GENERALINIO ADVOKATO

PEDRO CRUZ VILLALÓN IŠVADA,

pateikta 2013 m. gegužės 30 d. ( 1 )

Byla C‑85/12

Société Landsbanki Islands HF

prieš

Kepler Capital Markets SA

Frédéric Giraux

(Cour de cassation (Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Įsisteigimo laisvė — Kredito įstaigos — Direktyva 2001/24/EB — Kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo priemonių priėmimo sąlygos — Valdžios institucijos, įgaliotos taikyti šias priemones — Individualus įstatymas — Vienodas požiūris — Teisminė gynyba — Lex fori — Lex concursus“

1. Dėl 2008 m. kilusios pasaulinės finansų krizės žlugus Islandijos finansų sistemai, Islandijos Parlamentas ėmėsi kelių priemonių įvairioms toje šalyje įsteigtoms finansinėms įstaigoms reorganizuoti, kurių viena, atsižvelgiant į Direktyvą 2001/24/EB ( 2 ), siekta remtis ginčijant dvi Prancūzijos teismų šioje valstybėje narėje patvirtintas turto arešto priemones. Cour de cassation iš esmės klausia, ar šios reorganizavimo priemonės, nors ir priimtos įstatymų leidžiamosios valdžios, patenka į direktyvos, kuria siekiama abipusio administracinių ir teisminių institucijų patvirtintų reorganizavimo ir likvidavimo procedūrų pripažinimo, taikymo sritį.

2. Šis klausimas susijęs su tipine situacija, kai tam tikrais atvejais gali kilti problemų dėl to, jog Sąjungos teisėje naudojamos kai kurios kertinės nacionalinės teisės kategorijos. Kaip vėliau paaiškinsiu, tokiais atvejais dėmesys kreiptinas ne vien į formą ar į nomen, o į turinį, ypač į šių kategorijų tikslus, viena vertus, Europos Sąjungos teisėje ir, kita vertus, valstybių narių teisėje. Būtent šia nacionalinių kategorijų pritaikymo prie Sąjungos konteksto dvasia reikia vadovautis ir sprendžiant sunkumus, kurių nagrinėjamu atveju kyla aiškinant tam tikrą direktyvą, kurioje, kaip ir Direktyvoje 2001/24, negalėjo būti numatytas tokio masto ir požymių finansinės krizės, kokią išgyvename dar šiandien, atvejis. Žinoma, šioje situacijoje pagrindinis klausimas yra šis – ar nacionaliniai ypatingosios padėties įstatymai, kaip antai tie, kurie nagrinėjami byloje, ir juos taikant priimti sprendimai turi būti laikomi patenkančiais į Direktyvos 2001/24 taikymo sritį. Vis dėlto nagrinėjamu prejudiciniu klausimu Teisingumo Teismo prašoma atsakyti ne į šį klausimą.

3. Todėl apsiribosiu pateikto klausimo formuluote ir siūlysiu vadinamąją „funkcinę“„administracinės institucijos“ ir „teisminės institucijos“ sampratą pagal Direktyvą 2001/24, kuria remiantis nuoroda į šias institucijas tam tikromis sąlygomis gali reikšti nuorodą ir į „įstatymų leidybos instituciją“. Kitaip tariant, tai, kad direktyvoje numatytas priemones priima valstybės įstatymų leidžiamoji valdžia, nereiškia, kad jos nepatenka į šio teisės akto taikymo sritį.

I – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

4. Direktyva 2001/24 įtvirtinamos abipusio kredito įstaigų reorganizavimo priemonių ir likvidavimo procedūrų pripažinimo taisyklės. Šiai bylai aktualios kai kurios jos konstatuojamosios dalys: „(6) Buveinės valstybės narės administracinės ar teisminės institucijos turi turėti išimtinį įgaliojimą priimti sprendimus dėl reorganizavimo priemonių, numatytų toje valstybėje narėje galiojančiuose teisės aktuose ir praktikoje, bei tokias priemones įgyvendinti. Kadangi valstybių narių teisės aktus ir praktiką suderinti sudėtinga, būtina, kad valstybės narės abipusiai pripažintų priemones, kurias kiekviena jų taiko kredito įstaigų, turinčių jų išduotus leidimus, gyvybingumui atkurti. (7) Būtina užtikrinti, kad visose valstybėse narėse galiotų buveinės valstybės narės administracinių arba teisminių institucijų priimtos reorganizavimo priemonės ir priemonės, kurias tokioms reorganizavimo priemonėms administruoti priima minėtų institucijų paskirti asmenys ar įstaigos, įskaitant priemones, susijusias su galimybe sustabdyti mokėjimus, priverstinio vykdymo priemones arba sumažinti reikalavimus, ir bet kokią kitą priemonę, galinčią daryti poveikį trečiųjų šalių teisėms. <...> (12) Vienodo požiūrio į kreditorius principas, susijęs su jų galimybėmis iškelti bylą, reikalauja, kad buveinės valstybės narės administracinės arba teisminės institucijos priimtų tokias priemones, kurių reikia, kad kreditoriai priimančiojoje valstybėje narėje galėtų įgyvendinti savo teises iškelti bylą per nustatytą terminą. <...> (16) Pagal vienodo požiūrio į kreditorius principą kredito įstaiga likviduojama laikantis vienybės ir universalumo principų, pagal kuriuos buveinės valstybės narės administracinės arba teisminės institucijos turi turėti išimtinę jurisdikciją, o jų sprendimai turi būti pripažįstami ir, netaikant jokių formalumų, visose kitose valstybėse narėse turi turėti juridines pasekmes, nustatytas buveinės valstybės narės teisėje, išskyrus tuos atvejus, kai šioje direktyvoje numatyta kitaip. <...> (20) Individualiai informuoti žinomus kreditorius yra taip pat svarbu, kaip skelbti informaciją, kad prireikus kreditoriai galėtų laiku pateikti savo reikalavimus arba su jais susijusias pastabas. Kreditoriai, kurių nuolatinė buvimo vieta yra ne buveinės valstybėje narėje, o kitoje valstybėje narėje, turėtų būti informuojami vienodai, atsižvelgiant į jų gyvenamąją vietą arba reikalavimų pobūdį. Kreditorius būtina atitinkamu būdu reguliariai informuoti per visą likvidavimo procedūrų laikotarpį. <...> (23) Neatsižvelgiant į tai, kad būtina laikytis principo, pagal kurį buveinės valstybės narės teisė reglamentuoja visus procesinius ir esminius reorganizavimo priemonių arba likvidavimo procedūrų padarinius, taip pat svarbu nepamiršti, kad minėti padariniai gali prieštarauti taisyklėms, paprastai taikomoms atitinkamos kredito įstaigos ir kitose valstybėse narėse veikiančių jos filialų ūkinei bei finansinei veiklai. Kai kuriais atvejais nuoroda į kitos valstybės narės teisę reikalauja būtinai taikyti buveinės valstybės narės teisę. <...> (30) Reorganizavimo priemonių arba likvidavimo procedūrų poveikį nagrinėjamam ieškiniui reglamentuoja valstybės narės, kurioje ieškinys nagrinėjamas, teisė, netaikant lex concursus nuostatos. Minėtų priemonių ir procedūrų poveikį atskiriems vykdymo veiksmams, kylantiems iš tokių ieškinių, reglamentuoja buveinės valstybės narės teisės aktai pagal šioje direktyvoje nustatytą bendrąją taisyklę.“

5. Direktyvos 2001/24 2 straipsnyje pateikiami keli šioje byloje aktualūs sąvokų apibrėžimai: „<...> — „administracinės arba teisminės institucijos“ – tai valstybių narių administracinės arba teisminės institucijos, kurioms suteikta su reorganizavimo priemonėmis arba likvidavimo procedūromis susijusi kompetencija, — „reorganizavimo priemonės“ – tai priemonės, skirtos kredito įstaigos finansinei padėčiai išsaugoti arba atkurti ir galinčios daryti poveikį trečiųjų šalių pirmiau turėtoms teisėms, įskaitant priemones, susijusias su galimybe sustabdyti mokėjimus, vykdymo priemones arba reikalavimų sumažinimą, <...> — „likvidavimo procedūros“ – tai valstybės narės administracinių arba teisminių institucijų pradėtos ir prižiūrimos kolektyvinės procedūros, skirtos realizuoti turtui, prižiūrint minėtoms institucijoms, įskaitant tuos atvejus, kai tokios procedūros nutraukiamos pagal kompromisinį susitarimą su kreditoriais ar kitą panašią priemonę, <...>“

6. Direktyvos 2001/24 3 straipsnyje „Reorganizavimo priemonių priėmimas – taikoma teisė“ nustatyta: „1. Buveinės valstybės narės administracinės arba teisminės institucijos turi išimtinę teisę priimti sprendimą dėl vienos arba kelių reorganizavimo priemonių įgyvendinimo kredito įstaigoje, įskaitant jos filialus, įsteigtus kitose valstybėse narėse. 2. Reorganizavimo priemonės taikomos laikantis buveinės valstybės narės įstatymų ir kitų teisės aktų, išskyrus atvejus, kai šioje direktyvoje numatyta kitaip. Jos galioja visoje Bendrijoje pagal tos valstybės narės teisės aktus, netaikant kitų formalumų, taip pat kitose valstybėse narėse esančių trečiųjų šalių atžvilgiu, net jei trečiosioms šalims taikomose priimančiosios valstybės narės taisyklėse tokių priemonių nenumatyta arba joms įgyvendinti neįvykdytos numatytos sąlygos. Reorganizavimo priemonės visoje Bendrijoje taikomos, joms įsigaliojus jas priėmusioje valstybėje narėje.“

7. Direktyvos 9 straipsnio „Likvidavimo procedūros pradžia – informacija, kurią reikia perduoti kitoms kompetentingoms institucijoms“ 1 dalyje teigiama: „Buveinės valstybės narės administracinės arba teisminės institucijos, atsakingos už likvidavimą, turi išimtinę teisę priimti sprendimą kredito įstaigoje, įskaitant jos filialus, įsteigtus kitose valstybėse narėse, pradėti likvidavimo procedūrą. Buveinės valstybės narės administracinės arba teisminės institucijos priimtas sprendimas pradėti likvidavimo procedūrą, netaikant kitų formalumų, pripažįstamas visų kitų valstybių narių teritorijose ir jose įsigalioja, kai tik minėtas sprendimas įsigalioja valstybėje narėje, kurioje buvo pradėta procedūra.“

8. Direktyvos 2001/24 10 straipsnyje „Taikoma teisė“ nurodyta: „1. Kredito įstaiga likviduojama pagal jos buveinės valstybės narės įstatymus ir kitus teisės aktus, išskyrus tuos atvejus, kai šioje direktyvoje numatyta kitaip. 2. Buveinės valstybės narės teisėje pirmiausiai nustatoma: <...> e) likvidavimo procedūros poveikis individualių kreditorių vykdomoms procedūroms, išskyrus 32 straipsnyje numatytus nebaigtus nagrinėti ieškinius; <...> l) taisyklės, susijusios su visiems kreditoriams žalingų teisės aktų užginčijimu, panaikinimu arba nevykdymu.“

9. Pagal direktyvos 32 straipsnį „Reorganizavimo priemonių arba likvidavimo procedūros poveikį nagrinėjamam ieškiniui dėl turto arba iš kredito įstaigos atimtos teisės reglamentuoja tik valstybės narės, kurioje nagrinėjamas ieškinys, teisė“.

10. Remiantis direktyvos 2001/24 6 straipsnio 1 dalimi ir 7, 13 ir 14 straipsniais, sprendimai, kuriais nurodoma taikyti reorganizavimo priemonę ar pradėti likvidavimo procedūrą, turi būti paskelbti Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir apie juos turi būti pranešta atitinkamos įstaigos žinomiems kreditoriams, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta arba buveinė yra kitose valstybėse narėse.

B – Islandijos teisė

11. Bendrosios bankroto teisės normos Islandijoje įtvirtintos 1991 m. kovo 26 d. įstatyme Nr. 21/91, kurio 138 straipsnyje numatyta, jog teismui paskelbus bankrotą, automatiškai panaikinamas bankrutavusio subjekto turto areštas, su sąlyga, kad šis turtas priskiriamas bankrutavusios įmonės turtui. Ta pati nuostata taikoma ir įkeitimo atveju, kai turtas įkeistas ne daugiau kaip prieš šešis mėnesius iki bankroto paskelbimo, taip pat arešto ir išieškojimo, kuris vykdomas bankrutavusio asmens giminaičio prašymu 6–24 mėnesiais iki bankroto paskelbimo, atveju, nebent giminaitis teismui patvirtina, kad, nepaisant atitinkamos priemonės, bankrutavusysis tuo metu buvo mokus.

12. Direktyva 2001/24 į vidaus teisę buvo perkelta 2002 m. gruodžio 20 d. Finansinių įstaigų įstatymu Nr. 161/2002.

13. Kaip pirma teisėkūros priemonė Islandiją ištikus bankų ir finansų krizei 2008 m. spalio 6 d. priimtas Įstatymas Nr. 125/2008 dėl iždo išmokų dėl nepaprastų aplinkybių, kuriuo Islandijos finansinės priežiūros institucijai (toliau – FME) suteikti įgaliojimai finansinių įstaigų atžvilgiu imtis tokių priemonių, kaip antai visuotinio akcininkų susirinkimo įgaliojimų įgyvendinimo, valdybos atstatydinimo ir įstaigos veiklos perėmimo arba laikinojo administravimo komiteto paskyrimo.

14. Po mėnesio 2008 m. lapkričio 13 d. Įstatymu Nr. 129/2008, kuriuo iš dalies pakeistas Įstatymo Nr. 161/2002 98 straipsnis, uždrausta pradėti teisminius veiksmus prieš finansų įstaigas, kurioms taikomas „moratoriumas“, ir nurodyta sustabdyti nagrinėjamas bylas, išskyrus atvejus, kai įstatyme nustatyta kitaip arba kai įvykdytas baudžiamasis nusižengimas.

15. Vos po kelių mėnesių 2009 m. balandžio 15 d. Įstatymu Nr. 44/2009, kuris konkrečiai nurodytas pirmajame prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktame klausime, įtvirtintos kelios laikinosios nuostatos, pagal kurias Įstatymo Nr. 161/2002 nuostatos dėl finansinių įstaigų likvidavimo turėjo būti taikomos tokioms įstaigoms, kurioms Įstatymo Nr. 44/2009 įsigaliojimo dieną galiojo „moratoriumas“. Pagal Įstatymą Nr. 44/2009 tokios nuostatos turėjo būti taikomos taip, „tarsi šio įstatymo įsigaliojimo dieną būtų buvę nurodyta likviduoti kredito įstaigą teismo sprendimu“.

16. Įstatymu Nr. 44/2009 kartu panaikintas Įstatymu Nr. 129/2008 įtvirtintas draudimas.

17. Minėtų laikinųjų nuostatų II.2 dalyje numatyta, kad pasibaigus „moratoriumui“ įstaigos, kurioms jis taikytas, automatiškai laikomos likviduojamomis ir tam nereikalingas specialus teismo sprendimas.

18. Galiausiai, kiek tai aktualu šioje byloje, Įstatymas Nr. 161/2002 buvo dar kartą iš dalies pakeistas 2010 m. lapkričio 16 d. Įstatymu Nr. 132/2010 taip, kad likvidavimo procedūra pradedama ne automatiškai pasibaigus „moratoriumui“, o tik tuomet, jeigu iki „moratoriumo“ pabaigos laikinasis administravimo komitetas ir likvidavimo taryba kartu dėl to kreipiasi į teismą.

II – Faktinės bylos aplinkybės

19. Bendrovė Landsbanki Islands HF (toliau – Landsbanki) yra Islandijos kredito įstaiga, kurios atžvilgiu 2008 m. lapkričio 10 d. Prancūzijoje taikytos dvi turto arešto priemonės šioje valstybėje narėje reziduojančio kreditoriaus F. Giraux prašymu.

20. Landsbanki šias priemones užginčijo Prancūzijos teismuose, remdamasi anksčiau Islandijos valdžios institucijų priimtomis reorganizavimo ir likvidavimo priemonėmis ( 3 ).

21. Landsbanki Paryžiaus apygardos teisme (tribunal de grande instance de Paris), pirma, tvirtino, kad Islandijos patvirtintomis priemonėmis galima remtis prieš Prancūzijos kreditorių ir kad pagal Islandijos įstatymus (Įstatymai Nr. 44/2009 ir 21/1991) bet kokios priverstinio vykdymo priemonės, taikomos nuo 2008 m. gegužės 15 d., negalioja atgaline data.

22. Tribunal de grande instance atmetė Landsbanki reikalavimą 2009 m. birželio 25 d. sprendimu. Teismas nusprendė, kad reorganizavimo ir likvidavimo priemonės pagal Islandijos įstatymą Nr. 44/2009 nepatenka į Direktyvos 2001/24 taikymo sritį, todėl Prancūzijoje netaikytinos; vadinasi, ir F. Giraux prašymu taikytas prevencinis turto areštas neturi būti panaikintas.

23. 2010 m. lapkričio 4 d.Cour d’appel de Paris patvirtino Tribunal de grande instance sprendimą. Šis teismas nusprendė, viena vertus, kad Islandijos teisės aktų taikymas neturėjo naikinamojo atgalinio poveikio, kurį nurodo Landsbanki; kita vertus, kad net jeigu toks poveikis būtų, jį sukuriančios įstatymų nuostatos nėra „administracinių ir teisminių institucijų“ patvirtintos reorganizavimo ir likvidavimo priemonės, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2001/24.

24. Cour d’appel pažymėjo, kad Islandijos teisės aktas, neleidęs imtis teisminių veiksmų prieš kredito įstaigas, kurioms taikomas moratoriumas (Įstatymas Nr. 161/2002), 2009 m. balandžio 15 d. Įstatymu Nr. 44/2009 pripažintas netekusiu galios.

25. Pateikus kasacinį skundą Cour de cassation, šis teismas pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

III – Pateikti klausimai

26. Prejudiciniai klausimai suformuluoti taip: „Ar Direktyvos 2001/24/EB dėl kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo 3 ir 9 straipsnius reikia aiškinti taip, kad finansinės įstaigos reorganizavimo ar likvidavimo priemonės, kaip antai priemonės pagal 2009 m. balandžio 15 d. Islandijos įstatymą Nr. 44/2009, laikytinos priemonėmis, kurių imasi administracinės arba teisminės institucijos, kaip tai suprantama pagal šiuos straipsnius? Ar Direktyvos 2001/24/EB 32 straipsnį reikia aiškinti taip, jog juo draudžiama, kad nacionalinė nuostata, kaip antai 2002 m. gruodžio 20 d. Islandijos įstatymo 98 straipsnis, kuriuo įsigaliojus moratoriumui draudžiami arba sustabdomi bet kokie teisminiai veiksmai prieš finansinę įstaigą, galiotų laikinųjų apsaugos priemonių, kurių imtasi kitoje valstybėje narėje prieš paskelbiant moratoriumą, atžvilgiu?“

27. Cour de cassation primena, kad pagal Direktyvą 2001/24 kilmės valstybės narės administracinės arba teisminės institucijos vienintelės turi kompetenciją nuspręsti kredito įstaigai – įskaitant kitose valstybėse narėse veikiančius jos filialus – taikyti reorganizavimo arba likvidavimo priemones.

IV – Procesas Teisingumo Teisme

28. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje įregistruotas 2012 m. vasario 20 d.

29. Rašytines pastabas pateikė pareiškėja pagrindinėje byloje, ELPA priežiūros institucija (toliau – ELPA), Prancūzijos, Islandijos, Portugalijos vyriausybės ir Komisija.

30. 2013 m. kovo 7 d. teismo posėdyje dalyvavo ir žodines pastabas pateikė pareiškėja pagrindinėje byloje, ELPA, Prancūzijos vyriausybė ir Komisija.

V – Šalių argumentai

A – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo

31. Landsbanki tvirtina, kad Įstatymo Nr. 44/2009 laikinosiose nuostatose konkrečiai numatyta likvidavimo procedūra yra teisinė pasekmė, kuri šiuo įstatymu priskiriama teismo sprendimui, patvirtinančiam moratoriumą, nagrinėjamu atveju – Reikjaviko teismo 2008 m. gruodžio 5 d. sprendimui. Todėl reikia manyti, kad Islandijoje nustatytas reorganizavimo ir likvidavimo priemones taikė kompetentingos administracinės ir teisminės institucijos, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24, todėl jos turi būti pripažįstamos Prancūzijoje. Priešingu atveju būtų nepaisoma kreditorių apsaugos ir vienodo požiūrio į juos principų. Kita vertus, jos manymu, lemiamas veiksnys turi būti tai, kad Islandijos įstatymų leidėjo priimtos priemonės funkciškai nesiskiria nuo administracinio arba teismo akto, nes jos susijusios su konkrečiais situacijomis ir interesais, be to, kaip ir administraciniai bei teismo aktai, jie taip pat gali būti užginčyti. Prancūzijos vyriausybė pritaria pastariesiems dviem pastebėjimams.

32. F. Giraux savo ruožtu tvirtina, kad reorganizavimo ir likvidavimo priemones patvirtinti gali tik administracinės arba teisminės institucijos, nes tai, kad įstatymo nuostata negali būti užginčyta, reiškia, kad tik administraciniai ir teismo sprendimai gali kreditoriams užtikrinti, jog priemonės priimtos kiekvienu atveju atsižvelgiant į konkrečią finansinę situaciją ir bus galimybė jas užginčyti. Kita vertus, F. Giraux pažymi, kad direktyvoje aiškiai skiriamos reorganizavimo priemonės ir likvidavimo procedūros, kurioms taikomas atskiras režimas atsižvelgiant į atitinkamus jų tikslus. Taigi vienos ir kitos nustatomos atskiruose administraciniuose arba teismo sprendimuose ir, remiantis Direktyva 2001/24, priimta reorganizavimo priemonė negali sukelti likvidavimo procedūros padarinių.

33. Prancūzijos, Islandijos ir Portugalijos vyriausybės tvirtina, kad direktyvos 2, 3 ir 9 straipsniai turi būti taikomi Įstatymu Nr. 44/2009 numatytoms priemonėms. Jų nuomone, tik taip gali būti pasiektas direktyvos tikslas, būtent – abipusis ir automatinis valstybės narės valdžios institucijų priimtų reorganizavimo ir likvidavimo priemonių pripažinimas.

34. Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad būtų prieštaringa nepripažinti iš Įstatymo Nr. 44/2009 kylančių priemonių, bet pripažinti administracinius ir teismo sprendimus, kuriais jos bus taikomos. Dėl direktyvos 3 straipsnio 1 dalies ir 9 straipsnio 1 dalies Prancūzijos vyriausybė teigia, kad jų tikslas yra ne tiek įpareigoti administracines arba teismines institucijas imtis priemonių, kiek užtikrinti, kad jas patvirtinti galėtų tik kilmės valstybės narės, o ne kitų valstybių narių, valdžios institucijos. Portugalijos vyriausybė savo ruožtu mano, kad teisinis režimas, kuriuo apibrėžiami visi reorganizavimo priemonių taikymo padariniai, turi apimti administracines arba teismines priemones.

35. Komisijos tvirtinimu, kadangi nacionalinės bankroto teisės normos nėra suderintos, Direktyva 2001/24 paprasčiausia nustatomas abipusis priimtų priemonių pripažinimas, kad būtų įmanomas įstaigų gyvybingumas. Atsižvelgiant į tai ir laikantis minimalių Direktyva 2001/24 nustatytų kriterijų, paskirti tokias priemones priimti kompetentingas institucijas turi kilmės valstybė. Ši laisvė neturi būti apribota dėl kiekvienos valstybės narės teisinės ir konstitucinės kultūros ir dėl galimos administracinio akto ir teisės norminio akto sąvokų reikšmės kiekvienu konkrečiu atveju.

36. Komisijos nuomone, svarbiausia yra ne tai, kad nagrinėjamą priemonę priėmė Parlamentas ar teismas; pagal direktyvą svarbu tai, kad priemonės būtų pateisinamos konkrečios įstaigos finansine padėtimi, todėl į direktyvą nepatektų bendro pobūdžio ir nesirinktinai bei neišskiriant konkrečių asmenų visam finansų sektoriui taikomos priemonės. Jos požiūriu, nagrinėjamu atveju tikslinga skirti, pirma, Įstatymo Nr. 161/20025 nuostatas, kurios, vadovaujantis bylos aplinkybėms taikytina jų redakcija, dėl bendro ir neasmeninio pobūdžio negali patekti į Direktyvos 2001/24 taikymo sritį, ir, antra, FME bei Reikjaviko teismo sprendimus, priimtus įgyvendinant pačiu Įstatymu Nr. 161/2002 jiems suteiktus įgaliojimus. Pastarieji sprendimai, priimti taikant šį įstatymą, Komisijos nuomone, yra aiškiai priskirtini administracinei arba teisminei institucijai, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24.

37. ELPA savo ruožtu tvirtina, kad nagrinėjamu atveju visas priemones priėmė FME arba kompetentinga teisminė institucija. Jos nuomone, Įstatyme Nr. 44/2009 numatyta „automatinė likvidavimo procedūros pradėjimo sistema“ nebuvo taikoma ir vėliau buvo panaikinta Įstatymu Nr. 132/2010.

B – Dėl antrojo prejudicinio klausimo

38. Landsbanki teigia, kad Direktyvos 2001/24 32 straipsnis nedraudžia taikyti Įstatymo Nr. 161/2002 98 straipsnio, kuriuo remiantis patvirtintas moratoriumas, dėl kurio, jos nuomone, Prancūzijoje nustatytas turto areštas negali turėti poveikio. Landsbanki vertinimu, 32 straipsnyje vartojamas žodžių junginys „nagrinėjami ieškiniai“ nurodo tik teismo procesus dėl esmės. Be to, direktyvos 30 konstatuojamojoje dalyje, jos nuomone, pripažįstama, jog tokių priemonių, kaip antai „konkrečių priverstinio vykdymo veiksmų“ moratoriumas, kurių imamasi nagrinėjant bylas, poveikis apibrėžiamas kilmės valstybės narės įstatymuose, o turto areštas neabejotinai yra tokio pobūdžio veiksmas.

39. F. Giraux mano, kad klausimas nepriimtinas, nes nagrinėjamu atveju Įstatymo Nr. 161/2002 98 straipsnis netaikytinas. Jo nuomone, ši nuostata neleidžia imtis teisminių veiksmų įstaigos, kuriai taikomas moratoriumas, atžvilgiu, tačiau ji negalioja turto areštui, kuris nustatytas iki šio moratoriumo. Be to, jis teigia, kad ši nuostata pripažinta prieštaraujančia Konstitucijai ir pakeista Įstatymu Nr. 44/2009.

40. Prancūzijos ir Islandijos vyriausybės, Komisija ir ELPA tvirtina, kad turi būti skiriami „nagrinėjami ieškiniai“, reglamentuojami valstybės, kurioje pareiškiami, įstatymais (lex fori), ir „konkretūs veiksmai“, kuriuos reglamentuoja kilmės valstybės įstatymai (lex concursus). Tai matyti iš Direktyvos 2001/24 32 straipsnio aiškinimo, atsižvelgiant į jos 30 konstatuojamąją dalį ir į 10 straipsnio 2 dalies e punktą. 32 straipsnis susijęs tik su procesais dėl esmės, o ne su papildomais priverstinio vykdymo veiksmais. Turto areštas, atsižvelgiant į direktyvos tikslus (ypač į universalumo ir kreditorių lygybės principus), savo ruožtu yra konkretus veiksmas, kuriam taikoma kilmės valstybės teisė.

41. Komisija visų pirma teigia, kad priverstinio vykdymo priemonės, įskaitant ilgalaikį turto areštą, turi būti reglamentuojamos kilmės valstybės teisės nuo tos dienos, kai patvirtinamos reorganizavimo ir likvidavimo priemonės, įskaitant atvejus, kai priverstinio vykdymo priemonės priimtos iki šios datos. Reorganizavimo ir likvidavimo priemonės turi atgalinį poveikį priverstinio vykdymo veiksmams, kai tai numatyta pagal taikytiną kilmės valstybės teisę.

42. Apskritai Komisija teigia, jog Direktyva 2001/24 nereiškia, kad automatiškai uždraudžiamos ir sustabdomos visos kitose valstybėse narėse tam tikros įstaigos atžvilgiu pradėtos procedūros nuo to momento, kai jai pradedamos taikyti reorganizavimo ir likvidavimo priemonės kitoje valstybėje narėje. Žinoma, tik ta kita valstybė narė gali taikyti reorganizavimo ir likvidavimo priemones jos teritorijoje įsteigtai įstaigai (priemonės, kurios bus veiksmingos, tik jeigu galios visose valstybėse narėse), tačiau direktyvoje nėra jokios nuostatos, kuri draustų likusioms valstybėms narėms imtis priemonių ar pradėti kitokio pobūdžio procesus (pvz., ieškiniai dėl sutartinės atsakomybės arba baudžiamosios bylos).

VI – Vertinimas

43. Cour de cassation pateikė du labai skirtingo sudėtingumo klausimus. Tai matyti iš aplinkybės, jog daugiausia diskusijų tarp šios bylos dalyvių sukėlė pirmasis klausimas, o dėl antrojo kone visi sutarė, kaip į jį reikėtų atsakyti.

44. Teisingumo Teismui pasiūlysiu, kaip, mano požiūriu, reikia atsakyti į antrąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, tačiau iš esmės daugiausia dėmesio skirsiu pirmajam klausimui. Be to, tai darydamas stengsiuosi griežtai apsiriboti klausimo dalyku.

A – Pirmasis klausimas

1. Šio klausimo dalyko apibrėžimas

45. Pirmąjį klausimą galima suformuluoti labai paprastai: ar Parlamentas išimtinai per įstatymų leidybos procedūrą gali patvirtinti priemones, kurios Direktyvoje 2001/24 sistemingai patikimos kilmės valstybės narės nacionalinėms „administracinėms arba teisminėms institucijoms“? Cour de cassation išsamiai nenurodo, kokios įstatymų leidybos procedūra patvirtintos priemonės yra jo klausimo dalykas; teismas tik bendrai nurodo „finansinės įstaigos reorganizavimo arba likvidavimo priemones, kaip antai priemones pagal 2009 m. balandžio 15 d. Islandijos įstatymą Nr. 44/2009“.

46. Nepaisant to, tiek iš nutarties, kuria teikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, tiek iš šalių diskusijų matyti, kad šiai bylai svarbios Įstatymo Nr. 44/2009 priemonės yra būtent tos laikinosios nuostatos, pagal kurias būtų laikoma, kad įstaigų, kurioms paties šio Įstatymo Nr. 44/2009 įsigaliojimo momentu buvo taikomas moratoriumas – kaip antai Landsbanki atveju, 2008 m. gruodžio 5 d., – atžvilgiu pradėta likvidavimo procedūra, ir tam nereikalingas teismo sprendimas.

47. Šios konkrečios įstatymo nuostatos pasekmė, Landsbanki požiūriu, būtų ta, kad nagrinėjamu atveju turėtų būti taikomi Islandijos teisės aktai, reglamentuojantys likvidavimo procedūras, konkrečiai kalbant, panaikintas jos turto areštas. Vis dėlto šioje byloje nereikia atsakyti į klausimą, ar tai yra tokios priemonės pasekmė, ar ne.

48. Iš tiesų iš nutarties, kuria teikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad šalių ginčo dalykas yra bylai a quo reikšmingos Islandijos teisės aiškinimas, nes Cour de cassation pagrindinėje byloje turi nuspręsti, ar Cour d’appel teisingai padarė išvadą, jog neįrodyta, kad Landsbanki turi būti taikomas Įstatymo Nr. 21/91 dėl bendrųjų bankroto teisės normų 138 straipsnis, o tai lemtų jos turto arešto panaikinimą.

49. Vis dėlto lemiamas Cour d’appel sprendimo argumentas buvo ne tai, kad trūko įrodymų dėl Landsbanki nurodytų Islandijos teisės nuostatų taikytinumo – kaip minėjau, tai vis dar atviras klausimas, – o tai, kad bet kuriuo atveju šios teisės nuostatos įtvirtintos ne administraciniame arba teismo akte, kaip tai suprantama pagal direktyvą, o įstatymo galią turinčiame akte, todėl jos nepatenka į Direktyvos 2001/24 taikymo sritį, ir tai reiškia, kad bylai neaktuali Įstatymo Nr. 21/91 taikytinumo problema.

50. Taigi, tai yra preliminarus klausimas, nuo kurio priklauso, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės iš esmės nagrinėti bylai a quo reikšmingos ir taikytinos Islandijos teisės nustatymo problemą. Akivaizdu, kad jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, jog Įstatymo Nr. 44/2009 priemonės negali būti prilygintos administraciniams arba teismo sprendimams, kurie nurodyti Direktyvoje 2001/24, trūktų būtinosios prielaidos, kad Landsbanki galėtų teisiškai pagrįsti Prancūzijos teismuose suformuluotą reikalavimą – t. y. pripažinti Prancūzijoje tokių priemonių pasekmes – nes ši valstybė narė tokias pasekmes privalėtų pripažinti, tik jeigu ginčijamos priemonės patektų į direktyvos taikymo sritį.

51. Galiausiai reikia papildomai pažymėti, kad, mano nuomone, šiai bylai taip pat neturi reikšmės aplinkybė, jog Reikjaviko apygardos teismas 2010 m. lapkričio 22 d. sprendimu nusprendė pradėti Landsbanki likvidavimo procedūrą. Šis sprendimas, kaip teismo sprendimas, aiškiai patektų į Direktyvos 2001/24 taikymo sritį, dėl to klausimas dėl Įstatyme Nr. 44/2009 numatyto automatinio likvidavimo taptų hipotetinis.

52. Vis dėlto neginčijama, kad Landsbanki atžvilgiu jau buvo vykdoma likvidavimo procedūra nuo to laiko, kai 2009 m. balandžio 29 d. – t. y. praėjus kelioms dienoms po Įstatymo Nr. 44/2009 įsigaliojimo – teismas paskyrė likvidatorių. Po tokio paskyrimo Įstatyme Nr. 44/2009 įtvirtintas automatinis likvidavimas neteko Landsbanki bet kokios reikšmės, o tai suteikė šiai įmonei galimybę Prancūzijos teismuose remtis Islandijos bankroto teisės aktais siekiant panaikinti jos turto areštą. Iš tiesų 2010 m. lapkričio 22 d. Reikjaviko apygardos teismo sprendimu ne pradėta Landsbanki likvidavimo procedūra, o kaip teigiama jo penktame punkte, nuspręsta tęsti procedūrą, kuri jau buvo pradėta remiantis Įstatymu Nr. 44/2009. Tai buvo būtinas sprendimas, nes automatinis likvidavimas galiausiai buvo panaikintas Įstatymu Nr. 132/10, įsigaliojusiu prieš penkias dienas iki šio apygardos teismo sprendimo priėmimo.

53. Galiausiai apibendrindamas pažymėsiu, kad toliau pateiksiu atsakymą į klausimus, konkrečiai susijusius su Įstatymu Nr. 44/2009.

2. Klausimo esmės nagrinėjimas

54. Toliau pateikiama analizė suskirstyta į tris dalis, kuriose aptariamos prielaida ir dvi sąlygos, galinčios, mano manymu, pateisinti tam tikrų įstatymu patvirtintų priemonių įtraukimą į Direktyvos 2001/24 taikymo sritį.

a) „Reorganizavimo priemonės“ negali nepatekti į Direktyvos 2001/24 taikymo sritį vien dėl to, kad jas patvirtino nacionalinių įstatymų leidėjas

55. Norint atsakyti į pirmąjį Cour de cassation pateiktą klausimą, galima pradėti nuo to, kad atrodo nediskutuotina, jog, atsižvelgiant į Direktyvos 2001/24 3 straipsnio 1 dalies ir 9 straipsnio 1 dalies formuluotes, jose „įstatymų leidybos institucijos“ nenumatytos, nes aiškiai nurodomos tik „administracinės arba teisminės institucijos“, kaip turinčios „išimtinę teisę“ priimti tokias priemones ( 4 ). Tačiau, mano nuomone, toks aiškinimas prieštarautų ne tik Direktyvos 2001/24 esmei ir tikslams, bet pirmiausia jos pačios sistemai ( 5 ).

56. Perskaičius visas šias nuostatas akivaizdu, kad svarbiausia jose yra ne konkrečių valdžios institucijų, turinčių teisę priimti Direktyva 2001/24 reglamentuojamas reorganizavimo priemones, tapatumas, o jų kaip „kilmės“ valstybės narės valdžios institucijos statusas, kaip tai suprantama pagal direktyvą. Ne mažiau reikšmingas šiose nuostatose atrodo aptariamų priemonių pobūdis ir jų svarba direktyvos sistemoje.

57. Iš tiesų visomis Direktyvos 2001/24 nuostatomis siekiama, kad „valstybės narės abipusiai pripažintų priemones, kurias kiekviena jų taiko kredito įstaigų, turinčių jų išduotus leidimus, gyvybingumui atkurti“ ( 6 ), užtikrinant, kad jos „[galiotų] visose valstybėse narėse“ ( 7 ).

58. Kita vertus, kaip numatyta direktyvos 2 straipsnyje, „reorganizavimo priemonės“ yra priemonės, „skirtos kredito įstaigos finansinei padėčiai išsaugoti arba atkurti“ ( 8 ). Taigi kalbama apie konkretaus, individualaus pobūdžio priemones, skirtas atskiroms kredito įstaigoms, ir nesiekiama nurodyti visų šių įstaigų arba reguliuoti finansų sektoriaus teisinio režimo. Tai patvirtina direktyvos 3 ir 9 straipsnių formuluotės, kuriose nurodomos „kredito įstaigai“ skirtos priemonės.

59. Žinoma, individualus arba išskirtinis reorganizavimo priemonių adresatų pobūdis spontaniškai verčia galvoti apie administracines arba teismines institucijas, kaip kompetentingas jas priimti. Nepaisant visų galimų valstybių narių konstitucinių sąrangų skirtumų, visoms nacionalinėms tradicijoms bendrai būdingas principas, kad pagal apibrėžimą įstatymas yra bendro pobūdžio ir abstraktus teisės aktas, skirtingai nuo administracinių ir teismo sprendimų, kaip būtent bendrų įstatymo nuostatų taikymo aktų, individualaus ir konkretaus pobūdžio. Šiuo požiūriu pakanka perskaityti visą direktyvą, kad taptų akivaizdi teisėtumo principui teikiama svarba.

60. Nepaneigiant to, kas pasakyta anksčiau, lyginamoji nacionalinių konstitucinių sistemų analizė rodo, kad kai kuriose iš jų pasitaiko vadinamieji „individualūs įstatymai“, t. y. įstatymai, kurie savo turiniu arba pagal adresatus yra individualaus arba konkretaus pobūdžio ( 9 ). Jeigu tokios rūšies įstatymai leistini valstybių narių teisės sistemose ( 10 ), niekas Sąjungos teisėje iš principo negali paneigti jų, kaip norminių priemonių, tinkamumo įgyvendinti nacionalinę viešąją valdžią. Vis dėlto, kaip matysime, Direktyvos 2001/24 atveju turi būti tenkinamos dvi sąlygos.

61. Vienaip ar kitaip, manau, kad pakartotinės nuorodos direktyvoje į administracines arba teismines institucijas visų pirma pagrindžia neginčijamą prielaidą, kad apskritai būtent šios valdžios institucijos turi priimti reorganizavimo priemones, kurių pripažinimo valstybėse narėse siekiama šia direktyva. Kita vertus, manau, kad šių nuostatų negalima aiškinti kaip išreiškiančių aiškią valią jokiu būdu į nacionalinių valdžios institucijų, turinčių priimti priemones, kurių visuotinio pripažinimo siekiama direktyva, ratą neįtraukti valstybės narės „įstatymų leidžiamosios valdžios“.

62. Kaip tarpinę išvadą pažymiu, kad, mano nuomone, nagrinėjamomis aplinkybėmis Islandijos įstatymų leidėjo patvirtintos priemonės, ypač numatytosios Įstatyme Nr. 44/2009, nepaneigiant to, ką pridursiu, neatsiduria už Direktyvos 2001/24 taikymo ribų vien dėl to, kad jos patvirtintos įstatymų nuostatomis.

b) Vis dėlto tam, kad galėtų patekti į Direktyvos 2001/24 taikymo sritį, įstatymų leidėjo priimtos priemonės iš tiesų turi būti tokios

63. Pirmiausia pažymėsiu, kad, mano nuomone, įstatymų leidžiamoji institucija gali nepatekti į Direktyvos 2001/24 taikymo sritį, tik jeigu ji priima bendras ir abstrakčias priemones, tai yra nuostatas, kurios neatitinka Direktyvoje 2001/24 vartojamos „reorganizavimo priemonių“ sąvokos. Tačiau jeigu įstatymų leidžiamoji institucija pagal vidaus teisę taip pat gali priimti priemones, kurios, būdamos individualios ir konkrečios, atitinka Direktyvoje 2001/24 numatytą sąvoką, manau, kad niekas netrukdo jų prilyginti priimtosioms administracinių ar teisminių institucijų, taigi ir suteikti joms direktyva garantuojamą pripažinimą visoje Sąjungoje kaip vienoje valstybėje narėje priimtoms reorganizavimo priemonėms.

64. Iš principo Įstatymas Nr. 44/2009 iš pažiūros yra įstatymas remiantis formaliąja ir klasikine šio žodžio prasme. Juo iš dalies keičiamas tokio pobūdžio įstatymas, t. y. Finansinių įstaigų įstatymas Nr. 161/2002. Tačiau Įstatymo Nr. 44/2009 laikinosios nuostatos konkrečiai skirtos toms finansų įstaigoms, kurioms taikomas moratoriumas. Jo įsigaliojimo 2009 m. balandžio mėn. momentu Landsbanki buvo tokioje padėtyje remiantis 2008 m. gruodžio 5 d. teismo sprendimu. Kaip teigė Islandijos vyriausybė ( 11 ), tokioje padėtyje buvo ir kitos keturios finansų įstaigos.

65. Atsižvelgiant į 2008 m. Islandijoje kilusią finansų krizę, Islandijos įstatymų leidėjas negalėjo nežinoti apie ypatingą Landsbanki situaciją. Būtent šios finansų įstaigos, neskaitant kitų, padėtis buvo priežastis, paskatinusi imtis visų neatidėliotinų priemonių, kurios patvirtintos įstatymais nuo 2008 m. spalio 6 d. – dienos, kai priimtas Įstatymas Nr. 125/2008, kuriuo FME leista imtis tam tikrų priemonių ( 12 ). Taigi tai yra įstatymu patvirtintos priemonės, kurios savo turiniu pirmiausia taikytinos ribotai ir lengvai identifikuojamai individualių subjektų grupei.

66. Kita vertus, negalima ignoruoti aplinkybės, jog galbūt būtinosios Landsbanki reorganizavimo priemonės neišvengiamai turėjo būti patvirtintos įstatymo galią turinčiomis norminėmis nuostatomis, kurios neprieinamos administracinėms ir teisminėms institucijoms. Kaip minėjau šios išvados pradžioje, būtent šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į krizės, su kuria siekė kovoti Islandijos valdžios institucijos, rimtumą. Atsižvelgusios į jos mastą ir apimtį, Islandijos valdžios institucijos nutarė, kad ją įveikti galima tik priėmus įstatymų koregavimo priemones, kuriomis nukrypta nuo kai kurių bendrųjų finansinių įstaigų veiklą reglamentuojančių nuostatų. Vis dėlto, kiek tai aktualu šioje byloje, panašu, kad tokios priemonės priimtos ypatingu būdu, be to, yra laikinos ir dėl to neturi bendro ir nuolatinio pobūdžio, kaip matyti iš vėliau šioje srityje priimtų pakeitimų.

67. Vadinasi, susiklosčius tokiai situacijai, kai finansų įstaigos padėčiai išspręsti būtinos priemonės – dėl nuostatų, kurioms tai gali turėti įtakos, įstatymo galios – gali būti taip pat tik įstatymo lygmens, neturėtų jokios prasmės priemonių, kurias patvirtino Parlamentas, neįtraukimas į Direktyvos 2001/24 taikymo sritį vien dėl to, kad tai ne administracinė arba teisminė institucija, t. y. dėl to, kad jas priėmė institucija, kuri negalėjo jų priimti. Atvirkščiai, mano nuomone, būtent šiuo atžvilgiu turi būti svarbu tik tai, kad nagrinėjamos priemonės būtų tinkamos individualiai ir konkrečiai tam tikros įstaigos situacijai išspręsti, nes lemiamas – nors, kaip matysime, ne vienintelis – Direktyvos 2001/24 taikytinumo kriterijus yra priemonių individualus ir konkretus pobūdis ( 13 ).

68. Papildomai, manau, reikėtų pažymėti, kad pateikto klausimo tikslingumo negali paneigti Komisijos argumentas, jog turint omeny, kad ginčijamos įstatymo nuostatos konkrečiam Landsbanki atvejui buvo taikomos tam tikrais administraciniais ir teismo sprendimais, iš tikrųjų direktyvos taikymo tikslais reikšmingos „priemonės“ ir yra būtent šie sprendimai, o ne pats Įstatymas Nr. 44/2009, kuriuo tik numatytas šių individualių taikymo aktų teisinis pagrindas.

69. Šiam argumentui negalima pritarti dėl to, kad ginčijamos Įstatymo Nr. 44/2009 nuostatos pačios yra „priemonė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/24; teismo Landsbanki atžvilgiu taikytam moratoriumui buvo priskirtos pasekmės, kurios jo taikymo momentu išėjo už teisminės valdžios galių ribų. Taigi tai yra ne teismo vėliau sukonkretinta teisės nuostata, o įstatymo nuostata, kurią pats įstatymų leidėjas taiko kaip papildomą ir automatinį ankstesnio teismo sprendimo padarinį.

70. Galiausiai, kita vertus, taip pat nemanau, kad reikia pritarti Portugalijos teiginiui, jog, be administracinių ir teisminių institucijų priimtų priemonių, Direktyva 2001/24 apima ir šioms priemonėms taikomas teisės normas. Jei taip būtų, išnyktų bet koks skirtumas tarp administracinių ir teisminių priemonių, kurios pagal apibrėžimą yra individualios ir konkrečios, ir bendrų bei abstrakčių teisės aktų, kurie yra šių priemonių prielaida, o su šiuo skirtumu išnyktų ir pati Direktyvos 2001/24 prasmė.

71. Bet kuriuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia nustatyti, kiek ginčijamos Islandijos įstatymų nuostatos, ypač – Įstatymas Nr. 44/2009, kurios galbūt taikytinos pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai, gali būti laikomos, kaip teigiama Direktyvos 2001/24 2 straipsnyje, „priemonėmis, skirtomis kredito įstaigos ( 14 ) [šiuo atveju – Landsbanki] finansinei padėčiai išsaugoti arba atkurti“. Tam jis turės įvertinti tokių priemonių rengimo ir priėmimo aplinkybes, faktinių jų adresatų rato dydį ir galimą atitiktį tarp, viena vertus, konkrečiai susijusių įstaigų raidos ir, kita vertus, naujų teisėkūros priemonių, skirtų priderinti įstatymų leidėjo atsaką prie naujų aplinkybių. Galiausiai jis privalės įsitikinti, kad Įstatymas Nr. 44/2009, nepaisant formos ir jį priėmusios institucijos, funkciškai Direktyvos 2001/24 tikslais prilygsta administraciniam arba teismo sprendimui, kitaip tariant, tai yra nuostata, kuri nėra bendro pobūdžio ir pakartotinio taikymo, bet skirta individualiai ir konkrečiai faktinei situacijai.

72. Čia reikėtų pateikti patikslinimą, nes perdavus Cour de cassation užduotį nustatyti Įstatymo Nr. 44/2009 prasmę ir apimtį, akivaizdu, kad jam pavesta priimti sprendimą ne dėl jo nacionalinės teisės normos, o dėl užsienio teisės nuostatos, kuria byloje a quo remiasi viena iš šalių. Todėl Cour de cassation negalės šio Islandijos įstatymo prasmės nustatyti tokiomis pačiomis sąlygomis kaip tuo atveju, jei tai būtų Prancūzijos teisės nuostata, kurios autentiškas aiškinimas priklauso tik nuo Prancūzijos teismų, privalančių ją žinoti remiantis principu iura novit curia.

73. Todėl Įstatymo Nr. 44/2009 prasmė ir apimtis Cour de cassation yra klausimas, dėl kurio reikia pateikti įrodymų ir kuris šiuo atžvilgiu priklauso nuo šalių indėlio. Vadinasi, Islandijos įstatymų, kuriais remiamasi Prancūzijos teismuose, detales iš tikrųjų turės įrodyti bylos a quo šalys, tačiau, žinoma, patvirtinti, ar tai įrodyta, vadovaudamiesi Prancūzijos teisėje galiojančia įrodinėjimo sistema turės Prancūzijos teismai.

74. Taigi mano antroji tarpinė išvada yra ta, kad įrodžius, jog Direktyvos 2001/24 tikslais Įstatymas Nr. 44/2009 funkciškai gali būti vertinamas kaip administracinis arba teismo sprendimas, jame įtvirtintos priemonės iš principo prilygs priimtosioms „administracinių arba teisminių institucijų“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą. Vis dėlto tam, kad tai būtų galutinai patvirtinta, būtina įvykdyti antrąją sąlygą.

c) Turi būti išlaikytas vienodas požiūris į kreditorius, ypač kiek tai susiję su teismine gynyba

75. Iš tiesų dėl Direktyvos 2001/24 tikslui – užtikrinti, kad vienoje valstybėje narėje priimtos reorganizavimo priemonės būtų pripažįstamos visoje Sąjungoje, – mano nuomone, teiktinos svarbos pirmiausia reikia skirti dėmesį, kaip minėjau, priemonių turiniui, o ne jas priėmusiam subjektui. Šiuo aspektu man atrodo, kad turi būti ypač gerbiama valstybių narių autonomija paskirstant viešąsias funkcijas.

76. Tačiau tai nėra vienintelis Direktyvos 2001/24 tikslas. Ja taip pat siekiama ginti tam tikras reorganizuojamų finansų įstaigų kreditorių teises. Direktyvoje ypač pabrėžiama, kad „vienodo požiūrio į kreditorius principas, susijęs su jų galimybėmis iškelti bylą ( 15 ), reikalauja, kad kilmės valstybės narės administracinės arba teisminės institucijos priimtų tokias priemones, kurių reikia, kad kreditoriai priimančiojoje valstybėje narėje galėtų įgyvendinti savo teises iškelti bylą per nustatytą terminą“ ( 16 ). Direktyva taip pat atsižvelgiama į kreditorių teisę užginčyti reorganizavimo priemones, o tai atitinka teisę į veiksmingą teisminę gynybą, kuri dabar formaliai įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje ( 17 ).

77. Šiuo atžvilgiu ypatingą reikšmę neišvengiamai įgyja reorganizavimo priemonę priimančio subjekto statusas. Tačiau tai svarbu tik tiek, kiek daugelyje valstybių narių privatūs asmenys negali tiesiogiai užginčyti teisme įstatymų leidėjo priimamų aktų ( 18 ).

78. Kaip minėjau, būtų nepasiektas vienas iš Direktyvos 2001/24 tikslų (reorganizavimo priemonių pripažinimas visose valstybėse narėse), jeigu į jos taikymo sritį nepatektų tam tikros priemonės vien dėl to, kad jas patvirtino įstatymų leidžiamoji valdžia, neatsižvelgiant į tai, kad turinio požiūriu jos prilygsta direktyvoje įtvirtintai „reorganizavimo priemonės“ sąvokai. Tačiau būtų nepasiektas ir kitas jos tikslas (kreditorių lygybės, kiek tai susiję su jų galimybėmis užginčyti jiems įtakos turinčias priemones), jeigu į direktyvos taikymo sritį patektų įstatymų leidėjo priimtos priemonės, kurių asmenys negali užginčyti.

79. Taigi kreditorių lygybė, kiek tai susiję su užginčijimo teisės įgyvendinimu, reikalauja, kad reorganizavimo priemonės būtų tvirtinamos tokiais sprendimais, kuriuos privatūs asmenys realiai gali užginčyti teisme. Žinoma, tai, kad nuostata yra įstatymo lygmens, gali reikšti tam tikrą keblumą šioje srityje. Tačiau ne visuomet ir ne kiekvienu atveju, nes, be valstybių narių, kuriose nėra galimybės asmeniui tiesiogiai užginčyti įstatymo lygmens teisės normų, yra kitų valstybių narių, kuriose tokia galimybė egzistuoja.

80. Taigi siūlau tokią trečią tarpinę išvadą: galimybė, kad Įstatymu Nr. 44/2009 patvirtintos priemonės būtų laikomos „reorganizavimo priemonėmis“, kaip jos suprantamos pagal direktyvą (t. y. individualizuotai finansinei įstaigai skirtos priemonės, kurių atžvilgiu užtikrinama visų kreditorių lygybė įgyvendinant savo teisę kreiptis į teismą), priklauso nuo to, ar tokių priemonių teisinė forma nekliudo atitinkamiems asmenims veiksmingai jas užginčyti Islandijos teismuose, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vadovaudamasis šios išvados 72 ir 73 punktuose pateiktomis gairėmis.

B – Antrasis klausimas

81. Kaip minėjau, antrasis iš pateiktų klausimų, mano nuomone, yra ne toks sudėtingas.

82. Cour de cassation klausia, ar Direktyvos 2001/24/EB 32 straipsnį reikia aiškinti taip, jog juo draudžiama, kad nacionalinė nuostata, kuria įsigaliojus moratoriumui draudžiami arba sustabdomi bet kokie teisminiai veiksmai prieš finansinę įstaigą, galiotų laikinųjų apsaugos priemonių, kurių imtasi kitoje valstybėje narėje prieš paskelbiant moratoriumą, atžvilgiu.

83. F. Giraux tvirtina, kad šis antrasis klausimas nepriimtinas, nes nurodyta Islandijos teisės nuostata (Įstatymo Nr. 161/2002 98 straipsnis) netaikytina pagrindinėje byloje nagrinėjamam atvejui. Jo manymu, kadangi šia nuostata draudžiama pradėti teisminius veiksmus prieš įstaigą, kuriai taikomas moratoriumas, ji neturi poveikio iki šio moratoriumo paskelbimo nustatytam turto areštui. Kita vertus, jis taip pat teigia, kad ginčijama nuostata buvo pripažinta prieštaraujančia Konstitucijai ir pakeista Įstatymu Nr. 44/2009.

84. Mano nuomone, klausimas nėra nepriimtinas, nes priežastis, dėl kurios jis teikiamas, aiškiai susijusi su Cour de cassation iškeltos problemos esme, t. y. ar iki moratoriumo paskelbimo nustatytam turto areštui gali turėti įtakos teisės nuostata, kuria iš principo draudžiama taikyti laikinąsias apsaugos priemones tik įstaigoms, kurioms moratoriumas jau taikomas. Kita vertus, tai, kad nurodyta nacionalinės teisės nuostata buvo pripažinta prieštaraujančia Konstitucijai ir vėlesniu įstatymu pakeista, yra klausimas, kurio reikšmę nustatant pagrindinėje byloje faktiškai taikytiną teisę turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Teisingumo Teismas teturi padėti jam išsklaidyti abejones dėl Įstatymo Nr. 161/2002 98 straipsnio suderinamumo su Sąjungos teise, t. y. dėl vieno iš aspektų, į kurį jis atsižvelgs vertindamas, kaip turi būti susietos visos teisės nuostatos, kurios iš principo gali turėti reikšmės sprendžiant jo nagrinėjamą bylą.

85. Kiek tai susiję su klausimo esme, manau, kad atsakymą reikia formuluoti pradedant nuo Direktyvos 2001/24 30 konstatuojamosios dalies turinio; joje numatyta, kad „reorganizavimo priemonių arba likvidavimo procedūrų poveikį nagrinėjamam ieškiniui reglamentuoja valstybės narės, kurioje ieškinys nagrinėjamas, teisė, netaikant lex concursus nuostatos. Minėtų priemonių ir procedūrų poveikį atskiriems vykdymo veiksmams, kylantiems iš tokių ieškinių, reglamentuoja buveinės valstybės narės teisės aktai pagal šioje direktyvoje nustatytą bendrąją taisyklę“.

86. Dėl tokios nuostatos, remiantis Direktyvos 2001/24 32 straipsniu, Islandijos nustatytas moratoriumas turės tokį poveikį Prancūzijoje pareikštiems ieškiniams, koks numatytas Prancūzijos įstatymuose. Tačiau konkrečiai kalbant apie moratoriumo pasekmes priverstinio vykdymo priemonėms, kylančioms iš tokių ieškinių juos jau išnagrinėjus, reikia pažymėti, kad pagal pačios Direktyvos 2001/24 10 straipsnio 2 dalies e punktą bus taikoma Islandijos teisė. Kaip pastebi Komisija, toks požiūris nepašalina Prancūzijos teismų galimybės imtis priverstinio vykdymo priemonių, o tik reikalauja, kad jas taikydami jie laikytųsi reorganizavimo ar likvidavimo priemonėms taikytinų kilmės valstybės teisės aktų.

87. Šioje byloje Islandijos teisės taikytinumas nuostatoms, reglamentuojančioms moratoriumo galiojimą iš kitoje valstybėje narėje išnagrinėtų ieškinių kylančių priemonių atžvilgiu, turi būti suprantamas kaip apimantis galiojimą ratione temporis, kaip galiausiai matyti iš Direktyvos 2001/24 3 straipsnio 2 dalies, 9 straipsnio 1 dalies ir 10 straipsnio.

88. Pagaliau paskutinė mano siūloma tarpinė išvada yra ši: manau, kad Direktyvos 2001/24 32 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog juo nedraudžiama, kad nacionalinės teisės nuostata, kaip antai 2002 m. gruodžio 20 d. Islandijos įstatymo 98 straipsnis, galiotų priemonių, kurių, kaip antai nagrinėjamoje byloje, imtasi kitoje valstybėje narėje prieš paskelbiant šiame straipsnyje numatytą moratoriumą, atžvilgiu.

VII – Išvada

89. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip: 1. Direktyvos 2001/24 dėl kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo 3 ir 9 straipsnius reikia aiškinti taip, kad įstatymu patvirtintos priemonės, kaip numatytosios 2009 m. balandžio 15 d. Islandijos įstatyme Nr. 44/2009, neatsiduria už Direktyvos 2001/24 taikymo ribų vien dėl to, kad jas patvirtino nacionalinis įstatymų leidėjas. 2. Bet kuriuo atveju įstatymo leidėjo patvirtintos priemonės turi iš tiesų būti „priemonės“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2001/24, taigi būti konkrečiai skirtos finansų įstaigoms, kurios dėl savo padėties yra individualizuotos, ir nereikšti bendrų šios srities teisės normų pakeitimo pro futuro. 3. Galimybė, kad Islandijos įstatymu Nr. 44/2009 patvirtintos priemonės būtų laikomos „reorganizavimo priemonėmis“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2001/24, priklauso nuo to, ar tokių priemonių teisinė forma nekliudo atitinkamiems asmenims veiksmingai jas užginčyti teismuose. 4. Nagrinėdamas Islandijos teisę kaip faktinių aplinkybių nustatymo užduotį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar įvykdytos ankstesniuose dviejuose punktuose nurodytos sąlygos. 5. Direktyvos 2001/24 32 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog juo nedraudžiama, kad nacionalinės teisės nuostata, kaip antai 2002 m. gruodžio 20 d. Islandijos įstatymo 98 straipsnis, galiotų priemonių, kurių, kaip antai nagrinėjamoje byloje, imtasi kitoje valstybėje narėje prieš paskelbiant šiame straipsnyje numatytą moratoriumą, atžvilgiu.

( 1 ) Originalo kalba: ispanų.

( 2 ) 2001 m. balandžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/24/EB dėl kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo (OL L 125, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., toliau – „Direktyva 2001/24“ arba „direktyva“).

( 3 ) 2008 m. spalio 7 d.Landsbanki atžvilgiu FME ėmėsi veiksmų pagal Įstatymą 125/2008. 2008 m. gruodžio 5 d.Landsbanki prašymu Reikjaviko apygardos teismas, remdamasis Įstatymu 161/2002, paskelbė Landsbanki mokėjimų moratoriumą. Apie šį moratoriumą (kuris kelis kartus pratęstas) paskelbta 2009 m. sausio 9 d.Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 4, p. 3) kaip apie reorganizavimo priemonę įgyvendinant Direktyvos 2001/24 2 straipsnyje nustatytą įpareigojimą. Pranešime skelbta, kad moratoriumo galiojimo laikotarpiu Landsbanki atžvilgiu negalima imtis teisminių veiksmų.

2008 m. gruodžio 29 d. vietos teismas paskyrė likvidatorių. 2009 m. balandžio 22 d. kreditoriai pakviesti pateikti savo kreditinius reikalavimus likvidatoriui iki 2009 m. spalio 30 d. Šis kvietimas paskelbtas 2009 m. birželio 5 d.Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 125, p. 22).

2010 m. lapkričio 10 d. vietos teismas pritarė tam, kad būtų pradėta Landsbanki likvidavimo procedūra pagal bendrąsias Įstatymo Nr. 161/2002 normas.

( 4 ) Taigi situacija labai skiriasi nuo nagrinėtosios 2010 m. spalio 6 d. Sprendime Base NV ir kt., C‑389/08, susijusiame su 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349) ir 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367.); nė vienoje iš šių direktyvų aiškiai nenurodomos valstybių narių valdžios institucijos, kurioms šios turi pavesti tam tikras reguliavimo užduotis. Vis dėlto išvada, kurią Teisingumo Teismas padarė 30 punkte vadovaudamasis nagrinėtų direktyvų tikslais, sutampa su mano siūlomu sprendimu, kuris taip pat pagrįstas tokiais pačiais sumetimais.

( 5 ) Apie Direktyvą 2001/24 žr. B. Wessels „Commentary on Directive 2001/24/EC on the reorganisation and winding‑up of credit institutions“, EU banking and insurance insolvency, 2006, p. 47–103; J.-P. Deguée „La directive 2001/24/CE sur l’assainissement et la liquidation des établissements de crédit: enfidroit international privé uniforme des procédures d’insolvabilité en matière bancaire!“, Sûretés bancaires et financières, 2004, p. 183–226.

( 6 ) Direktyvos 2001/24 6 konstatuojamoji dalis.

( 7 ) Direktyvos 2001/24 7 konstatuojamoji dalis.

( 8 ) Išskirta mano.

( 9 ) Tokio reiškinio teorinius pagrindus konstitucingumo istorijoje galima rasti S. Muñoz Machado Tratado de Derecho Administrativo y Derecho Público General I, Iustel, 3 leid., Madridas, 2011, p. 682–707. Taip pat J. A. Santamaría Pastor Fundamentos de Derecho Administrativo I, Centro de Estudios Ramón Areces, Madridas, 1988, p. 513–554.

( 10 ) Iš tiesų būtent šiose teisės sistemose turi būti išspręstas ypatingųjų įstatymų nuostatų leistinumas tiek vidaus valdžios sąrangos požiūriu, tiek subjektinių teisių, ypač lygybės principo, požiūriu.

( 11 ) Jos rašytinių pastabų 10 punktas.

( 12 ) Priemonių, kurių Islandijos valdžios institucijos ėmėsi finansų krizei įveikti, aptarimą galima rasti E. G.Gunnarsson „The Icelandic Regulatory Responses to the Financial Crisis“, European BusinESS Organization Law Review, 12, 2011, p. 1–39.

( 13 ) Šiuo atžvilgiu pasiūlytas sprendimas iš esmės sutampa su įtvirtintuoju 2011 m. spalio 18 d. TeisingumoTeismo sprendimo Boxus ir kt. (C-128/09-C-131/09, C-134/09 ir C-135/09, Rink. p. I-9711) 35–48 punktuose, kur ypatingas dėmesys pirmiausia atkreiptas į konkrečią įstatymo nuostatos priėmimo procedūrą ir įstatymų leidėjų turimą informaciją, o ne į tai, kad galiausiai priimta nuostata turėjo įstatymo formą.

( 14 ) Išskirta mano.

( 15 ) Išskirta mano.

( 16 ) 12 konstatuojamoji dalis. Kita direktyvos pripažįstama kreditorių teisė yra teisė būti informuotiems ir teisė į informacijos paskelbimą, kad jie galėtų pateikti reikalavimus, nediskriminuojant dėl gyvenamosios vietos (20 konstatuojamoji dalis).

( 17 ) Šiuo klausimu Direktyva 2001/24 panaši į 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvą 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 248), į kurios taikymo sritį neįtraukti įstatymais patvirtinti sprendimai, kurių privatūs asmenys negali apskųsti teisme. Šiuo aspektu žr. 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo Solvay ir kt., C‑182/10, 44–52 punktus.

( 18 ) Apie visų europinių konstitucinės jurisdikcijos modelių skirtumus žr.: F. Rubio Llorente „Seis tesis sobre la jurisdicción constitucional en Europa“, Revista Española de Derecho Constitucional, Nr. 35, 1992, p. 9–39.