Jurisdikcija priimti sprendimą byloje gali būti reglamentuojama Reglamento Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo nuostatomis, net jeigu minėtoje byloje ginčas kilo tarp likvidatorių dviejose bankroto bylose, pagrindinėje ir šalutinėje, kurių kiekvienai taikomas Reglamentas Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų. Šiuo klausimu jau buvo nuspręsta, jog, pirma, reglamentai Nr. 44/2001 ir Nr. 1346/2000 turi būti aiškinami taip, kad būtų išvengta bet kokio šiuose teisės aktuose įtvirtintų teisės normų sutapimo ir teisės spragų ir, antra, Reglamento Nr. 1346/2000 taikymo sritis neturėtų būti aiškinama plačiai ir tik ieškiniai, kylantys tiesiogiai iš bankroto bylų ir glaudžiai su jomis susiję, patenka į Reglamento Nr. 1346/2000 taikymo sritį. Be to, kaip lemiamas kriterijus siekiant nustatyti, prie kurios srities priskirtinas ieškinys, buvo taikytas jo teisinis pagrindas, o ne procesinės aplinkybės, kuriomis šis ieškinys pareiškiamas. Laikantis tokio požiūrio reikia nustatyti, ar teisė arba prievolė, dėl kurios pareiškiamas ieškinys, numatyta bendrosiose civilinės ir komercinės teisės normose, ar nukrypti leidžiančiose normose, taikomose bankroto byloms.

Reglamento Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 3 straipsnio 2 dalis ir 27 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės, kurioje iškelta šalutinė bankroto byla, teismai turi jurisdikciją alternatyviai su valstybės narės, kurioje iškelta pagrindinė byla, teismais priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šios šalutinės bylos poveikis, nustatymo.

Iš tiesų, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1346/2000 sistemą ir veiksmingumą, turi būti pripažinta, kad šio reglamento 3 straipsnio 2 dalimi valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta šalutinė bankroto byla, teismams priskiriama tarptautinė jurisdikcija nagrinėti ieškinius, kylančius tiesiogiai iš bankroto bylų ir glaudžiai su jomis susijusius („susiję“ ieškiniai), jeigu tie ieškiniai susiję su pastarosios valstybės teritorijoje esančiu skolininko turtu. Kadangi pagal Reglamento Nr. 1346/2000 25 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą numatyta pareiga pripažinti teismų, turinčių jurisdikciją pagal šio reglamento 3 straipsnio 2 dalį, priimtus „susijusius“ sprendimus, atrodo, kad šiuo reglamentu minėtiems teismams bent jau netiesiogiai priskiriama jurisdikcija priimti šiuos sprendimus. Be to, vietinių interesų apsauga, kuri yra vienas iš pagrindinių minėto reglamento 27 straipsnyje numatytos galimybės iškelti šalutinę bankroto bylą tikslų, taigi ir, be kita ko, šio straipsnio veiksmingumas būtų labai susilpninti, jeigu susijusio ieškinio, kuriuo siekiama, kad būtų pripažinta, jog nurodytas turtas priskirtinas šalutinei bankroto bylai, nebūtų galima pareikšti valstybės narės, kurios teritorijoje buvo iškelta šalutinė byla, teismuose. Todėl valstybės narės, kurioje iškelta šalutinė bankroto byla, teismai, remiantis Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 2 dalimi, turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šios šalutinės bylos poveikis, nustatymo.

Be to, dėl valstybės narės, kurioje iškelta šalutinė bankroto byla, teismų išimtinės jurisdikcijos priimti sprendimą dėl skolininko turto, kurį apima šios bylos poveikis, nustatymo šio reglamento 3 straipsnio 1 dalis netektų veiksmingumo, kiek šioje nuostatoje numatyta tarptautinė jurisdikcija priimti sprendimą dėl „susijusių“ ieškinių, taigi tokiai jurisdikcijai negalima pritarti.

(žr. 27, 33, 35–38, 42, 46 punktus ir rezoliucinę dalį)