ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40

Be to, reikia pažymėti, kad tiek 2011 m. balandžio 14 d. ir birželio 29 d. dokumente „Guidance Document no 2 on the harmonized free allocation methodology for the ES-ETS post 2012 (Guidance on allocation methodologies)“ (Gairės Nr. 2 dėl suderinto nemokamų leidimų paskirstymo metodo Europos Sąjungoje po 2012 m. (Paskirstymo metodikos gairės)) (22 p.), tiek 2011 m. balandžio 14 d. ir rugsėjo 6 d. dokumente „Guidance Document no 8 on the harmonized free allocation methodology for the ES-ETS post 2012 – Waste gases and process emissions sub-installation“ (Gairės Nr. 8 dėl suderinto nemokamų leidimų paskirstymo metodo Europos Sąjungoje po 2012 m. – Dujų atliekos ir su procese išsiskiriančiomis ŠESD susijusi įrenginio technologinio proceso dalis) (p. 4–6), kurie paskelbti Komisijos interneto svetainėje, aptariamos tik šiltnamio efektą sukeliančios dujos, išmetamos deginant nevisiškai oksiduotą anglį, esančią dujų atliekose.
2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama taikyti maisto produkto skoniui autorių teisių apsaugą pagal šią direktyvą ir aiškinti nacionalinę teisę taip, kad autorių teisių apsauga taikoma tokiam skoniui.

Iš tiesų, viena vertus, institucijos, atsakingos už autorių teisių išimtinių teisių apsaugą, turi turėti galimybę aiškiai ir tiksliai identifikuoti tokius saugomus objektus. Tas pats taikoma asmenims, įskaitant ekonominės veiklos vykdytojus, kurie turi turėti galimybę aiškiai ir tiksliai identifikuoti objektus, kuriems taikoma apsauga trečiųjų asmenų, visų pirma konkurentų, naudai. Kita vertus, būtinybė išvengti subjektyvumo, kuri kenkia teisiniam saugumui, reiškia, kad identifikuojamas saugomas objektas turi būti aiškiai ir objektyviai išreikštas. Kiek tai susiję su maisto produkto skoniu, trūksta galimybės jį tiksliai ir objektyviai identifikuoti. Iš tiesų, priešingai nei, pavyzdžiui, literatūros, vaizdinių, kinematografijos ar muzikos kūrinių, kurie yra tiksli ir objektyvi išraiška, atveju, maisto produkto skonio identifikavimas iš esmės grindžiamas skonio pojūčiais ir patirtimi, kurie yra subjektyvūs ir kintami, nes priklauso, be kita ko, nuo tokių su atitinkamą produktą ragaujančiu asmeniu susijusių veiksnių, kaip amžius, mitybos prioritetai ir vartojimo įpročiai, taip pat aplinka ir aplinkybės, kurioms esant toks produktas yra ragaujamas. Be to, esant dabartiniam mokslo išsivystymo lygiui, techninėmis priemonėmis negalima tiksliai ir objektyviai nustatyti maisto produkto skonio, dėl kurio būtų galima jį atskirti nuo kitų tokio paties pobūdžio produktų skonio.

(žr. 41–43, 46 punktus ir rezoliucinę dalį)
Sąvoka „sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi“, vartojama 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 3 straipsnio 1 dalyje, turi būti aiškinama taip, kad ji, be kita ko, apima sutarties sąlygą, pakeistą imperatyvia nacionalinės teisės akto nuostata, priimta po to, kai su vartotoju buvo sudaryta sutartis, siekiant pakeisti minėtoje sutartyje esančią negaliojančią sąlygą.

Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad į šios direktyvos taikymo sritį nepatenka sąlygos, atspindinčios imperatyvias nacionalinės teisės nuostatas, priimtas po paskolos sutarties sudarymo su vartotoju, kuriomis siekiama pakeisti jos negaliojančią sąlygą įtvirtinant nacionalinio banko nustatytą valiutos keitimo kursą. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši direktyva netaikoma sutarties, sudarytos tarp komercinės veiklos vykdytojo ir vartotojo, sąlygoms, kurias nustato nacionalinės teisės aktai (šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 7 d. Nutarties Woonhaven Antwerpen, C‑446/17, nepaskelbta Rink., EU:C:2017:954, 31 punktą).

Vis dėlto sąlyga, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, susijusi su valiutos keitimo rizika, pagal šią nuostatą priskirtina minėtai taikymo sričiai. Iš tiesų, kaip buvo priminta šio sprendimo 54 punkte, Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama siaurai. Todėl tai, kad tam tikros teisės aktų nuostatas atspindinčios sąlygos nepatenka į minėtos direktyvos taikymo sritį, nereiškia, kad nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į šią direktyvą, negali vertinti kitų toje pačioje sutartyje esančių teisės aktų nuostatose nenumatytų sąlygų teisėtumo.

Dėl sutarties sąlygų, kuriose sprendžiamas klausimas dėl keitimo rizikos ir kurių neapima šie įstatymo pakeitimai, reikia pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją tokios sąlygos priskirtinos Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalies taikymo sričiai, todėl šioje nuostatoje numatytų sąlygų sąžiningumas nėra vertinamas, tik jei kompetentingas nacionalinis teismas, kiekvieną iš jų atskirai išnagrinėjęs, nustato, kad komercinės veiklos vykdytojas jas suformulavo aiškiai ir suprantamai (2017 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Andriciuc ir kt., C‑186/16, EU:C:2017:703, 43 punktas).

Be to, tai, kad sąlygos, susijusios su valiutos keitimo kurso skirtumu, tokiu būdu nepriskirtinos Direktyvos 93/13 taikymo sričiai remiantis jos 1 straipsnio 2 dalimi, netrukdo reikalavimų pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį ir Teisingumo Teismo jurisprudencijos, be kita ko, primintos šio sprendimo 32–34 punktuose (2018 m. gegužės 31 d. Sprendimas Sziber, C‑483/16, EU:C:2018:367), taikyti visiems klausimams, kuriuos apima minėta direktyva ir, be kita ko, procedūros taisyklėms, leidžiančioms užtikrinti teises, kuriomis pagal šią direktyvą naudojasi teisės subjektai.

(žr. 63, 66, 68–70 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
2011 m. gegužės 25 d. nutartimi Landskatteretten (Nacionalinė mokestinių ginčų komisija, Danija) paliko galioti SKAT sprendimą, nes manė, kad Švedijos bendrovės yra tik tarpininkės. Šioje nutartyje, be kita ko, buvo nurodyta:

„Iki restruktūrizavimo 2004 m. pabaigoje–2005 m. pradžioje pagrindinė Danijos grupės bendrovė [C Danmark II] tiesiogiai priklausė bendrovei [C Cayman Islands].

Restruktūrizuojant tarp [C Cayman Islands] ir [C Danmark II] įterptos trys naujai įsteigtos bendrovės, taigi bendrovei [C Cayman Islands] tuomet priklausė Švedijos kontroliuojančioji bendrovė, kuriai priklausė kita Švedijos bendrovė, kuriai priklausė [C Danmark I], kuri tapo pagrindine patronuojančiąja bendrove grupės Danijos dalyje. Grupės struktūra sukurta, be kita ko, atlikus kelis bendrovių pardavimus grupės viduje, naudojant dvi 75 milijonų eurų ir 825 milijonų eurų paskolas tarp [C Cayman Islands] ir [C Sverige I] ir dvi 75 milijonų eurų ir 825 milijonų eurų paskolas tarp [C Sverige II] ir [C Danmark I].

Paprastasis vekselis dėl 75 milijonų eurų, dėl kurių susitarė [C Cayman Islands] ir [C Sverige I], buvo išduotas pagal sąlygas, kurios visiškai identiškos sąlygoms, taikytoms paprastajam vekseliui dėl 75 milijonų eurų, dėl kurių susitarė [C Sverige II] ir [C Danmark I]. Tai taikytina ir paprastiesiems vekseliams dėl 825 milijonų eurų <…> Per atliktą restruktūrizavimą ir per skolinius santykius, susiformavusius šiame kontekste ir išreikštus sandoriais, sudarytais su šalimis, turinčiomis bendrų interesų, [C Sverige II], pasinaudodama Švedijos taisyklėmis dėl pervedimų grupės viduje, iš [C Danmark I] gautas palūkanas pervedė [C Sverige I], o [C Sverige I] šias sumas toliau pervedė [C Cayman Islands], kaip palūkanų išlaidas.

Pagal tuo metu galiojusias Švedijos apmokestinimo nuostatas nebuvo Švedijoje apmokestinamų grynųjų pajamų, todėl visi palūkanų mokėjimai, tenkantys [C Danmark I], buvo pervesti [C Cayman Islands] per Švedijos bendroves.

Nė viena per restruktūrizavimą įsteigta bendrovė nevykdė kitos veiklos, išskyrus kontroliuojančiosios bendrovės veiklą, ir tai yra priežastis, dėl kurios jų numatomos pajamos buvo tik tos, kurios susijusios su šia veikla. Todėl nustatant skolinius santykius, susijusius su restruktūrizavimu, neišvengiamai turėjo būti suponuojama, kad jei bendrovės skolininkės gali įvykdyti su tuo susijusius savo įsipareigojimus, jos gauna lėšų iš kitų grupės bendrovių. Tai turėjo būti išankstinė sąlyga nuo pat pradžių.

Todėl [C Sverige II] laikoma bendrove tarpininke, turinčia tiek mažai galių dėl gautų sumų, kad ši bendrovė negali būti laikoma tikrąja palūkanų, gautų iš [C Danmark I], savininke nei pagal [Šiaurės šalių apmokestinimo sutartį], nei pagal Direktyvą 2003/49. Šiuo klausimu neturi reikšmės tai, kad pervedimai tarp Švedijos bendrovių buvo vykdomi pervedimų grupės viduje forma, o ne kaip palūkanų pervedimas.“
70

Toliau ir kiek tai susiję, pirma, su galimu Direktyvos 2003/88 7 straipsniui pripažintinu tiesioginiu veikimu, pažymėtina, kad iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos aišku, jog visais atvejais, kai direktyvos nuostatos turinio požiūriu yra besąlyginės ir pakankamai tikslios, asmenys gali jomis remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę, jei per nurodytą laikotarpį ji neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę arba ją perkėlė netinkamai (2012 m. sausio 24 d. Sprendimo Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Be to, kai asmenys gali remtis direktyva prieš valstybę, tai jie gali daryti, kad ir koks būtų jos statusas – kaip darbdavės ar viešosios valdžios institucijos. Abiem atvejais svarbu išvengti, kad valstybė galėtų gauti naudos dėl to, jog nesilaikė Sąjungos teisės (2012 m. sausio 24 d. Sprendimo Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
6

1949 m. gruodžio 8 d. Jungtinių Tautų Organizacijos Generalinės Asamblėjos rezoliucija Nr. 302(IV) dėl pagalbos Palestinos pabėgėliams buvo įsteigta Jungtinių Tautų paramos ir darbų agentūra Palestinos pabėgėliams Artimuosiuose Rytuose (United Nations Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East, toliau – UNRWA). Jos užduotis užtikrinti Palestinos pabėgėlių gerovę ir socialinę raidą.
47

Be to, Komisija pažymi, kad jokia Direktyvos 2004/49 nuostata neleidžia valstybėms narėms remtis su biudžetu susijusiomis priežastimis, kurios leistų nesilaikyti įpareigojimų, išplaukiančių iš jos 21 straipsnio 1 dalies. Be to, šio straipsnio 2 dali įpareigoja, kad tyrimo įstaiga gautų pakankamai išteklių, reikalingų savo uždaviniams ir tikslams įgyvendinti. Kadangi pagal Geležinkelių transporto įstatymo 28d straipsnio 1 dalį pareiga užtikrinti PKBWK veiklai ir funkcionavimui reikalingus išteklius tenka transporto ministrui, ši įstaiga neturi savo biudžeto eilutės ir ministras, atsižvelgdamas į įmonės infrastruktūros valdytojos komercinius interesus, turi diskreciją vertinti, ar PKBWK reikia skirti išteklių.
14

Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismas nurodo, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką pats prekių ženklu pažymėtų vaistų perpakavimas kenkia konkrečiam prekės tikslui, kuris yra garantuoti šiuo prekių ženklu pažymėtos prekės kilmę. Be to, jis nurodo Sprendimus 2002 m. balandžio 23 d. Sprendimą Boehringer Ingelheim ir kt. (C‑143/00, EU:C:2002:246) ir 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimą Boehringer Ingelheim ir kt. (C‑348/04, EU:C:2007:249), kuriuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad trečiųjų asmenų atliekamas vaistų perpakavimas be savininko sutikimo sukelia rimtą grėsmę šiai kilmės garantijai, ir kad naujos etiketės užklijavimas ant pakuotės taip pat laikytinas perpakavimu.
13

To paties reglamento 24 straipsnyje nustatyta: „1. Kai valstybė narė, kurios teritorijoje 18 straipsnio 1 dalies b, c arba d punkte nurodytas asmuo yra be teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento ir kurioje nepateiktas naujas tarptautinės apsaugos prašymas, mano, kad kita valstybė narė atsakinga pagal 20 straipsnio 5 dalį ir 18 straipsnio 1 dalies b, c arba d punktus, ji gali paprašyti tos kitos valstybės narės tą asmenį atsiimti. 2. Nukrypstant nuo 2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse [(OL L 348, 2008, p. 98)] 6 straipsnio 2 dalies, kai valstybė narė, kurios teritorijoje asmuo yra be teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento, nusprendžia atlikti paiešką sistemoje „Eurodac“ <…>, prašymas atsiimti šio reglamento 18 straipsnio 1 dalies b arba c punkte nurodytą asmenį arba jo 18 straipsnio 1 dalies d punkte nurodytą asmenį, kurio tarptautinės apsaugos prašymas nebuvo atmestas galutiniu sprendimu, pateikiamas kuo skubiau, tačiau bet kuriuo atveju ne vėliau kaip per du mėnesius nuo pranešimo apie atitiktį sistemoje „Eurodac“ gavimo <…> <…> 5. Prašymas atsiimti 18 straipsnio 1 dalies b, c arba d punkte nurodytą asmenį pateikiamas naudojant standartinę formą ir apima tiesioginius ar netiesioginius įrodymus, kaip aprašyta dviejuose 22 straipsnio 3 dalyje minėtuose sąrašuose, ir (arba) svarbias ištraukas iš asmens pareiškimų, leidžiančias prašomos valstybės narės valdžios institucijoms pasitikrinti, ar ji yra atsakinga, remiantis šiame reglamente nustatytais kriterijais. <…>“
27

Antra, iš Direktyvos 86/653 17 straipsnio 2 dalies a punkto matyti, kad prekybos agentas turi teisę į kompensaciją, jeigu jis atstovaujamajam surado naujų klientų arba gerokai padidino verslo apimtį su turimais ir dėl to atstovaujamasis gauna didelę naudą iš verslo su tokiais klientais. Be to, pagal šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies b punktą tos kompensacijos dydis priklauso nuo prekybos agento veiklos rezultatų sutarties galiojimo metu. Be to, iš šios direktyvos 17 straipsnio 3 dalies formuluotės matyti, kad prekybos agentas turi teisę į patirtų nuostolių atlyginimą pirmiausia tuomet, kai tokių nuostolių atsiranda nutraukiant komercinio atstovavimo sutartį tokiomis aplinkybėmis, kai prekybos agentas netenka komisinio atlyginimo, kurį turėtų gauti už tinkamą komercinio atstovavimo sutarties vykdymą, kai atstovaujamasis gauna žymią naudą, susijusią su prekybos agento veikla, ir (arba) kai prekybos agentas neturi galimybės padengti savo sąnaudų ir išlaidų, kurių patyrė vykdydamas komercinio atstovavimo sutartį pagal atstovaujamojo patarimą.
27

Šiuo aspektu Trinseo pabrėžia, kad tiek iš 2010 m. kovo 18 d. Komisijos dokumento „Guidance on Interpretation of Annex I of the [Directive 2003/87] (excl. aviation activities)“ [„Direktyvos [2003/87] I priedo aiškinimo gairės (išskyrus aviacijos veiklą)“], tiek iš Sprendimo 2013/448 16 konstatuojamosios dalies matyti, kad polimerų gamyba patenka į Direktyvos 2003/87 taikymo sritį. Remiantis Sprendimu 2011/278, kai įrenginys, kuriam taikoma apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema, teikia šilumą kitam įrenginiui, kuriam taikoma ta pati sistema, nemokami apyvartiniai taršos leidimai turi būti skirti pastarajam, nes Sprendime 2013/448 draudžiama šiuos leidimus suteikti pirmajam įrenginiui. Kadangi TEHG I priedo 2 dalies 27 punktu Direktyva 2003/87 nebuvo tinkamai perkelta į nacionalinę teisę, Trinseo gali remtis tiesiogiai iš tos direktyvos kylančia teise į tokius nemokamus taršos leidimus.
10

Šios direktyvos 4 straipsnyje numatyta: „1. Valstybės narės gali laikyti, kad prašytojas privalo kuo greičiau pateikti visą informaciją tarptautinės apsaugos prašymui pagrįsti. Valstybės narės pareiga – bendradarbiaujant su prašytoju įvertinti atitinkamą su prašymu susijusią informaciją. 2. 1 dalyje nurodyta informacija – prašytojo pareiškimai ir visi jo turimi dokumentai, susiję su jo amžiumi, biografijos faktais, įskaitant atitinkamų giminaičių amžių ir biografijos faktus, tapatybe, pilietybe (‑ėmis), šalimi (‑is) ir vieta (‑omis), kurioje (‑se) anksčiau gyveno, ankstesniais prieglobsčio prašymais, kelionės maršrutais, kelionės dokumentais ir tarptautinės apsaugos prašymo teikimo priežastimis. 3. Tarptautinės apsaugos prašymas vertinamas išnagrinėjus kiekvieną atvejį individualiai ir atsižvelgiant į: a) visus vertintinus faktus, susijusius su kilmės šalimi sprendimo priėmimo dėl prašymo metu, įskaitant kilmės šalies įstatymus ir kitus teisės aktus bei jų taikymo būdą; b) atitinkamus prašytojo pateiktus pareiškimus ir dokumentus, įskaitant informaciją apie tai, ar prašytojas patyrė ar gali patirti persekiojimą arba didelę žalą; c) prašytojo individualią padėtį ir asmenines aplinkybes, įskaitant tokius veiksnius [kaip] biografijos faktai, lytis ir amžius, kad pagal prašytojo asmenines aplinkybes būtų įvertinta, ar prieš jį vykdyti ar galimai vykdyti veiksmai galėtų būti laikomi persekiojimu arba didele žala; d) tai, ar prašytojo veikla išvykus iš kilmės šalies buvo nukreipta vieninteliam arba pagrindiniam tikslui pasiekti – sudaryti reikiamas sąlygas prašyti tarptautinės apsaugos, kad būtų įvertinta, ar dėl tos veiklos į tą šalį grąžintas prašytojas būtų persekiojamas [arba] jam grėstų didelė žala; e) tai, ar galima pagrįstai tikėtis, kad prašytojas galėtų naudotis kitos šalies, kurioje jis galėtų gauti pilietybę, apsauga. <…> 5. Kai valstybės narės taiko principą, pagal kurį prašytojas privalo pagrįsti tarptautinės apsaugos prašymą, ir kai prašytojo pareiškimų faktai nepagrįsti dokumentais ar kitais įrodymais, tokių faktų nereikia patvirtinti, jei įvykdomos šios sąlygos: a) prašytojas realiai stengėsi pagrįsti savo prašymą; b) pateikta visa prašytojo turima informacija ir tinkamai paaiškinta, kodėl nepateikta kita svarbi informacija; c) prašytojo pareiškimai yra nuoseklūs ir patikimi bei neprieštarauja turimai specifinei ir bendrai informacijai, susijusiai su prašytojo atveju; d) prašytojas paprašė tarptautinės apsaugos kiek įmanoma anksčiau, nebent jis gali nurodyti tinkamą priežastį, dėl ko to nepadarė[,] ir e) yra nustatyta, kad prašytojas yra patikimas.“
4

Minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Valstybės narės užtikrina, kad visose aglomeracijose būtų miesto nuot[e]kų surinkimo sistemos <…> Kai miesto nuot[e]kos išleidžiamos į paviršinius vandens [nuotekų] priimtuvus, kurie pagal 5 straipsnyje duotą apibrėžimą laikomi „jautria zona“, valstybės narės užtikrina, kad aglomeracijose, turinčiose daugiau kaip 10000 g.e., nuot[e]kų surinkimo sistemos būtų įrengtos ne vėliau kaip iki 1998 m. gruodžio 31 d. Kai nuot[e]kų surinkimo sistemų įrengimas nėra pateisinamas dėl to, kad tokia sistema neduotų naudos aplinkai, arba dėl to, kad ji per daug brangiai kainuotų, yra naudojamos atskiros individualios sistemos arba kitokios atitinkamos sistemos, kurios užtikrina tokį pat aplinkos apsaugos lygį.“
10

Stadion Amsterdam nuomoja stadioną tretiesiems asmenims kaip vietą sporto varžyboms ir kartais menininkų pasirodymams. Be to, ji siūlo galimybę aplankyti Areną laikotarpiu, kai nėra suplanuotų sporto ar muzikos renginių, dalyvaujant mokamose ekskursijose „World of Ajax“, kurias sudaro ekskursija su gidu po stadioną ir ekskursija be gido po AFC Ajax muziejų. Šiuo atveju dalyviai, lydimi gido, kuris jiems suteikia įvairios informacijos apie AFC Ajax, stadioną ir muzikos pasirodymus, aplanko stadiono tribūnas, futbolo aikštę, spaudos kambarį ir kontrolės kambarį. Ekskursijos su gidu pabaigoje dalyviai gali laisvai aplankyti AFC Ajax muziejų. Pagrindinėje byloje nagrinėjamu laikotarpiu, t. y. nuo 2001 m. sausio 1 d. iki 2005 m. birželio 30 d., nebuvo galima aplankyti minėto muziejaus nedalyvaujant stadiono ekskursijoje su gidu.
26

Kaip matyti iš sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktų paaiškinimų, Mantovani iš konkurso procedūros pašalinta dėl to, kad per vėlai pateikė duomenis, įrodančius, kad atsiribojo nuo savo direktoriaus veiksmų, be to, pateikti duomenys buvo neišsamūs. Ji konkrečiai kaltinama tuo, kad savo 2013 m. gruodžio 4 ir 16 d. deklaracijose nenurodė, kad jos buvusiam direktoriui buvo iškelta baudžiamoji byla, kurioje per uždarą posėdį po derybų dėl bausmės 2013 m. gruodžio 6 d. priimtas apkaltinamasis nuosprendis.
7

1986 m. lapkričio 17 d. Tryliktosios Tarybos direktyvos 86/560/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų suderinimo – pridėtinės vertės mokesčio grąžinimo apmokestinamiesiems asmenims, kurie nėra įsisteigę Bendrijos teritorijoje, tvarkos (OL L 326, 1986, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 129) 1 straipsnyje nustatyta, kad, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, „apmokestinamasis asmuo, kuris nėra įsisteigęs Bendrijos teritorijoje“, yra apmokestinamasis asmuo, nurodytas 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23) 4 straipsnio 1 dalyje, kuris per šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą laikotarpį toje teritorijoje nevykdė savo verslo ar neturėjo joje fiksuotos vietos, per kurią būtų vykdomi verslo sandoriai, o kai tokio verslo ar nuolat veikiančios įmonės nėra, – kuris neturėjo šioje teritorijoje nuolatinės ar įprastinės gyvenamosios vietos ir per tą patį laikotarpį netiekė jokių prekių ar neteikė jokių paslaugų, kurios būtų laikomos patiektomis ar suteiktomis 2 straipsnyje minimoje valstybėje narėje, išskyrus tam tikras išimtis.
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Shields & Sons Partnership ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (mokesčių ir muitinės administratorius, Jungtinė Karalystė, toliau – mokesčių administratorius) ginčą dėl to, kad pastarasis atšaukė ieškovei pagrindinėje byloje išduotą ūkininkams skirtos bendros vienodo tarifo schemos (toliau – vienodo tarifo schema) taikymo pažymėjimą.
17

Forsikringsaftalelov (Danijos draudimo sutarčių įstatymas) 95 straipsnyje numatyta: „1. Nustačius draudėjo atsakomybę nukentėjusiajai šaliai ir kompensacijos dydį, nukentėjusioji šalis pagal subrogaciją įgyja teises, kurias draudėjas turi bendrovės atžvilgiu, tiek, kiek jo reikalavimas nebuvo patenkintas. 2. Be to, nukentėjusiajai šaliai pagal subrogaciją pereina draudėjo reikalavimas bendrovės atžvilgiu, jeigu nukentėjusiosios šalies reikalavimui dėl kompensacijos turi įtakos draudėjo likvidavimas, bankrotas, su kreditoriais sudaryta taikos sutartis ar skolos grąžinimo termino pakeitimas. Tiek, kiek nukentėjusiosios šalies reikalavimas lieka nepatenkintas, visas kompensacijos reikalavimas gali būti pateiktas bendrovei. Pirmame sakinyje aprašytais atvejais bendrovė privalo per protingą terminą pranešti draudėjui, kad jai pateiktas kompensacijos reikalavimas.“
63

Kita vertus, nors 2002 m. EStG 10 straipsnio 2 dalies 1 punkto nuostatos leidžia atsižvelgti į Prancūzijoje mokėtas socialinio draudimo įmokas apskaičiuojant Vokietijoje apmokestinamas pajamas, jos prieštarautų mokesčių sistemų darnai ta prasme, kad nors į Prancūzijoje išmokėtas neapmokestinamas pajamas nebūtų atsižvelgiama nustatant mokesčio bazę, ieškovė pagrindinėje byloje vis tiek galėtų atskaityti pensinio draudimo išlaidas per bendrą jos ir sutuoktinio apmokestinimą. Mokesčio tarifas, padidintas taikant sutuoktiniams progresinę išlygą, būtų pakoreguotas atskaičius išlaidas apskaičiuojant apmokestinamąsias pajamas. Be to, lengvata, susijusi su draudimo įmokų atskaita, turi tiesioginį ryšį su atitinkamų pajamų apmokestinimu, ir šiuo atveju, jeigu ieškovei pagrindinėje byloje būtų atsisakyta suteikti teorinę lengvatą atskaityti šias draudimo įmokas, ji gautų naudos, kad jos Prancūzijoje gautos pajamos nebūtų apmokestintos Vokietijoje.
25

Šiuo klausimu pirmiausia primintina, kad perkančiosios organizacijos pareiga paisyti vienodo požiūrio į dalyvius principo, kurios tikslas – skatinti sveikos ir veiksmingos konkurencijos tarp viešojo pirkimo porcedūroje dalyvaujančių įmonių plėtrą (žr., be kita ko, 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija / CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, EU:C:2004:236, 110 punktą ir 2015 m. kovo 12 d. Sprendimo eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, 33 punktą), ir kuri atitinka pačią direktyvų, kurios reglamentuoja viešojo pirkimo sutarčių sudarymo tvarką, esmę (žr., be kita ko, 1993 m. birželio 22 d. Sprendimo Komisija / Danija, C‑243/89, EU:C:1993:257, 33 punktą; 1996 m. balandžio 25 d. Sprendimo Komisija / Belgija, C‑87/94, EU:C:1996:161, 51 punktą ir 2001 m. spalio 18 d. Sprendimo SIAC Construction, C‑19/00, EU:C:2001:553, 33 punktą), be kita ko, reiškia, kad dalyviai turi turėti vienodas galimybes tiek tuomet, kai rengia pasiūlymus, tiek tuomet, kai perkančioji organizacija juos vertina (žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Michaniki, C‑213/07, EU:C:2008:731, 45 punktą ir 2016 m. gegužės 24 d. Sprendimo MT Højgaard ir Züblin, C‑396/14, EU:C:2016:347, 37 punktą).