiūrėjimo Komisija padaro išvadą, kad susijungusiam subjektui nustatyta pareiga atsisakyti laiko tarpsnių atitinkamu maršrutu yra įvykdyta, naujas dalyvis galės ir toliau naudoti anksčiau gautus laiko tarpsnius; jei jis nustoja naudotis laiko tarpsniais atitinkamu maršrutu, pastarieji turi būti grąžinti laiko tarpsnių koordinatoriui;

– skrydžių skaičiaus užšaldymas: susijungęs subjektas įsipareigoja nedidinti skrydžių skaičiaus atitinkamai maršrute Paryžius–Amsterdamas arba Lionas-–Amsterdamas nuo tada, kai pradedamos naujo vežimo oru paslaugų teikėjo operacijos atitinkamame maršrute; šis skrydžių užšaldymas bus taikomas šešis vienas po kito einančius International Air Transport Association (IATA) nustatytus sezonus; be to, susijungęs subjektas įsipareigoja, pirma, neviršyti keturiolikos skrydžių per savaitę skaičiaus maršrutu Amsterdamas–Niujorkas (J. F. Kenedy oro uostas) ir, antra, nedidinti skrydžių skaičiaus maršrutu Amsterdamas–Niujorkas (Newark oro uostas) šešis vienas po kito einančius IATA nustatytus sezonus nuo tada, kai šiuo maršrutu pradedami naujo vežimo oru paslaugų tiekėjo tiesioginiai skrydžiai;

– susitarimai dėl teisės keisti avialinijas: jei naujas dalyvis pateikia prašymą, susijungęs subjektas įsipareigoja sudaryti su juo susitarimą dėl teisės keisti avialinijas visų ginčijamame sprendime nustatytų maršrutų atžvilgiu;

– specialūs proporciniai susitarimai: jei potencialus naujas dalyvis pateikia prašymą, susijungęs subjektas įsipareigoja sudaryti su juo specialų proporcinį susitarimą dėl vežimo, kuris realiai prasideda ir baigiasi Prancūzijoje ir (arba) Nyderlanduose su sąlyga, kad dalis kelionės vyksta maršrutu Paryžius-–Amsterdamas;

– lojalumo programa: jei naujas dalyvis pateikia prašymą, susijungęs subjektas jam leidžia dalyvauti savo lojalumo programoje ginčijamame sprendime nustatytuose maršrutuose tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir kitiems aljanso, kuriam priklauso susijungęs subjektas, nariams;

– intermodalinės paslaugos: jei geležinkelio bendrovė ar kita vežimų keliais bendrovė, kuri teikia paslaugas maršrutais tarp Prancūzijos ir Nyderlandų ir (arba) tarp Italijos ir Nyderlandų, pateikia prašymą, susijungęs subjektas įsipareigoja sudaryti su ja susitarimą dėl intermodalinių paslaugų; pagal šį susitarimą susijungęs subjektas užtikrina keleivių vežimą oru viena maršruto dalimi, o kita maršruto dalimi jų vežimą užtikrina intermodalinis partneris;

– blokuotos erdvės susitarimai: naujam potencialiam dalyviui pateikus prašymą, susijungęs subjektas įsipareigoja sudaryti su juo blokuotos erdvės susitarimą vežimui, kurio reali pradžia ir pabaiga yra, pirma, Nyderlanduose, ir, antra, Marselyje, Tulūzoje ar Bordo, su sąlyga, kad dalis kelionės vykdoma maršrutu Paryžius-–Amsterdamas; blokuotos erdvės susitarimas grindžiamas fiksuotu vietų skaičiumi ir galioja mažiausiai visą vieną IATA nustatytą sezoną; šis susitarimas apima daugiausia 15 % vietų konkretaus skrydžio atžvilgiu ir 30 vietų orlaivyje;

– pareigos, susijusios su tarifais: kiekvieną kartą, kai susijungęs subjektas sumažina paskelbtą tarifą maršrutu Paryžius–Amsterdamas, jis įsipareigoja taikyti lygiavertę nuolaidą atitinkamam maršruto Lionas–Amsterdamas tarifui, nebent pastarąjį maršrutą aptarnautų konkuruojantis oro vežėjas.

Procesas ir šalių reikalavimai

17 2004 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė šį ieškinį.

18 2004 m. rugsėjo 24 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Prancūzijos Respublika pateikė prašymą leisti įstoti į šį procesą palaikyti Komisijos reikalavimus. 2004 m. lapkričio 9 d. ieškovė paprašė, kad tam tikra informacija, jos teigimu, komercinė paslaptis, būtų nagrinėjama konfidencialiai. 2004 m. gruodžio 17 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo antrosios kolegijos pirmininkas leido Prancūzijos Respublikai įstoti į bylą. Per nustatytus terminus įstojusi į bylą šalis pateikė savo paaiškinimą, o kitos šalys – atsiliepimus į šį paaiškinimą.

19 Kadangi įstojusi į bylą šalis nepateikė prieštaravimų dėl prašymo, susijusio su konfidencialiu nagrinėjimu, jai buvo pateikti nekonfidencialūs dokumentai, kaip tai iš pradžių numatyta pirmiau nurodytoje 2004 m. gruodžio 17 d. Nutartyje.

20 2005 m. spalio 26 d. laišku įstojusi į bylą šalis informavo Pirmosios instancijos teismo kanceliariją, kad posėdyje dalyvauti ji neketina.

21 Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. 2005 m. lapkričio 23 d. posėdyje buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir jų atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.

22 Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

23 Komisija ir įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl tyrimo priemonių taikymo

24 2005 m. spalio 3 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu laišku ieškovė paprašė taikyti tyrimo priemones siekdama, kad Komisija pateiktų, pirma, visus atsakymus, gautus dėl jos 2003 m. gruodžio 23 d. prašymo suteikti informacijos, bei visus dokumentus, kuriuos jai pateikė oro bendrovės Meridiana, Virgin Express ir Volare, ir, antra, visus jos darbo dokumentus, susijusius su pasiūlytais įsipareigojimais, bei visą su tuo susijusią korespondenciją, kuria buvo pasikeista tarp koncentracijos šalių.

25 Pirmosios instancijos teismas mano, kad šis prašymas yra įrodymų pasiūlymas. Tačiau pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 1 dalį bylos šalys gali pateikti naujų įrodymų grįsdamos jų dublike arba triplike pateikiamus argumentus, bet tik jos turi nurodyti priežastis, dėl kurių uždelsė šiuos pateikti.

26 Šioje byloje reikia pastebėti, kad ieškovė paprašė taikyti tyrimo priemones beveik vienuolika mėnesių po savo dubliko pateikimo nepaaiškindama uždelsimo priežasčių. Todėl per teismo posėdį jai buvo pasiūlyta pateikti argumentus, kurie pagrįstų jos prašymo delsimą. Šiuo tikslu ji paaiškino, jog toks laikotarpis pateisinamas aplinkybe, kad ji visų pirma ketino pareikšti ieškinį dėl Komisijos sprendimo, kuriuo pastaroji atsisakė suteikti galimybę susipažinti su jos prašytais dokumentais. Nors ši abejonė dėl teisių gynimo priemonės pasirinkimo galėtų paaiškinti, kodėl ieškovė nepateikė savo prašymo iš karto po šio atsisakymo, vis dėlto tai negali pateisinti aplinkybės, kad ieškovė laukė kelis mėnesius prieš galiausiai imdamasi veiksmų.

27 Be to, nepaisant šio uždelsto prašymo, Pirmosios instancijos teismas mano, jog dokumentai ir šalių žodžiu pareikštos nuomonės jam suteikė pakankamai informacijos, kad jis galėtų priimti sprendimą dėl šio ginčo. Tad prašymas taikyti tyrimo priemones yra atmestinas.

Dėl priimtinumo

1. Šalių argumentai

28 Ieškovė teigia, kad ginčijamas sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs. Kadangi ieškovė veikia rinkose, kuriose veiklą vykdys susijungęs subjektas, ji mano, jog ginčijamas sprendimas yra tiesiogiai su ja susijęs. Jis yra ir konkrečiai su ja susijęs, nes ji – viena iš pagrindinių Air France ir KLM konkurenčių įvairiuose maršrutuose, be to, ji taip pat turi būti laikoma potencialia Air France konkurente kituose maršrutuose Prancūzijoje, visų pirma, tuose, kurių pradžia ir pabaiga yra CDG bei Orly. Be to, ji pabrėžia, kad ji aktyviai dalyvavo administracinėje procedūroje, kur buvo priimtas ginčijamas sprendimas, ir kad atsižvelgiant į teismo praktiką šis dalyvavimas ją konkrečiai išskiria panašiai kaip asmenis, kuriems šis sprendimas yra skirtas (1994 m. gegužės 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Air France prieš Komisiją, T‑2/93, Rink. p. II‑323, 44 punktas).

29 Komisijai kyla klausimas dėl šio ieškinio priimtinumo, nes ieškovė nėra suinteresuota koncentracijos paveiktais maršrutais.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl teisės pareikšti ieškinį

30 Pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti ieškinį dėl jam skirto sprendimo arba sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniu skirto reglamento ar sprendimo formos, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs.

31 Nagrinėjamu atveju ieškovė nėra viena iš koncentracijos dalyvių, todėl ginčijamas sprendimas yra skirtas ne jai. Taigi reikia išnagrinėti, ar šis sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs.

32 Šioje byloje, kadangi ginčijamas sprendimas leidžia vykdyti koncentraciją iš karto, jis gali nedelsiant pakeisti ir padėtį atitinkamose rinkose. Kadangi dėl koncentracijos šalių ketinimo ją įgyvendinti nekilo abejonių, į atitinkamą rinką ar rinkas įeiti siekiantys ūkio subjektai ginčijamo sprendimo priėmimo metu galėjo būti tikri dėl skubaus ar greito rinkos padėties pakeitimo (šiuo klausimu žr. 1994 m. kovo 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Air France prieš Komisiją, T‑3/93, Rink. p. II‑121, 80 punktą). Iš to matyti, kad ginčijamas sprendimas yra tiesiogiai susijęs su ieškove.

33 Todėl reikia įvertinti, ar ginčijamas sprendimas taip pat yra ir konkrečiai su ja susijęs.

34 Pagal nusistovėjusią teismo praktiką kiti nei tie, kuriems sprendimas skirtas, subjektai, gali manyti, jog šis sprendimas yra konkrečiai su jais susijęs tik tokiu atveju, jeigu jis paveikia juos dėl tam tikrų ypatingų savybių arba dėl faktinių aplinkybių, kurios išskiria juos iš kitų asmenų, ir dėl to juos konkrečiai išskiria panašiai kaip asmenį, kuriam šis sprendimas yra skirtas (1963 m. Teisingumo Teismo sprendimas Plaumann priešKomisiją, 25/62, Rink. p. 197, 223 ir 2000 m. gegužės 23 d. Sprendimo Comité d’entreprise de la Société française de production ir kt. prieš Komisiją, C‑106/98 P, Rink. p. I‑3659, 39 punktas; 1995 m. balandžio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo ASPEC ir kt. prieš Komisiją, T‑435/93, Rink. p. II‑1281, 62 punktas).

35 Tuo atveju, jei priimamas sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad koncentracija yra suderinama su bendrąja rinka, tai, ar jis konkrečiai susijęs su trečiąja įmone, reikia nustatyti atsižvelgiant, pirma, į jos dalyvavimą administracinėje procedūroje ir, antra, į tai, ar jos padėtis rinkoje buvo paveikta. Nors vien paprasto dalyvavimo procedūroje, aišku, nepakanka įrodyti, kad sprendimas yra konkrečiai susijęs su ieškove, ypač koncentracijų srityje, kurių išsamus nagrinėjimas reikalauja nuolatinių kontaktų su įvairiomis įmonėmis, vis dėlto aktyvus dalyvavimas administracinėje procedūroje yra elementas, į kurį nuolat atsižvelgiama su konkurencija susijusioje teismo praktikoje, įskaitant specifinę koncentracijų kontrolės sritį, siekiant atsižvelgiant į kitas ypatingas aplinkybes, įrodyti jo ieškinio priimtinumą (šiuo klausimu žr. 1986 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Cofaz ir kt. prieš Komisiją, 169/84, Rink. p. 391, 24 ir 25 punktus ir 1998 m. kovo 31 d. Sprendimo Prancūzija ir kt. prieš Komisiją, vadinamojo „Kali & Salz“, C‑68/94 ir C‑30/95, Rink. p. I‑1375, 54–56 punktus; 28 punkte minėto sprendimo Air France prieš Komisiją 44–46 punktus ir 2003 m. balandžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BaByliss prieš Komisiją, T‑114/02, Rink. p. II‑1279, 95 punktą).

36 Visų pirma dėl dalyvavimo administracinėje procedūroje reikia pažymėti, kad ieškovė aktyviai joje dalyvavo, be kita ko, 2004 m. sausio 14 d. atsakydama į 2003 m. gruodžio 23 d. Komisijos informacijos prašymą ir 2004 m. sausio 30 d. pateikdama savo pastabas dėl Air France pasiūlytų įsipareigojimų turinio. Be to, 2004 m. sausio 30 d. ieškovė dalyvavo konferencijoje telefonu, susijusioje su Komisijai pasiūlytais įsipareigojimais, ir 2004 m. vasario 4 d. pateikė atsakymus į klausimus dėl koncentracijos šalių Komisijai pasiūlytų įsipareigojimų.

37 Antra, kalbant apie poveikį padėčiai rinkoje, iš ieškovės pateiktų dokumentų, kurių Komisija neginčijo, matyti, kad ji yra viena iš pagrindinių Air France konkurenčių Prancūzijoje bei įvairiuose tiesioginiuose maršrutuose, kaip antai Paryžius–Marselis, Paryžius–Nica, Paryžius-–Londonas, ir viena iš pagrindinių KLM konkurenčių įvairiuose tiesioginiuose maršrutuose, kaip antai Amsterdamas-–Edinburgas, Amsterdamas–Londonas ir Amsterdamas–Nica. Be to, ieškovė veikia vienoje iš rinkų, kurioje veiklą vykdo koncentracijos šalys, t. y. siūlo veiklą maršrutu Amsterdamas-–Nica.

38 Todėl ginčijamas sprendimas yra konkrečiai susijęs su ieškove.

39 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ginčijamas sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su ieškove, todėl ji turi teisę dėl jo pareikšti ieškinį.

Dėl suinteresuotumo pareikšti ieškinį

40 Kalbant apie ieškovės suinteresuotumą pareikšti ieškinį, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką fizinio ar juridinio asmens pareikštas ieškinys dėl panaikinimo priimtinas tik tuo atveju, jei ieškovas yra suinteresuotas, kad ginčijamas aktas būtų panaikintas (1995 m. rugsėjo 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Antillean Rice Mills ir kt. prieš Komisiją, T-480/93 ir T-483/93, Rink. p. II-2305, 59 punktas; 1999 m. kovo 25 d. Sprendimo Gencor prieš Komisiją, T-102/96, Rink. p. II-753, 40 punktas ir 2002 m. sausio 30 d. Sprendimo Nuove Industrie Molisane prieš Komisiją, T-212/00, Rink. p. II-347, 33 punktas). Šis suinteresuotumas turi būti atsiradęs ir esantis (1992 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo NBV ir NVB prieš Komisiją, T-138/89, Rink. p. II‑2181, 33 punktas) bei vertinamas ieškinio pareiškimo dieną (1963 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas Forges de Clabecq prieš Aukščiausiąją instituciją, 14/63, Rink. p. 719, 748 ir 2001 m. balandžio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Torre ir kt. prieš Komisiją, T‑159/98, RinkVT p. I-A-83 ir II-395, 28 punktas). Suinteresuotumas pareikšti ieškinį egzistuoja tik tuo atveju, jei dėl savo rezultato ieškinys gali suteikti naudos ją pateikusiai šaliai (žr. 2004 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo MCI prieš Komisiją, T‑310/00, Rink. p. II‑0000, 44 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

41 Šioje byloje ieškinio pareiškimo dieną ieškovė turėjo jau atsiradusį ir aktualų suinteresuotumą, kad ginčijamas sprendimas būtų panaikintas, nes šis su tam tikromis sąlygomis leido koncentraciją tarp dviejų jos konkurenčių, galinčią paveikti jos komercinę padėtį. Todėl ieškovės suinteresuotumas pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo negali būti ginčijamas. Ši išvada negali būti paneigta dėl to, kad Komisija trečiojo ir penktojo ieškinio pagrindo atžvilgiu nurodė, jog nėra suinteresuotumo pareikšti ieškinio. Iš tikrųjų, net darant prielaidą, kad nepriimtinumo dėl suinteresuotumo trūkumo pareikšti ieškinį koncepcija galėtų būti taikoma autonomiškai vienam pagrindui, trečiasis ir penktasis ieškinio pagrindai šiuo atveju yra kritika, pateikiama dėl įvairių Komisijos argumentavimo elementų, kuriais remiantis buvo priimta žalą ieškovei darančio ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis.

42 Iš to, kas pasakyta, matyti, kad šis ieškinys yra priimtinas.

Dėl esmės

43 Pagrįsdama savo ieškinį dėl panaikinimo ieškovė nurodo penkis pagrindus. Nurodydama pirmąjį ieškinio pagrindą, ji tvirtina, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą neišanalizuodama susijungusio subjekto dominuojančios padėties sustiprinimo maršrutais, kuriuose nebuvo susijusios tiesioginių ar netiesioginių koncentracijos šalių veiklos. Nurodydama antrąjį ieškinio pagrindą ieškovė teigia, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą neišanalizuodama galimo susijungusio subjekto dominuojančios padėties sustiprinimo oro uosto paslaugų pirkimo rinkoje. Pateikdama trečiąjį ieškinio pagrindą ieškovė tvirtina, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą padarydama išvadą dėl CDG ir Orly pakeičiamumo. Nurodydama ketvirtąjį ieškinio pagrindą ieškovė teigia, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą neatsižvelgdama į būsimą konkurencinę padėtį tuo atveju, jeigu koncentracija neįvyktų. Galiausiai, nurodydama penktąjį ieškinio pagrindą ieškovė tvirtina, kad ginčijamame sprendime padaryta akivaizdi vertinimo klaida, nes įsipareigojimų nepakanka, jog būtų pašalintos rimtos Komisijos abejonės dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka.

44 Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, Bendrijos teismo vykdoma Komisijos atliktų sudėtingų ekonominių vertinimų, įgyvendinant Reglamentu Nr. 4064/89 suteikiamą diskreciją, kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar buvo laikytasi procedūros ir motyvavimo taisyklių, ar faktinės aplinkybės iš tikrųjų yra tikslios, ar nėra akivaizdžios vertinimo klaidos ir piktnaudžiavimo įgaliojimais (2003 m. balandžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Petrolessence ir SG2R prieš Komisiją, T‑342/00, Rink. p. II‑1161, 101 punktas ir 2005 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo EDP prieš Komisiją, T‑87/05, Rink. p. II‑0000, 151 punktas).

45 Pagal Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio 3 dalį nesuderinamomis su bendrąja rinka pripažįstamos koncentracijos, kurios sukuria arba sustiprina dominuojančią padėtį, dėl to itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje. Ir, atvirkščiai, Komisija turi pripažinti į reglamento taikymo sritį patenkančią koncentraciją, apie kurią jai buvo pranešta, suderinamą su bendrąja rinka, jeigu dvi šios nuostatos sąlygos nėra tenkinamos. Jeigu nėra sukuriama ar sustiprinama dominuojanti padėtis, koncentracija turi būti leidžiama nenagrinėjant, kokios įtakos ji turės veiksmingai konkurencijai (28 punkte minėto sprendimo Air France prieš Komisiją 79 punktas).

46 Atsižvelgiant būtent į šiuos argumentus, reikia išnagrinėti ieškovės nurodytus penkis ieškinio pagrindus.

1. Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida, padaryta neišanalizavus susijungusio subjekto dominuojančios padėties sustiprinimo maršrutuose, kuriuose Air France ir KLM veikla nesusijusi

Šalių argumentai

47 Dėl keleivių vežimo reguliariais skrydžiais ieškovė pastebi, kad Komisija apibrėžė nagrinėjamų produktų rinką remdamasi išvykimo ir atvykimo poromis (toliau – O & D koncepcija), kai bet koks derinys paklausos požiūriu sudaro atskirą rinką. Tačiau ieškovė mano, kad Komisija „poilsinių kelionių skrydžių“ pasiūlą turėjo išanalizuoti remdamasi platesniu pagrindu nei skaidymas į porinį miestų maršrutą „bendrosios poilsio–atostogų rinkos“ kontekste.

48 Be to, ji mano, kad Komisija turėjo išnagrinėti, ar koncentracija galėjo sukurti arba sustiprinti dominuojančią padėtį visoje Europos Sąjungos rinkoje. Todėl Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą neišnagrinėdama koncentracijos poveikio maršrutams, kuriuose Air France ir KLM veikla nesusijusi. Ieškovė visų pirma kaltina Komisiją, kad ši nepatikrino, ar dėl koncentracijos atsirandanti papildoma nauda bei Air France tinklo ir svarbos padidėjimas tarptautiniu lygiu sustiprina jos padėtį šiuose maršrutuose. Ieškovė taip pat mano, kad Komisija nukrypo nuo savo praktikos, susijusios su dominuojančios padėties sustiprinimo vertinimu, įtvirtintos keliuose sprendimuose, priimtuose pagal Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnio 2 dalį, kuriuose ji atsižvelgė į platesnį koncentracijų susijusiose rinkose, apie kurias buvo pranešta, poveikį, apimantį ne tik zoną, kur veikla tiesiogiai sutampa (šiuo klausimu visų pirma žr. 2001m. birželio 3 d. Komisijos sprendimą 2004/134/EB, kuriuo koncentracija pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimu (byla COMP/M.2220 – General Electric/Honeywell) (OL L 48, 2004, p. 1)).

49 Akivaizdžią vertinimo klaidą, atsiradusią neišnagrinėjus susijungusio subjekto dominuojančios padėties sustiprėjimo, patvirtina tai, kad remdamasi EB 81 straipsnio 3 dalimi Komisija pripažino naudą, vartotojams suteikiamą bendrųjų įmonių ar kitų bendradarbiavimo susitarimų, kuriuose dalyvauja oro bendrovės. Šioje byloje ieškovė mano, kad oro bendrovei ar aljansui suteikta galimybė siūlyti konkurencingus privalumus, kaip antai geresnį susisiekimą, mažesnes kainas, taip pat naujus maršrutus, gali daryti vartotojams poveikį pasirenkant oro bendrovę ar aljansą. Vis dėlto Komisija suklydo šiuos privalumus pripažindama palankiais konkurencijai, o ne dominuojančią padėtį sustiprinančiais elementais.

50 Pavyzdžiui, kalbėdama apie jungimų padidėjimą, ieškovė tvirtina, kad keleiviai, norintys keliauti iš Biarritz į Amsterdamą, negali pasinaudoti tiesioginiu skrydžiu ir turi persėsti pasirinktinai Clermont-Ferrand, Liono, Paryžiaus ar Nicos oro uostuose. Taigi, jos nuomone, koncentracija sustiprins Air France padėtį Biarritz–Amsterdamas rinkoje. Iš tikrųjų keleiviai, norintys skristi iš Biarritz į Amsterdamą, būtų skatinami keliauti su Air France, nes koncentracija leistų padidinti jungimus tarp šių keturių oro uostų ir Amsterdamo. Panašūs argumentai gali būti taikomi maršrutui Brestas–Amsterdamas, nes dėl Koncentracijos padaugėjus jungimų sustiprėja Air France padėtis.

51 Komisija teigia, kad šioje byloje keleivinių skrydžių paslaugų rinką reikėjo apibrėžti remiantis O & D koncepcija. Šiuo klausimu ji pažymi, kad ieškovė nepatikslino, ką reiškia jos „poilsinių kelionių skrydžiai“ ir „bendrosios poilsio/atostogų rinkos“, taip pat aiškiai nenurodė, kas sudaro koncepciją, pagal kurią rinka apibrėžiama plačiau.

52 Kalbėdama apie nesusijusių maršrutų poveikį, Komisija mano, kad ieškovė negali tik teigti, jog Komisija turėjo juos išnagrinėti, nenurodydama, kokie tai maršrutai. Be to, nei koncentracijos šalys, nei tretieji asmenys, į kuriuos buvo kreiptasi per administracinę procedūrą, neleido manyti, kad Koncentracija galėjo turėti antikonkurencinį poveikį nesusijusiems maršrutams, išskyrus tuos, kuriuose Air France ar KLM buvo potencialūs konkurentai. Dėl ieškovės teiginio, susijusio su maršrutu Biarritz–Amsterdamas, Komisija teigia, kad pastarasis yra atskira rinka ir kad ji turi būti analizuojama, pirma, remiantis potencialia konkurencija tiesioginių skrydžių Biarritz–Amsterdamas atžvilgiu, ir, antra, esama ar potencialia konkurencija netiesioginiuose maršrutuose tarp šių miestų. Iš šios analizės matyti, kad koncentracija neriboja konkurencijos; tas pats pasakytina ir apie maršrutą Brestas–Amsterdamas. Todėl šis ieškinio pagrindas yra visiškai nepagrįstas.

53 Įstojusi į bylą šalis mano, kad Komisija teisingai apibrėžė atitinkamą rinką ir kad ieškovės argumentas, jog Komisija neišnagrinėjo koncentracijos poveikio nesusijusiuose maršrutuose, yra nepagrįstas.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

54 Šį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys. Visų pirma ieškovė tvirtina, kad Komisija neišanalizavo sandorio konkurencinio poveikio „poilsinių kelionių skrydžių“ rinkai. Antra, ieškovė pastebi, kad Komisija neišanalizavo koncentracijos poveikio nesusijusioms rinkoms.

55 Siekdama įvertinti, ar numatoma koncentracija nesukuria ir nesustiprina dominuojančios padėties, Komisija turi visų pirma apibrėžti atitinkamą rinką (1973 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją, 6/72, Rink. p. 215, 32 punktas ir 1991 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hilti prieš Komisiją, T‑30/89, Rink. p. II‑1439, 46 ir 64 punktai).

56 Šioje byloje siekdama apibrėžti nagrinėjamų produktų rinką Komisija atliko pakeičiamumo analizę paklausos požiūriu. Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad keleivinių skrydžių paslaugų atžvilgiu produktų rinka, Komisijos nuomone, turi būti apibrėžta remiantis O & D koncepcija. Pagal šią koncepciją kiekvienas maršrutas nuo išvykimo iki paskirties vietos turi būti laikomas atskira rinka. Siekdama įrodyti, kad išvykimo ir atvykimo vietų derinys yra atitinkama produktų rinka, Komisija ginčijamo sprendimo 9 konstatuojamojoje dalyje teisingai išnagrinėjo įvairias susisiekimo galimybes, kurios klientams siūlomos atkarpoje tarp šių dviejų vietų (šiuo klausimu žr. 1989 m. balandžio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ahmed Saeed Flugreisen ir kt., 66/86, Rink. p. 803, 39–41 punktus ir 28 punkte minėto 1994 m. gegužės 19 d. sprendimo Air France prieš Komisiją, 84 punktą).

57 Per posėdį Pirmosios instancijos teismas pasiūlė ieškovei paaiškinti savo poziciją dėl rinkos apibrėžimo nurodant, ar ji ketina ginčyti Komisijos pateiktą rinkos apibrėžimą. Ieškovė atsakė neigiamai, paaiškindama, kad neketina ginčyti pateiktos O & D koncepcijos pagrįstumo, bet norėtų atkreipti dėmesį į tai, kad, jos manymu, Komisija turėjo atlikti kitų atitinkamų rinkų, turėjusių būti apibrėžtomis kitaip, konkurencinę analizę.

– Dėl neatliktos koncentracijos poveikio poilsinių kelionių skrydžiams analizės

58 Reikia priminti, kad pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą, ieškinyje turi būti nurodomas bylos dalykas ir teisinių pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Jie turi būti pakankamai aiškūs ir konkretūs, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Pirmosios instancijos teismas – prireikus išspręsti bylą nesiremdamas jokia kita informacija. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą bei tinkamą teisingumo vykdymą, tam, kad ieškinys būtų priimtinas, pačiame ieškinio tekste turi būti nurodytos pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis jis paremtas, ir bet kurio atveju – jų santrauka, išdėstyta nuosekliai ir suprantamai (1993 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties De Hoe prieš Komisiją, T‑85/92, Rink. p. II‑523, 20 punktas ir 1998 m. sausio 28 d. Pirmosios instancijos teismo Dubois ir Fils prieš Tarybą ir Komisiją, T‑113/96, Rink. p. II‑125, 29 punktas).

59 Šioje byloje išskyrus teiginį, kad nebuvo atlikta koncentracijos analizė „poilsinių kelionių skrydžių“ atžvilgiu, ieškovė savo pateiktuose dokumentuose neaiškiai apibrėžia rinką ir nepateikia jokių argumentų, kad pagrįstų savo teiginį. Iš tikrųjų ieškovė apsiribojo nurodydama, kad tam tikriems į poilsinę kelionę vykstantiems keleiviams kai kurios atvykimo vietos buvo pakeičiamos. Vis dėlto ji neaprašė šios nurodytos rinkos požymių. Taigi, nesant konkretesnio rinkos, kurią ieškovė nurodo egzistuojant, apibrėžimo, Pirmosios instancijos teismas negali įvertinti, ar Komisija turėjo ją išnagrinėti.

60 Todėl darytina išvada, kad šioje byloje Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte nustatyti reikalavimai nėra įvykdyti.

61 Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškovė neįrodė, kodėl O & D koncepcija pagrįstas rinkos apibrėžimas, didžiąja dalimi apimantis maršrutus, susijusius su „poilsinių kelionių skrydžiais“, neleido išnagrinėti visų konkurencijos problemų, kurias gali sukelti koncentracija.

62 Todėl šio ieškinio pagrindo pirma dalis yra nepriimtina.

– Dėl neatliktos koncentracijos poveikio nesusijusioms rinkoms analizės

63 Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 4049/89 2 straipsnį Komisija turi išnagrinėti konkurencijos poveikį rinkoms, kuriose egzistuoja dominuojančios padėties, galinčios labai sutrikdyti konkurenciją, sukūrimo ar sustiprinimo rizika. Taigi nereikėtų atmesti galimybės, kad koncentracija gali sukelti tokį poveikį rinkose, kuriose jos šalių vykdoma veikla nėra tarpusavyje susijusi.

64 Nors Komisijos atliekama konkurencijos analizė iš dalies vykdoma dėl trečiųjų asmenų, į kuriuos buvo kreiptasi per administracinę procedūrą, išreikšto susirūpinimo, Komisija, net nesant aiškios šių trečiųjų asmenų iniciatyvos, bet atsižvelgdama į rimtus įrodymus, turi nustatyti koncentracijos sukeltas konkurencijos problemas visose rinkose, kurios galėtų būti paveiktos.

65 Vis dėlto, kai Komisija kaltinama neatsižvelgusi į galimą konkurencijos problemą rinkose, kur koncentracijos šalių veikla nesusijusi, ieškovė turi pateikti rimtų įrodymų, galinčių akivaizdžiai įrodyti konkurencijos problemos, kurią dėl jos poveikio turėjo išnagrinėti Komisija, egzistavimą.

66 Kad būtų tenkinamas šis reikalavimas, ieškovė turi įvardyti atitinkamas rinkas, apibūdinti konkurencinę padėtį, jei koncentracija nebūtų sukurta, ir nurodyti galimą koncentracijos poveikį konkurencinei padėčiai šiose rinkose.

67 Šioje byloje ieškovė apsiriboja tvirtinimu, kad Komisija suklydo atlikdama tik rinkų, kuriose egzistavo koncentracijos šalių tiesioginė ar netiesioginė veikla, konkurencijos analizę, nepagrįsdama savo argumentų. Iš tikrųjų ieškovė tik pabrėžia, kad Air France turi monopoliją 27 iš 42 vidaus skrydžių iš Paryžiaus, kad jai priklauso 61,8 % visų skrydžių maršrutais iš Prancūzijos ir kad jai priklauso 53 % visų Orly laiko tarpsnių bei 74 % visų CDG laiko tarpsnių.

68 Tačiau šių skaičiais pagrįstų teiginių nepakanka, kad būtų galima padaryti išvadą, jog ieškovės tvirtinimas, susijęs su nesusijusiomis rinkomis, yra pagrįstas, nes pastarasis neleidžia jų aiškiai nustatyti.

69 Ieškovės pateikti pavyzdžiai apie keleivius, norinčius keliauti iš Bresto arba Biarritz į Amsterdamą, kurie skatinami rinktis Air France dėl koncentracijos padaugėjusių jungimų, apsiriboja paprastu šio teiginio nurodymu visiškai nesiremiant įrodomąją galią turinčiomis faktinėmis aplinkybėmis. Be to, kaip teigia ir Komisija, analizuojant rinką reikia atsižvelgti, pirma, į potencialią konkurenciją tiesioginių skrydžių tarp Biarritz ar Bresto ir Amsterdamo atžvilgiu ir, antra, į esamą ar potencialią konkurenciją netiesioginių skrydžių tarp tų pačių miestų atžvilgiu. Tačiau, Komisijos teigimu, joks akivaizdus įrodymas neparodo, kad Air France ir KLM yra potencialūs konkurentai maršrutu Biarritz–Amsterdamas tiesioginių skrydžių atžvilgiu ar kad KLM gali būti laikomas potencialiu Air France konkurentu netiesioginių skrydžių tarp šių miestų atžvilgiu.

70 Be to, dėl maršruto Brestas–Amsterdamas Komisija pabrėžė, ir ieškovė to neginčijo, kad joks tiesioginis skrydis neegzistuoja, todėl keleiviai turi skristi per Lioną, Marselį, Nicą ar Paryžių. Šiuo klausimu reikia priminti, kad ginčijamu sprendimu buvo pripažinta, jog rinkos Lionas–Amsterdamas, Marselis–Amsterdamas ir Paryžius–Amsterdamas kėlė konkurencijos problemų, todėl įsipareigojimai buvo pasiūlyti joms išspręsti. Kalbant apie rinką Nica-–Amsterdamas, kuri susijusi tik su nedideliu keleivių skaičiumi, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad KLM ir jos dukterinė bendrovė Basiq Air konkuruoja su ieškove, kuriai šiame maršrute priklauso didelė rinkos dalis. Kita vertus, Air France vykdo tik vieną jungiamąjį skrydį ir šiame maršrute jai priklauso mažesnė kaip 1 % rinkos dalis (ginčijamo sprendimo 79 konstatuojamoji dalis). Todėl Komisija nusprendė, kad šiame maršrute konkurencijos problemų nekyla.

71 Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškovė nepateikia jokio įrodymo, galinčio įrodyti, kad šiose išvadose padaryta akivaizdi vertinimo klaida.

72 Galiausiai tai, kad remdamasi EB 81 straipsnio 1 ir 3 dalimis Komisija patvirtino naudą, kurią vartotojams suteikia bendrosios įmonės arba oro bendrovių bendradarbiavimo susitarimai, negali įrodyti, jog egzistuoja akivaizdi vertinimo klaida. Iš tikrųjų koncentracija, kaip ir susitarimas tarp konkurentų, kuriam taikoma išimtis pagal 81 straipsnio 3 dalį, gali suteikti naudos, kurios galėtų turėti vartotojai. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad koncentracijų kontrolė grindžiama ne tokios naudos draudimu, bet siekimu išvengti dominuojančios padėties, dėl kurios bendrojoje rinkoje būtų sudarytos didelės kliūtys veiksmingai konkurencijai, sukūrimo ar sustiprinimo. Galimybė po koncentracijos keleiviams pasiūlyti paslaugas geresnėmis kainomis gali būti dominuojančios padėties sukūrimo ar sustiprinimo įrodymas tik tam tikrais atvejais, pavyzdžiui, tada, kai susijungęs subjektas ketina ar yra pajėgus taikyti grobuoniškas kainas.

73 Šioje byloje atsižvelgiant į tai, kad ieškovė akivaizdžiai neįrodo, jog susijungęs subjektas gali siūlyti keleiviams konkurencingų patrauklių privalumų kitose rinkose, kurių ji net neapibrėžia, dominuojančios padėties sukūrimas ir sustiprinimas bei grėsmė šiose rinkose vyraujančiai konkurencijai nebuvo įrodyti.

74 Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškovė teisiškai nepakankamai įrodė, jog Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą neatlikdama nesusijusių rinkų analizės.

75 Iš to matyti, kad šio ieškinio pagrindo antroji dalis, kartu ir visas pirmasis ieškinio pagrindas, turi būti atmesti.

2. Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida neatlikus susijungusio subjekto dominuojančios padėties sustiprėjimo oro uosto paslaugų pirkimo rinkoje analizės

Šalių argumentai

76 Ieškovė teigia, kad Komisija neatsižvelgė į Air France ir KLM oro uostų paslaugų pirkėjų padėtį, nors jos sprendimų praktika rodo, kad ji siekia išnagrinėti koncentracijos poveikį pirkimo rinkoms (1996 m. lapkričio 20 d. Komisijos sprendimas 97/277/EB, kuriuo pripažįstamas koncentracijos nesuderinamumas su bendrąja rinka (byla IV/M.784 – Kesko prieš Tuko (OL L 110, 1997, p. 53); 1997 m. liepos 30 d. Komisijos sprendimas 97/816/EB, pripažįstantis koncentraciją suderinamą su bendrąja rinka ir EEE susitarimo veikimu (byla IV/M.877 – Boeing prieš McDonnel Douglas (OL L 336, 16) ir 1999 m. vasario 3 d. Komisijos sprendimas 1999/674/EB procedūroje, pradėtoje pagal Reglamentą Nr. 4064/89 (byla IV/M.1221 – Rewe prieš Meinl, OL L 274, p. 1). Šioje byloje pirkimo rinka yra rinka paslaugų, susijusių su oro uosto infrastruktūromis, už kurias mokamas mokestis, o šios paslaugos – tai takų naudojimas ir techninė priežiūra, transporto kelių ir aikštelių naudojimas bei vadovavimas civilinių lėktuvų leidimuisi (2000 m. liepos 26 d. Komisijos sprendimas 2000/521/EB dėl EB sutarties 86 straipsnio 3 dalies taikymo procedūros, OL L 208, p. 36).

77 Ieškovė pastebi, kad Komisija ginčijamame sprendime pripažino atsižvelgusi į konkurentų išreikštą susirūpinimą, ypač dėl dominuojančios padėties egzistavimo veiklos centruose (ginčijamo sprendimo 161 konstatuojamoji dalis). Be to, Komisija pareikalavo, kad būtų priimti tam tikri įsipareigojimai siekiant atlyginti dėl Air France dominuojančios padėties Paryžiaus veiklos centre patirtą žalą. Iš to išplaukia, kad Komisija netiesiogiai pripažino, jog koncentracija galėjo sustiprinti Air France padėtį CDG ir Orly oro uosto paslaugų pirkimo rinkoje.

78 Ieškovė tvirtina, kad Air France dominuoja CDG ir Orly, vis dėlto pabrėždama, kad įmonė „Aéroports de Paris“ (toliau – AdP), kuri valdo šiuos oro uostus ir paskiria laiko tarpsnius, ir Air France yra valstybinės įmonės. Šiuo klausimu ieškovė primena, kad už laiko tarpsnių paskyrimą atsakingi organai gali būti laikomi vykdančiais ekonominę veiklą (2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Aéroports de Paris prieš Komisiją, T‑128/98, Rink. p. II‑3929, 121 punktas). Tačiau Komisija neatsižvelgė į aplinkybę, kad koncentracija gali sukurti ar sustiprinti dominuojančią padėtį oro uostų paslaugų pirkimo rinkoje, pavyzdžiui, Paryžiaus, kur dominuoja AdP.

79 Komisija pastebi, kad ieškovė pirmą kartą nagrinėjant šį ieškinį nurodo oro uosto paslaugų pirkimo rinkos egzistavimą, nes šis klausimas nebuvo nagrinėjamas vykstant administracinei procedūrai. Be to, ji pažymi, kad ieškovė nepatikslina, ką ji supranta kaip „oro uosto paslaugos“, tik nurodo argumentus, susijusius su laiko tarpsnių suteikimu. Ieškovė niekur nekalba apie oro uostų paslaugas, kaip jos paprastai suprantamos, pavyzdžiui, maitinimo ir antžemines paslaugas. Todėl Komisija mano, kad nereikėjo jų nagrinėti pabrėždama, jog jokie įrodymai nerodė, kad ji turėjo ištirti šių paslaugų pirkimo rinką.

80 Visų pirma Komisija pastebi, kad bendrai pripažįstama, jog laiko tarpsniai yra būtini oro transporto paslaugoms teikti. Todėl ji teigia, kad nėra jokios priežasties šias paslaugas pripažinti atskira veikla. Be to, Komisijos nuomone, laiko tarpsnių paskyrimas yra administracinė, o ne ekonominė veikla, todėl AdP veikia kaip valstybės institucija, o ne kaip įmonė. Tačiau institucija, atsakinga už laiko tarpsnių paskyrimą Prancūzijoje koordinuojamų oro uostų atveju yra Association pour la coordination des horaires (COHOR), o ne AdP, kaip teigia ieškovė. Be to, nei susijungęs subjektas, nei jokia kita institucija negali vykdyti už laiko tarpsnių paskyrimą atsakingų institucijų kontrolės, kuri gali būti pripažinta dominuojančia padėtimi Reglamento Nr. 4064/89 ar EB 82 straipsnio prasme.

81 Antra, dėl paslaugų, kurios apibrėžiamos kaip susijusios su patekimo į oro uostų infrastruktūras, už kurias mokamas užmokestis, Komisija teigia, kad nepakanka, jog ieškovė įrodytų tokios rinkos egzistavimą; ji dar turi įrodyti, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą neatlikdama šios rinkos tyrimo.

Pirmosios instancijos teismo verti nimas

82 Šį ieškinio pagrindą reikia suskirstyti į dvi dalis. Pirma, ieškovė tvirtina, kad Komisija neišanalizavo susijungusio subjekto padėties sustiprėjimo oro uosto paslaugų pirkimo rinkoje, kurią ji apibrėžė kaip rinką paslaugų, susijusių su infrastruktūromis, kaip antai takų eksploatacija ir techninė priežiūra, transporto kelių ir aikštelių naudojimas bei vadovavimas civilinių lėktuvų leidimuisi, už kurias mokamas užmokestis. Antra, ieškovė pastebi, kad Komisija neišnagrinėjo komercinės įtakos, kurią susijungęs subjektas galėjo turėti AdP.

83 Per teismo posėdį šalims buvo pasiūlyta nurodyti, ar šios paslaugos sudaro vieną, ar daugiau susijusių rinkų, kurios skiriasi nuo apibrėžiamų remiantis O&D koncepcija. Komisija, kuriai ieškovė dėl to neprieštaravo, manė, kad šios paslaugos sudaro kelias atitinkamas rinkas, kurios skiriasi nuo apibrėžiamų pagal šią koncepciją.

– Dėl neatsižvelgimo į dominuojančios padėties sustiprėjimą oro uosto paslaugų pirkimo rinkoje

84 Šioje byloje ieškovė tik teigia, kad egzistuoja atskira paslaugų, susijusių su patekimu į oro uostų infrastruktūras, už kurias mokamas užmokestis, rinka, kur susijungęs subjektas įgijo didesnę pirkimo galią, nepateikdama nė mažiausio įrodymo, kad buvo sukurta ar sustiprinta dominuojanti padėtis, galinti sudaryti kliūčių konkurencijai.

85 Per teismo posėdį ieškovei buvo pasiūlyta nurodyti, kaip, jos manymu, koncentracija stiprina dominuojančią padėtį nurodytoje rinkoje, nes jos raštu pateiktuose paaiškinimuose šiuo klausimu buvo spragų. Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškovė nepateikė svarbių įrodymų, galinčių įrodyti tokį sustiprinimą, ir kartu, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.

86 Be to, Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ginčijamo sprendimo 73 konstatuojamojoje dalyje pripažįstama, jog koncentracijos šalys, „palyginti su jų konkurentais, gauna naudos dėl masto ekonomijos dviejuose oro uostuose <...> bei turi didesnę galią derėdamosi dėl kainų su išoriniais tiekėjais, kiek tai susiję su inžinerija, antžeminėmis paslaugomis, oro uostų įrenginiais ir t. t.“ Iš to matyti, kaip nurodyta ginčijamame sprendime, kad „susijungęs subjektas turi labai tvirtą poziciją šiame maršrute tarp veiklos centrų“, kurie yra Paryžius ir Amsterdamas.

87 Taigi Komisija pripažino konkurencijos poveikį, kurį gali sukelti koncentracija veiklos centruose. Tai, kad Komisija, neatlikusi konkrečios šių rinkų analizės, pripažino, jog egzistuoja konkurencijos problemos atsižvelgiant į koncentracijos šalių veiklos centruose vykdomą veiklą, nėra akivaizdi vertinimo klaida, galinti turėti įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui. Iš tikrųjų tokia išvada paskatino Komisiją priimti įsipareigojimus, kurių tikslas, kaip skelbta, buvo sumažinti padidėjusią įtaką apskritai ir ypač atsižvelgiant į dominuojančios padėties susijungusio subjekto veiklos centruose pripažinimą.

88 Taigi šio ieškinio pagrindo pirma dalis yra atmestina.

– Dėl didesnės susijungusio subjekto įtakos AdP atžvilgiu

89 Ieškovė teigia, kad AdP, kuri, jos teigimu, atsako už laiko tarpsnių paskyrimą, gali būti paveikta susijungusio subjekto dominuojančios padėties Paryžiuje.

90 Visų pirma, kalbant apie laiko tarpsnių paskyrimą, reikia priminti, kad faktinių aplinkybių metu jį reglamentavo 1993 m. sausio 18 d. Tarybos (EEB) reglamentas Nr. 95/93 dėl laiko tarpsnių paskirstymo Bendrijos oro uostuose bendrųjų taisyklių (OL L 14, p. 1). Šio reglamento 4 straipsnyje nustatyta:

„<...> Valstybė narė užtikrina, kad koordinatorius nepriklausomai vykdytų <...> reglamente numatytas pareigas <...>. Koordinatorius <...> dirba laikydamasis nešališkumo, nediskriminavimo ir skaidrumo reikalavimų <...>, jis atsako už laiko tarpsnių paskirstymą (ir) kontroliuoja, kaip naudojami laiko tarpsniai <...>“

91 Iš to, kas pasakyta, matyti, kad laiko tarpsnių paskyrimas yra įtvirtintas teisės aktuose, kurie iš esmės neleidžia už paskyrimą atsakingam organui teikti pirmenybę susijungusiam subjektui, jam suteikiant daugiau laiko tarpsnių nei jo konkurentams. Šiuo tikslu ieškovė ir Komisija per teismo posėdį nurodė, kad nenori pareikšti nuomonės dėl to, kas realiai yra kompetentinga įstaiga (AdP ar COHOR).

92 Vis dėlto, reikia konstatuoti, kad ieškovė nepateikia jokio reikšmingo įrodymo, galinčio patvirtinti, kad koncentracijos šalys šioje byloje galėjo vienaip ar kitaip daryti įtaką šiai įstaigai.

93 Antra, reikia pažymėti, kad yra daromas bendras skirtumas tarp visiškai administracinės AdP veiklos, kaip antai policijos užduotys, ir Paryžiaus oro uostų valdymo bei eksploatacijos veiklos, apmokestinamos mokesčiais, kurie skiriasi, nelygu gauta apyvarta (78 punkte minėto sprendimo Aéroports de Paris prieš Komisiją 112 punktas). Taip pat negalima ginčyti to, kad AdP yra atsakinga už dviejų rūšių vieną nuo kitos iš esmės besiskiriančią veiklą, t. y. vadinamųjų „viešųjų paslaugų“ teikimą ir komercinę veiklą, kuriai taikomos konkurencijos taisyklės. Todėl tai, kad Air France ir AdP yra dvi valstybinės įmonės, neleidžia preziumuoti kartelio, kaip, atrodo, bando tai daryti ieškovė.

94 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, antra ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta, o kartu – ir visas antrasis ieškinio pagrindas.

3. Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia klaida vertinant CDG ir Orly pakeičiamumą

Šalių argumentai

95 Ieškovė ginčija Komisijos pateikiamus argumentus dėl CDG ir Orly pakeičiamumo. Atsižvelgdama į šių oro uostų geografinę padėtį, ieškovė pažymi, kad remiantis jos atliktais paskaičiavimais, CDG yra beveik du kartus toliau nuo Paryžiaus centro nei Orly (30 kilometrų ir 18 kilometrų), be to, Orly yra pietuose nuo Paryžiaus centro, o CDG – vakarų rytuose. Be to, ji mano, jog dėl to, kad Orly mažas, reikia mažiau laiko išlipti iš lėktuvo ir pasiekti susisiekimo su kitomis transporto priemonėmis taškus nei CDG atveju. Todėl į Paryžiaus centrą nuvažiuojama kur kas greičiau iš Orly.

96 Ieškovė tvirtina, kad faktiškai daugelis tinkle veikiančių ilgų maršrutų vežėjų savo veiklą yra sutelkę CDG, o Orly daugiau skirtas trumpų maršrutų Europoje ir šalies viduje skrydžiams. Iš tikrųjų, jos teigimu, CDG valdo didelį skaičių persėdimų, o Orly yra senesnis oro uostas, todėl yra blogiau pasirengęs aptarnauti tiek skrydžių. Air France taip pat savo tolimuosius tarpkontinentinius skrydžius yra sutelkusi CDG, o Orly naudoja tik vietiniams skrydžiams. Taigi, norint skristi tarpkontinentiniu maršrutu, reikia tą daryti per CDG, nes tinkle veikiantys vežėjai įsikūrę būtent jame. Be to, kadangi oro uosto mokesčiai yra kur kas didesni nei Orly, pigių skrydžių vežėjai labiau linkę skraidinti iš Orly. Ieškovė priduria, kad pati Komisija pripažino, jog didžioji vartotojų dalis nelaiko dviejų oro uostų pakeičiamais (ginčijamo sprendimo 28 konstatuojamoji dalis). Jos teigimu, nors Komisija pripažįsta, kad oro uostų pakeičiamumas turi būti vertinamas tiek paklausos, tiek pasiūlos požiūriu, ji vis dėlto neanalizuoja situacijos laikydama oro uostus tiesioginiais paslaugų oro bendrovėms teikėjais. Be to, Komisija nepadarė iš to išplaukiančios išvados, t. y. kad oro bendrovės, kaip oro uostų paslaugų vartotojos, turi skirtingų poreikių, nelygu, ar jos yra tinklo oro bendrovės, kaip antai Air France, ar pigių skrydžių vežėjai.

97 Komisija pastebi, kad CDG ir Orly pakeičiamumo pripažinimas sudaro sąlygas naujiems galimiems dalyviams prašyti laiko tarpsnių bet kuriame iš šių oro uostų (įsipareigojimų paketo 1.3.9 punktas). Šiomis sąlygomis ginčijama išvada niekaip neigiamai ieškovės nepaveikia, nes pastaroji neturi teisėto intereso nurodyti šį teisinį pagrindą, kuris galiausiai būtų atmestas (40 punkte minėto sprendimo NBV ir NVB prieš Komisiją 31 ir kiti punktai).

98 Kalbant apie ieškinio pagrindo esmę, lemiamas faktorius pripažįstant geografinį pakeičiamumą yra ne atstumas, kuris du oro uostus skiria nuo Paryžiaus centro, bet laikas, būtinas juos pasiekti. Priešingai nei ieškovė leidžia suprasti, CDG yra tinkamai aptarnaujamas viešojo transporto, nes tarp abiejų oro uostų ir Paryžiaus centro yra vienodai geras susisiekimas. Be to, Komisija neginčija ieškovės argumentų, kad CDG daugiausia naudojamas tolimiesiems skrydžiams, o Orly iš esmės – artimiesiems skrydžiams. Vis dėlto šie argumentai susiję su pasiūlos kriterijumi, kuris yra mažiau svarbus nei paklausos kriterijus sprendžiant, ar egzistuoja pakeičiamumas.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

99 Kaip Komisija nurodė Pranešime dėl rinkos apibrėžimo, yra trys pagrindiniai įmonėms dėl konkurencijos kylančių suvaržymų šaltiniai: paklausos pakeičiamumas, pasiūlos pakeičiamumas ir potenciali konkurencija. Ekonomine prasme atitinkamos rinkos apibrėžimui paklausos pakeičiamumas reiškia greičiausią ir efektyviausią drausminančią jėgą tam tikros prekės tiekėjams, ypač jų sprendimams dėl kainos nustatymo (13 punktas). Be to, pakeičiamumas turi būti vertinamas ne tik pasiūlos, bet ir paklausos, kuri iš esmės išlieka veiksmingiausiu vertinimo kriterijumi, atžvilgiu.

– Dėl dviejų oro uostų geografinės padėties

100 Kaip pažymi Komisija, lemiamas faktorius vertinant geografinį CDG ir Orly pakeičiamumą paklausos atžvilgiu, yra ne atstumas, esantis tarp pagrindinio išvykimo taško ir dviejų oro uostų, bet laikas, kurio reikia juos pasiekti išvykstant iš šio taško. Ieškovė nepateikė nieko, kas įrodytų, kad šis kriterijus nėra svarbus geografinio pakeičiamumo egzistavimo faktorius.

101 Šioje byloje ieškovė negali ginčyti fakto, kad laikas šiems dviem oro uostams pasiekti yra vienodas, nes ji pati nurodė, jog reikia 33 minučių norint pasiekti (su RER B) CDG nuo Saint-Michel bulvaro ir 30 minučių norint pasiekti Orly (su RER B arba Orlyval linija). Šiuo atžvilgiu joks faktinis įrodymo galią turintis elementas nepagrindžia ieškovės argumento, kad šis patekimo į Paryžiaus centrą laikas skiriasi dviejų oro uostų atžvilgiu dėl laiko, sugaištamo išlipant iš lėktuvo ir pasiekiant kitas transporto priemones.

102 Todėl ieškovė neįrodė akivaizdžios klaidos, kurią Komisija padarė pripažindama dviejų oro uostų pakeičiamumą dėl to, kad vartotojui nesvarbu, ar atvykti į CDG, ar į Orly siekiant išskristi ar atvykti į Paryžiaus centrą iš vieno ar kito oro uosto.

– Dėl iš dviejų oro uostų užtikrinamų skrydžių pobūdžio

103 Visų pirma, kalbant apie pakeičiamumą paklausos atžvilgiu, Komisija pripažino, kad keleiviams, keliaujantiems iš tam tikros vietos į kitą, įskaitant tuos, kuriems laikas svarbus arba nesvarbus, CDG ir Orly galėjo būti pakeičiami vienas kitu, nes jie yra toje pačioje viešojo transporto aptarnavimo zonoje ir turi panašią susisiekimo infrastruktūrą (ginčijamo sprendimo 29 konstatuojamoji dalis).

104 Iš tikrųjų, reikia priminti, kad nagrinėdama dviejų oro uostų pakeičiamumą Komisija turi atsižvelgti į visą paklausą, nes klientai, kuriems laiko veiksnys nesvarbus, būdami lankstesni, turi kitokių reikalavimų. Be to, Komisija galėjo pripažinti, kad daugeliui verslo klientų, CDG ir Orly yra nepakeičiami, nes Orly siūlo mažiau susisiekimo galimybių (ginčijamo sprendimo 28 punktas). Dėl pačių verslo klientų lūkesčių Komisija pripažino, kad egzistuoja „subrinkos“, atsižvelgiant, ar keleiviams svarbus laikas, ar ne. Vis dėlto šie argumentai, susiję su kai kuriais verslo klientais, kurie atspindi tik dalį paklausos, nepaneigia išvados, susijusios su pakeičiamumu. Viena vertus, Komisija aiškiai pripažino specifinius šios kategorijos keleivių reikalavimus. Kita vertus, ieškovė nepateikė jokio įrodymo, galinčio įrodyti, kad keleivių, kuriems svarbus laikas, lūkesčiai, tokie patys kaip ir daugumos verslo klientų lūkesčiai, turi pirmenybę prieš kitų klientų, kuriems laikas nesvarbus ir kurie abu oro uostus laiko pakeičiamais, lūkesčius.

105 Dėl ieškovės tvirtinimo, kad Komisija nepripažino, jog oro bendrovės, kaip klientai ir kartu oro uosto paslaugų vartotojai, turi skirtingų poreikių, nelygu, ar tai yra tinklo oro bendrovės, ar pigių skrydžių vežėjai, todėl abu oro uostai negali būti pripažinti pakeičiamais, Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ieškovė nepateikė šią padėtį paaiškinančių bei įrodomąją galią turinčių duomenų.

106 Iš to, kas pasakyta, matyti, kad ieškovė nepateikė jokio svarbaus įrodymo, galinčio įrodyti, jog Komisija paklausos atžvilgiu padarė klaidingą išvadą dėl dviejų Paryžiaus oro uostų pakeičiamumo.

107 Antra, kalbant apie oro bendrovių vartotojams pateiktą pasiūlymą skristi iš vieno oro uosto, reikia pripažinti, jog ieškovės argumentai, kurie, viena vertus, susiję su skrydžių rūšimis, kuriuos oro uostai siūlo pagal jų infrastruktūrų specifiškumą, ir, kita vertus, pagal patiems oro uostams būdingas savybes, yra, kaip jau buvo pažymėta, dar mažiau reikšmingi.

108 Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad Komisija pripažino ieškovės nurodytus funkcinius dviejų oro uostų ypatumus, nes ji konstatavo, kad pasiūlos atžvilgiu daugelis tinklo vežėjų mano, jog abu oro uostai yra pakeičiami, net jeigu šie vežėjai savo veiklą yra sutelkę CDG, o Orly veikiančios oro bendrovės savo veiklą iš esmės skiria vidaus skrydžiams. Iš tikrųjų, kai kurių oro bendrovių teigimu, abu oro uostai gali būti nepakeičiami atsižvelgiant į aptarnaujamas rinkas (tranzitiniai skrydžiai ar skrydžiai iš taško į tašką, vidaus ar tarptautiniai maršrutai) ir patiriamas išlaidas (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 28 punktą). Be to, ginčijamas sprendimas nustato, kad pakeičiamumas gali būti vertinamas skirtingai, visų pirma atsižvelgiant į pigių skrydžių oro bendroves, kurioms svarbu turėti galimybę pasirinkti oro uostą, kad sumažintų savo išlaidas, nes oro uosto taikomi mokesčiai gali skirtis nelygu oro uostas (ginčijamo sprendimo 28 punktas). Iš to matyti, kad Komisija atliko visapusišką analizę, jog du oro uostus pripažintų pakeičiamais, be kitų kriterijų, atsižvelgdama ir į pigių skrydžių oro bendrovėms būdingus komercinės veiklos ypatumus.

109 Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta, ieškovė nepateikia jokio įrodomąją galią turinčio elemento, galinčio įrodyti, kad egzistuoja akivaizdi CDG ir Orly pakeičiamumo vertinimo klaida.

110 Todėl trečiasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

4. Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida neišnagrinėjus koncentracijos poveikio potencialiai konkurencijai

Šalių argumentai

111 Ieškovė visų pirma tvirtina, kad Komisija turėjo atsižvelgti į KLM komercinės veiklos strategiją tuo atveju, jei koncentracija neįvyktų, atkreipdama dėmesį į pakeitimų, kurie bus padaryti liberalizuojant oro transporto sektorių, poveikį ir Komisijai suteiktą įgaliojimą vesti derybas dėl susitarimų, susijusių su oro transporto paslaugomis, tarp Bendrijos ir trečiųjų šalių. Ji tvirtina, kad Bendrijos oro bendrovės, tarp jų ir KLM, turi įgyti laisvę siūlyti neribotas paslaugas su ilgų skrydžių teisėmis nevaržomos kainų ar laiko.

112 Antra, ieškovė teigia, kad neįvykus susijungimui su Air France, KLM būtų greičiausia buvęs naujas dalyvis Paryžiuje, nes KLM vidaus rinka yra truputį ribota, dėl ko ji buvo paskatinta veikti tarptautiniu lygiu ir Europos viduje. Be to, KLM vykdo savo veiklą netoli Paryžiaus, o tai jai leidžia gerai susipažinti su Prancūzijos–Belgijos rinka ir konkurencija tarp tarptautinių oro vežėjų paslaugų iš Paryžiaus, kuri vis dėlto yra ribota. Ieškovė teigia, kad koncentracija leidžia Air France pašalinti galimą labiausiai tikėtiną potencialų konkurentą Paryžiuje ir išsaugoti savo dominuojančią padėtį vidaus rinkose.

113 Komisija teigia, kad dėl oro transporto sektoriaus liberalizavimo masto ir didelio skaičiaus atitinkamų susitarimų galima tik spėti tokio proceso trukmę. Be to, ji pabrėžia: kadangi KLM nėra bendrovė, galinti turėti realių ir konkrečių galimybių patekti į nagrinėjamą rinką, ji negali būti laikoma potencialia Air France konkurente Paryžiuje.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

114 Šį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys: pirma, oro transporto sektoriaus liberalizavimo sukeltas konkurencijos poveikis ir, antra, KLM kaip potencialios konkurentės Paryžiuje, padėtis.

115 Kalbant apie oro transporto sektoriaus liberalizavimą pažymėtina, kad ieškovei nepateikus konkretaus argumento, galinčio patvirtinti jos teiginį, jai nepavyksta įrodyti, jog šis liberalizavimas, kurio poveikį sunku įvertinti, leistų KLM išvystyti savo konkurencinę padėtį ir taip padidinti savo komercinę įtaką bei konkuruoti su Air France Paryžiuje, ypač siūlant paslaugas iš Paryžiaus ir į kitas ne Europos šalis. Todėl pirma pirmojo ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta.

116 Dėl KLM, kaip galimo potencialaus konkurento Paryžiuje, reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nagrinėjant konkurencijos sąlygas remiamasi ne tik esama konkurencija, kuri yra tarp jau nagrinėjamoje rinkoje veikiančių įmonių, bet ir potencialia konkurencija, siekiant sužinoti, ar atsižvelgiant į rinkos struktūrą, ekonomines bei teisines aplinkybes, turinčias įtakos jos veikimui, egzistuoja realios ir konkrečios galimybės, kad atitinkamos įmonės gali konkuruoti tarpusavyje arba kad naujas konkurentas gali įeiti į nagrinėjamą rinką ir konkuruoti su veikiančiomis įmonėmis (1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo European Night Services ir kt. prieš Komisiją, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94, Rink. p. II‑3141, 137 punktas).

117 Šiuo atžvilgiu reikia visų pirma išnagrinėti argumentą, susijusį su ieškovės pateiktu tvirtinimu dėl KLM vidaus rinkos ribotumo, ir, antra, jos argumentą dėl KLM veiklos centro Amsterdamo artumo, palyginti su Paryžiumi.

– Dėl KLM vidaus rinkos ribotumo

118 Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad tinklo oro bendrovė gali būti laikoma potencialia maršruto konkurente tik tuo atveju, jei jis gali būti tiesiogiai susietas su jos veiklos centru. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 17 konstatuojamojoje dalyje skelbiama, kad „veiklos centrais pagrįsta sistema yra lemiamas faktorius tinklo vežėjų sprendime teikti (ar ne) keleivinių skrydžių paslaugą konkrečioje O & D poroje“. Ji priduria, kad „tinkle veikiančios oro bendrovės sutelkia savo skrydžius veiklos centre ir paskirsto keleivius jungimų pagrindu į daugelį veiklos centrais pagrįstos sistemos rajonų“ ir kad „paprastai oro bendrovės stengiasi nepatekti į miestų poras, nesusijusias su jų veiklos centrais“. Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad ieškovė neginčija aplinkybės, jog tinklo oro bendrovės iš tikrųjų telkia savo veiklą atitinkamuose veiklos centruose.

119 Kaip aiškina Komisija, tinklo oro bendrovių patiriamos artimųjų skrydžių išlaidos yra tokios, kad jos paprastai sutinka juos aptarnauti tik tuo atveju, jei maršrutai sujungti su jų veiklos centrais arba jeigu jos vienintelės juos aptarnauja. Todėl bet kuris naujas dalyvis šiuose maršrutuose logiškai būtų šių maršrutų išvykimo ar atvykimo vietos nacionalinė bendrovė arba pigių skrydžių bendrovė, o tai paaiškina, kad KLM negalėtų veikti šiose rinkose, jeigu maršrutai nebūtų sujungti su Amsterdamu.

120 Kalbant apie tolimuosius skrydžius, iš Komisijos dokumentų matyti, kad tam tikra keleivių dalis turi būti tranzitiniai keleiviai, jog oro bendrovė galėtų parduoti daug vietų ir išsaugoti savo paslaugą ilgą laiką. Tai reiškia, kad ji gali tolimųjų skrydžių paslaugą papildyti kitais maršrutais per savo veiklos centrą.

121 Šioje byloje šalys neginčija, kad Amsterdame daugelis keleivių yra tranzitiniai keleiviai, o tai leidžia KLM išsaugoti veiklos gyvybingumą savo veiklos centre. Ieškovė neįrodo, kad KLM turi tinklą, leidžiantį jai nukreipti keleivius kitomis kryptimis Prancūzijoje išvykstant iš Paryžiaus. Taigi, darant prielaidą, kad KLM turi ketinimą plėsti savo veiklą, kurią ieškovė laiko ribota, neatrodo, jog KLM organizacija leistų jai Paryžiuje daryti konkurencinį spaudimą Air France.

122 Reikia konstatuoti, kad šioje byloje ieškovė teisiškai pakankamai neįrodo, jog Komisija, pateikdama nuomonę dėl KLM veiklos centralizavimo Amsterdame, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.

– Dėl KLM veiklos centro Amsterdamo artumo Paryžiui ir dėl konkurencijos, egzistuojančios tarp tarptautinių oro vežėjų paslaugų iš Paryžiaus, ribotumo

123 Iš Komisijos dokumentų matyti, kad jungties tarp dviejų ? Paryžiaus ir Amsterdamo ? oro uostų, kurie yra taip arti vienas kito, nustatymas strategiškai neatrodo perspektyvus. Be to, kitos oro bendrovės turi aiškesnių nei KLM komercinių priežasčių patekti į šią rinką, žinodama, kad keleivis nebūtų labai suinteresuotas persėsti ir Paryžiuje, ir Amsterdame. Atsižvelgiant į tai, kad pagrindiniai KLM maršrutai yra iš Amsterdamo į Jungtines Amerikos Valstijas ir Tolimuosius Rytus, ieškovė neįrodo, kad KLM turi ekonominį interesą plėsti veiklą iš Paryžiaus, žinodama, jog Amsterdame ji gauna naudą ir iš tranzitu keliaujančių keleivių, skrendančių iš JAV, ir iš vietos keleivių, skrendančių į Tolimuosius Rytus. Be to, tokia komercinė strategija galėtų tiesiogiai konkuruoti su Amsterdame išplėtota ir centralizuota veikla, kuri, kaip žinoma, yra vienas iš KLM organizacinių ypatumų. Galiausiai būtinos didelės investicijos nesant jokių aiškių garantijų, ar jos atneš pelną, o tai kur kas sumažina ieškovės teiginio, kad KLM turi būti laikoma potencialia Air France konkurente Paryžiuje, teisingumą.

124 Galiausiai dėl ieškovės teiginio, kad konkurencija, egzistuojanti tarp tarptautinių oro vežėjų paslaugų, yra ribota, reikia konstatuoti, kad, be šios paprastos užuominos, ieškovė jokio kito argumento šiai nuomonei pagrįsti nepateikė. Todėl Pirmosios instancijos teismas negali pareikšti nuomonės dėl šio tvirtinimo.

125 Tad ieškovė teisiškai pakankamai neįrodė, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nuspręsdama, jog KLM nėra potenciali Air France konkurentė Paryžiuje.

126 Iš to išplaukia, kad antra ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta, o kartu ir visas ketvirtasis ieškinio pagrindas.

5. Dėl penktojo pagrindo, susijusio su akivaizdžia klaida vertinant koncentracijos šalių prisiimtus įsipareigojimus

127 Šį ieškinio pagrindą sudaro septynios dalys. Nurodydama pirmą dalį ieškovė teigia, kad įsipareigojimai turėjo būti išplėsti ir nesusijusių rinkų atžvilgiu. Antra ir trečia dalimi ieškovė pabrėžia, pirma, kad įsipareigojimai nėra patrauklūs pigių skrydžių bendrovėms, ir antra, kad nėra gyvybingos veiklos perleidimo. Nurodydama ketvirtą ir penktą dalis ji tvirtina, kad nepakanka laiko tarpsnių perdavimo ir kitų priimtų gynimo priemonių. Šeštoje dalyje ieškovė akcentuoja naujo dalyvio neįvardijimą ir konkurento negalėjimą greitai ir ilgam laikui įeiti į rinką. Galiausiai septintoje dalyje ieškovė pabrėžia, kad, kaip į konkurentą, nebuvo atsižvelgta į greitąjį traukinį Thalys.

128 Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Komisija turi didelę diskreciją vertindama būtinybę prisiimti įsipareigojimus siekiant išsklaidyti koncentracijos sukeltas rimtas abejones. Iš to išplaukia, kad Pirmosios instancijos teismas neturi vertinti to, ką jau įvertino Komisija, nes jo kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos. Tariamas neatsižvelgimas į ieškovės nurodytus įsipareigojimus savaime neįrodo, kad ginčijamame sprendime padaryta akivaizdi vertinimo klaida, o dėl aplinkybės, kad galėjo būti prisiimti ir kiti įsipareigojimai, net jeigu jie būtų palankesni konkurencijos atžvilgiu, pažymėtina, jog šis sprendimas negali būti panaikintas, jei Komisija padarė pagrįstą išvadą, kad jame įtvirtinti įsipareigojimai gali išsklaidyti rimtas abejones (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo ARD prieš Komisiją, T‑158/00, Rink. p. II‑3825, 328 ir 329 punktai).

129 Vykdydamas šią teisminę kontrolę, Pirmosios instancijos teismas turi atsižvelgti į konkretų I etape prisiimtų įsipareigojimų tikslą, t. y. tų įsipareigojimų, kuriais, priešingai nuo prisiimtų II etape, siekiama ne sutrukdyti dominuojančios padėties sukūrimą ar sustiprinimą, bet išsklaidyti rimtas abejones šiuo klausimu. Todėl, kai Pirmosios instancijos teismas turi išnagrinėti, ar I etape prisiimti įsipareigojimai, atsižvelgiant į jų apimtį ir turinį, gali leisti Komisijai priimti patvirtinimo sprendimą nepradedant II etapo, jis turi patikrinti, ar Komisija, nepadarydama akivaizdžios vertinimo klaidos, galėjo pripažinti, jog šie įsipareigojimai yra tiesioginis ir pakankamas atsakymas, galintis aiškiai išsklaidyti visas rimtas abejones (2003 m. balandžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Royal Philips Electronics prieš Komisiją, T‑119/02, Rink. p. II‑1433, 79 ir 80 punktai).

Dėl pirmos dalies, susijusios su įsipareigojimų neišplėtimu nesusijusioms rinkoms

– Šalių argumentai

130 Ieškovė mano, kad įsipareigojimai turėtų būti išplėsti, jog apimtų maršrutus, kuriuose Komisija dėl paveiktų rinkų nepatrauklumo nenustatė konkurencijos problemos. Ieškovė pažymi, kad per administracinę procedūrą ji pasiūlė Komisijai tam tikrą perleistinų laiko tarpsnių skaičių, kad įsipareigojimai būtų visiškai veiksmingi. Todėl ji kelia klausimą dėl realaus atsižvelgimo į jos padėtį. Be to, ji tvirtina, kad Komisija tiesiog sutiko su maršrutais susijusiais įsipareigojimais, neatsižvelgdama į atitinkamas rinkas kiekviename iš nagrinėjamų maršrutų.

131 Komisija teigia, kad būtų nepateisinama nesant realios būtinybės prašyti koncentracijos šalių atsisakyti laiko tarpsnių maršrutais, kur nėra konkurencijos problemų.

– Pirmosios instancijos teismo vertinimas

132 Komisija Pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 17 punkte pripažįsta, kad „norint užtikrinti, jog verslas būtų gyvybingas, parduodamą veiklos dalį gali prireikti papildyti veikla, susijusia su rinkomis, kur Komisija nenustatė esant konkurencijos problemų, nes tai būtų vienintelis būdas sukurti veiksmingą konkurentą paveiktose rinkose“. Savo dokumentuose ji pažymi, kad šios priemonės turi būti priimtos atsižvelgiant į proporcingumo principą.

133 Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, proporcingumo principas, vienas iš bendrųjų Bendrijos teisės principų, reikalauja, kad Bendrijos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamiems teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, todėl, kai galima rinktis tarp keleto tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo National Farmers’ Union ir kt., C‑157/96, Rink. p. I‑2211, 60 punktas; 2002 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tideland Signal prieš Komisiją, T‑211/02, Rink. p. II‑3781, 39 punktas ir 2005 m. balandžio 13 d. sprendimo Verein für Konsumenteninformation prieš Komisiją, T‑2/03, Rink. p. II‑0000, 99 punktas).

134 Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad dėl įsipareigojimų turi būti sprendžiama atsižvelgiant į paveiktose rinkose identifikuotas konkurencijos problemas, todėl jei konkurencija šiose rinkose gali būti apsaugota, remiantis proporcingumo principu nebūtina, kad Komisija išplėstų įsipareigojimus ir nepaveiktų rinkų atžvilgiu.

135 Šioje byloje ieškovė tvirtina, kad Komisija turėjo išplėsti įsipareigojimus apimant ir nesusijusias rinkas, kad būtų panaikintos bet kokios patekimo į rinką kliūtys. Vis dėlto ji tik taip teigia, tačiau neidentifikuoja rinkų, kuriose Komisija turėjo išplėsti šiuos įsipareigojimus.

136 Be to, Pirmosios instancijos teismas pastebi, kad per administracinę procedūrą, ieškovė buvo linkusi pasinaudoti kai kuriais laiko tarpsniais, kuriuos perleistų koncentracijos šalys ne koncentracijos rinkose. Taigi ieškovė išreiškė ketinimą pasinaudoti įsipareigojimais, kuriuos prisiimtų susijungęs subjektas, kad padidintų savo komercinę įtaką konkurencijos problemų nepatiriančiose rinkose, tačiau neįrodė, kad šis pasinaudojimas paveiktose rinkose užtikrintų veiksmingą konkurenciją.

137 Vis dėlto reikia priminti, kad įsipareigojimai negali būti suvokiami kaip priemonė nekonkurenciniais pagrindais sudaranti palankias sąlygas galimam naujam į rinką siekiančiam patekti konkurentui. Vis dėlto tai, kad Komisija neišplėtė įsipareigojimų nesusijusioms rinkoms, nors ši priemonė galėjo sudaryti palankias sąlygas ieškovės komerciniams interesams koncentracijos nepaveiktose rinkose, niekaip neįrodo, kad šis išplėtimas yra vienintelis galimas būdas leisti paveiktose rinkose atsirasti veiksmingai konkurencijai.

138 Galiausiai dėl ieškovės argumento, kad Komisija tiesiog sutiko su įsipareigojimais, susijusiais su maršrutais, bet ne su nagrinėjamomis rinkomis kiekviename iš numatytų maršrutų, reikia konstatuoti, kad ieškovė, kuriai per teismo posėdį buvo pasiūlyta paaiškinti šį teiginį, šių rinkų neįvardijo ir nepateikė svarbios informacijos, galinčios įrodyti akivaizdžią vertinimo klaidą.

139 Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad ieškovė neįrodė, jog Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą. Todėl pirma ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta.

Dėl antros dalies, susijusios su įsipareigojimų nepatrauklumu pigių skrydžių bendrovėms

– Šalių argumentai

140 Ieškovės teigimu, nagrinėjamos gynimo priemonės pigius skrydžius siūlančių ir tinklo neturinčių vežėjus, nes jos apima komercinius ryšius ir santykius, kurie padidina išlaidas. Iš tikrųjų ieškovė mano, kad pigių skrydžių bendrovė yra tas konkurentas, kuris labiausiai norėtų patekti į maršrutą Paryžius–Amsterdamas. Ieškovė tvirtina, kad devyniose Europoje paveiktose rinkose tik trys maršrutai turi pakankamai keleivių, jog pigių skrydžių bendrovė juos galėtų laikyti pelningais. Be to, šiose rinkose reikėtų didelių reklamai skirtų investicijų siekiant atkreipti dėmesį į naujus dalyvius ir atsilaikyti prieš Koncentracijos šalis bei Alitalia. Galiausiai veiklos centrai nesudaro palankių sąlygų pigių skrydžių bendrovėms dėl grūsčių, sukeliančių vėlavimus, bei išlaidų.

141 Komisija ginčija ieškovės teiginį, kad gynimo priemonės nelabai domina pigių skrydžių bendroves.

– Pirmosios instancijos teismo vertinimas

142 Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad iš ginčijamo sprendimo matyti, jog Komisija sutiko ne tik su laiko tarpsnių perleidimu, nes kiti įsipareigojimai buvo prisiimti sustiprinti šią priemonę siekiant visas oro bendroves, įskaitant pigių skrydžių, paskatinti skverbtis į paveiktas rinkas.

143 Iš tikrųjų, remiantis gynimo priemone, susijusia su lojalumo programomis, skrydžių, kuriuos vykdo paveiktose rinkose konkuruojančios bendrovėse, keleiviai iš susijungusio subjekto galės gauti „mylių“, taip suteikiant jiems, o kartu netiesiogiai ir konkuruojančioms oro bendrovėms, neabejotinos naudos (įsipareigojimų paketo 6 punktas). Tuo atveju, jei ieškovė nenorėtų dalyvauti, pavyzdžiui, lojalumo programoje dėl jos pačios poreikių ir organizacijos, tai būtų jos pačios komercinis sprendimas. Taigi toks strateginis sprendimas neįrodo, kad priimtos gynimo priemonės yra neadekvačios ir kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.

144 Reikia konstatuoti, kad pigių skrydžių bendrovės taip pat galėtų gauti naudos iš susitarimų dėl teisės keisti avialinijas, leidžiančių pasiūlyti kelionę pirmyn atgal, kurios vieną iš maršrutų aptarnauja susijungęs subjektas (įsipareigojimų paketo 5 punktas). Be to, įsipareigojimuose nustatyta, kad Paryžiuje oro bendrovės gali įsigyti laiko tarpsnių CDG arba Orly, ir visa tai, jog būtų atsižvelgta į oro bendrovių organizacinius prioritetus ir skirtingą komercinę politiką.

145 Tai, kad iš devynių maršrutų, Komisijos identifikuotuose kaip turinčiuose konkurencijos problemų, tik trys būtų pelningi pigių skrydžių bendrovėms, neįrodo, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą. Iš tikrųjų II etape prisiimtais įsipareigojimais siekiama pašalinti Komisijos rimtas abejones dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka ir negalima įpareigoti naujų dalyvių padengti išlaidų, patiriamų dėl patekimo į rinką, nes šios investicijos sudaro logišką bet kokios komercinės veiklos dalį.

146 Be to, nedidelis keleivių skaičius kai kuriose paveiktose rinkose, t. y. mažiau kaip 70 000 keleivių per metus, neįrodo, kad įsipareigojimai nėra patrauklūs pigių skrydžių bendrovėms. Iš tikrųjų iš Komisijos dokumentų matyti, kad ieškovė išreiškė savo suinteresuotumą patekti į šios rūšies rinkas, o tai parodo ir jos įėjimas 2003 m. į rinką Amsterdamas–Bristolis, t. y. maršrutą, kuris apima tik 59 314 keleivių per metus.

147 Vis dėlto stambių dalyvių rinkoje buvimas gali apsunkinti naujo konkurento įėjimą, tačiau negali būti laikomas neįveikiama tokio įėjimo kliūtimi. Tai, pavyzdžiui, rodo padidėjęs pigių skrydžių bendrovių, besiskverbiančių į rinkas, kuriose jau veikia stambios oro bendrovės, skaičius.

148 Dėl ieškovės argumento, kad veiklos centrai nesudaro palankių sąlygų pigių skrydžių bendrovėms dėl grūsčių ir piko laikotarpių, sukeliančių vėlavimus ir išlaidas, Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad per administracinę procedūrą ieškovė siekė įrodyti, jog laiko tarpsnių perleidimo nepakako naujiems dalyviams paskatinti. Tačiau toks teiginys prieštarauja Komisijai 2004 m. sausio 14 d. atsakymui, kuriame ji aiškina, kad „nors neveikia Paryžiuje aktyviai, (ji) vis dėlto yra artimiausia Air France konkurentė vietos skrydžių Prancūzijos teritorijoje atžvilgiu“, kad „(ji) aktyviai siekia įsteigti operacijų bazę (Orly)“, kad „šiuo metu ji ten turi keturis lėktuvus, <...>, tris papildomus lėktuvus (skraidinančius) iš (CDG)“ ir galiausiai, kad „ji prioritetą teikia (Orly), o ne (CDG), atsižvelgiant į tai, kad jis yra arčiau Paryžiaus centro“.

149 Galiausiai reikia pabrėžti, kad Komisija tyrė rinką 90 konkurentų atžvilgiu ir neapsiribojo tik pigių skrydžių bendrovių interesais, o tai paaiškina, jog įsipareigojimai gali ne visai atitikti ieškovės poreikius. Iš tikrųjų įsipareigojimais siekiama išsaugoti konkurenciją paveiktose rinkose, negalinčią apsiriboti tik ta, kurią sukuria oro bendrovės, nes vežėjai geležinkeliu, atsižvelgiant į rinką, yra aktyvūs konkurentai, kaip tai pabrėžia Komisija (šiuo klausimu žr. įsipareigojimų paketo 7 punktą).

150 Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad ieškovė nepateikė svarbaus įrodymo, galinčio įrodyti Komisijos padarytą akivaizdžią vertinimo klaidą.

151 Todėl antra ieškinio dalis yra atmestina.

Dėl trečios dalies, susijusios su gyvybingos veiklos neperleidimu

– Šalių argumentai

152 Ieškovė pabrėžia, kad Komisija tik siekė sumažinti įėjimo į rinką kliūtis, o ne užtikrinti konkurentui gyvybingos veiklos ar rinkos dalių perleidimą, o tai neatitinka įprastos praktikos.

153 Komisija teigia, jog ieškovė negali jos kaltinti, kad ši nereikalavo gyvybingos veiklos perleidimo, žinodama, jog nė viena iš koncentracijos šalių nevykdo veiklos, kuri gali būti lengvai perleidžiama. Be to, ji primena, kad Pranešime dėl gynimo priemonių skelbiama, jog kitų rūšių priemonės irgi yra priimtinos.

– Pirmosios instancijos teismo vertinimas

154 Reikia pažymėti, jog, remiantis Pranešimo dėl gynimo priemonių tekstu, perleisti elementai turi sudaryti gyvybingą veiklą, kuri, vykdoma tinkamo pirkėjo, gali veiksmingai ir ilgai konkuruoti su susijungusio subjekto veikla. Nors perleidimas yra gynimo priemonė, kuri Komisijai labiausiai priimtina, ji vis dėlto gali priimti ir kitų priemonių. Iš tikrųjų gali egzistuoti situacijos, kai veiklos perleidimas yra neįmanomas. Tokiais atvejais Komisija turi nustatyti, ar kitų rūšių gynimo priemonės gali turėti pakankamą poveikį rinkai, kad būtų atkurta veiksminga konkurencija (pranešimo 14 ir 26 punktai).

155 Iš Komisijos dokumentų matyti, kad koncentracijos šalys nevykdo galimos perleisti gyvybingos veiklos, tad ji mano, jog pagrindinė įėjimo į rinką kliūtis yra susijusi su dideliuose oro uostuose prieinamų laiko tarpsnių nepakankamumu.

156 Šiuo atžvilgiu Komisi