GENERALINĖS ADVOKATĖS

E. SHARPSTON IŠVADA,

pateikta 2007 m. sausio 18 d.( )

Byla C‑195/04

Komisija

prieš

Suomiją

„Ieškinys dėl įsipareigojimų pagal Sutartį nevykdymo – Viešasis pramoninės virtuvės įrangos pirkimas – EB 28 straipsnis – Kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonės – Nediskriminavimo principas – Skaidrumo pareiga“

1. Šiuo ieškiniu Teisingumo Teisme iškeliamas klausimas dėl skaidrumo pareigos, nustatytos perkančiajai organizacijai, sudarančiai sutartį, kurios vertė yra mažesnė nei atitinkamoje Bendrijos viešojo prekių pirkimo direktyvoje nustatyta minimali riba, taikymo apimties. Nors sutartis, kurios vertė yra mažesnė už atitinkamą ribą, gali būti pakankamai reikšminga ekonominiu požiūriu, patogumo sumetimais šioje išvadoje tokią sutartį vadinsiu „mažos vertės sutartimi“.

2. Komisija siekia, kad vadovaujantis EB 226 straipsniu būtų pripažinta, jog „Suomija neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį, nes (valdžios institucija, kuri Suomijoje yra atsakinga už vyriausybės pastatų valdymą) pirkdama pramoninę virtuvės įrangą pažeidė pagrindines EB sutarties taisykles ir visų pirma nediskriminavimo principą, kuris apima skaidrumo pareigą“.

Svarbi Bendrijos teisė

3. Tarybos direktyva 93/36/EEB( ) dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo nustato tokių sutarčių sudarymo tvarką.

4. Kiek tai su tuo susiję, šios direktyvos preambulė numato:

„(10) <…> mažesnės kaip (214 326 eurų( )) vertės sutartys gali būti sudaromos be konkurso, kaip tai yra numatyta šioje direktyvoje, ir joms yra tikslinga numatyti išimtis ir netaikyti koordinavimo priemonių;

(14) <…> siekiant garantuoti veiksmingos konkurencijos plėtrą viešųjų sutarčių sudarymo srityje, valstybėse narėse perkančiųjų organizacijų parengti skelbimai apie sutartis privalo būti paskelbti visoje Bendrijoje; <…> šiuose skelbimuose pateikta informacija turi suteikti Bendrijoje įsisteigusiems tiekėjams galimybę nustatyti, ar siūlomos sutartys gali juos sudominti; <…> šiam tikslui yra tikslinga pateikti jiems pakankamai informacijos apie reikalingas prekes ir jų tiekimui nustatytas sąlygas; <…> apskritai ribotų konkursų atvejais skelbimas yra skirtas tam, kad suteiktų valstybių narių tiekėjams galimybę pareikšti savo susidomėjimą sutartimis, stengiantis gauti iš perkančiųjų organizacijų kvietimus reikalaujamomis sąlygomis dalyvauti konkurse“.

5. Pagal direktyvos 1 straipsnio a punktą viešojo prekių pirkimo sutartys apima prekių pirkimo sutartis, sudaromas tarp tiekėjo ir perkančiosios organizacijos. Perkančiosios organizacijos 1 straipsnio b punkte yra apibrėžiamos kaip valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reguliuojamos organizacijos bei iš vienos ar kelių tokių institucijų arba viešosios teisės reguliuojamų organizacijų sudarytos asociacijos.

6. Pagal 5 straipsnio 1 straipsnio a punkto i papunktį pagrindinės direktyvos nuostatos dėl derinimo (6–27 straipsniai) – įskaitant 9–14 straipsniuose numatytas bendras skelbimo taisykles – yra taikomos tik viešojo prekių pirkimo sutartims, kurias sudaro 1 straipsnio b dalyje nurodytos perkančiosios organizacijos „jeigu jų apskaičiuota vertė be pridėtinės vertės mokesčio yra ne mažesnė kaip (214 326 eurų( ))“. Taigi, bendros skelbimo taisyklės nėra taikomos mažos vertės sutartims ir valstybės narės neprivalo taikyti šioms sutartims direktyvoje numatytų taisyklių, nors, be abejo, jos gali tokį reikalavimą numatyti savo nacionalinėje teisėje.

7. Į viešojo prekių pirkimo direktyvų taikymo sritį patenkančios sutartys turi būti sudaromos taikant atviro konkurso, riboto konkurso arba derybų procedūrą. Pagal riboto konkurso procedūrą yra skelbiama apie sutarties sudarymą, šiuo skelbimu įmonės kviečiamos pareikšti apie savo susidomėjimą dalyvauti konkurse dėl sutarties sudarymo, o vėliau perkančioji organizacija ribotą įmonių skaičių kviečia pateikti pasiūlymus. Pagal derybų procedūrą perkančioji organizacija gali pasirinkti įmones, su kuriomis deramasi dėl sutarties sudarymo sutarties neskelbiant ir nerengiant konkurso( ).

8. Pagal 6 straipsnio 3 dalies a punktą perkančioji organizacija gali sudaryti savo prekių pirkimo sutartis derybų būdu iš anksto nepaskelbusi konkurso, „kai atviram arba ribotam konkursui nepateikiami pasiūlymai arba nėra pateikta tinkamų pasiūlymų, jeigu sutarties pradinės sąlygos nėra iš esmės pakeistos ir jeigu Komisijai yra pateikiama ataskaita“.

Ieškinio dėl įsipareigojimų nevykdymo pagrindas

9. Komisija ir Suomija remiasi iš dalies skirtingais šio ieškinio pagrindu esančių faktinių aplinkybių aiškinimais, dėl kurių buvo įnirtingai ginčijamasi vykstant procesui. Dėl šios priežasties detaliau paaiškinsiu ginčo aplinkybes, nurodydama ir įvertindama nesutarimus.

Pirmasis etapas: 1998 m. kovo mėn.

10. 1998 m. kovo mėnesį, taikydama riboto konkurso procedūrą, perkančioji organizacija( ) paskelbė Bendrijos ir Suomijos oficialiuosiuose leidiniuose( ) skelbimą, kuriuo kvietė pareikšti susidomėjimą viešųjų darbų sutartimi dėl Turku regioninės administracijos patalpų renovacijos ir rekonstrukcijos darbų. Suomija vadina šį etapą „pirmuoju etapu“( ).

11. Sutartis buvo padalyta į atskiras dalis. Viena iš jų, be kita ko, buvo pramoninės virtuvės įrangos įrengimas. Remiantis Tarybos direktyvos 93/37/EEB( ) IV priedu buvo numatyta, kad pasiūlymai galėjo būti pateikiami vienai, kelioms ar visoms dalims. Atskirų sutarties dalių vertė svyravo nuo 1 milijono iki 22 milijonų Suomijos markių (toliau – FIM) (apytiksliai nuo 168000 iki 3,7 milijono eurų). Taip pat buvo nurodyta apytikrė visų pagal sutartį vykdytinų darbų vertė, kuri viršijo ribą, nuo kurios taikoma Darbų direktyva( ). Darbai turėjo būti vykdomi dviem etapais.

12. Virtuvė, kurioje turėjo būti įrengta įranga, yra Turku regioninės administracijos patalpose esančio restorano dalis.

13. Šalys nesutaria dėl to, ar per pirmąjį etapą buvo gautas koks nors pasiūlymas tiekti pramoninę virtuvės įrangą.

14. Per posėdį atsakydama į Teisingumo Teismo pateiktą klausimą Suomija nurodė, kad per pirmąjį etapą buvo gautas tik vienas pasiūlymas tiekti pramoninę virtuvės įrangą, kurį pateikė Kopal MarkkinointiOy (toliau – Kopal). Suomija negalėjo pateikti daugiau duomenų apie šį pasiūlymą. Ji nurodė, kad dėl tos priežasties, jog nebuvo gauta jokių kitų pasiūlymų, nebuvo jokių galimybių palyginti pasiūlymus. Todėl Kopal pasiūlymas buvo atmestas.

15. Komisija nurodė, kad, jos žiniomis, 1998 metais Kopal nepateikė pasiūlymo.

16. Teisingumo Teismui nebuvo pateikta jokių kitų su pirmuoju etapu susijusių įrodymų. Bet kuriuo atveju šalys sutaria, kad tuo metu nebuvo priimtas joks pasiūlymas dėl pramoninės virtuvės įrangos tiekimo.

Antrasis etapas: 2000 metų pradžia

17. 2000 metų pradžioje( ) perkančioji organizacija raštu tiesiogiai kreipėsi į keturias įmones, kviesdama jas pateikti pasiūlymus dėl pramoninės virtuvės įrangos tiekimo ir įrengimo. Iš vėlesnio 2001 m. balandžio 9 d. laiško( ) matyti, kad šios keturios įmonės buvo Dieta Oy (toliau – Dieta), Electrolux Professional Oy (toliau – Electrolux), Kopal ir potenciali tiekėja Hackman-Metos Oy (toliau – Hackman-Metos). Būtent perkančioji organizacija pirmoji kreipėsi į Hackman-Metos. Suomijos teigimu, tarp šių įmonių buvo kitoje valstybėje narėje įsteigto pramoninės virtuvės įrangos tiekėjo atstovas Suomijoje (turbūt Electrolux). Komisija neprieštaravo šiam tvirtinimui.

18. Tuo metu restoraną, kuriame turėjo būti įrengta pramoninė virtuvės įranga, perkančioji organizacija išnuomojo Amica Ravintolat (toliau – Amica arba nuomininkė). Perkančioji organizacija susitarė su Amica, kad ši bendrovė nupirks pramoninę virtuvės įrangą perkančiosios organizacijos sąskaita. Perkančioji organizacija sutiko sumokėti 1 050 000 FIM (maždaug 177 000 eurų) tam, kad įsigytų pramoninę virtuvės įrangą. Ši suma yra mažesnė nei minimali suma, kurią viršijus yra taikoma Direktyva 93/36( ).

Trečiasis etapas: vėliau 2000 metais

19. 2000 m. vasario mėnesį perkančioji organizacija paskelbė skelbimą, kuriuo informavo jame nurodytus asmenis, kad visi gauti pasiūlymai buvo atmesti dėl didelės jų kainos. Tačiau skelbime nurodyti asmenys buvo kviečiami kreiptis su naujais pasiūlymais į nuomininkę, kurios kontaktiniai duomenys buvo pateikti. Suomija vadina šį kvietimą ir vėlesnius įvykius „trečiuoju etapu“.

20. Šalys nesutaria dėl to, ar skelbimas buvo skirtas visoms įmonėms, kurios 2000 metais pateikė pasiūlymus dėl pramoninės virtuvės įrangos tiekimo.

21. Suomija tvirtina, kad skelbimas buvo nusiųstas visoms keturioms įmonėms. Savo dublike Komisija tvirtina, kad ne visos anksčiau pasiūlymus pateikusios įmonės buvo informuotos apie visų pasiūlymų atmetimą ir vėliau pakviestos pateikti pasiūlymus „trečiajame etape“. Komisijos teigimu, bent viena įmonė, Rakentajamestarit Oy (toliau – Rakentajamestarit), anksčiau pateikusi pasiūlymą dėl pramoninės virtuvės įrangos tiekimo, nebuvo informuota apie pasiūlymų atmetimą ir nebuvo pakviesta pateikti pasiūlymo trečiajame etape. Ji remiasi pasiūlymu (pridėtu prie dubliko), kurį pateikė Rakentajamestarit.

22. Suomija teisingai tvirtina, kad tik savo dublike be paaiškinimų pateikdama įrodymus dėl Rakentajamestarit pasiūlymo Komisija nesilaikė Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnio 1 dalies, kuri numato, kad dublike arba triplike pateikdama papildomus įrodymus šalis turi nurodyti priežastis, dėl kurių uždelsė juos pateikti( ). Suomija taip pat nurodo, kad Rakentajamestarit pasiūlymas buvo susijęs su pagrindiniais darbais (kurie apėmė virtuvės baldų įrengimą), o ne su pramoninės virtuvės įrangos tiekimu.

23. Taigi, mano manymu, įrodymai dėl Rakentajamestarit pasiūlymo yra nepriimtini ir bet kuriuo atveju nesvarbūs( ).

24. Nuomininkė sudarė sutartį su Hackman-Metos( ). Šalys negalėjo informuoti Teisingumo Teismo, kada tai įvyko. Per posėdį Komisija nurodė, kad nuo skelbimo paskelbimo Oficialiajame leidinyje iki pramoninės virtuvės įrangos pirkimo praėjo dveji metai. Todėl darau prielaidą, kad sutartis greičiausiai buvo sudaryta pirmoje 2000 m. pusėje( ).

25. 2001 m. balandžio 9 d. laiške perkančioji organizacija 2000 m. vasario mėn. skelbimą gavusiems asmenims pateikė sprendimo atmesti antrojo etapo metu pateiktus pasiūlymus apskundimo formą.

26. Trumpas apibendrinimas: pirmajame etape, taikant riboto konkurso procedūrą, ES ir Suomijos oficialiuosiuose leidiniuose buvo paskelbtas skelbimas apie sutartis, kviečiantis teikti pasiūlymus dėl sutarties, kurios atskirą dalį sudarė pramoninės virtuvės įrangos įrengimas. Atrodo, kad viena įmonė, t. y. Kopal, galėjo pasiūlyti tiekti pramoninės virtuvės įrangą pirmajame etape (t. y. taikant riboto konkurso procedūrą), tačiau net ir tuo atveju, jei tai buvo tiesa, jos pasiūlymas buvo atmestas. Antrajame etape perkančioji organizacija kreipėsi į Kopal ir tris kitus potencialius tiekėjus – Dieta, Electrolux Professional ir Hackman-Metos – bei pakvietė juos pateikti pasiūlymus, tačiau vėliau atmetė visus keturis pasiūlymus dėl tos priežasties, kad jie buvo pernelyg brangūs. Trečiajame etape perkančioji organizacija suteikė naujajai nuomininkei Amica kaip savo atstovui teisę derėtis su tomis iš tų keturių įmonių (Kopal, Dieta, Electrolux Professional ir Hackman-Metos), kurios į ją kreipėsi su pasiūlymais po to, kai joms taip padaryti pasiūlė perkančioji organizacija. Amica sudarė sutartį dėl pramoninės virtuvės įrangos su Hackman-Metos.

27. Skundas dėl ginčijamo sutarties sudarymo buvo pateiktas Komisijai, kuri 2002 m. liepos 18 d. išsiuntė Suomijai oficialų pranešimą. Komisija laikosi nuomonės, kad perkančioji organizacija neužtikrino, jog sutartis būtų sudaryta pakankamai viešai, ir kad dėl šios priežasties Suomija neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį (sic). Komisija taip pat pridūrė, kad, remiantis jos gauta informacija, Amica (veikdama kaip perkančiosios organizacijos atstovė) sudarė sutartį su įmone, su kuria ją sieja glaudūs ryšiai ir tie patys darbuotojai, tačiau atrodo, kad pasibaigus ikiteisminei procedūrai Komisija nebesigilino į šį įtarimą.

28. Suomija pateikė atsakymą 2002 m. rugsėjo 3 d. laišku. Ji sutiko su tuo, kad viešojo pirkimo procedūroms taikomi viešumo ir skaidrumo reikalavimai, tačiau neigė tai, jog ji pažeidė EB 28 straipsnį ar kurią kitą Bendrijos teisės taisyklę.

29. Kadangi Suomijos atsakymas Komisijos netenkino, 2002 m. gruodžio 19 d. ji išsiuntė Suomijai pagrįstą nuomonę. Ji savo nuomonę visų pirma grindė Teisingumo Teismo sprendimu Telaustria ir Telefonadress (toliau – Telaustria)( ) ir pakartojo, kad, jos nuomone, perkančioji organizacija neužtikrino pakankamo viešojo pirkimo sutarčių viešumo( ).

30. Nepatenkinta 2003 m. vasario 12 d. Suomijos atsakymu (kuriame tik dar kartą buvo pakartota Suomijos pozicija) Komisija pateikė šį ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo( ).

31. Komisijai pradėjus šį procesą dėl įsipareigojimų nevykdymo, 2003 m. gruodžio 1 d. Suomija ją informavo, kad ketina sustiprinti skaidrumo pareigos įgyvendinimą Suomijoje( ).

32. Danija, Vokietija ir Nyderlandai pateikė savo pastabas kaip į bylą įstojusios šalys. Per 2006 m. birželio 8 d. teismo posėdį Komisija, Suomija, Vokietija ir Nyderlandai pateikė žodines pastabas.

Priimtinumas

Suomijos prieštaravimas dėl priimtinumo

33. Suomija tvirtina, kad ieškinys yra nepriimtinas. Pagal Teisingumo Teismo praktiką, ieškinio dalykas apibrėžiamas per ikiteisminę procedūrą ir ieškinys negali būti grindžiamas jokiais kitais prieštaravimais nei tie, kurie buvo nurodyti per ikiteisminę procedūrą. Suomija teigia, kad Komisija išplėtė ieškinio dalyką už pagrįstoje nuomonėje nurodytų ribų dėl dviejų dalykų.

34. Pirma, Komisija ieškinyje pirmą kartą nurodo, kad perkančioji organizacija turėjo paskelbti „kvietimą teikti pasiūlymus“. Pagrįstoje nuomonėje buvo minima tik pareiga užtikrinti pakankamą viešumo lygį( ).

35. Antra, ieškinyje teigiama, kad pradinis konkursas buvo nesėkmingas ir kad apie sutartį dėl pramoninės virtuvės įrangos vėliau konkursas nebuvo skelbiamas. Tačiau pagrįstoje nuomonėje teigiama, kad pažeidimas buvo padarytas dėl to, jog nuomininkė, veikianti kaip perkančiosios organizacijos viešųjų pirkimų atstovė, sudarė sutartį.

36. Komisija atsikerta, kad ieškinio dalykas yra tiksliai nurodytas ieškinio viršelyje ir ieškinio 23 punkte (prašomas pripažinimas). Tiek ieškinyje, tiek pagrįstoje nuomonėje pagrindinis teiginys yra tas, kad Suomija nevykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį, nes įsigydama pramoninę virtuvės įrangą perkančioji organizacija pažeidė pagrindines Sutarties taisykles.

Vertinimas

37. Neatsižvelgiant į tai, jog prašomas pripažinimas yra suformuluotas neaiškiai, tai aptariu toliau, nemanau, kad Suomijos prieštaravimas dėl ieškinio priimtinumo yra pagrįstas. Pagrįstoje nuomonėje daroma išvada, kad įsigydama pramoninę virtuvės įrangą perkančioji organizacija pažeidė pagrindines Sutarties taisykles, ir visų pirma nediskriminavimo principą, kuris apima skaidrumo pareigą; dėl šios priežasties (teigiama) Suomija neįvykdė įsipareigojimo pagal EB 28 straipsnį. Ieškiniu prašoma pripažinti, kad Suomija neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį, nes įsigydama pramoninę virtuvės įrangą perkančioji organizacija pažeidė pagrindines Sutarties taisykles ir visų pirma nediskriminavimo principą, kuris apima skaidrumo pareigą. Nemanau, kad būdas, kuriuo Komisija remia savo ieškinį šiuose dviejuose teiginiuose, gali būti suprantamai atskirtas.

38. Iš tiesų, Komisija savo ieškinyje pirmą kartą nurodė, kad turėjo būti paskelbtas „konkursas“, kad pradinis konkursas buvo nesėkmingas ir vėliau dėl sutarties dėl pramoninės virtuvės įrangos konkursas nebuvo skelbiamas( ). Tačiau ieškinys nėra nepriimtinas, jei jis tik išplečia pagrįstoje nuomonėje pateiktą kaltinimą ir jame nėra numatomas naujas kaltinimas( ). Mano nuomone, ieškinyje pateikiamais dviem detaliais argumentais tik paaiškinamas pagrįstoje nuomonėje pateikiamas kaltinimas, kad apie atitinkamą sutartį nebuvo pakankamai paskelbta( ) ir taip buvo pažeista skaidrumo pareiga. Jie nekeičia Komisijos kaltinimo dalyko.

39. Suomija siekia remtis Teisingumo Teismo sprendimais Komisija prieš Nyderlandus( ) ir Komisija prieš Italiją( ). Pirmajame sprendime Teisingumo Teismas nepriimtina paskelbė su vandens teršimu susijusią Komisijos ieškinio dalį, kuri geografine taikymo sritimi skyrėsi nuo Komisijos nurodytosios per ikiteisminę procedūrą( ). Antrajame sprendime Komisijos ieškinys buvo nepriimtinas, nes jis buvo grindžiamas a) nacionalinėmis nuostatomis, kuriomis klaidingai buvo remtasi per ikiteisminę procedūrą, ir b) nacionalinėmis nuostatomis, kurios skyrėsi nuo nurodytų per ikiteisminę procedūrą( ). Geografinė taikymo sritis ir nacionalinėje teisėje numatytas ieškinio dėl nevykdymo pagrindas akivaizdžiai yra pagrindinis šios rūšies ieškinių dalykas. Konkrečios ieškinyje pateikiamų argumentų, kuriais grindžiami pagrindiniai Komisijos prieštaravimai, detalės nėra ieškinio dalykas. Todėl šie atvejai gali būti atskiriami.

40. Iš to išplaukia, kad negalima pritarti Suomijos prieštaravimui.

Prašomas pripažinimas

41. Tačiau man kyla rimtų abejonių dėl Komisijos ieškinio priimtinumo ir jo dalyko dėl kitų priežasčių.

42. Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad pateikdama ieškinį pagal EB 226 straipsnį Komisija privalo ieškinio reikalavimuose nurodyti konkrečius kaltinimus, dėl kurių Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą, ir tokie reikalavimai turi būti suformuluoti nedviprasmiškai, kad Teisingumo Teismas nepriimtų sprendimo ultra petita arba nuspręstų nepriimti sprendimo dėl kurio nors kaltinimo( ).

43. Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad „Suomija neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį, nes (valdžios institucija, kuri Suomijoje yra atsakinga už vyriausybės pastatų valdymą) įsigydama pramoninę virtuvės įrangą pažeidė pagrindines EB sutarties taisykles ir visų pirma nediskriminavimo principą, kuris apima skaidrumo pareigą“.

44. Šios formuluotės nėra visai tikslios.

45. Pirma, iš teksto formuluotės nėra aišku, ar Komisija prašo pripažinti, kad buvo pažeistas i) EB 28 straipsnis, ii) jame įtvirtintas nediskriminavimo principas, iii) pagrindinės Sutarties taisyklės ar (tikriausiai) iv) jų kombinacija.

46. Antra, Komisija konkrečiai nenurodo, kodėl EB 28 straipsnis yra susijęs su jos ieškiniu.

47. EB 28 straipsnis numato, kad tarp valstybių narių uždraudžiami kiekybiniai apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio priemonės. Šis draudimas taikomas visoms nacionalinėms priemonėms( ).

48. Tačiau Komisijos ieškinyje nėra tiksliai nurodoma, kuris veiksmas yra EB 28 straipsnį tariamai pažeidusi priemonė, veiksmas ar procedūra. Komisija tiesiog bendrai skundžiasi perkančiosios organizacijos elgesiu „įsigyjant“ pramoninę virtuvės įrangą.

49. Todėl manau, kad ieškinio reikalavimuose tiksliai nurodomi konkretūs kaltinimai, dėl kurių Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą, ir todėl ieškinys turėtų būti pripažintas nepriimtinu.

50. Tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nepritartų šiai nuomonei, aptarsiu bylos esmę.

Esmė

Preliminarūs klausimai

51. Komisijai nepavyko paaiškinti, kaip nepaskelbdama apie ginčijamą sutartį ar pradėdama naują sutarties sudarymo procedūrą, o tai abiem atvejais reiškia teigiamus įsipareigojimus, perkančioji organizacija nevykdė neigiamo įsipareigojimo pagal EB 28 straipsnį.

52. Noriu aiškiai pabrėžti, kad neneigiu to, jog EB 28 straipsnis gali numatyti skaidrumo pareigą. Mano nuomone, jei taip yra, Komisijai nepavyko to paaiškinti šioje byloje. Todėl, mano nuomone, ieškinys yra nepagrįstas, nes jame nėra aiškiai nurodyta, kaip tariamas skaidrumo pareigos pažeidimas pažeidžia EB 28 straipsnį.

53. Vėlgi, tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nepritartų mano nuomonei, aš detaliai išnagrinėsiu Komisijos kaltinimą.

54. Bendrai sutariama, kad ginčijama sutartis yra mažos vertės sutartis ir kad dėl tos priežasties ji nepatenka Direktyvos 93/36 taikymo sritį.

55. Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nors tam tikros sutartys ir nepatenka į Bendrijos direktyvų viešojo pirkimo srityje taikymo sritį, tokias sutartis sudarančios perkančiosios organizacijos vis dėlto privalo laikytis pagrindinių Sutarties taisyklių( ). Visų pirma perkančiosios organizacijos privalo laikytis diskriminavimo dėl pilietybės draudimo principo, kuris savo ruožtu apima skaidrumo pareigą, kad perkančiosioms organizacijoms būtų sudaryta galimybė įsitikinti, jog buvo laikomasi nediskriminavimo principo( ).

56. Taigi, Komisijos ieškinio rezultatas priklauso nuo to, ar įsigyjant pramoninę virtuvės įrangą perkančiosios organizacijos taikytos priemonės buvo pakankamos, kad būtų laikomasi skaidrumo pareigos, kaip tai yra numatyta Teisingumo Teismo praktikoje. Atsakymas į šį klausimą priklauso nuo atsakymų į du toliau pateikiamus klausimus.

57. Ar 1998 m. kovo mėn. perkančiosios organizacijos taikant riboto konkurso procedūrą paskelbtas skelbimas apie sutartį pagal Darbų direktyvą iš esmės pranešė apie tą pačią pirkimo sutartį, kuri galiausiai buvo sudaryta 2000 m. pradžioje, ir atitinkamai ar buvo užtikrintas būtinas skaidrumo lygis?

58. Antraip, jei tai nebuvo įvykdyta, ar perkančioji organizacija 2000 metais laikėsi skaidrumo pareigos (antrajame ir trečiajame etapuose), kai ji du kartus tiesiogiai keturiems potencialiems tiekėjams pateikė kvietimus pateikti pasiūlymus?

59. Prieš pradėdama nagrinėti šiuos klausimus, noriu pabrėžti, kad 1998 metais atlikti veiksmai (pirmasis etapas) ir 2000 metais atlikti veiksmai (antrasis ir trečiasis etapai) labai skiriasi savo viešumo lygiu. Be jokios abejonės, skaidrumo pareiga yra įvykdoma ES Oficialiajame leidinyje paskelbiant skelbimą apie sutartį, kuri bus sudaroma taikant riboto konkurso procedūrą (nepaisant to, kad pradinis skelbimas buvo atliktas pagal Darbų direktyvos, o ne Direktyvos 93/36 reikalavimus). Didesnė diskusija galima klausimu, ar skaidrumo pareiga taip pat buvo įvykdyta tiesiogiai kreipiantis į keturias įmones.

Ar 1998 m. kovo mėn. skelbimas apima 2000 m. pradžioje sudarytą sutartį ir atitinkamai ar buvo įvykdyta skaidrumo pareiga?

60. Suomija tvirtina, kad vertinant, ar buvo laikomasi EB 28 straipsnyje numatytų reikalavimų, buvo tik „viena sutarties sudarymo procedūra“. Iš pradžių sutartis dėl pramoninės virtuvės įrangos pirkimo buvo paskelbta kaip atskira Turku mieste esančiose patalpose vykdomų darbų sutarties dalis. 1998 m. skelbimu apie sutartį ESOficialiajame leidinyje buvo paskelbta visiems potencialiems tiekėjams. Trys etapai yra trys tos pačios procedūros dalys.

61. Suomija mano, kad, atsižvelgiant į mažos vertės sutartis, skaidrumo pareiga nereikalauja konkrečios paskelbimo formos ar oficialaus kvietimo teikti pasiūlymus. Skaidrumo pareigos įgyvendinimas priklauso nuo aplinkybių ir jį visų pirma reglamentuoja nacionalinė teisė. Suomiją šiuo atžvilgiu palaiko Danija, Vokietija ir Nyderlandai.

62. Komisija siekia apibrėžti kiekvieno trijų anksčiau nustatytų etapų procedūrinius skirtumus. Prieš pirkdama pramoninę virtuvės įrangą perkančioji organizacija nepaskelbė naujo kvietimo teikti pasiūlymus( ). Šis kaltinimas yra susijęs su antruoju ir trečiuoju etapais. Todėl, Komisijos nuomone, įsigyjant pramoninę virtuvės įrangą nebuvo pakankamai paskelbta ir dėl šios priežasties perkančioji organizacija neįvykdė skaidrumo pareigos.

63. Nesutinku su Suomija, kad, formaliai žiūrint, trys etapai sudarė vieną sutarties sudarymo procedūrą. Pirmąjį etapą sudarė riboto konkurso procedūra, kuri buvo nesėkminga, kiek tai yra susiję su dalimi dėl pramoninės virtuvės įrangos pirkimo. Antrajame etape perkančioji organizacija tiesiogiai kreipėsi į keturias įmones, iš kurių mažiausiai trys nepateikė savo pasiūlymų vykstant riboto konkurso procedūrai. Todėl antrajame etape buvo pradėta atskira derybų procedūra. Atmetus pagal šią procedūrą pateiktus pasiūlymus, trečiajame etape buvo pradėta tolesnė derybų procedūra.

64. Tai nurodžius, būtina išnagrinėti klausimą, ar antrasis ir trečiasis etapai gali būti vertinami kaip tiesioginė pirmojo nesėkmingo etapo pasekmė, todėl skaidrumo reikalavimas antrojo ir trečiojo etapų atžvilgiu jau buvo įvykdytas 1998 m. ESOficialiajame leidinyje paskelbus apie sutartį.

65. Norint atsakyti į šį klausimą, reikia nustatyti, pirma, ar 1998 m. skelbimas, paskelbtas taikant riboto konkurso procedūrą, turėtų būti vertinamas kaip kvietimas teikti pasiūlymus dėl pramoninės virtuvės įrangos tiekimo, kaip atskiros sutarties dalies ir, antra, ar taikant riboto konkurso procedūrą paskelbtos sutarties sąlygos iš esmės buvo tokios pat kaip antrajame ir trečiajame etape numatytos nagrinėjamos sutarties sąlygos.

66. Pirma, 1998 m. Oficialiajame leidinyje viešojo darbų pirkimo sutartis buvo skelbiama su antrašte „Statybos darbai (rekonstravimo, plėtros, perplanavimo ir remonto darbai)“. Detalus darbų aprašymas( ) yra toks: „Savivaldybės pastatas, didelės apimties rekonstrukcijos ir perstatymo darbai, statybos, santechnikos ir oro vėdinimo darbai, stebėjimo sistemos, oro aušinimo, saugumo bei elektros įrangos darbai ir pramoninės virtuvės įrangos įrengimo darbai“. Skelbime apie sutartį taip pat aiškiai nurodoma( ), kad kandidatai gali teikti pasiūlymus dėl vieno, kelių ar visų sutarties dalių, bei kvietė potencialius tiekėjus kreiptis į perkančiąją organizaciją( ) (suomių kalba) dėl papildomos informacijos apie techninius ir administracinius sutarties aspektus( ).

67. Komisija nesiekia įrodyti, kad skelbimas apie sutartį buvo nepakankamai aiškus. Atrodo, kad ji pripažįsta, jog skelbimas apie sutartį iš tiesų siūlė pateikti pasiūlymus dėl pramoninės virtuvės įrangos( ). Panašu, kad ji tik tvirtina, jog 2000 metų įvykiai negali būti laikomi paprasčiausiu 1998 metų įvykių tęsiniu.

68. Mano nuomone, 1998 m. skelbimas apie sutartį, nors ir ne pats geriausias aiškumo pavyzdys, prima facie galėjo būti suprantamas kaip kvietimas teikti pasiūlymus dėl pramoninės virtuvės įrangos įrengimo. Komisija to neginčija. Todėl sutinku su Suomija, kad skaitydami 1998 m. kovo mėn. Oficialiajame leidinyje paskelbtą skelbimą apie pirkimą galimi tiekėjai galėjo suprasti, jog jie galėjo pateikti klausimus ir teikti pasiūlymus dėl pramoninės virtuvės įrangos tiekimo, kaip atskiros sutarties dalies( ).

69. Antra, Komisija įrodinėja, kad sutarties sąlygos keitėsi skirtinguose etapuose. Ji nurodo, kad 1998 m. paskelbtame skelbime apie pirkimą nėra minima su Amica sudaryta nuomos sutartis ir šios įmonės dalyvavimas sudarant sutartį( ). Per teismo posėdį Komisija, remdamasi perkančiosios organizacijos laišku (pridėtu prie jos dubliko) Suomijos Prekybos ir pramonės ministerijai, taip pat užsiminė apie restorano projekto pakeitimą, sutarčiai numatytos sumos pakeitimą ir pirkinio finansavimo pakeitimą (kuriuo dabar dalijasi perkančioji organizacija ir Amica).

70. Suomija tvirtina, kad pagrindinės sutarties sąlygos vykstant procedūrai nebuvo pakeistos. Perkančioji organizacija vykstant procedūrai buvo atsakinga už sutarties sudarymą. Vieninteliai pakeitimai buvo tokie, kad Amica sudarė sutartį veikdama kaip atstovė ir kad perkančioji organizacija iš anksto numatė sumą, kurią ji sumokės už įsigyjamą įrangą.

71. Nemanau, kad Komisijai pavyko įrodyti, jog sutarties sąlygos per tris nurodytus etapus pakankamai pasikeitė, kad išnyktų ryšys tarp šių etapų. Nors trečiajame etape perkančioji organizacija pirkdama įrangą pasitelkė Amica kaip atstovę ir dalinosi su ja išlaidomis, kvietimus teikti pasiūlymus trečiajame etape ji paskelbė savo, o ne Amica vardu. Be to, suma, kurią perkančioji organizacija numatė sumokėti kaip savo įnašą įsigyjant įrangą, patenka į 1998 m. paskelbtas atskirų darbų sutarties dalių verčių ribas. Mano manymu, trečiajame etape pateikti kvietimai teikti pasiūlymus nepatvirtina teiginio, kad nuomos sutartis tarp perkančiosios organizacijos ir Amica pakeitė juose paskelbtos sutarties sąlygas. Juose tik paaiškinamas Amica, kaip vykstant pirkimams atstovaujančio asmens, vaidmuo.

72. Pažeisdama Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnio 1 dalį Komisija nepaaiškino, kodėl perkančiosios organizacijos laiškas Suomijos Prekybos ir pramonės ministerijai buvo pateiktas kaip įrodymas ir kaip dubliko priedas. Todėl šis laiškas yra naujas įrodymas, kuris yra pateiktas per vėlai, kaip yra numatyta Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnio 1 dalyje, ir negali būti vertinamas( ). Komisija nepateikė jokių kitų įrodymų, patvirtinančių, kad trijuose etapuose iš esmės keitėsi virtuvės įrenginių, kuriuos reikėjo pristatyti ir apie kuriuos buvo skelbta trijuose etapuose, kiekis ir pobūdis.

73. Dėl šių priežasčių manau, kad iš esmės 1998 m. taikant riboto konkurso procedūrą buvo paskelbta apie tą pačią pramoninės virtuvės įrangos pirkimo sutartį, kuri 2000 m. buvo sudaryta taikant derybų procedūrą.

74. Jei tai yra tiesa, riboto konkurso procedūra nepavyko, nes nebuvo gautas nė vienas priimtino pasiūlymo, todėl kitas klausimas yra, ar perkančioji organizacija neįvykdė skaidrumo pareigos vėliau pramoninei virtuvės įrangai įsigyti taikydama derybų procedūrą daugiau apie tai neskelbdama.

75. Pagal Direktyvos 93/36 6 straipsnio 3 dalies a punktą perkančioji organizacija gali sudaryti pirkimo sutartį derybų būdu iš anksto nepaskelbusi apie konkursą, jei vykstant ribotam konkursui nėra pateikiama tinkamų pasiūlymų, jeigu sutarties pradinės sąlygos nėra iš esmės pakeistos ir jeigu Komisijai yra pateikiama ataskaita.

76. Neseniai buvo pabrėžta( ), kad kai aiškiai leidžiama nukrypti nuo viešojo pirkimo direktyvų, derybų procedūra iš anksto nepaskelbus konkurso yra pateisinama ir skelbimo gali būti ir nereikalaujama. Iš Sutarties kylantys principai negali nustatyti viešumo reikalavimo, kurio turi būti laikomasi, net kai direktyvomis aiškiai numatyta nukrypti leidžianti nuostata. Jei taip būtų, nukrypti leidžianti nuostata būtų negaliojanti.

77. Mano nuomone, tai taikoma ir į Direktyvos 93/36 taikymo sritį dėl savo mažos vertės nepatenkančioms sutartims( ). 6 straipsnio 3 dalies a punktas tiesiogiai numato galimybę taikyti derybų procedūrą iš anksto nepaskelbus skelbimo apie į direktyvos taikymo sritį patenkančią sutartį. Taigi, ši procedūra taip pat gali būti taikoma mažos vertės sutartims.

78. Todėl darau išvadą, kad tais atvejais, kai po riboto konkurso procedūros, kuri baigiasi nesėkmingai, nes nėra pateikiama tinkamų pasiūlymų, perkančioji organizacija taiko derybų procedūrą nepaskelbdama apie pirkimo sutartį ir kai sutarties sąlygos pagal abi procedūras iš esmės yra tokios pačios, perkančioji organizacija nepažeidžia Bendrijos teisėje numatytos skaidrumo pareigos.

Ar 2000 m. pateiktų kvietimų teikti pasiūlymus pačių savaime pakako, kad būtų įvykdyta skaidrumo pareiga?

79. Jei, priešingai mano nuomonei, Teisingumo Teismas nuspręstų, kad antrasis ir trečiasis etapai nėra susiję su pirmuoju etapu bei kad jų neapima 1998 m. skelbimas apie pirkimą, turiu įvertinti, ar 2000 metais tiesiogiai keturioms įmonėms pateikti kvietimai teikti pasiūlymus atitiko skaidrumo pareigą.

80. Komisijos argumentų esmė yra ta, kad ginčijama sutartis turėjo būti sudaryta laikantis Teisingumo Teismo sprendime Telaustria ( ) numatytų sąlygų, jog būtų užtikrintas skaidrumo pareigos įvykdymas. Šiame sprendime Teisingumo Teismas nurodė, kad perkančiajai organizacijai tenkanti skaidrumo pareiga reiškia, jog „kiekvieno galimo konkurso dalyvio naudai būtina užtikrinti pakankamą viešumo lygį, leidžiantį (atitinkamoje rinkoje) atverti (aptariamą pirkimą) konkurencijai, bei viešųjų pirkimų procedūrų nešališkumo kontrolę“.

81. Suomija, Vokietija ir Nyderlandai teigia, kad nors sudarydama sutartį, nepatenkančią į direktyvų taikymo sritį, perkančioji organizacija turi laikytis skaidrumo pareigos, atsižvelgiant į konkrečios sutarties sudarymo tvarką dar lieka atsakyti į klausimą, kas yra „pakankamas“ viešumas, kad būtų įvykdyta tokia pareiga( ). Iš esmės pati perkančioji organizacija, kontroliuojant kompetentingiems teismams, turi įvertinti, ar konkurso procedūros yra tinkamos atsižvelgiant į konkrečios sutarties ypatumus( ).

82. Kaip nurodė Danija ir Nyderlandai, žodžio „advertising“ vartojimas redakcijoje anglų kalba yra problematiškas. Viena vertus, šis žodis apima pareigą paskelbti. Kita vertus, žodžiai, vartojami kitose kalbinėse versijose („Öffentlichkeit“ vokiečių kalba, kuri yra oficiali proceso kalba, „publicité“ prancūzų kalba; „pubblicità“ italų kalba; „publicidad“ ispanų kalba), artimesni „publicity“ anglų kalba. Mano nuomone, „publicity“ nebūtinai apima pareigą paskelbti. Tačiau tai apima pareigą padaryti daugiau nei paprasčiausiai susisiekti su vienu potencialiu tiekėju ir sudaryti su juo sutartį. Savo išvadoje byloje Telaustria( ) generalinis advokatas Fennelly pažymėjo, kad Komisija tuo atveju ginčijo, jog skaidrumo pareiga nereikalauja skelbti, ir jis pritarė Komisijos nuomonei( ).

83. Mano nuomone, tais atvejais, kai sutartis nepatenka į direktyvų taikymo sritį, atitinkamas viešumo lygis turi būti nustatomas atsižvelgiant į galimą tokio pirkimo rinką. Perkančioji organizacija turi užtikrinti viešumo lygį, kuris būtų pakankamas tam, kad ši rinka būtų atverta konkurencijai, o taip pat sudarytų sąlygas viešojo pirkimo procedūrų nešališkumo kontrolei( ). Taigi, iš esmės turi būti tam tikras aptariamos pirkimo sutarties viešumo lygis. Nesant tokio viešumo būtų sunku kalbėti apie vienodo požiūrio ar skaidrumo egzistavimą.

84. Ar tokių sutarčių viešumo reikalavimai yra įtvirtinti Bendrijos teisėje, ar tai yra nacionalinės teisės dalykas?

85. Mano nuomone, egzistuoja esminis skirtumas tarp sutarties, kurios vertė viršija minimalią ribą, tačiau kuri dėl kokios nors priežasties nepatenka į atitinkamos direktyvos taikymo sritį, galimos rinkos ir mažos vertės sutarties galimos rinkos. Pirmoji sutartis vis dėlto gali turėti didelę ekonominę svarbą. Nesunku suprasti, kodėl nediskriminavimo pareiga kartu su susijusia skaidrumo pareiga pagal Bendrijos teisę turėtų sudaryti reikalavimą užtikrinti tinkamą tarpvalstybinį tokios sutarties viešumą. Antrosios sutarties vertė pati savaime yra mažesnė už minimalią ribą, nuo kurios taikoma atitinkama direktyva. Ši riba žymi vertę, iki kurios teisės aktų leidėjas specialiai nusprendė netaikyti konkrečių viešumo reikalavimų. Mano nuomone, teisės aktų leidėjas kartu netiesiogiai numatė, kurioms viešojo pirkimo sutartims dėl jų ekonominės svarbos turėtų būti taikomi Bendrijos teisėje numatyti išsamūs viešumo reikalavimai( ). Mano manymu, Bendrijos teisė iš esmės reikalauja tam tikro tokių sutarčių viešumo lygio, tačiau leidžia nacionalinėje teisėje detaliai nustatyti, koks šis viešumas turi būti.

86. Teisingumo Teismas tai yra patvirtinęs sprendime Coname( ), kuriame nurodė, kad dėl konkrečių aplinkybių, pvz., labai mažos ekonominės naudos, galėtų būti pagrįstai teigiama, jog kitoje valstybėje narėje įsteigtų įmonių nedomina ginčijama sutartis. Tokiais atvejais pasekmės pagrindinėms laisvėms turėtų būti laikomos pernelyg neapibrėžtomis ir netiesioginėmis, kad būtų galima padaryti išvadą, jog jos galėjo būti pažeistos dėl skirtingo požiūrio, kurį lėmė bet kokio skaidrumo nebuvimas( ). Sprendime minimos „konkrečios aplinkybės“ yra bendros taisyklės, kad būtinas tam tikras viešumas, išimtis. Tačiau aš nesuprantu šio teiginio kaip reikalavimo perkelti į nacionalinę teisę visus viešojo pirkimo direktyvų reikalavimus dėl viešumo tais atvejais (mažos vertės sutartys), kuriuos Bendrijos teisės aktų leidėjas apgalvotai pašalino iš minėtų direktyvų taikymo srities.

87. Todėl nesutinku su Komisijos argumentu, kad skelbdama apie mažos vertės sutartis pagal Bendrijos teisę perkančioji organizacija turi taikyti visus Bendrijos teisės numatytus reikalavimus. Šią išvadą patvirtina du pagrindiniai argumentai.

88. Pirma, EB 5 straipsnyje įtvirtintas subsidiarumo principas įsakmiai numato, kad Bendrijos teisė turėtų daryti poveikį nacionalinei teisei tik tiek, kiek tai yra pateisinama įvertinus privalumus ir trūkumus( ). Numatyti konkrečią pareigą skelbti apie mažos vertės sutartis visoje Bendrijoje reikštų nekreipti dėmesio į dalį priimant Direktyvą 93/36 teisės aktų leidėjo turėtų ketinimų. Įvairiose viešojo pirkimo direktyvose numatytos ribos žymi ribą tarp to, ką valstybės narės nusprendė suvienodinti Bendrijos lygiu, ir to, kas lieka valstybių narių kompetencijoje. Mano nuomone, iš to išplaukia, kad skelbimui apie mažos vertės sutarčis konkrečių reikalavimų nustatymas Bendrijos lygiu yra nesuderinamas su subsidiarumo principu.

89. Antra, Bendrijos teisėje nustačius konkrečią pareigą skelbti atsižvelgiant į potencialią rinką – pareiga, kurios faktinių detalių vis dėlto nerasime jokiame Bendrijos lygiu priimtame teisės akte – sukeltų didelį teisinį nesaugumą mažos vertės sutartis norinčioms sudaryti perkančiosioms organizacijoms ir potencialiems tiekėjams. Kada, kur ir kokia forma tokia sutartis turi būti skelbiama, negalime nustatyti iš Teisingumo Teismo praktikos. Be to, kaip jau esu minėjusi, to antrinė teisė nereglamentuoja.

90. Teisinį nesaugumą, kurį sukeltų nustatyta tokia pareiga, patvirtina pačios Komisijos abejonės. Atsakydama į kelis tiesioginius Teisingumo Teismo klausimus ji galėjo tik neapibrėžtai nurodyti, kokia viešumo forma būtų reikalinga skaidrumo pareigai įvykdyti šioje byloje. Komisija neseniai teigė, kad sudarant sutartį dėl greitosios medicininės pagalbos paslaugų teikimo, kuriai nebuvo taikomi viešojo pirkimo direktyvų reikalavimai, tam, kad būtų pasiektas pakankamas viešumo lygis, nereikėjo skelbti nacionalinio ar tarptautinio konkurso – galėjo pakakti tiesioginio kreipimosi į konkrečias įmones( ). Šis tvirtinimas tiesiogiai prieštarauja Komisijos pozicijai šioje byloje.

91. Netrukus po teismo posėdžio šioje byloje Komisija paskelbė komunikatą, gana detaliai numatantį, kada, kur ir kokia forma turėtų būti „paskelbiama“ apie sutartis, kurioms nėra taikomos viešojo pirkimo direktyvos( ). Vykstant ginčui šioje byloje Komisija nepaaiškino, kaip Sutartyje numatytų pareigų pažeidimas, kurį, jos tvirtinimu, įvykdė Suomija, yra susijęs su reikalavimais, kuriuos ji numato šiame komunikate. Be to, įvade į komunikatą yra numatyta, kad komunikatas nenumato jokių naujų taisyklių ir kad bet kuriuo atveju Bendrijos teisės aiškinimas yra išimtinė Teisingumo Teismo kompetencija( ).

92. Nemanau, jog mano padaryta išvada prieštarauja Teisingumo Teismo sprendimui Telaustria, kuriame Teisingumo Teismas reikalauja, kad perkančiosios organizacijos užtikrintų „viešumo“ lygį, kurio pakaktų, kad Bendrijos lygiu būtų užtikrintas į viešojo pirkimo direktyvų taikymo sritį nepatenkančių sutarčių atvėrimas konkurencijai ir viešojo pirkimo procedūrų nešališkumo kontrolė( ). Atidžiau analizuojant yra aišku, kad šios bylos buvo susijusios su viešųjų paslaugų koncesijomis, kurios, nepaisant jų ekonominės vertės, nepatenka į viešojo pirkimo direktyvų taikymo sritį. Tose bylose nagrinėjamų koncesijų vertė buvo tokia pati kaip sutarčių, kurioms buvo taikomi viešumo reikalavimai, numatyti viešojo pirkimo direktyvose( ).

93. Todėl tai, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog sudarant tokias sutartis turi būti taikomas tam tikras „viešumo“ lygis, kurio pakaktų joms atverti konkurencijai Bendrijos lygiu, neprieštarauja mano pasiūlytam požiūriui į mažos vertės sutartis. Potencialių tiekėjų iš visos Bendrijos susidomėjimas, kurį sukelia tokios didelės vertės koncesija, pagrįstai gali būti laikomas intereso, kurį yra siekiama ginti viešojo pirkimo direktyvomis į jų taikymo sritį nepatenkančių sutarčių atžvilgiu, ekvivalentu( ). Todėl pagrįstai galime taikyti Sutartyje numatytą skaidrumo pareigą tokių koncesijos sutarčių atžvilgiu ir nurodyti, kad tokių sutarčių viešumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į Bendrijos teisę.

94. Galima prieštarauti, kad ekonomiškai sutartis, kurios vertė yra mažesnė už atitinkamoje viešojo pirkimo direktyvoje numatytą minimalią ribą, gali būti pakankamai vertinga, kad ja susidomėtų kaimyninėse valstybėse narėse veikiančios įmonės. Šioje byloje sudarytos sutarties vertė (apie 177 000 EUR) buvo 47 000 EUR mažesnė už tą, nuo kurios taikoma Direktyva 93/36( ). Taigi, tai yra daug mažiau nei vertė sutarčių, kurias teisės aktų leidėjas pripažino galinčiomis sudominti tiekėjus, įsteigtus Bendrijos viduje( ). Tiekėjo, įsteigto, pavyzdžiui, Ispanijoje, potencialus pelnas laimėjus 177 000 vertės sutartį labai sumažėtų dėl transporto išlaidų ir kitų papildomų išlaidų, todėl reikėtų pakeisti įrangos ir pristatymo sandorio instrukcijas taip, kad jos būtų suprantamos suomiškai kalbantiems asmenims( ). Galbūt kitaip būtų potencialaus tiekėjo, pavyzdžiui, įsteigto Švedijoje ar Danijoje, atveju. Tačiau Komisija nereikalavo, kad būtų nurodytas pramoninės virtuvės įrangos kainų skirtumas skirtingose valstybėse narėse. Be to, ji nepateikė jokio įrodymo šiuo klausimu. Vis dėlto man atrodo, kad Teisingumo Teismui būtų sunku, remiantis jo turima medžiaga, įtikinamai nuspręsti, jog perkančiajai organizacijai ir potencialiems tiekėjams kitose (kaimyninėse) valstybėse narėse būtų naudinga nustatyti iš Bendrijos teisės išplaukiantį reikalavimą paskelbti apie sutartį kitose valstybėse narėse.

95. Taigi, ar skaidrumo pareiga reikalauja įvertinti susidomėjimą rinkoje atskirose kaimyninėse valstybėse narėse ir tada, taikant šį įvertinimą, nustatyti, kurioje valstybėje narėje ir kokia forma sutartis turėtų būti skelbiama( ). Kitaip tariant, ar gali būti įtikinamų priežasčių nuspręsti, kad perkančioji organizacija turėtų atlikti detalų rinkos įvertinimą ir atitinkamai kartais užtikrinti didesnį viešumo lygį, nei to reikalauja nacionalinė teisė?

96. Aš nemanau, kad Bendrijos teisėje numatyta skaidrumo pareiga turėtų būti vertinama kaip numatanti tokį reikalavimą sutartims, kurių vertė yra mažesnė nei minimali riba. Perkančiosios organizacijos turėtų dėl kiekvienos „galbūt“ svarbios mažos vertės sutarties (kad ir kaip tai būtų apibrėžiama) vertinti susidomėjimą rinkoje neapibrėžtai (ir neapibrėžiamai) pasirinkdamos valstybes nares, rizikuodamos būti nubaustos( ), jei to nepadaro teisingai. Tokia situacija yra teisinio saugumo antitezė. Be to, mano nuomone, toks reikalavimas visų pirma pakenktų mažoms perkančiosioms organizacijoms (pavyzdžiui, savivaldos institucijos), kurios yra linkusios sudaryti mažos vertės sutartis ir dažniau nei didelės perkančiosios organizacijos. Jei esu teisi, tai joms sudarytų neproporcingą ir neįvykdomą naštą.

97. Mano nuomone, teisinio nesaugumo išvengimo teikiama nauda, kurią užtikrina mano siūlomas požiūris, yra didesnė nei nežymi viešojo pirkimo rinkų integravimo nauda, kurią galbūt suteiktų Bendrijos teisėje numatyta pareiga skelbti apie mažos vertės sutartis.

98. Todėl, mano nuomone, pakankamo mažos vertės sutarčių viešumo lygio nustatymas yra nacionalinės teisės dalykas( ). Jei išanalizavusi Komisija susidaro nuomonę, kad konkrečioje valstybėje narėje taikomos viešojo pirkimo nacionalinės taisyklės neužtikrina pakankamo skaidrumo ir dėl tos priežasties kelia pavojų vienodo požiūrio principo taikymui, ji, be jokios abejonės, tai valstybei iškels ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo. Taip Komisijos ir Teisingumo Teismo pajėgumas greičiausiai taip pat galėtų būti panaudotas veiksmingiau, nei nagrinėjant sudarant mažos vertės sutartis tariamai padarytus pažeidimus.

99. Todėl darau išvadą, kad Komisijos ieškinys turėtų būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų

100. Savo reikalavimuose Suomija prašė atlyginti jai bylinėjimosi išlaidas. Nors Suomijos dalyvavimas procese nebuvo visiškai tinkamas informacijos suteikimo atžvilgiu, nematau jokios priežasties, dėl kurios teismas turėtų netaikyti savo įprastos praktikos. Todėl pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį Komisijai, kaip pralaimėjusiai šaliai, turi būti nurodyta padengti bylinėjimosi išlaidas. Į bylą įstojusioms valstybėms narėms turi būti nurodyta padengti savo išlaidas pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalį.

Išvada

101. Taigi, aš manau, kad Teisingumo Teismas turėtų:

– pripažinti ieškinį nepriimtinu,

– nepripažinus ieškinio nepriimtinu, ieškinį atmesti,

– nurodyti Europos Bendrijų Komisijai padengti savo ir Suomijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas,

– nurodyti į bylą įstojusioms valstybėms narėms padengti savo išlaidas.