GENERALINIO ADVOKATO

MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,

pateikta 2016 m. gegužės 26 d. ( 1 )

Byla C‑195/15

SCI Senior Home, kuriai pradėta sanavimo procedūra,

prieš

Gemeinde Wedemark,

Hannoversche Volksbank eG

(Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė — Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Bankroto bylos — Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 — 5 straipsnis — Sąvoka „trečiųjų šalių daiktinės teisės“ — Žemės mokestis — Valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad žemės mokestis yra valstybinis mokestis už nekilnojamąjį turtą ir gali būti išieškomas iš kiekvieno potencialaus savininko“

I – Įžanga

1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas nagrinėjant Prancūzijoje įsteigtos bendrovės bankroto administratoriaus ir Vokietijos savivaldybės ginčą dėl Vokietijoje esančio žemės sklypo, priklausančio minėtai bendrovei, priverstinio pardavimo dėl nesumokėtų žemės mokesčių ( 2 ).

2. Atsižvelgiant į Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktą klausimą Teisingumo Teismui reikės išanalizuoti daiktinės teisės sąvoką pagal Reglamento (EB) Nr. 1346/2000 ( 3 ) 5 straipsnį. Tiksliau, Teisingumo Teismas turės progą patikslinti, ar, jeigu žemės sklypui taikomas viešosios teisės reglamentuojamas žemės mokestis, nacionalinį šio mokesčio kvalifikavimą kaip daiktinės teisės pagal Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnį reikia riboti savarankiško kvalifikavimo kriterijais.

II – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

3. Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnyje „Trečiųjų šalių daiktinės teisės“ numatyta: „1. Bankroto bylos iškėlimas nedaro poveikio kreditorių ar trečiųjų šalių daiktinėms teisėms į skolininkui priklausantį ir bylos iškėlimo metu kitos valstybės narės teritorijoje esantį materialųjį ar nematerialųjį, kilnojamąjį ar nekilnojamąjį turtą, įskaitant konkretų turtą ir visą neapibrėžtą turtą, kuris kartais keičiasi. 2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytos teisės konkrečiai reiškia: a) teisę perduoti turtą arba sudaryti sąlygas ir užtikrinti, kad jis būtų perduotas, bei teisę naudoti iš šio perduoto turto gautas pajamas arba iš šio turto, ypač iš jo arešto arba įkeitimo, gaunamas pajamas; b) išimtinę reikalavimo patenkinimo teisę, ypač kai su reikalavimu susijusi teisė yra užtikrinta areštu, arba reikalavimo teisė užtikrinama pateikiant garantiją; c) teisę reikalauti, kad bet kuris asmuo, valdantis ar naudojantis turtą priešingai šalies, turinčios teisę jį naudoti, norams, jį grąžintų ir (arba) atliktų restituciją; d) daiktinę teisę gauti naudos iš naudojamo turto. 3. Daiktine teise laikoma valstybiniame registre įrašyta ir vykdytina trečiosios šalies atžvilgiu teisė, pagal kurią galima įgyti daiktinę teisę, apibrėžtą šio straipsnio 1 dalyje. 4. Šio straipsnio 1 dalies nuostata nekliudo kelti 4 straipsnio 2 dalies m punkte nurodytų bylų dėl teisės aktų paskelbimo niekiniais, ginčytinais ar dėl negalimumo užtikrinti jų vykdymą.“

B – Vokietijos teisė

4. Žemės mokesčio įstatymo (Grundsteuergesetz, toliau – GrStG) 9 straipsnio 2 dalyje nustatyta: „Mokestis atsiranda tų metų, kuriems jis yra nustatytas, pradžioje.“

5. GrStG 12 straipsnis „Daiktinė garantija“ suformuluotas taip: „Žemės mokestis apmokestinamam objektui taikomas kaip prievolė mokėti valstybinį mokestį.“

6. Mokesčių kodekso (Abgabenordnung, toliau – AO) 77 straipsnio 2 dalyje numatyta: „Dėl mokesčio, kuris žemės nuosavybei taikomas kaip prievolė mokėti valstybinį mokestį, savininkas turi sutikti su priverstinio vykdymo priemonėmis, susijusiomis su žemės nuosavybe.“

7. Priverstinio pardavimo įstatymo (Zwangsversteigerungsgesetz, toliau – ZVG) 10 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Teisę tenkinti kreditorių reikalavimus iš žemės sklypo pardavimo pajamų tokia eilės tvarka suteikia <…>: <...> 3. Reikalavimai sumokėti per pastaruosius ketverius metus nesumokėtus žemės sklypui taikomus valstybinius mokesčius; ši pirmumo teisė suteikiama tik einamosioms ir per pastaruosius dvejus metus nesumokėtoms periodinėms įmokoms, visų pirma žemės mokesčiams, palūkanoms, priemokoms ar pensijos išmokoms <…> 4. Reikalavimai, kylantys iš teisių į žemės sklypą <…>.“

III – Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme

8. Nekilnojamojo turto bendrovė (prancūzų k. Société Civile Immobilière) Senior Home (toliau – bendrovė skolininkė) įsteigta Prancūzijoje. Jai priklauso Vėdemarke (Vokietija) esantis žemės sklypas.

9. 2013 m. gegužės 6 d. sprendimu Tribunal de grande instance de Mulhouse (Miulūzo apygardos teismas, Prancūzija) pradėjo bendrovės skolininkės sanavimo procedūrą ir skyrė bankroto administratorių bendrovei prižiūrėti.

10. 2013 m. gegužės 15 d. Vėdemarko savivaldybė pareikalavo priverstinio žemės sklypo pardavimo dėl nesumokėtų žemės mokesčių už laikotarpį nuo 2012 m. spalio 1 d. iki 2013 m. birželio 30 d., kurių suma buvo 7471,19 EUR, ir patvirtino, kad įsiskolinimai gali būti priverstinai išieškoti.

11. 2013 m. gegužės 21 d. nutartimi Amtsgericht Burgwedel (Burgvedelio apylinkės teismas, Vokietija) nurodė pradėti priverstinį pardavimą. Bendrovės skolininkės pateiktas skundas dėl šio sprendimo nebuvo patenkintas. Landgericht Hannover (Hanoverio apygardos teismas, Vokietija) atmetė jos apeliacinį skundą. Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas) pateiktu kasaciniu skundu bendrovė skolininkė prašo panaikinti sprendimą, kuriuo nurodoma pradėti priverstinį pardavimą, ir panaikinti su tuo susijusį įrašą žemės registre.

12. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad jo nagrinėjamas ginčas patenka į Reglamento Nr. 1346/2000 taikymo sritį. Pagal šio reglamento 4 straipsnio 1 dalį ir 2 dalies antrojo sakinio f punktą bankroto bylai taikoma Prancūzijos teisė, kuri iš esmės reglamentuoja ir bylos iškėlimo pasekmes individualių kreditorių iškeltoms byloms.

13. Minėtas teismas pažymi, kad pagal Prancūzijos teisę pradėjus sanavimo procedūrą taikomas bendras vykdymo draudimas ir nėra konkrečių taisyklių – nei taikomų kreditoriams, kurių reikalavimai užtikrinti užstatu, nei mokesčių institucijai. Vis dėlto pagal Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 1 dalį iškelta bankroto byla nedaro poveikio kreditorių ar trečiųjų šalių daiktinėms teisėms į skolininkui priklausantį kitos valstybės narės teritorijoje esantį turtą.

14. Tačiau pagal Vokietijos teisę, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir remiantis GrStG 12 straipsniu, žemės mokesčio skoliniai reikalavimai – tai valstybiniai žemės mokesčiai, kurie yra turtinė daiktinė teisė, ir savininkas turi sutikti su priverstiniu išieškojimu iš žemės sklypo pagal AO 77 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį. Valstybiniai žemės mokesčiai mokami neatsižvelgiant į tai, ar buvo pradėta priverstinio pardavimo procedūra, ar ne.

15. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad vis dėlto kyla abejonių, ar Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad tai yra kolizinė norma, pagal kurią klausimas, ar yra daiktinė teisė, ar ne, turi būti reglamentuojamas pagal lex rei sitae, t. y. šiuo atveju – Vokietijos teisę. Iš tiesų doktrinoje neretai pripažįstamas savarankiškas sąvokos „daiktinė teisė“ aiškinimas.

16. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad šiuo požiūriu pagrindinis nagrinėjamo straipsnio tikslas yra, pirma, apsaugoti teisėtus lūkesčius ir sandorių saugumą, kaip tai matyti iš minėto reglamento 24 konstatuojamosios dalies. Antra, pagal šio reglamento 25 konstatuojamąją dalį šiuo klausimu egzistuoja ypatingas poreikis daiktinių teisių atveju, nes jos yra ypač svarbios teikiant kreditą. Tačiau mokesčių institucijų interesai keliais atžvilgiais skiriasi nuo privačiųjų kreditorių interesų.

17. Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) 2015 m. kovo 12 d. sprendimu (jį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2015 m. balandžio 29 d.) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar daiktinės teisės sąvoka pagal Reglamento [Nr. 1346/2000] 5 straipsnio 1 dalį apima nacionalinę teisės normą, kaip antai įtvirtintą [GrStG] 12 straipsnyje, siejamą su [AO] 77 straipsnio 2 dalies pirmu sakiniu, pagal kurią su žemės mokesčiu susiję reikalavimai pagal įstatymą laikomi prievole mokėti valstybinius mokesčius už žemės sklypą ir dėl to žemės sklypo savininkas privalo sutikti su priverstinio vykdymo priemonėmis, susijusiomis su žemės nuosavybe?“

18. Rašytines pastabas pateikė Ispanijos Karalystė ir Europos Komisija. Šių suinteresuotųjų šalių pastabos žodžiu buvo išklausytos 2016 m. kovo 10 d. surengtame posėdyje.

IV – Analizė

A – Pirminės pastabos

1. Reglamento Nr. 1346/2000 genezė

19. Reglamentas Nr. 1346/2000, įsigaliojęs 2002 m. gegužės 31 d., yra ne tik pirmasis bankroto byloms skirtas reglamentas ( 4 ), bet ir dokumentas, kuriame sukonkretintos ilgos derybos, prasidėjusios septintajame dešimtmetyje Europos ekonominėje bendrijoje, kurią tuo metu sudarė tik šešios pirmosios valstybės ( 5 ). Pirmoji konvencijos projekto redakcija buvo parengta tik 1970 m. ( 6 ), ir šis projektas nesulaukė pakankamo pritarimo. Turėjo praeiti dar dešimt metų, kad būtų paskelbtas antrasis projektas ( 7 ). Šiame antrajame projekte patvirtinta sistema buvo grindžiama vieningumo (viena procedūra visai teritorijai, tuometinei Europos ekonominei bendrijai) ir universalumo (procedūra apima visą skolininko turtą, nesvarbu, kur jis yra) principais ( 8 ). Susidūrus su įvairiomis kliūtimis, 1985 m. šio projekto atsisakyta negavus pakankamo pritarimo ( 9 ). Tuomet buvo parengtas naujas konvencijos projektas, šį kartą pagrįstas nuosaikia bankroto universalumo teorija ( 10 ).

20. Konvencija dėl bankroto bylų, parengta pagal Mastrichto sutarties K3 straipsnį, buvo pateikta pasirašyti 1995 m. lapkričio 23 d. Briuselyje, tačiau ją pasirašė ne visos valstybės narės ( 11 ). Įsigaliojus Amsterdamo sutarčiai ir Vokietijos Federacinės Respublikos bei Suomijos Respublikos iniciatyva 1995 m. konvencijos tekstas galiausiai buvo pakartotas reglamente, priimtame remiantis EB 61 straipsnio c punktu ir 67 straipsnio 1 dalimi ( 12 ).

2. Reglamente Nr. 1346/2000 nustatyto mechanizmo sistema

21. Reikia priminti, kad, kaip ir konvencija dėl bankroto bylų, Reglamentas Nr. 1346/2000 atitinka ne bankroto bylų universalumo principu grindžiamą pamatinį modelį, o nuosaikesnio universalumo modelį. Taigi šis reglamentas grindžiamas universaliuoju modeliu ir kartu jame numatytos specialiosios taisyklės, kurios veikia kaip išimtys ir pagal kurias jo universalumas koreguojamas arba padaromas nuosaikesnis ( 13 ).

22. Apskritai tai, kad yra specialiosios taisyklės, kuriomis bankroto bylų universalumas koreguojamas arba padaromas nuosaikesnis, yra pateisinama dvejopu pagrindu. Pirma, teisių, įgytų kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo iškelta bankroto byla, apsaugai taikoma kitos valstybės narės lex concursus ( 14 ) ir, antra, būtinybė supaprastinti bankroto bylas. Šiuo klausimu reglamento 11 konstatuojamojoje dalyje labai aiškiai nurodyta, kad, „esant dideliems materialinės teisės skirtumams, nustatyti universalų bankroto bylų procesą visoje Bendrijoje yra nepraktiška. Jei bylos būtų nagrinėjamos be valstybės įstatymų, reglamentuojančių bylų iškėlimą taikomų išimčių, dažnai kiltų sunkumų. Tai pasakytina, pavyzdžiui, apie labai skirtingus Bendrijoje taikomus įstatymus, užtikrinančius kreditoriaus interesus. Be to, kai kuriais atvejais labai skiriasi pirmumo teisės, kuriomis naudojasi kai kurie kreditoriai bankroto bylose“ ( 15 ).

23. Tiksliau kalbant apie Reglamentu Nr. 1346/2000 nustatytą mechanizmą, jo 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad bankroto byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta tokia byla, teisė (lex fori concursus). Taigi, kaip numatyta reglamento 23 konstatuojamojoje dalyje, ši teisė nustato visas bankroto bylos iškėlimo sąlygas, jos eigą ir užbaigimą ( 16 ). Tačiau siekiant apsaugoti teisėtus lūkesčius ir sandorių teisinį saugumą kitose valstybėse narėse nei ta, kurioje iškelta bankroto byla, Reglamento Nr. 1346/2000 5–15 straipsniuose numatytos ( 17 ) tam tikros išimtys, taikomos taisyklei dėl teisės, taikytinos tam tikroms teisėms ir teisinėms situacijoms, kurios, kaip jau priminiau pirmesniame punkte, pagal 11 konstatuojamąją dalį laikomos ypač svarbiomis ( 18 ). Šios lex concursus taikymo išimtys numatytos tais atvejais, kai siejamieji veiksniai (pavyzdžiui, daikto buvimo vieta) susieja konkrečią situaciją su kitos valstybės narės teise ( 19 ).

24. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudicinį klausimą reikia nagrinėti atsižvelgiant į minėtas aplinkybes.

B – Dėl prejudicinio klausimo

25. Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad toks valstybinis žemės mokestis, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, mokamas mokesčių institucijai už žemės sklypą, patenka į daiktinės teisės sąvoką pagal šį straipsnį.

26. Norint atsakyti į šį klausimą reikia išnagrinėti, ar žemės sklypui taikomas valstybinis žemės mokestis yra daiktinė teisė, taigi – ar šioje byloje yra įvykdytos minėto reglamento 5 straipsnio sąlygos. Iš tiesų bendrovė skolininkė, kuriai priklauso pastatas, privalo sutikti su priverstiniu žemės mokesčio išieškojimu tik jeigu šis mokestis yra daiktinė teisė. Todėl pirmiausia nagrinėsiu Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio taikymo sritį ir tuomet galimas nacionalinio teisės kvalifikavimo kaip daiktinės teisės ribas pagal šį straipsnį.

1. Dėl Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio taikymo srities

27. Visų pirma reikia patikslinti, kad Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnis taikytinas tik tuo atveju, jeigu pagal daikto buvimo vietos teisę (lex rei sitae) nagrinėjama teisė laikoma daiktine teise.

28. Toliau kalbant apie pagal šio reglamento 5 straipsnį užtikrinamą daiktinių teisių apsaugą, primenu, kad jame nustatyto mechanizmo struktūra grindžiama poveikio daiktinėms teisėms į kitose valstybėse narėse esantį turtą nebuvimu, o tai reiškia, kad bankroto byla iš esmės nesukelia pasekmių šioms teisėms ( 20 ). Taip buvo nuspręsta dėl esminių priežasčių, kaip antai tikslo užtikrinti prekybos apsaugą turto buvimo vietos valstybėje narėje ir su juo susijusių teisių teisinį saugumą. Daiktinės teisės atlieka labai svarbią funkciją kreditų srityje ir mobilizuojant turtą. Iš tiesų jomis apsaugomi šių teisių turėtojai, iškilus skolininko nemokumo rizikai, be to, jos leidžia gauti kreditus palankiomis sąlygomis ( 21 ). Taigi teisinis saugumas ir kreditorių teisėtų lūkesčių dėl įvykdytų sandorių apsauga yra esminiai dalykai.

29. Be to, didesnę daiktinių teisių apsaugą taip pat pateisina procesinio pobūdžio motyvai, pavyzdžiui, Reglamento Nr. 1346/2000 instituciniai tikslai, susiję su būtinybe supaprastinti ir palengvinti turto administravimą ( 22 ). Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad bankroto bylos yra gana sudėtingos, o jų administravimas pakankamai brangus. Sąnaudų sumažinimas gali suteikti pranašumą tam tikriems kreditoriams ir kartu būti naudingas visiems, jeigu kartu sumažėja visos proceso administravimo sąnaudos ( 23 ).

30. Pagal Teisingumo Teismo praktiką Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio taikymo sritis paaiškinta reglamento jo 11 ir 25 konstatuojamosiose dalyse, pagal kurias reikalinga speciali nuoroda dėl daiktinių teisių, „nukrypstanti nuo valstybės, kurioje iškelta byla, teisės“, nes daiktinės teisės ypač svarbios teikiant kreditą. Dėl to, remiantis 25 konstatuojamąja dalimi, tokios daiktinės teisės pagrindas, galiojimas ir apimtis paprastai turėtų būti nustatomi pagal šios teisės objektu esančio turto buvimo vietos teisę (lex rei sitae) ir nepriklausyti nuo bankroto bylos iškėlimo ( 24 ).

31. Dėl šios priežasties Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 1 dalį reikia suprasti kaip nuostatą, pagal kurią, nukrypstant nuo valstybės, kurioje iškelta byla, teisės taikymo taisyklės, kreditoriaus ar trečiojo asmens daiktinei teisei į tam tikrą skolininko turtą leidžiama taikyti valstybės narės, kurios teritorijoje šis turtas yra, teisę (lex rei sitae) ( 25 ). Pagal šį straipsnį saugomos tik tos daiktinės teisės į skolininko turtą, kuris bankroto bylos iškėlimo metu yra kitoje valstybėje nei valstybė, kurioje iškelta byla ( 26 ). Iš tiesų Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnis yra ne kolizinė, o „negatyvioji“ materialinės teisės norma ( 27 ), kurios paskirtis – užtikrinti daiktinių teisių, įgytų iki bankroto bylos iškėlimo, apsaugą ( 28 ).

32. Vis dėlto reikia patikslinti, jog dėl to, kad kreditorių ir trečiųjų asmenų daiktinių teisių, taigi ir jų neliečiamumo, apsauga yra santykinė, lex fori concursus netaikymas šioms teisėms nėra absoliutus ( 29 ).

33. Pirma, pagal Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 1 dalies normą nedraudžiama, kad likvidatorius prašytų iškelti šalutinę bylą valstybėje narėje, kurioje yra turtas, jei skolininkas šioje valstybėje narėje turi įmonę ( 30 ). Tokios šalutinės bylos pasekmės daiktinėms teisėms yra tokios pačios kaip ir pagrindinės bylos. Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnyje nustatyta tai, kad iškelta bankroto byla nedaro poveikio daiktinėms teisėms į kitose valstybėse narėse esantį turtą, o ne tai, kad byla neturi įtakos kitoje valstybėje narėje esančiam turtui (arba skoloms), kuris yra šių teisių apsaugotas. Kadangi pagrindinė byla yra universalaus pobūdžio, ji apima visą skolininko turtą. Tai svarbu, jei užtikrinimo vertė yra didesnė, nei daiktine teise užtikrintos skolos vertė. Taigi, neiškėlus šalutinės bylos, kreditorius privalės grąžinti likvidatoriui pagrindinėje byloje galimą perviršį už parduotą turtą (žr. Reglamento Nr. 1346/2000 25 konstatuojamąją dalį ir 20 straipsnį). Ir, atvirkščiai, jei garantijos vertė padengia skolą, kreditorius, kurio reikalavimai dėl daiktinėmis teisėmis užtikrintų skolų patenkinami, neturi nieko grąžinti kitiems kreditoriams ( 31 ).

34. Antra, Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 4 dalyje nustatyta šiame straipsnyje įtvirtintos išimties išimtis, numatant, kad šio straipsnio 1 dalis nekliudo pareikšti šio reglamento 4 straipsnio 2 dalies m punkte nurodytų ieškinių dėl teisės aktų negaliojimo, panaikinimo, ar negalėjimo užtikrinti jų vykdymo ( 32 ). Taigi lex fori concursus taikoma, kai daiktinių teisių atsiradimas arba įgyvendinimas prieštarauja bankroto bylos interesams ir aktai gali būti pripažinti žalingais visiems kreditoriams. Taigi šis straipsnis skirtas ieškiniams dėl sandorio nuginčijimo, grindžiamiems bankroto byloms taikytinomis normomis, o ne bendrosiomis teisės normomis (įprasti ieškiniai civilinėse ir komercinėse bylose) ( 33 ). Bet Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnyje numatyta lex fori concursus taikymo išimtis, pagal kurią nagrinėjamas aktas negali būti teisėtai ginčijamas, jei asmuo, gavęs naudos iš visiems kreditoriams žalingo akto, pateikia įrodymų, kad „minėtas aktas priklauso ne tos valstybės narės, kurioje iškelta byla, teisei, ir ši teisė nenumato jokių priemonių atitinkamu atveju užginčyti minėtą aktą“ ( 34 ).

35. Ir galiausiai, trečia, reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsniu negalima naudotis siekiant pagerinti daiktinės teisės turėtojo padėtį, palyginti su kitomis privilegijomis, nesusijusiomis su bankroto byla. Kitaip tariant, šiame straipsnyje pripažįstama atskira teisės turėtojo vykdymo teisė, nekeičiant lengvatinių teisių režimo, kurio, turint šią teisę, būtina paisyti ne bankroto byloje ( 35 ).

2. Dėl teisės nacionalinio kvalifikavimo kaip „daiktinės teisės“ ribų taikant Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnį

36. Dėl teisės kvalifikavimo kaip daiktinės teisės iš pradžių pažymėsiu, kad Reglamente Nr. 1346/2000 daroma nuoroda į nacionalinę teisę, išskyrus jo 5 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatas ( 36 ).

37. Šiuo klausimu, kaip jau nurodžiau savo išvados byloje Lutz ( 37 ) 34 ir 35 punktuose, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnį teisė turi būti kvalifikuojama dviem aiškiai atskirtais laikais.

38. Pirma, reikia išnagrinėti, ar „daiktinę teisę“ būtina kvalifikuoti pagal nacionalinę teisę, kuria pagal anksčiau bankroto bylai taikytas kolizines normas reglamentuojamos daiktinės teisės (paprastai lex rei sitae) ( 38 ). Šių daiktinių teisių atsiradimas, galiojimas ir apimtis yra reglamentuojami pagal vietos, kur yra daiktinės teisės objektu esantis turtas, teisę ( 39 ).

39. Antra, nustačius, kad pagal lex rei sitae nagrinėjama teisė yra daiktinė, reikia patikrinti, ar ši teisė atitinka Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 2 ir 3 dalių taikymo kriterijus. Šiais savarankiško vertinimo kriterijais ( 40 ), taikant šio reglamento 5 straipsnį, yra apribojamas tam tikros subjektinės teisės vertinimas kaip daiktinės teisės pagal nacionalinę teisę ( 41 ).

40. Dar norėčiau pateikti kelias pastabas, be tų, kurias pateikiau savo išvadoje byloje Lutz ( 42 ).

41. Pirma, remiantis Virgós ir Schmit pranešimu, Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 2 dalies tikslas – palengvinti jo 1 dalies taikymą. Jo funkcija, kaip matyti iš minėto pranešimo 100 ir 102 punktų, yra apriboti nacionalinį teisės kvalifikavimą kaip daiktinės teisės šios nuostatos taikymo tikslais, vis dėlto nenustatant savarankiškos daiktinės teisės sąvokos apibrėžties ( 43 ).

42. Šiuo klausimu man atrodo, jog tai, kad Reglamente Nr. 1346/2000 nepateikiama tokios apibrėžties, visai nereiškia, kad šiame reglamente taikant jo 5 straipsnį nenumatytos tam tikros daiktinės teisės sąvokos ribos. Šiuo aspektu, kaip nurodyta Virgós ir Schmit pranešimo 102 punkte, „reikia atsižvelgti į tai, kad Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnis yra svarbi bankroto bylos iškėlimo valstybės teisės taikymo ir pagrindinės bylos universalaus taikymo išimtis“. Mano nuomone, iš viso šio pranešimo matyti, kad jo 100 ir 102 punktus reikia aiškinti kartu, atsižvelgiant į tai, kad jie vienas kitą papildo. Kadangi šiame pranešime pateikiama naudinga informacija Reglamentui Nr. 1346/2000 aiškinti ( 44 ), abejoju, ar verta atskirai aiškinti įvairius jo punktus, kuriuose analizuojamas šio reglamento 5 straipsnis (94–106 punktus).

43. Antra, pažymiu, jog tame pat pranešime primygtinai teigiama, kad jeigu nacionalinė daiktinės teisės sąvoka būtų aiškinama pernelyg plačiai, prilyginant jai, be kita ko, teises, tiesiog susijusias su teise reikalauti lengvatinio mokėjimo, kaip yra kai kurių privilegijų atveju, Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnis netektų prasmės ( 45 ).

44. Trečia, nors Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 2 dalyje pateiktas sąrašas, susijęs su teisėmis, kurios valstybių narių teisinėse sistemose iš esmės laikomos daiktinėmis teisėmis, nėra išsamus ( 46 ), atrodo, jog Virgós ir Schmit pranešime pripažįstama ( 47 ), kad šis sąrašas visų pirma grindžiamas tuo, kad daiktinei teisei iš esmės būdingi du kriterijai ( 48 ). Pirma, tai yra „tiesioginis ir konkretus ryšys su daiktu, kuris yra šios teisės objektas ir kuriam šios teisės įgyvendinimas turi įtakos, ir nepriklauso nuo daikto priklausymo asmens turtui ar teisės turėtojo santykio su kitu asmeniu“ ir, antra, „absoliutus teisės suteikimo jos turėtojui pobūdis, reiškiantis, kad teisės turėtojas gali remtis savo daiktine teise prieš bet kurį asmenį, kuris ją pažeidžia ar jai pakenkia be jo sutikimo <...>; kad ši teisė nepriklauso nuo daikto perdavimo trečiajam asmeniui (ja galima remtis erga omnes, laikantis apribojimų, susijusių su sąžiningo įgijėjo apsauga); [ir] kad šios teisės gali nepaveikti atskiros trečiųjų asmenų vykdymo priemonės ar priemonės, kurių imtasi per kolektyvinę bankroto bylą (atskiriant šią teisę arba įgyvendinant ją individualizuotai)“ ( 49 ).

45. Galiausiai primenu, jog Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad bankroto bylos iškėlimas nedaro poveikio kreditorių ar trečiųjų šalių daiktinėms teisėms į konkretų turtą ir „visą neapibrėžtą turtą, kuris kartais keičiasi“. Kitaip tariant, pagal šį straipsnį daiktinė teisė gali atsirasti ne tik į konkretų daiktą, bet ir į visą turtą ( 50 ).

46. Taigi pagal Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnį tokio valstybinio žemės mokesčio, kaip nagrinėjamasis šioje byloje, kvalifikavimą reikia nagrinėti atsižvelgiant į minėtas aplinkybes.

a) Valstybinio žemės mokesčio kvalifikavimas pagal nagrinėjamo daikto buvimo vietos teisę (lex rei sitae)

47. Visų pirma primenu, kad tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi kompetenciją nustatyti ir įvertinti nagrinėjamos bylos faktines aplinkybes ir aiškinti bei taikyti nacionalinę teisę ( 51 ). Todėl jis turi nustatyti, ar pagal nacionalinę teisę toks valstybinis žemės mokestis yra daiktinė teisė.

48. Kalbant apie pagrindinę bylą, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal Vokietijos teisę – nagrinėjamo žemės sklypo buvimo vietos teisę – žemės mokesčio skoliniai reikalavimai, atsiradę priėmus sprendimą, kuriuo nurodyta vykdyti priverstinį pardavimą, pagal GrStG 12 straipsnį yra valstybiniai žemės mokesčiai, t. y. turtinės daiktinės teisės, nes pagal AO 77 straipsnio 2 dalį pirmą sakinį savininkas privalo sutikti su priverstiniu išieškojimu iš žemės sklypo ( 52 ). Kaip nurodo minėtas teismas, jos atitinka žemės įkeitimo teisę ir nėra įrašyti į žemės registrą.

49. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad pagal GrStG 9 straipsnio 2 dalį žemės mokestis atsiranda metų pradžioje, nors šioje byloje bent jau įsiskolinimai, susiję su laikotarpiu nuo 2012 m. spalio 1 d. iki 2013 m. gegužės 5 d., atsirado prieš bankroto bylos iškėlimą, todėl žemės mokestis juos apima. Šis mokestis, panašiai kaip hipoteka, yra papildomas, nes priklauso nuo mokestinio įsiskolinimo buvimo. Vis dėlto jis nebūtinai reiškia, kad mokestį turi mokėti pats savininkas ir kad jis yra už tai atsakingas asmeniškai. Iš tiesų šis mokestis egzistuoja toliau, kai žemės sklypas yra perleidžiamas po to, kai nustatomas mokestinis įsiskolinimas, jei įsiskolinimas yra mokėtinas ir gali būti vykdymo objektas. Per bankroto bylą mokesčių institucija, remdamasi valstybiniu žemės mokesčiu, įgyja teisę į atskirą savo reikalavimų patenkinimą pirmumo tvarka ( 53 ). Taigi, kaip šioje byloje, ji gali reikalauti priverstinio žemės sklypo pardavimo.

50. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai matyti, kad pagal Vokietijos teisę valstybinis žemės mokestis už nagrinėjamą žemės sklypą yra daiktinė garantija. Todėl, kadangi minėtas teismas aiškiai nustatė kvalifikavimą „ex lege causae“, kyla klausimas, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas žemės mokestis pagal Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnį gali būti kvalifikuojamas kaip daiktinė teisė.

51. Norint atsakyti į šį klausimą, reikia patikrinti, ar yra įvykdyti Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyti savarankiški kriterijai (žr. šios išvados 41–45 punktus).

b) Valstybinio žemės mokesčio kvalifikavimas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnį

52. Pirma, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 2 dalies a punkto, daiktinė teisė pirmiausia apima „teisę perduoti turtą arba sudaryti sąlygas ir užtikrinti, kad jis būtų perduotas, bei teisę naudoti iš šio perduoto turto gautas pajamas arba iš šio turto, ypač iš jo arešto arba įkeitimo, gaunamas pajamas“. Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, toks valstybinis žemės mokestis, koks nagrinėjamas šioje byloje, atitinka žemės įkeitimo teisę. Todėl jos turėtojo, šiuo atveju – mokesčių institucijos apsauga iš principo užtikrinama suteikiant jai priverstinio išieškojimo teisę iš bendrovės skolininkės nekilnojamojo daikto pagal AO 77 straipsnio 2 dalies pirmąjį sakinį. Iš tiesų iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad per bankroto bylą mokesčių institucija valstybinio žemės mokesčio pagrindu pagal Bankroto įstatymo (Insolvenzordnung) 49 straipsnį įgyja teisę į atskirą savo reikalavimų patenkinimą ( 54 ).

53. Antra, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad, remiantis Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 2 dalyje pateiktu sąrašu ( 55 ) ir Virgós ir Schmit pranešime nurodytais bei šios išvados 44 punkte paminėtais savarankiško kvalifikavimo kriterijais, valstybinio žemės mokesčio skolinis reikalavimas, grindžiamas GrStG 12 straipsniu, atitinka du esminius daiktinės teisės požymius: pirma, jis yra tiesiogiai susijęs su pačiu daiktu, neatsižvelgiant į tai, kokiam turtui priklauso šis daiktas, ir į santykį su kitu asmeniu nei teisės turėtojas, ir, antra, jo pobūdis yra absoliutus, t. y. jo turėtojas gali juo remtis teisme prieš bet kokį šio reikalavimo nevykdantį ar jį pažeidžiantį asmenį be jo sutikimo, jis egzistuoja toliau, jeigu daiktas perleidžiamas trečiajam asmeniui ir jeigu trečiasis asmuo remiasi individualiomis teisėmis, arba kolektyvinės bylos atveju – atskiriant šį reikalavimą nuo visų kitų, iš kurių jis kyla, arba patenkinant jį atskirai.

c) Tarpinė išvada

54. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos informacijos vienareikšmiai matyti, jog Vokietijos teisės aktuose, t. y. žemės sklypo buvimo vietos nacionalinės teisės aktuose (lex rei sitae), numatyta, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas valstybinis žemės mokestis yra daiktinė atitinkamo žemės sklypo garantija. Iš tiesų, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šis mokestis „<...> toliau egzistuoja perleidimo atveju <...> juo galima remtis prieš trečiuosius asmenis ir <...> jis bankroto atveju pagrindžia teisę atskirti užtikrinimą nuo visų kitų reikalavimų“. Todėl toks mokestis atitinka Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 2 dalies taikymo kriterijus.

55. Be to, konstatuoju, kad, kaip teigia minėtas teismas, nagrinėjamas žemės mokestis taip pat atitinka esminius „daiktinės teisės“ požymius, išvardytus Virgós ir Schmit pranešime ( 56 ). Vis dėlto Teisingumo Teismas turi paaiškinti, ar šis rezultatas atitinka Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio tikslą ir visą šio reglamento koncepciją.

3. Dėl valstybinio žemės mokesčio mokestinio pobūdžio ir jo atitikties Reglamentui Nr. 1346/2000 analizės

56. Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, svarbiausias Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio tikslas – apsaugoti tesėtus lūkesčius ir sandorių saugumą (24 konstatuojamoji dalis). Šiame reglamente nurodyta, kad ši apsauga yra labai reikalinga daiktinių teisių atveju, nes jos yra ypač svarbios teikiant kreditą. Tačiau mokesčių institucijų interesai keliais atžvilgiais skiriasi nuo privačiųjų kreditorių interesų ( 57 ).

57. Kaip nurodo Komisija, kuri siūlo neigiamai atsakyti į prejudicinį klausimą, tam, kad būtų taikytinas Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnis, nepakanka, kad teisė būtų laikoma daiktine teise pagal lex rei sitae. Iš tiesų paprasta nuoroda galėtų prieštarauti šio reglamento 4 straipsnyje numatytam išimtinio lex fori concursus (bankroto bylos iškėlimo valstybės teisės) taikymo principui. Taigi Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnį reikėtų aiškinti siaurai, kaip nuo šio principo leidžiančią nukrypti nuostatą ( 58 ).

58. Komisija priduria, kad Reglamentu Nr. 1346/2000 siekiamas tikslas pateisina siaurą jo aiškinimą, nes daiktinėmis teisėmis reikia laikyti tik tas teises, kurias skolininkas suteikia kreditoriui per komercinį sandorį. Tačiau šis tikslas neapima mokesčių institucijos apsaugos. Jeigu, kaip yra pagrindinėje byloje, per priverstinio pardavimo procedūrą valstybiniam žemės mokesčiui suteikiama pirmenybė prieš kitų kreditorių teises, dėl jo šie kreditoriai būtų nubaudžiami, o pagal Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnį juos siekiama apsaugoti.

59. Tačiau Ispanijos vyriausybė, kuri laikosi nuomonės, jog į prejudicinį klausimą reikia atsakyti teigiamai, mano, kad atsižvelgdamas į valstybių narių teisinių sistemų ir tradicijų įvairovę ir siekdamas išlaikyti šio reglamento veiksmingumą Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo nustatyti teises, kurios dėl savo savybių ir teisinio saugumo sumetimais reikalauja šios išimties pripažinimo, nesvarbu, ar jos laikomos „daiktinėmis“ pagal jas pripažįstančios valstybės narės teisę. Minėtos vyriausybės teigimu, būtent dėl šios priežasties Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad kai kurios teisės taikant to paties straipsnio 1 dalį turi būti laikomos daiktinėmis teisėmis.

60. Todėl reikia kelti tokį klausimą: ar reikia manyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamo valstybinio žemės mokesčio mokestinis pobūdis yra lemiamas veiksnys teigti, kad Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio tikslas neapima valstybinio kreditoriaus, šiuo atveju mokesčių institucijos, apsaugos?

61. Aš taip nemanau.

62. Pirma, kalbant apie Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio formuluotę, pažymėtina, kad iš jo 1 ir 2 dalių negalima daryti išvados, kad kreditas turi būti privati skola ar, be to, būti susijęs tik su visiškai komerciniu sandoriu ( 59 ).

63. Antra, kalbant apie Reglamento Nr. 1346/2000 tikslus, jo 5 straipsnyje numatytas sprendimas, kaip jau nurodžiau šios išvados 28 ir 29 punktuose, pagrįstas ne tik esminėmis priežastimis, kaip antai valstybės narės, kurioje yra daiktai, prekybos apsauga, su juo susijusių teisių teisiniu saugumu ir kreditorių bei trečiųjų asmenų teisėtais lūkesčiais, bet ir procesinio pobūdžio priežastimis, susijusiomis su būtinybe supaprastinti ir palengvinti turto administravimą. Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad, aiškinant šį Reglamento Nr. 1346/2000 straipsnį pernelyg siaurai, bendrai susiaurinant jame numatytą santykinę apsaugą ( 60 ), būtų nepakankamai atsižvelgiama į jo genezę (žr. šios išvados 21–23 punktus) ir numatytus mechanizmus, skirtus išvengti galimai „perteklinės apsaugos“ dėl šioje nuostatoje numatytos išimties (žr. šios išvados 32–35 punktus).

64. Trečia, reikia pažymėti, kad Reglamentu Nr. 1346/2000 taip pat siekiama esminio tikslo panaikinti kreditorių diskriminaciją ir nevienodą požiūrį į juos. Taigi pagal jo 4 straipsnį lex fori concursus lemia bankroto bylos iškėlimo, eigos ir užbaigimo sąlygas ir, be kita ko, kreditorių eilę. Tačiau Reglamento Nr. 1346/2000 39–42 straipsniuose numatytos taisyklės susijusios su kreditorių informavimu ir jų skolinių reikalavimų pateikimu. Visų pirma šio reglamento 39 straipsnyje aiškiai paminėtos valstybių narių mokesčių institucijos ( 61 ). Todėl kreditorių nacionalinė priklausomybė neturi jokio poveikio jų reikalavimų pateikimui ir jie negali būti pašalinti iš bankroto bylos dėl to, kad turi buveinę kitoje valstybėje narėje nei bankroto bylos iškėlimo valstybė, ar dėl to, kad jų skoliniai reikalavimai yra viešosios teisės pobūdžio ( 62 ).

65. Šiomis aplinkybėmis, kiek tai susiję su kompetentingų teismų (bankroto bylos iškėlimo valstybės teismų) ir jų paskirto likvidatoriaus pareiga informuoti kreditorius, pirma, Reglamento Nr. 1346/2000 40 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad informaciniame pranešime „taip pat nurodoma, ar kreditoriai, kurie turi pirmumo teisę arba kurių reikalavimai užtikrinti užstatu, turi pateikti reikalavimus“ ir, antra, šio reglamento 41 straipsnyje numatyta, kad kreditorius išsiunčia patvirtinamųjų dokumentų, jeigu tokie yra, kopiją ir, be kita ko, nustatyta, kad jis nurodo „<...> ar šis reikalavimas užtikrintas užstatu <...> ir tai, kokiam turtui taikoma garantija, kuria jis remiasi“. Taigi aiškinant Reglamento Nr. 1346/2000 39–41 straipsnius kartu, matyti, kad šiuo reglamentu neatmetama mokesčių institucijų galimybė pateikti skolinius reikalavimus, įskaitant atvejus, kai jie yra užtikrinti daiktine teise.

66. Be to, kiek tai yra susiję su skolinių reikalavimų pateikimu, primenu, kad direktyvose 2001/24/EB ( 63 ) ir 2009/138/EB ( 64 ) dėl kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo bei draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir vykdymo numatytos Reglamento Nr. 1346/2000 39 straipsniui analogiškos nuostatos, taip pat aiškiai nurodant valstybių narių viešąsias institucijas ( 65 ). Manau, pastarasis aspektas yra svarbus mano analizei. Iš tiesų minėtuose straipsniuose numatyta, kad visiems kreditoriams, kurių nuolatinė arba įprastinė gyvenamoji vieta ar pagrindinė buveinė yra kitose valstybėse narėse, o ne buveinės valstybėje narėje, taikomos vienodos sąlygos ir tokia pat jų reikalavimų eiliškumo tvarka, kaip lygiaverčiams kreditorių, kurių nuolatinė arba įprastinė gyvenamoji vieta ar pagrindinė buveinė yra buveinės valstybėje narėje, reikalavimams ( 66 ).

67. Todėl, mano supratimu, pagal Reglamentą Nr. 1346/2000 viešiesiems skoliniams reikalavimams nesuteikiama jokia privilegija ar pirmenybė, tačiau jeigu nacionalinės teisės aktų leidėjas numato, kad nacionalinės valdžios institucijos turi tokią privilegiją, pirmumo teisę ar daiktinę garantiją, ji taip pat turėtų būti pripažįstama kitų valstybių narių viešiesiems skoliniams reikalavimams ( 67 ). Manau, šio aiškinimo svarba susijusi su tuo, kad Reglamente Nr. 1346/2000 kaip bendra taisyklė nustatoma Sąjungos teisės nemokumo sistema, o specialiosios taisyklės išdėstomos pirmesniame punkte minėtose direktyvose, susijusiose su kredito įstaigų reorganizavimu ir likvidavimu bei draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimu ir vykdymu ( 68 ). Taigi minėtos sistemos darnos sumetimais būtina, kad visi šie teisės aktai būtų aiškinami darniai, atsižvelgiant į visą sistemą.

68. Tiesa, šie argumentai (žr. šios išvados 64–66 punktus) iš esmės susiję su Reglamento Nr. 1346/2000 (ir, be kita ko, pagal analogiją cituotų direktyvų) nuostatų, susijusių su kreditorių informavimu ir jų reikalavimų pateikimu, taikymu. Tačiau ir dėl pirmesniame punkte nurodytų priežasčių būtų pakenkta pačiai reglamento darnai, jeigu viešosios teisės reglamentuojamoms daiktinėms teisėms nebūtų taikoma šio reglamento 5 straipsnyje numatyta santykinė apsauga.

69. Ketvirta, primenu, kad Sprendime Lutz ( 69 ) Teisingumo Teismas jau laikė įkaito teisę (banko sąskaitoms taikomą areštą) daiktine teise, nors ji nebuvo grindžiama teisės aktu ir egzistavo ipso jure ( 70 ).

70. Penkta, tikrai sutinku su tuo, kad Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnis kaip išimtis arba specialioji taisyklė turi būti aiškinamas siaurai. Tačiau norėčiau priminti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas valstybinis žemės mokestis griežtai atitinka ne tik Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio sąlygas, bet ir Virgós ir Schmit pranešime paminėtus ir doktrinoje palaikomus daiktinės teisės savarankiško kvalifikavimo taikant šį straipsnį kriterijus.

71. Be to, mano nuomone, jeigu netaikymą nagrinėjamam valstybiniam žemės mokesčiui būtų galima grįsti tik vienu iš šio reglamento tikslų, t. y. apsaugoti turto buvimo vietos valstybės narės prekybą, kartu neatsižvelgiant į tikslus, susijusius su kreditorių ir trečiųjų asmenų teisiniu saugumu bei teisėtais lūkesčiais, būtinybe supaprastinti ir palengvinti nekilnojamojo turto administravimą ir panaikinti kreditorių diskriminaciją ir nevienodą požiūrį į juos, tai neatitiktų šio reglamento genezės ir juo nustatyto mechanizmo.

72. Galiausiai netaikymas nagrinėjamam valstybiniam žemės mokesčiui galėtų turėti rimtų pasekmių valstybių narių teisinėms sistemoms, kuriose pripažįstami panašūs į pagrindinėje byloje nagrinėjamuosius ar jiems analogiški valstybiniai žemės mokesčiai ( 71 ).

73. Šiuo aspektu primenu, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas naujajame Reglamente Nr. 2015/848 dėl nemokumo bylų iš esmės nepakeitė šio reglamento 8 straipsnio, kuriame perrašomas Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnis ( 72 ).

V – Išvada

74. Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas) pateiktą klausimą: 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų su pakeitimais, padarytais 2011 m. birželio 9 d. įgyvendinimo reglamentu (ES) Nr. 583/2011, 5 straipsnį reikia aiškinti taip, kad toks valstybinis žemės mokestis, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, taikomas žemės sklypui ir renkamas mokesčių institucijos, atsižvelgiant į šį straipsnį, patenka į daiktinės teisės sąvoką.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) Reikia pažymėti, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra jokios informacijos, susijusios su Hannoversche Volksbank eG vaidmeniu pagrindinėje byloje.

( 3 ) 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentas dėl bankroto bylų (OL L 160, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191) su pakeitimais, padarytais 2011 m. birželio 9 d. įgyvendinimo reglamentu (ES) Nr. 583/2011 (OL L 160, 2011, p. 52) (toliau – Reglamentas Nr. 1346/2000).

( 4 ) Šis reglamentas buvo panaikintas 2015 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2015/848 dėl nemokumo bylų (nauja redakcija) (OL L 141, 2015, p. 19). Tačiau pagal jo 84 straipsnį jis taikomas tik nemokumo byloms, iškeltoms po 2017 m. birželio 26 d.

( 5 ) Primenu, kad bankrotas, susitarimai su kreditoriais ir kitos analogiškos procedūros nebuvo įtrauktos į tuometinę Briuselio konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo, pasirašytą 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselyje (OL L 299, 1972, p. 32) (toliau – 1968 m. Briuselio konvencija).

( 6 ) Pirmoji konvencijos projekto redakcija, grindžiama EEB sutarties 220 straipsnio ketvirta įtrauka, buvo parengta 1970 m. Žr. Doc. Comm. 3.327/1/XIV/70. Taip pat žr. J. Noël ir J. Lemontey „Projet de convention relative à la faillite, aux concordats et aux procédures analogues“, 1970, 16.775/XIV/70-E.

( 7 ) Žr. 1980 m. konvencijos projektą, paskelbtą kartu su J. Lemontey aiškinamuoju pranešimu Europos Bendrijų biuletenyje, 2/82 priedas.

( 8 ) Dėl šių principų, be kita ko, žr. L. M. Lopucki „Cooperation in international bankruptcy: A post-universalist approach“, Cornell Law Review, 1999, 84/3, p. 696–762.

( 9 ) Remiantis M. Virgós ir E. Schmit aiškinamuoju pranešimu dėl 1996 m. gegužės 3 d. Konvencijos dėl bankroto bylų (Europos Sąjungos Tarybos dokumentas, 6500/96, DRS 8 (CFC), 3 punktas (toliau – Virgós ir Schmit pranešimas)), 1980 m. konvencijos projekte buvo numatyta „vienintelė procedūra [valstybės, kurioje yra skolininko interesų centras, išimtinė jurisdikcija], kuri turėtų būti pripažįstama kitose susitariančiosiose valstybėse, neleidžiant jose lygiagrečiai taikyti vietos procedūrų. Taigi šiame dokumente buvo griežtai laikomasi procedūros vieningumo <...> ir universalumo <...> principų“. Iš minėto pranešimo matyti, kad 1980 m. konvencijos projekte buvo įtvirtintos labai sudėtingos nuostatos.

( 10 ) Šis projektas buvo grindžiamas 1990 m. birželio 5 d. Stambule pasirašyta Europos konvencija dėl tam tikrų tarptautinių bankroto aspektų, parengta po Europos Taryboje vykusių derybų, tačiau ji neįsigaliojo. Ja jau tada siekta sušvelninti vieningumo ir universalumo principus. Šiuo klausimu žr. „Convention européenne sur certains aspects internationaux de la faillite“, Europos Taryba, Europos sutarčių serija Nr. 136. Taip pat žr. jos aiškinamąjį pranešimą, paskelbtą kartu su konvencija. Dėl šios konvencijos, be kita ko, žr. P. Volken „L’harmonisation du droit international privé de la faillite“, Recueil de Cours de La Haye, 1991, t. 230, p. 343. Lyginamosios teisės požiūriu buvo konstatuota, kad daugumoje valstybių narių vyrauja „tarpinės“ sistemos. Šiuo klausimu žr., be kita ko, N. Watté ir V. Marquette „Les sûretés dans les faillites internationales“, bendrasis pranešimas Bristolio lyginamosios teisės kongresui, European Review of Private Law, 1999, p. 287–317.

( 11 ) Todėl prie jos pridėtas Virgós ir Schmit pranešimas nebuvo oficialiai paskelbtas. Dar reikia pažymėti, kad nors šis pranešimas susijęs tik su konvencija dėl bankroto procedūrų, doktrinoje laikomasi nuomonės, kad joje pateikiama Reglamentui Nr. 1346/200 aiškinti naudinga informacija. Taip pat šiuo klausimu žr. generalinio advokato F. Jacobs išvadą byloje Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2005:579, 2 punktas).

( 12 ) Žr. N. Watte ir V. Marquette „Le Règlement communautaire, du 29 mai 2000, relatif aux procédures d’insolvabilité“, Revue de droit commercial belge, 2000, p. 564.

( 13 ) Šiuo klausimu žr. Virgós ir Schmit pranešimo 5 punktą.

( 14 ) Taigi yra pagrįsta, kad tam tikromis aplinkybėmis pasitikėjimas teise, pagal kurią buvo kuriama teisė, būtų saugomas, siekiant, be kita ko, atspindėti, atsižvelgiant į kolizinę normą, kiek aktyviai daiktinės teisės apsaugo kai kuriuos kreditorius nuo nemokumo rizikos, kaip yra kalbant apie daiktines teises. Be to, kai kurių teisės sričių norminė funkcija yra užtikrinti teisių saugumą, pavyzdžiui, teisės nuostatų, susijusių su civilinės būklės įrašais. Šiuo klausimu žr. M. Virgós Soriano ir F. J. Garcimartín Alférez „Comentario al Reglamento europeo de insolvencia“, Thomson‑Civitas, Madridas, 2003, p. 92 (toliau – M. Virgós Soriano ir F. J. Garcimartín Alférez) ir M. Virgós ir F. Garcimartín „The European Insolvency Regulation: Law and Practice“, Kluwer Law International, Haga, 2004, p. 90 (toliau – M. Virgós ir F. Garcimartín).

( 15 ) Išskirta mano.

( 16 ) 2012 m. liepos 5 d. Sprendimas ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, 38 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 17 ) Nuosaikesnį universalumą taip pat lemia galimybė iškelti šalutinę bankroto bylą. Žr. 25 konstatuojamąją dalį ir šios išvados 33 punktą. Taip pat žr. M. Virgós Soriano ir F. Garcimartín Alférez, op. cit., p. 27.

( 18 ) 2012 m. liepos 5 d. Sprendimas ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, 39 punktas). Taip pat žr. Reglamento Nr. 1346/2000 24 konstatuojamąją dalį.

( 19 ) Šias išimtis veikiau reikia aiškinti kaip specialiąsias taisykles, o ne kaip „išimtis“. Šiuo klausimu žr. M. Virgós Soriano ir F. J. Garcimartín Alférez, op. cit., p. 98 ir M. Virgós ir F. Garcimartín, op. cit., p. 96.

( 20 ) Pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnyje kalbama apie atvejį, kai turto buvimas kitoje valstybėje narėje nei valstybė, kurioje iškelta bankroto byla, nėra susijęs su pažeidimu. Šiuo klausimu žr. Virgós ir Schmit pranešimo 105 punktą ir T. Ingelmann „Article 5“, European Insolvency Regulation, K. Pannen (red.), De Gruyter Recht, Berlynas, 2007, p. 252.

( 21 ) Virgós ir Schmit pranešimo 97 punktas. Taip pat žr. G. Moss, I. F. Fletcher ir S. Isaacs „Moss, Fletcher and Isaacs on the EC Regulation on Insolvency Procedures“, Oxford University Press, 3‑iasis leid., 2016, p. 170.

( 22 ) Virgós ir Schmit pranešimo 97 punktas.

( 23 ) Šiuo klausimu žr. M. Virgós ir F. Garcimartín, op. cit., p. 92.

( 24 ) 2012 m. liepos 5 d. Sprendimas ERSTE Bank Hungary (EU:C:2012:417, 41 punktas). Taip pat žr. 2015 m. balandžio 16 d. Sprendimą Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, 27 punktas).

( 25 ) 2012 m. liepos 5 d. Sprendimas ERSTE Bank Hungary (EU:C:2012:417, 42 punktas).

( 26 ) Kad šis straipsnis galėtų veikti, aiškinant jį teleologiškai būtina, kad visi veiksmai, reikalingi daiktinei teisei atsirasti, būtų atlikti prieš iškeliant bankroto bylą. Jeigu daiktinė teisė atsiranda po bylos iškėlimo, taikomas Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnis. Žr. Virgós ir Schmit pranešimo 95 ir 96 punktus; M. Virgós Soriano ir F. J. Garcimartín Alférez, op. cit., p. 96 ir 101, ir G. Moss, I. F. Fletcher ir S. Isaacs, op. cit., p. 171 ir 347.

( 27 ) Dėl materialinio šios nuostatos pobūdžio žr. Virgós ir Schmit pranešimo 99 punktą; M. Virgós ir F. Garcimartín, op. cit., p. 163; T. Ingelmann „Article 5“, op. cit., p. 250; G. Moss, I. F. Fletcher ir S. Isaacs, op. cit., p. 346; B. Hess, P. Oberhammer ir T. Pfeiffer European Insolvency Law. The Heidelberg-Luxembourg-Vienna Report on the Application of the Regulation No 1346/2000/EC on Insolvency Proceedings, C. H. Beck‑Hart-Nomos, Miunchenas / Oksfordas, 2014, p. 178 ir W. Klyta „Uznanie zagranicznych postępowań upadłościowych“, Oficyna Wolters Kluwer business, Varšuva, 2008, p. 149. Tai pat žr. J. Haubold, M. Gebauer ir T. Wiedmann „Zivilrecht unter europäischem Einfluss“, 2‑asis leid., Štutgartas, 2010, 32 skyrius, 110 punktas.

( 28 ) 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendime German Graphics Graphische Maschinen (C‑292/08, EU:C:2009:544, 35 punktas) dėl Reglamento Nr. 1346/2000 7 straipsnio (šio reglamento 5 straipsniui analogiškos nuostatos) Teisingumo Teismas iš tiesų laikėsi nuomonės, kad, „kitais žodžiais, ši nuostata yra tik materialinė taisyklė, kuria siekiama suteikti pardavėjui apsaugą dėl turto, nesančio valstybėje narėje, kurioje iškelta bankroto byla“. Pagal B. Hess, P. Oberhammer ir T. Pfeiffer, op. cit, 17 valstybių narių doktrinoje 5 straipsnis daugiausia analizuojamas kaip materialinė norma (p. 181).

( 29 ) Apsauga gali būti absoliuti, jeigu skolininkas neturi įmonės valstybėje narėje, kurioje yra turtas. Tačiau taikoma ieškinių dėl negaliojimo, panaikinimo ar negalėjimo užtikrinti vykdymą sistema. Žr. šios išvados 33 ir 34 punktus.

( 30 ) Šiuo klausimu žr. G. Moss, I. F. Fletcher ir S. Isaacs, op. cit., p. 347. Taip pat žr. Reglamento Nr. 1346/2000 27 straipsnį.

( 31 ) Šiuo klausimu žr. Virgós ir Schmit aiškinamojo pranešimo 99 ir 173 punktus ir M. Virgós Soriano ir F. J. Garcimartín Alférez, op. cit., p. 106 ir 236. Taip pat šiuo klausimu žr. G. Moss, I. F. Fletcher ir S. Isaacs, op. cit., p. 348 ir M. Porzycki „Zabezpieczenia rzeczowe w transgranicznym postępowaniu upadłościowym w Unii Europejskiej“, Czasopismo kwartalne całego prawa handlowego, upadłościowego oraz rynku kapitałowego, Nr. 3 (5) 2008, p. 405.

( 32 ) Šiuo klausimu žr. 2015 m. balandžio 16 d. Sprendimą Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227) ir mano išvadą šioje byloje (EU:C:2014:2404). Taip pat žr. Reglamento Nr. 1346/2000 7 straipsnio 3 dalį.

( 33 ) Pastarosioms taikomos bendrosios kolizinės normos. Tačiau pagal bendrąsias teisės normas pareikšti ieškiniai yra priimtini tik tiek, kiek tai leidžiama pagal lex fori concursus. M. Virgós ir F. Garcimartín, op. cit., p. 135.

( 34 ) Dėl Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio taikymo srities žr. 2015 m. balandžio 16 d. Sprendimą Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, 32–49 punktai) ir mano išvadą šioje byloje (EU:C:2014:2404, 56–61 punktai).

( 35 ) M. Virgós Soriano ir F. J. Garcimartín Alférez, op. cit., p. 100.

( 36 ) Primenu, kad, taikant Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnį, to paties straipsnio 3 dalyje daiktine teise tiesiogiai ir savarankiškai nacionalinės teisės atžvilgiu laikoma į valstybinį [viešąjį] registrą įrašyta teisė, kuria galima remtis prieš trečiuosius asmenis. Taigi remiantis reglamento 5 straipsniu tai yra vienintelė nuo šio reglamento leidžianti nukrypti nuostata, kuria daroma nuoroda į lex rei sitae. Žr. Virgós ir Schmit pranešimo 101 punkto pabaigą. Taip pat žr. M. Virgós Soriano ir F. J. Garcimartín Alférez, op. cit., p. 99.

( 37 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404.

( 38 ) T. Ingelmann „Article 5“, op. cit., p. 253.

( 39 ) Pranešimo Virgós ir Schmit 95 ir 100 punktai.

( 40 ) Šiuo klausimu žr. P. M. Veder „Cross-border insolvency proceedings and security rights: a comparison of Dutch and German law, the EC Insolvency Regulation and the UNCITRAL Model Law on Cross-Border Insolvency“, Deventeris, 2004, p. 334–336 : „An independent interpretation of rights in rem is facilitated by the references that the second paragraph contains of the types of rights Art. 5 IR refers to“. Taip pat žr. W. Klyta, op. cit., p. 150.

( 41 ) Virgós ir Schmit pranešimo 100 punktas. Taip pat žr. M. Virgós ir F. Garcimartín, op. cit., p. 96.

( 42 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404.

( 43 ) M. Virgós ir F. Garcimartín, op. cit., p. 96: „Its function [of article 5] is to operate as a limit to the characterization of a right as a right in rem for the purposes of Article 5. Only those rights conferred by national laws that conform to its typological characterization are protected by Article 5.1 of Regulation.“

( 44 ) Žr. šios išvados 11 išnašą.

( 45 ) Virgós ir Schmit pranešimo 102 punktas.

( 46 ) „1 dalyje nurodytos teisės yra, be kita ko <...>“. Išskirta mano.

( 47 ) Žr. minėto pranešimo 103 punktą.

( 48 ) Šiame pranešime taip pat daroma nuoroda į P. Schlosser pranešimo dėl 1978 m. spalio 9 d. Konvencijos dėl Danijos Karalystės, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo prie Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo 166 punktą ir Protokolą dėl Teisingumo Teismo įgaliojimų aiškinti šią konvenciją (OL C 59, 1979, p. 71).

( 49 ) Virgós ir Schmit pranešimo 103 punktas ir G. Moss, I. F. Fletcher ir S. Isaacs, op. cit., p. 173.

( 50 ) Visų pirma tai pasakytina apie Jungtinės Karalystės ir Airijos teisėje pripažįstamus „floating charges“, kuriuos pagal Reglamentą Nr. 1346/2000 galima laikyti daiktinėmis teisėmis. Žr. Virgós ir Schmit pranešimo 104 punktą ir G. Moss, I. F. Fletcher ir S. Isaacs, op. cit., p. 172.

( 51 ) 2012 m. spalio 25 d. Sprendimas Rintisch (C‑553/11, EU:C:2012:671, 15 punktas).

( 52 ) Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nors GrStG sąvoka „valstybiniai žemės mokesčiai“ neapibrėžta, vieningai sutariama dėl to, kad tai yra mokėjimo prievolė, kuri grindžiama viešąja teise ir turi būti vykdoma periodiškai arba vieną kartą sumokant pinigus ir kuri lemia ne tik asmeninę skolininko atsakomybę, bet ir daiktinę garantiją žemės sklypu. Išskirta mano.

( 53 ) Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad pagal ZVG 10 straipsnio 1 dalies 3 punktą per priverstinio pardavimo procedūrą žemės mokesčio įsiskolinimai už einamuosius metus ir dvejus ankstesnius metus tenkinami pirmumo tvarka. Taigi padalijant iš pardavimo gautą sumą šiems skoliniams reikalavimams suteikiama pirmenybė, palyginti, be kita ko, su kreditorių žemės sklypo įkeitimo teisėmis, kaip antai hipoteka ir skolomis, susijusiomis su žeme.

( 54 ) Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad šio pobūdžio žemės mokesčiai skiriasi nuo privilegijų„pagal romaniškosios teisės sistemas“, pagal kurias privilegijų turėtojas turi tik pirmumo teisę į reikalavimų tenkinimą ir kurios, jo teigimu, nepatenka į Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio taikymo sritį. Išskirta mano.

( 55 ) Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo „daiktinės teisės“ sąvoką, kuria grindžiamas 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42), į kurį taip pat daroma nuoroda Virgós ir Schmit pranešimo 103 punkte.

( 56 ) Žr. šios išvados 44 punktą.

( 57 ) Žr. šios išvados 16 punktą.

( 58 ) Šiuo klausimu Komisija nurodo Virgós ir Schmit pranešimo 97 punktą ir nemini kitų šio pranešimo punktų.

( 59 ) Ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus.

( 60 ) Turto valdymo supaprastinimas yra vienas iš institucinių šio reglamento tikslų. Šiuo klausimu žr. M. Virgós ir F. Garcimartín, op. cit., p. 92, 106 ir 107. Doktrinoje kaip siauro aiškinimo pavyzdžiai nurodomi mėginimai apriboti išimties taikymo sritį bylose dėl sanavimo arba kai mėginama įrodyti kolizinį, o ne materialinį Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio pobūdį. Ten pat, p. 106.

( 61 ) Šiame straipsnyje nurodyta, kad „bet kuris kreditorius, įskaitant valstybių narių mokesčių <...> institucijas, kurio gyvenamoji vieta, nuolatinė gyvenamoji vieta ar registruota buveinė yra ne toje valstybėje narėje, kurioje iškelta byla, turi teisę raštu pateikti reikalavimus bankroto byloje“. Išskirta mano.

( 62 ) Doktrinoje laikomasi nuomonės, kad nors šis straipsnis susijęs tik su skolinių reikalavimų pateikimu, kiek tai susiję su dividendų mokėjimu, kreditorių, įskaitant mokesčių institucijas, vis tiek negalima diskriminuoti, antraip tai prieštarautų Reglamento Nr. 1346/2000 39 straipsnio logikai. Šiuo klausimu žr. I. F. Fletcher „Insolvency in Private International Law“, 2‑asis leidimas, Oxford University Press, 2005, p. 436.

( 63 ) 2001 m. balandžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo (OL L 125, 2001, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 15), su pakeitimais, padarytais 2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2014/59/ES (OL L 173, 2014, p. 190).

( 64 ) 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/138/EB dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (Mokumas II) (nauja redakcija) (OL L 335, 2009, p. 1). Šia direktyva panaikinta 2001 m. kovo 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/17/EB dėl draudimo įmonių reorganizavimo ir likvidavimo (OL L 110, 2001, p. 28; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 3).

( 65 ) Direktyvos 2001/24 16 straipsnio 1 dalyje ir Direktyvos 2009/138 282 straipsnio 1 dalyje (Direktyvos 2001/17 buvusio 16 straipsnio 1 dalis) numatyta, kad kiekvienas kreditorius, įskaitant valstybės narės valdžios institucijas, kurio įprastinė gyvenamoji vieta, nuolatinė gyvenamoji vieta ar pagrindinė buveinė yra ne buveinės, o kitoje valstybėje narėje, turi teisę pateikti reikalavimus ar su reikalavimais susijusias rašytines pastabas. Išskirta mano. Dėl šių straipsnių žr. G. Moss ir B. Wessels „EU Banking and Insurance Insolvency“, G. Moss ir B. Wessels, Oxford University Press, 2006, p. 76 ir 136. Dėl „buveinės valstybės narės“ sąvokos apibrėžties žr. Direktyvos 2001/24 2 straipsnį ir Direktyvos 2009/138 268 straipsnio 2 dalies a punktą. Ten pat, p. 53 ir 114.

( 66 ) Šiuo klausimu doktrinoje taip pat laikomasi nuomonės, kad „<...> it would seem contrary to the coherence of the Community law system to allow any other solution in the context of this Regulation“, žr. M. Virgós ir F. Garcimartín, op. cit., p. 150 ir 151.

( 67 ) Ten pat, p. 151: „The same argument can be made in favour of admitting claims of Member States’ public authorities other than tax or social security autorithies“.

( 68 ) Be kita ko, Direktyvos 2009/138 286 straipsnis dėl trečiųjų asmenų daiktinių teisių yra analogiškas Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsniui.

( 69 ) 2015 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑557/13, EU:C:2015:227, 27 ir 28 punktai).

( 70 ) Ši daiktinė teisė buvo grindžiama pranešimu apie teismo vykdomąjį įsakymą dėl mokėjimo skolininkui. Kaip nurodoma doktrinoje, daiktinės teisės, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1346/2000, yra ne tik tos, kurios kyla iš teisės akto, bet ir tos, kurios atsiranda savaime (ipso jure). M. Porzycki, loc. cit., p. 405.

( 71 ) Mokesčiai, kurie savaime atsiranda valstybės kaip kreditorės naudai, atrodo, be kita ko, yra numatyti Austrijos ir Danijos teisėje (Danijos Karalystei reglamentas netaikomas). Atrodo, kad Graikijos teisėje numatyta valstybės privilegija, leidžianti iždui konfiskuoti nekilnojamąjį turtą siekiant patenkinti mokestinius reikalavimus. Nacionalinės teisės aktų leidėjai taip pat yra numatę užstatą (teisinę hipoteką), kuris nustatytas įstatyme, dažnai – viešojoje teisėje, kaip, atrodo, yra Prancūzijos, Lenkijos arba Portugalijos teisėje. Jie taip pat yra numatę mokesčius, taikomus nekilnojamajam turtui, siekdami užtikrinti viešųjų skolų išieškojimą, pavyzdžiui, tokia yra teisinė privilegija pagal Prancūzijos teisę, iždo garantija pagal Lenkijos teisę arba jūrinė garantija pagal Kipro, Danijos, Suomijos arba Švedijos teisę.

( 72 ) Žr. 22 ir 68 konstatuojamąsias dalis. Šiuo klausimu žr. G. Moss, I. F. Fletcher ir S. Isaacs, op. cit., p. 455.