GENERALINĖS ADVOKATĖS

ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,

pateikta 2020 m. kovo 12 d. ( 1 )

Byla C‑575/18 P

Čekijos Respublika

prieš

Europos Komisiją

„Apeliacinis skundas – Europos Sąjungos nuosavi ištekliai – Finansinė valstybių narių atsakomybė – Čekijos Respublikos finansinės atsakomybės konstatavimas – Tam tikrų importo muitų praradimas – Pareiga sumokėti Komisijai sumą, atitinkančią tą prarastą sumą – „Akto, kurį galima ginčyti“ sąvoka – Teisė į veiksmingą teisinę gynybą“

Įvadas

1. Apeliaciniu skundu Čekijos Respublika prašo panaikinti 2018 m. birželio 28 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartį Čekijos Respublika / Komisija ( 2 ), kuria šis teismas atmetė kaip nepriimtiną jos ieškinį dėl panaikinimo, pateiktą dėl Europos Komisijos tariamo sprendimo, esančio 2015 m. sausio 20 d. Biudžeto generalinio direktorato Nuosavų išteklių ir finansinio programavimo direktorato direktoriaus rašte Ares (2015)217973 (toliau – ginčijamas raštas).

2. Šiame apeliaciniame skunde keliami keli esminiai klausimai dėl Sąjungos tradicinių nuosavų išteklių (TNI) sistemos veikimo, dėl mokėjimo su išlygomis sąvokos ir apskritai dėl valstybių narių galimybės pasinaudoti veiksminga teismine gynyba, kilus ginčams dėl jų finansinės atsakomybės Sąjungai apimties.

Teisinis pagrindas

SESV

3. SESV 263 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta: „Europos Sąjungos Teisingumo Teismas prižiūri teisėkūros procedūra priimtų teisės aktų, Tarybos, Komisijos ir Europos centrinio banko priimtų teisės aktų, išskyrus rekomendacijas ir nuomones, ir Europos Parlamento bei Europos Vadovų Tarybos aktų, galinčių turėti teisinių padarinių trečiosioms šalims, teisėtumą. Jis taip pat prižiūri Sąjungos įstaigų ar organų aktų, galinčių turėti teisinių padarinių trečiosioms šalims, teisėtumą.“

Chartija

4. Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta: „Kiekvienas asmuo, kurio teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos, turi teisę į veiksmingą jų gynybą teisme šiame straipsnyje nustatytomis sąlygomis.“

Tarybos sprendimas 2007/436/EB, Euratomas

5. Remiantis 2007 m. birželio 7 d. Tarybos sprendimo 2007/436/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos ( 3 ) 2 konstatuojamąja dalimi, nuosavų išteklių sistema turi „užtikrinti pakankamus išteklius nuosekliam [Sąjungos] politikos vystymui, laikantis privalomos griežtos biudžetinės drausmės“.

6. Remiantis Sprendimo 2007/436 2 straipsnio 1 dalies a punktu, į Europos Sąjungos bendrąjį biudžetą įskaitomus nuosavus išteklius sudaro pajamos, gautos, be kita ko, iš bendrojo muitų tarifo muitų ir kitų muitų, kuriuos Sąjungos institucijos yra nustačiusios arba nustatys prekybai su ES narėmis nesančiomis valstybėmis.

7. Be to, 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad 2 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytus nuosavus išteklius surenka valstybės narės. Jos tuos išteklius perduoda Komisijai.

Tarybos reglamentas Nr. 1150/2000 (EB, Euratomas)

8. Reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000 ( 4 ) 21 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad glaudus bendradarbiavimas tarp valstybių narių ir Komisijos padės tinkamai taikyti finansines taisykles, susijusias su nuosavais ištekliais.

9. Remiantis Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio 1 dalimi, Sąjungai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 2007/436 2 straipsnio 1 dalies a punkte, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas ir skolininko informavimo sąlygos.

10. 6 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta: „1. Nuosavų išteklių sąskaitos atidaromos kiekvienos valstybės narės Ižde arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje įstaigoje ir suskirstomos pagal išteklių rūšį. <…> 3. a) Pagal 2 straipsnį nustatytos sumos, laikantis šios dalies b punkto reikalavimų, įskaitomos į sąskaitas ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos. b) Nustatytos mokėtinos sumos, neįskaitytos į šios dalies a punkte nurodytas sąskaitas dėl to, kad dar nebuvo išieškotos ir kad nebuvo pateikta jokia garantija, per a punkte nurodytą laikotarpį įrašomos į atskiras sąskaitas. Valstybės narės šią tvarką gali taikyti, jeigu nustatytos mokėtinos sumos, už kurias buvo pateikta garantija, buvo užginčytos ir kurios, išsprendus kilusius ginčus, gali būti pakeistos. <…>“

11. 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde arba savo paskirtoje įstaigoje. <…>“

12. Remiantis 10 straipsnio 1 dalimi, nuosavi ištekliai, nurodyti Sprendimo 2007/436 2 straipsnio 1 dalies a punkte, įtraukiami ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po 19-os antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti mokėti suma, dienos.

13. 11 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad bet kokio uždelsimo įmokėti į 9 straipsnio 1 dalyje minėtą sąskaitą atveju, atitinkamos valstybės narės turi mokėti palūkanas.

14. Galiausiai 17 straipsnio 1–4 dalyse nustatyta: „1. Valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumos, atitinkančios 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti sumas, perdavimą Komisijai pagal šį reglamentą. 2. Valstybės narės atleidžiamos nuo pareigos perduoti Komisijos dispozicijon sumas, atitinkančias nustatytas gautinas sumas, kurios tampa neatgautinomis dėl: a) force majeure priežasčių; arba b) kitų priežasčių, kurių negalima joms priskirti. Nustatytos gautinos sumos pripažįstamos neatgautinomis kompetentingos administracinės institucijos sprendimu, kuri nustato, kad jų negalima atgauti. Nustatytos gautinos sumos laikomos neatgautinomis vėliausiai praėjus penk[er]ių metų laikotarpiui nuo dienos, kai suma buvo nustatyta pagal 2 straipsnį, o administracinės ar teisminės apeliacijos atveju – kai priimamas, pranešamas ar publikuojamas galutinis sprendimas. Jei gaunama mokėjimo ar mokėjimų dalis, maksimalus penk[er]ių metų laikotarpis prasideda paskutinio atlikto mokėjimo dieną tais atvejais, kai skola nelikviduojama. Sumos, kurių negalima išieškoti galutinai pašalinamos iš atskiros sąskaitos, nurodytos 6 straipsnio 3 dalies b punkte. Jos nurodomos ketvirčio išrašo, nurodyto 6 straipsnio 4 dalies b punkte, priede ir, kur taikoma, ketvirčio išraše, nurodytame 6 straipsnio 5 dalyje. 3. Per tris mėnesius nuo 2 dalyje nurodyto administracinio sprendimo arba laikantis toje dalyje nurodytų terminų, valstybės narės pateikia Komisijai informaciją apie tokius atvejus, kai buvo taikoma 2 dalis, jei nustatytos gautinos sumos viršija 50000 eurų. <…> Šioje ataskaitoje, kuri bus pateikta pagal Komisijos, jai pasikonsultavus su 20 straipsnyje nurodytu komitetu, paruoštą formą, nurodomi visi faktai, būtini pilnai ištirti 2 dalies a ir b punktuose nurodytas priežastis, kurios sukliudė atitinkamoms valstybėms narėms perduoti atitinkamas sumas[,] ir priemonės, kurių atitinkamu atveju ar atvejais ėmėsi valstybė narė toms sumoms išieškoti. 4. Komisijai suteikiami šeši mėnesiai nuo 3 dalyje nurodytos ataskaitos gavimo pateikti savo komentarus atitinkamai valstybei narei. Kai Komisija mano esant būtina paprašyti papildomos informacijos, šešių mėnesių terminas prasideda po paprašytos papildomos informacijos gavimo dienos.“

Ginčo aplinkybės

15. Toliau pateikiamas trumpas ginčo aplinkybių aprašymas.

16. 2008 m. gegužės 30 d. Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF), atlikusi tyrimą dėl Laoso kilmės kišeninių žiebtuvėlių su akmenėliais importo patikrinimų 2004–2007 m., parengė galutinę ataskaitą. Iš tikrųjų šių žiebtuvėlių kilmės šalis buvo Kinijos Liaudies Respublika ir už juos turėjo būti mokamas antidempingo muitas.

17. Toje ataskaitoje buvo nurodyta, kad „per patikrinimą surinktų kilmę iš Kinijos patvirtinančių įrodymų pakanka, kad valstybės narės pradėtų administracinę mokesčių perskaičiavimo procedūrą“. Ataskaitoje nurodyta, jog būtina, kad „valstybės narės atliktų tolesnio stebėjimo auditą, prireikus – tyrimus dėl atitinkamų importuotojų, ir skubiai pradėtų išieškojimo procedūrą <…>“.

18. Kiek tai susiję su Čekijos Respublika, OLAF ataskaitos išvadose nurodyti 28 prekių importo atvejai, siejami su trijų skirtingų muitinės įstaigų kompetencija.

19. Atitinkamos muitinės įstaigos ėmėsi priemonių, kad dėl šių 28 atvejų būtų atliktas mokesčio perskaičiavimas ir įvykdytas išieškojimas.

20. Vis dėlto nė vienu iš 28 atvejų Čekijos Respublika negalėjo užtikrinti mokesčio perskaičiavimo per nustatytą terminą.

21. Nuo 2013 m. lapkričio mėn. iki 2014 m. lapkričio mėn. WOMIS ( 5 ) sistemoje Čekijos Respublika paskelbė apie 28 negalimo nuosavų išteklių išieškojimo atvejus.

22. 2014 m. liepos ir gruodžio mėn. ši valstybė narė, Komisijai paprašius, pateikė jai papildomos informacijos per WOMIS sistemą.

23. Ginčijamu raštu Komisijos Biudžeto generalinio direktorato Nuosavų išteklių ir finansinio programavimo direktorato direktorius Čekijos valdžios institucijas informavo, kad nė vienas iš nurodytų atvejų netenkina Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 2 dalyje nustatytų atleidimo nuo pareigos perduoti nuosavus išteklius sąlygų. Ji paragino Čekijos valdžios institucijas imtis būtinų priemonių, kad ne vėliau kaip pirmą darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, kurį tas raštas buvo išsiųstas, dienos į Komisijos sąskaitą būtų pervesta 53976340 Čekijos kronų (CZK) (apie 2112708 EUR). Be to, tas direktorius nurodė, kad už bet kokį vėlavimą turi būti mokamos palūkanos pagal Reglamento Nr. 1150/2000 11 straipsnį.

24. 2015 m. kovo 17 d. Čekijos Respublika pervedė ginčijamą sumą į Komisijos sąskaitą ir pakartojo išlygas dėl ginčijamame rašte Komisijos pateikto teiginio.

Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiama nutartis

25. 2015 m. kovo 30 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo Čekijos Respublikos ieškinį, juo buvo prašoma panaikinti sprendimą, tariamai esantį ginčijamame rašte.

26. 2015 m. birželio 11 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo atskiru dokumentu Komisijos pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, nes ginčijamas raštas nėra sprendimas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo. Čekijos Respublika pateikė pastabas dėl šio prieštaravimo.

27. 2015 m. liepos 20 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo dokumentą, juo Slovakijos Respublika paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti Čekijos Respublikos reikalavimų.

28. 2015 m. gruodžio 22 d. sprendimu, gavęs pagrindinių bylos šalių pastabas, Bendrasis Teismas sustabdė šios bylos nagrinėjimą, kol bus priimti sprendimai Slovakija / Komisija ( 6 ) ir Rumunija / Komisija ( 7 ). Paskelbus šiuos sprendimus bylos nagrinėjimas buvo atnaujintas ir pagrindinėms bylos šalims pasiūlyta pateikti nuomonę dėl šių sprendimų sukeliamų pasekmių.

29. Skundžiama nutartimi Bendrasis Teismas pritarė Komisijos nepriimtinumu grindžiamam prieštaravimui, remdamasis tuo, kad, kaip nurodyta tos nutarties 64 ir 87 punktuose, ginčijamas raštas yra tik paprastas informacinio pobūdžio nuomonės pateikimas su raginimu perduoti nuosavus išteklius, todėl jis negali būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas.

30. Tokį kvalifikavimą lemia ginčijamo rašto parengimo ir Komisijos įgaliojimų Sąjungos nuosavų išteklių srityje analizė ir šio rašto turinio analizė.

31. Visų pirma Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, kad, remiantis Sprendimu 2007/436 ir Reglamentu Nr. 1150/2000, valstybės narės turėjo tiesiogiai nustatyti ir perduoti nuosavus išteklius (skundžiamos nutarties 37–43 punktai), nors šiuose teisės aktuose nenustatyta speciali procedūra, kurioje Komisija turi priimti sprendimą dėl pareigos perduoti (tos nutarties 47 punktas). Konkrečiau kalbant, kiek tai susiję su Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 2 dalyje nustatytu išimtiniu atleidimu nuo šios pareigos, Komisija, remdamasi 17 straipsnio 4 dalimi, galėtų tik pateikti pastabas dėl priežasčių, valstybei narei sutrukdžiusių perduoti sumą, kuri kompetentingos nacionalinės administracinės institucijos sprendimu pripažinta neatgautina, ir dėl priemonių, kurių ši valstybė narė ėmėsi tai sumai išieškoti. Šios pastabos nėra privalomojo pobūdžio, todėl nesukelia privalomų teisinių pasekmių (tos nutarties 44–49 punktai).

32. Be to, skundžiamos nutarties 51–55 punktuose Bendrasis Teismas iš esmės nurodė ir tai, kad galimi valstybės narės ir Komisijos ginčai dėl nuosavų išteklių nustatymo ir perdavimo siejami su procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo.

33. Antra, skundžiamos nutarties 59 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad iš ginčijamo rašto turinio matyti, jog iš esmės Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 4 dalimi, Čekijos Respublikai pateikė savo pastabas dėl pastarosios prašymo atleisti nuo pareigos perduoti ginčijamą sumą ir kad ši institucija šią valstybę narę paragino perduoti tą sumą. Kadangi šiame rašte buvo nurodytas terminas tai sumai perduoti, tos nutarties 62 ir 63 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad, atsižvelgiant į bendrą to rašto turinį, tokio termino nurodymas neleidžia nuspręsti, kad Komisija ketino priimti privalomų teisinių pasekmių sukeliantį teisės aktą, ir taip pat nurodė, kad pateikiant šią nuorodą ginčijamame rašte pakartota šio reglamento 10 ir 11 straipsnių formuluotė.

34. Galiausiai Bendrasis Teismas atmetė įvairius Čekijos Respublikos pateiktus argumentus. Konkrečiai dėl argumento, susijusio su teise į veiksmingą teisminę gynybą, skundžiamos nutarties 81–84 punktuose jis nurodė: „81. <…> nors su privalomomis teisinėmis pasekmėmis susijusi sąlyga turi būti aiškinama atsižvelgiant į [Chartijos] 47 straipsnio pirmoje pastraipoje užtikrinamą teisę į veiksmingą teisminę gynybą, pakanka priminti, kad šia teise nesiekiama pakeisti Sutartyse numatytos teisminės kontrolės sistemos, būtent taisyklių dėl Sąjungos teismui pareikštų tiesioginių ieškinių priimtinumo, kaip matyti ir iš su šiuo 47 straipsniu susijusių paaiškinimų, į kuriuos pagal ESS 6 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą ir šios Chartijos 52 straipsnio 7 dalį reikia atsižvelgti aiškinant minėtą sąlygą. Todėl sąvoką „aktas, kurį galima ginčyti“ aiškinant pagal minėtą 47 straipsnį ši sąlyga negali būti atmetama, neviršijus pagal Sutartį Sąjungos teismams suteiktų įgaliojimų (Sprendimo Slovakija / Komisija 66 punktas ir 2017 m. spalio 25 d. Sprendimo Rumunija / Komisija, C‑599/15 P, EU:C:2017:801, 68 punktas). 82. Be to, gavusi [ginčijamą] raštą, Čekijos Respublika galėjo neatsakyti į jį ir laukti, kol Komisija galbūt pareikš ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo. 83. Žinoma, iš SESV 258 straipsnio struktūros matyti, kad Komisija neprivalo pareikšti tokio ieškinio, nes dėl jos turimos diskrecijos, kiek ji susijusi su galimybe pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo Teisingumo Teisme, niekas neturi teisės reikalauti, kad ji pareikštų konkrečią poziciją (žr. 2015 m. rugsėjo 14 d. Nutarties Rumunija / Komisija, T‑784/14, nepaskelbta Rink., EU:T:2015:659, 55 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). 84. Vis dėlto Čekijos Respublika taip pat galėjo perduoti nagrinėjamą [sumą] su tam tikromis išlygomis dėl šios institucijos teiginių pagrįstumo, nes Teisingumo Teismas ne kartą nurodė šią galimybę (šiuo klausimu žr. 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija / Nyderlandai, C‑96/89, EU:C:1991:213, 17 punktą; 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė, C‑359/97, EU:C:2000:426, 31 punktą ir 2007 m. spalio 4 d. Nutartį Suomija / Komisija, C‑457/06 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2007:582, 39 punktą).“

35. Taigi Bendrasis Teismas atmetė Čekijos Respublikos ieškinį dėl panaikinimo kaip nepriimtiną ir nenagrinėjo Slovakijos Respublikos prašymo leisti įstoti į bylą.

Apeliacinio proceso šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme

36. 2018 m. rugsėjo 13 d. pateiktu apeliaciniu skundu Čekijos Respublika Teisingumo Teismo prašo: – panaikinti skundžiamą nutartį, – atmesti Komisijos pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, – grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad priimtų sprendimą dėl ieškinio pagrįstumo, – priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

37. Komisija Teisingumo Teismo prašo: – atmesti apeliacinį skundą, – priteisti iš Čekijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

38. Nyderlandų Karalystė įstojo į bylą palaikyti Čekijos Respublikos reikalavimų.

39. Apeliacinio proceso šalys pateikė atitinkamus savo argumentus per 2019 m. lapkričio 11 d. teismo posėdį.

Analizė

40. Grįsdama apeliacinį skundą apeliantė remiasi vieninteliu pagrindu, susijusiu su SESV 263 straipsnio, siejamo su Chartijos 47 straipsniu, pažeidimu. Manau, jog prieš nagrinėjant šalių argumentus tikslinga priminti TNI, konkrečiai – jų perdavimui taikomus teisėje ir jurisprudencijoje nustatytus principus.

TNI sistema

41. TNI (įskaitant muitus) skirti Sąjungos politikai finansuoti. Kadangi Sąjunga neturi tarnautojų, įgaliotų surinkti šiuos išteklius, juos surinkti ir valdyti turi valstybės narės, kurioms šiuo klausimu nustatyti keli įpareigojimai (remiantis Reglamentu Nr. 1150/2000, kiek tai susiję su šiuo atveju reikšmingu laikotarpiu) ( 8 ).

42. Nuosavi ištekliai mokėtini juos nustačius. Pažymėtina, kad valstybės narės turi nustatyti nuosavų išteklių sumą „iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas ir skolininko informavimo sąlygos“ (žr. Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio 1 dalį) ( 9 ).

43. Šiuo klausimu valstybės narės neturi jokios diskrecijos. Iš tikrųjų, remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, valstybės narės negali būti atleistos nuo pareigos nustatyti skolas, net jeigu jas ginčija, „priešingu atveju, reikėtų pripažinti, kad Sąjungos finansinė pusiausvyra būtų sutrikdyta“ dėl valstybės narės elgesio ( 10 ). Vadinasi, bet kokia galimybė ginčyti atsiranda tik a posteriori.

44. Kiekviena valstybė narė, nustačiusi nuosavus išteklius, juos perveda į šiuo tikslu valstybės ižde ar šios valstybės paskirtoje įstaigoje Komisijos vardu atidarytą sąskaitą. Kiekviena valstybė narė tam tikra prasme veikia kaip aptariamų išteklių bankas ar depozitaras, turintis pareigą juos visus perduoti Komisijai, nesvarbu, ar jie gauti, ar ne ( 11 ). Taigi valstybės narės gali išvengti pareigos perduoti išteklius tik Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 2 dalyje nurodytais atvejais, t. y. kai atitinkamos nustatytos sumos tampa neatgautinos dėl force majeure priežasčių arba dėl kitų priežasčių, kurių negalima priskirti atitinkamoms valstybėms.

45. Šis griežtas mechanizmas grindžiamas būtinumu užtikrinti „greitą ir veiksmingą“ Sąjungos nuosavų išteklių pervedimą ( 12 ). Juo siekiama būtent valstybių narių atsakomybės.

46. Taip pat dėl šios priežasties už pirma nurodytų pareigų nevykdymą pagal Reglamento Nr. 1150/2000 11 straipsnį mokamos didelės palūkanos. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nurodė, kad tarp įpareigojimo nustatyti nuosavus išteklius ir pervesti juos į Komisijos sąskaitą per nustatytą terminą ir įpareigojimo sumokėti palūkanas egzistuoja „neatskiriamas ryšys“ ( 13 ).

47. Šiomis aplinkybėmis Komisija įpareigota užtikrinti, kad valstybės narės vykdytų įsipareigojimus. Jeigu valstybė narė nevykdo tų įsipareigojimų, Komisija įgaliota pradėti pažeidimo procedūrą pagal SESV 258 straipsnį.

48. Jeigu valstybė narė ginčija TNI egzistavimą ar mokėtiną sumą, ji gali išvengti sankcijos, t. y. palūkanų mokėjimo, „perduodama reikalaujamas sumas Komisijai ir ginčydama šios institucijos teiginių pagrįstumą“ ( 14 ).

49. Vis dėlto Teisingumo Teismas neapibrėžė tokio mokėjimo su išlygomis tvarkos. Jis taip pat nepriėmė sprendimo dėl klausimo, ar galiausiai teisiniu požiūriu toks mokėjimas gali būti laikomas „neturinčiu trūkumų“, ar atitinkama valstybė narė lieka neįvykdžiusi įsipareigojimų.

50. Teisingumo Teismas tik pažymėjo, kad, nors Komisija negali neleisti valstybei narei pasinaudoti mokėjimu su išlygomis, TNI sistema draudžia galimybę (Komisijai) vesti derybas dėl tokio mokėjimo sąlygų ir tvarkos ( 15 ).

51. Tokią situaciją lemia TNI sistemos ypatumas: Komisija neturi jokių sprendimų priėmimo įgaliojimų pagal Reglamentą Nr. 1150/2000.

52. Iš tikrųjų, nors remdamasi Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 4 dalimi Komisija turi pateikti pastabas dėl to, ar valstybė narė gali būti atleista nuo pareigos perduoti išteklius, ji neturi priimti sprendimo šiuo klausimu. Taip pat valstybės narės toliau valdo Komisijos vardu atidarytas sąskaitas ir netgi gali iš jų paimti ginčijamas sumas ( 16 ), rizikuodamos, kad prieš jas prireikus gali būti pradėta pažeidimo procedūra ir gali tekti mokėti pirma nurodytas palūkanas.

53. Tai nėra teisės aktų leidėjo užmiršta aplinkybė: jis sąmoningai nusprendė Komisijai nesuteikti tokių įgaliojimų. Iš tikrųjų 2003 m. pasiūlyme dėl Reglamento Nr. 1150/2000 pakeitimo iš dalies pateikto naujojo 17 straipsnio 4 dalyje buvo numatyta, kad, kilus nesutarimui, ar galutinį neišieškojimą lėmė force majeure, ar kitos priežastys, kurių negalima priskirti atitinkamai valstybei narei, priimamas „Komisijos motyvuotas sprendimas“ ( 17 ). Taryba atmetė šį pasiūlymą. Valstybės narės pirmumą suteikė jų prerogatyvų išsaugojimui ir Komisijai nesuteikė jokių įgaliojimų priimti sprendimus dėl mokėtinų sumų.

54. Vis dėlto šis sprendimų priėmimo įgaliojimų nebuvimas nepaneigia Komisijos, kaip Sutarčių sergėtojos, vaidmens ir jos įgaliojimų teikti teisines nuomones dėl valstybių narių įsipareigojimų pagal Reglamentą Nr. 1150/2000.

55. Šioje srityje, kaip nurodyta doktrinoje, Komisijai (kartais) tenka atkakliai nevykdančioms įsipareigojimų valstybėms narėms siųsti įspėjamuosius raštus ( 18 ).

56. Teisingumo Teismas jau konstatavo, kad tokie raštai nėra „aktai, kuriuos galima ginčyti“ pagal SESV 263 straipsnį ( 19 ), todėl Komisijos analizę ginčyti norinčios valstybės narės susiduria su korneliška dilema: arba jos atsisako perduoti Komisijai reikalaujamas sumas, taip rizikuodamos, kad turės mokėti labai dideles palūkanas, arba, siekdamos apsisaugoti nuo šios rizikos, jos įvykdo mokėjimą su išlygomis, nors nėra užtikrintos, kad Komisija pradės pažeidimo procedūrą, leisiančią ginčą išspręsti iš esmės Teisingumo Teisme ( 20 ).

57. Šiuo atveju Teisingumo Teismui pateiktas apeliacinis skundas susijęs su tokia beveik kafkiška teisine situacija. Čekijos Respublika siekė ginčyti Komisijos analizę, pateiktą ginčijamame rašte. Kad galėtų tai padaryti, ji įvykdė mokėjimą su išlygomis ir pareiškė SESV 263 straipsniu grindžiamą ieškinį dėl panaikinimo. Bendrasis Teismas šį ieškinį atmetė, remdamasis tuo, kad ginčijamas raštas nėra aktas, kurį galima ginčyti. Komisija nusprendė, kad įsipareigojimų neįvykdymo nenustatyta, nes reikalaujamas mokėjimas pervestas, o nurodytos išlygos, atrodo, jos nuomone, nesukelia teisinių pasekmių ( 21 ).

58. Atsižvelgdama būtent į šį ypatingą teisinį kontekstą imsiuosi nagrinėti apeliaciniam skundui pagrįsti apeliantės pateiktą vienintelį pagrindą ir kitų apeliacinio proceso šalių pateiktus argumentus.

Šalių argumentai

59. Pateikdama vienintelį pagrindą dėl SESV 263 straipsnio, siejamo su Chartijos 47 straipsniu, pažeidimo Čekijos Respublika iš esmės tvirtina, kad neturi jokių veiksmingų teisinės gynybos priemonių, leidžiančių kreiptis į Sąjungos teismą dėl jos ir Komisijos ginčo, susijusio su pareigos perduoti TNI buvimu (ar nebuvimu), priešingai, nei Bendrasis Teismas nurodė skundžiamos nutarties 81 ir paskesniuose punktuose.

60. Pirmiausia Čekijos Respublika pabrėžia, kad, jeigu Komisija valstybę narę ragina perduoti nuosavus išteklius tokiu dokumentu, kaip ginčijamas raštas, ši valstybė narė de facto turi perduoti reikalaujamą sumą per nustatytą terminą, nepaisydama to, kad pateikia išlygų dėl Komisijos teiginių. Iš tikrųjų, jeigu valstybė narė nesumokėtų šios sumos, jai kiltų rizika, kad turės mokėti dideles palūkanas, jeigu bus konstatuota, kad ji neįvykdė įsipareigojimo perduoti išteklius. Faktiškai šių palūkanų sumą lemtų data, kai Komisija pradeda procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, ir šios procedūros trukmė, todėl atitinkama valstybė narė negalėtų tokios sumos kontroliuoti.

61. Taigi, pirma, atsižvelgiant į Komisijos turimą diskreciją pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo ( 22 ) ir į tai, kad tam nenustatytas termino reikalavimas, valstybė narė negali būti užtikrinta, kad Teisingumo Teismas jos ginčą nagrinės iš esmės. Kadangi dėl šios priežasties teisė kreiptis į teismą priklauso nuo Komisijos valios, negarantuojama teisė į veiksmingą teisminę gynybą ( 23 ).

62. Kitaip būtų tik jeigu atitinkamai valstybei narei įvykdžius mokėjimą su išlygomis Komisija prieš tą valstybę narę turėtų pareigą pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Vis dėlto esamomis aplinkybėmis ( 24 ) tokios pareigos nenustatyta nei skundžiamoje nutartyje, nei Teisingumo Teismo jurisprudencijoje dėl mokėjimo su išlygomis. Be to, šioje jurisprudencijoje trūksta tikslumo dėl tokio mokėjimo sąlygų ir pasekmių, o tai sukelia teisinį nesaugumą ir pažeidžia teisę į veiksmingą teisminę gynybą.

63. Antra, Čekijos Respublika tvirtina, kad iš dabartinės Komisijos praktikos matyti, jog ji nemano turinti pareigą pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kai įvykdytas mokėjimas su išlygomis ( 25 ).

64. Trečia, Čekijos Respublika mano, jog valstybės narės teisminės gynybos trūkumai (mokėjimo su išlygomis atveju), kaip matyti iš pirma pateiktų argumentų, yra ginčijamo rašto parengimo „faktinių ir teisinių aplinkybių“ elementas; jis yra reikšmingas kriterijus vertinant galimybę ginčyti šį raštą ( 26 ). Taigi atsižvelgiant į šias aplinkybes, siekiant užtikrinti teisę į veiksmingą teisminę gynybą, sąvokas „privalomi teisiniai padariniai“ ir „aktas, kurį galima ginčyti“, reikia aiškinti kitaip, nei Bendrasis Teismas nustatė skundžiamoje nutartyje.

65. Čekijos Respublika nurodo, kad pakartojo išlygas (dėl įsipareigojimo perduoti ginčijamą sumą) ir Komisijos paprašė jai grąžinti tą sumą arba pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, tačiau nesėkmingai.

66. Nyderlandų Karalystė, įstojusi į bylą palaikyti Čekijos Respublikos reikalavimų, tvirtina, jog ginčijamu raštu siekta sukelti teisinių pasekmių, visų pirma dėl to, kad jame atskirai nurodyta data, nuo kurios mokėtinos palūkanos.

67. Komisija ginčija vienintelio pagrindo pagrįstumą.

68. Pirmiausia ji pabrėžia, jog Čekijos Respublika visai neginčija Sprendimo 2007/436 ir Reglamento Nr. 1150/2000 išaiškinimo, be kita ko, pateikto skundžiamos nutarties 42 ir 47 punktuose, pagal kurį valstybės narės turi nustatyti Sąjungos nuosavus išteklius ir pagal kurį šiuose teisės aktuose nenustatyta jokios specialios procedūros, Komisijai leidžiančios priimti sprendimą dėl įsipareigojimo perduoti TNI. Tuo remdamasi Komisija mano, jog neturi jokių sprendimų priėmimo įgaliojimų.

69. Kadangi Komisijai tokia kompetencija nesuteikta, beje, Čekijos Respublika to neginčijo, ši institucija įgaliota pranešti suinteresuotajai valstybei narei savo nuomonę dėl tam tikrų sumų pripažinimo Sąjungai priklausančiais TNI. Vis dėlto tokia nuomonė nesukelia teisinių pasekmių, todėl jos negalima ginčyti pareiškiant ieškinį dėl panaikinimo.

70. Anot Komisijos, Čekijos Respublikos argumentai, kuriuos ji grindžia teise į veiksmingą teisminę gynybą, pateikti dėl kylančios finansinės rizikos mokėti palūkanas, neleidžia daryti kitokios išvados. Iš tikrųjų Komisija mano, jog analogiški argumentai jau atmesti Sprendime Slovakija / Komisija.

71. Be to, šiuo klausimu pastabose dėl Nyderlandų Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimų Komisija teigia, kad ši valstybė narė nepateikė jokio argumento, pagrindžiančio, kodėl ši byla skiriasi nuo bylų, kuriose priimtas Sprendimas Slovakija / Komisija. Galiausiai pareiga mokėti palūkanas tiesiog yra neišvengiama atitinkamos valstybės narės įsipareigojimo, kuris jai nustatytas TNI sistemą reglamentuojančiuose teisės aktuose, perduoti tuos išteklius Komisijai per nustatytą laiką (nors ji ginčija įsipareigojimą sumokėti nagrinėjamas sumas) neįvykdymo pasekmė.

72. Beje, Komisija teigia, jog atsižvelgiant į esamą TNI sistemą išspręsti valstybės narės ginčą dėl jos įsipareigojimo nustatyti ir perduoti tuos išteklius leidžia tik viena priemonė, t. y. procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Šiuo klausimu ji daro nuorodą į skundžiamos nutarties 51 ir 53–55 punktus, kuriuose Bendrasis Teismas akcentavo išimtinę Teisingumo Teismo kompetenciją nustatyti valstybių narių įsipareigojimus šioje srityje.

73. Atsakymuose į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus Komisija nurodė ir tai, kad, nepaisant Čekijos Respublikos nurodytų išlygų, jos įvykdytas mokėjimas neturi jokių teisinių trūkumų, o šios išlygos nėra TNI reglamentuojančių teisės aktų pažeidimas ( 27 ). Komisijos nuomone, atitinkamos valstybės narės vienašališkas išlygų pateikimas nepakeičia išteklių, kurie turi būti besąlygiškai jai perduoti pagal TNI reglamentuojančius teisės aktus, teisinio statuso. Priešingu atveju kiltų grėsmė, kad bus sunkiai sutrikdytas Sąjungos finansinis stabilumas ir reitingai.

74. Be to, Komisija pažymi, kad, jeigu valstybė narė įsitikinusi savo pozicijos pagrįstumu ir siekia susigrąžinti perduotus išteklius, ji gali (vienašališkai) padaryti savo vedamos buhalterinės apskaitos korekcijas, ir nebūtina numatyti tam skirtų teisminės gynybos mechanizmų. Vis dėlto prieš taip veikiančią valstybė narę gali būti pradėta procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir kiltų rizika, kad galiausiai jai teks mokėti TNI reglamentuojančiuose teisės aktuose nustatytas palūkanas. Šios palūkanos tam tikra prasme būtų valstybės narės, besiimančios veiksmų prieš Komisijos nuomonę, mokėtina kaina, „prisiimant visą riziką“ ( 28 ). Jeigu Komisija delstų pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, taip didindama mokėtinų palūkanų sumą, Sąjungos teismas, remdamasis šiuo pagrindu, galėtų sumažinti kaltinamai valstybei narei tenkančią naštą.

Vertinimas

75. Manau, jog vertinimą reikia atlikti dviem etapais.

76. Pirmame etape nagrinėsiu klausimą, ar Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad apeliantės pareikštas ieškinys dėl ginčijamo rašto panaikinimo nepriimtinas, nes nėra akto, kurį galima ginčyti. Toliau paaiškinsiu, kodėl manau, kad Bendrojo Teismo pozicija teisiniu požiūriu teisinga. Vis dėlto negalima paneigti ir to, kad šiuo metu TNI sistemoje yra spraga, nes pagal šią sistemą valstybė narė negali veiksmingai ginčyti Komisijos pozicijos, nerizikuodama tapti pažeidėja ir mokėti labai dideles palūkanas.

77. Būtent dėl šios priežasties antrame etape nagrinėsiu alternatyvius sprendimo variantus, valstybėms narėms suteikiančius galimybę veiksmingai kreiptis į teismą, kilus ginčui dėl įsipareigojimo perduoti TNI.

Pirmas etapas: šiuo atveju nėra akto, kurį galima ginčyti

78. Remiantis suformuota jurisprudencija, „aktai, kuriuos galima ginčyti“, kaip jie suprantami pagal SESV 263 straipsnį, yra „bet kokios Sąjungos institucijų priimtos nuostatos, nepriklausomai nuo jų formos, kuriomis siekiama sukelti privalomų teisinių pasekmių“ ( 29 ).

79. Siekiant nustatyti, ar ginčijamas aktas sukelia tokių pasekmių, reikia remtis jo esme ( 30 ). Šios pasekmės turi būti vertinamos remiantis objektyviais kriterijais, pavyzdžiui, to akto turiniu, prireikus atsižvelgiant į jo priėmimo aplinkybes ir jį priėmusios institucijos įgaliojimus ( 31 ).

80. Šiuo klausimu pažymiu, jog skundžiamos nutarties 36–56 punktuose Bendrasis Teismas atliko išsamią ir tikslią ginčijamo rašto siuntimo aplinkybių, taip pat Komisijos įgaliojimų TNI srityje analizę. Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija neįgaliota priimti sprendimo, galinčio sukelti privalomų teisinių pasekmių, ir kad ginčijamas raštas turi būti laikomas paprastu informacinio pobūdžio raginimu.

81. Atsižvelgiant į pirma nurodytą teisinį pagrindą ir taikytiną jurisprudenciją (darau nuorodą į šios išvados 41–58 punktus), Bendrojo Teismo analizė yra teisinga.

82. Atrodo, šiai išvadai pritaria ir apeliacinio proceso šalys. Pažymėtina, jog per teismo posėdį Čekijos Respublika negalėjo tiksliai nurodyti, koks šiuo atveju Komisijos tariamai priimto sprendimo teisinis pagrindas. Iš tikrųjų, kaip priminiau, nė viename Reglamento Nr. 1150/2000 straipsnyje Komisijai nesuteikta sprendimų priėmimo įgaliojimų.

83. Dėl ginčijamo rašto turinio apeliantė taip pat negali nurodyti, kuo skundžiamos nutarties 57–64 punktuose Bendrojo Teismo atlikta analizė klaidinga ( 32 ).

84. Dėl Nyderlandų Karalystės argumento, kad ginčijamas raštas sukelia teisinių pasekmių, nes dėl jo palūkanos pradedamos skaičiuoti nuo kitos datos, nei numatytoji Reglamento Nr. 1150/2000 10 straipsnio 1 dalyje, primenu, jog tokį argumentą Teisingumo Teismas jau atmetė kaip nepakankamą, kad tokio pobūdžio raštas būtų laikomas sukeliančiu tokių pasekmių ( 33 ).

85. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, lieka tik klausimas dėl veiksmingos teisminės gynybos pagal Chartijos 47 straipsnį.

86. Čekijos Respublika Teisingumo Teismo tam tikra prasme prašo iš naujo apibrėžti akto, kurį galima ginčyti, sąvoką, kad ji apimtų tokius dokumentus, kaip ginčijamas raštas, siekiant vien to, kad, kilus ginčui dėl TNI perdavimo, valstybėms narėms būtų suteikta teisių gynimo priemonė.

87. Bendrasis Teismas teisingai priminė, kad tame Chartijos 47 straipsnyje įtvirtinta teise į veiksmingą teisinę gynybą nesiekiama „pakeisti Sutartyse numatytos teisminės kontrolės sistemos“ ( 34 ). Šiuo klausimu negalima pritarti (Čekijos Respublikos siūlomam) akto, kurį galima ginčyti, sąvokos naujam išaiškinimui atsižvelgiant į šį straipsnį, nes būtų nepaisoma priimtinumo sąlygos, o tai viršytų Sutartimis Sąjungos teismui suteiktus įgaliojimus.

88. Be to, nors sunku paneigti, kad TNI sistema netobula, kaip jau nurodžiau ( 35 ), vis dėlto abejoju, ar ieškinys dėl panaikinimo būtų tinkamiausias sprendimas, siekiant ištaisyti mano nurodytas spragas.

89. Iš tikrųjų apeliantės ginamas teiginys reiškia, kad Komisija sau priskiria sprendimų nustatyti valstybių narių įsipareigojimus TNI srityje priėmimo įgaliojimus. Kaip ne kartą pažymėjau, atsižvelgiant į kompetencijos padalijimą TNI srityje neginčytina, kad Komisija neturi tokių įgaliojimų, be to, ji niekada netvirtino, kad naudojasi tokiais įgaliojimais.

90. Jeigu Komisija būtų sau priskyrusi tokius įgaliojimus ir iš tikrųjų būtų priėmusi aktą, sukeliantį teisinių pasekmių (o taip nebuvo), jį būtų galima panaikinti dėl teisinio pagrindo nebuvimo.

91. Vis dėlto, jeigu būtų pritarta tokiam teiginiui, ieškinys dėl panaikinimo nesuteiktų galimybės pakeisti tariamo Komisijos sprendimo. Bendrasis Teismas turėtų jį panaikinti dėl kompetencijos nebuvimo, tačiau Komisijos vertinimo negalėtų pakeisti savuoju, todėl negalėtų išspręsti tikrosios problemos, t. y. nustatyti atitinkamos valstybės narės įsipareigojimų dėl TNI.

92. Taigi manau, jog bet kuriuo atveju tai nėra išeitis.

93. Dėl šios priežasties Čekijos Respublikos pateiktas vienintelis pagrindas nereikšmingas, o apeliacinį skundą reikia atmesti kaip nepagrįstą, nes Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad ieškinys dėl panaikinimo nepriimtinas dėl to, kad nėra akto, kurį galima ginčyti.

Antras etapas: alternatyvių sprendimų nagrinėjimas

94. Kokie galimi kiti sprendimai, jeigu Čekijos Respublika negali pareikšti ieškinio dėl panaikinimo?

95. Komisija gina statu quo. Anot jos, nieko neįprasto, kad jos analizei nepritarianti valstybė narė neturi kito pasirinkimo, tik tapti pažeidėja ir rizikuoti, kad iš jos bus priteistos didelės palūkanos, mainais už tai, kad galės tikėtis (bet ne būti užtikrinta), kad galiausiai situaciją vertins Teisingumo Teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Taip pat, Komisijos nuomone, valstybės narės nurodytos išlygos, kai ji perduoda ginčijamą sumą kaip TNI, de facto nesukelia jokių teisinių pasekmių: teisiniu požiūriu mokėjimas neturi trūkumų, todėl pažeidimo procedūros negalima grįsti tokiomis aplinkybėmis. Komisija pripažįsta, jog, remiantis lojalaus bendradarbiavimo principu, tokių išlygų pateikimas pateisintų nebent tik (jos) pareigą pradėti „konstruktyvų dialogą“ su suinteresuota valstybe nare, siekiant suderinti požiūrius, o po tokio dialogo tinkamai Komisijos informuota ši valstybė narė galėtų nuspręsti pripažinti Komisijos analizės pagrįstumą arba atsiimti anksčiau jai perduotus išteklius ir taip (dar kartą) rizikuoti, kad turės mokėti dideles palūkanas, jeigu Teisingumo Teismas priims sprendimą, kuriuo konstatuojamas įsipareigojimo perduoti TNI neįvykdymas.

96. Nepritariu šiai analizei, nes manau, kad ji neišsprendžia problemos ir nepateikia tenkinančio atsakymo dėl teisės į veiksmingą teisminę gynybą problematikos ( 36 ).

97. Pirmiausia manau, jog reikia paaiškinti mokėjimo su išlygomis sąvoką. Iki šiol, kaip nurodžiau šios išvados 48–50 punktuose, Teisingumo Teismas tos sąvokos neišplėtojo ir nenustatė jos teisinių ribų.

98. Dėl Komisijos aiškinimo tos išlygos visiškai netenka konkrečios reikšmės ir taikymo srities. Priešingai, manau, reikia nuspręsti, kad mokėjimas su išlygomis negali būti laikomas teisiniu požiūriu neturinčiu trūkumų, todėl jis reiškia įsipareigojimų neįvykdymą. Teisingumo Teismas pritarė tokiam požiūriui, kad valstybės narės galėtų išvengti žalingų finansinių pasekmių (dėl TNI reglamentuojančiuose teisės aktuose nustatytų palūkanų), oficialiai išreikšdamas nepritarimą dėl atitinkamų išteklių teisinio statuso ( 37 ). Mokėjimas su išlygomis reiškia, kad atitinkama skola lieka ginčytina. Komisija tokio mokėjimo negali laikyti (galutinai) gautu.

99. Nors atitinkami ištekliai iš tikrųjų buvo perduoti Komisijai ir ji gali jais naudotis, negalima nepaisyti valstybės narės nurodytų išlygų ir reikia galutinai išsiaiškinti. Manau, jog pažeidimo procedūra, leidžianti Komisijai ir atitinkamai valstybei narei konstruktyviai pasikeisti nuomonėmis (bent ikiteisminės procedūros etape), gali būti šiam tikslui tinkama priemonė.

100. Toliau kyla klausimas: ar šiuo atveju Komisija gali būti įpareigota pradėti pažeidimo procedūrą?

101. Tokiai išvadai padaryti reikia įveikti dvi jurisprudencijoje nustatytas kliūtis.

102. Pirma, kaip ne kartą priminė Teisingumo Teismas, atsižvelgiant į tai, kad Komisija yra sutarčių sergėtoja, tik ji yra kompetentinga nuspręsti, ar tikslinga pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo nustatymo. Taip pat tik ji yra kompetentinga nuspręsti, ar tikslinga tęsti ikiteisminę procedūrą išsiunčiant motyvuotą nuomonę, taip pat ji turi galimybę, bet ne pareigą, šios procedūros pabaigoje kreiptis į Teisingumo Teismą, kad jis konstatuotų įtariamą įsipareigojimų neįvykdymą ( 38 ). Šiems visiškai diskreciniams įgaliojimams (a priori) nenustatyta jokių išimčių ( 39 ). TNI srityje Bendrasis Teismas jau nusprendė, kad Komisijos turima diskrecija dėl tikslingumo kreiptis į Teisingumo Teismą pareiškiant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo reiškia, kad kiti asmenys neturi teisės iš jos reikalauti priimti konkrečią poziciją ( 40 ).

103. Antra, kaip pažymėjau šios išvados 50 punkte, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad TNI sistema „draudžia galimybę vesti derybas dėl mokėjimo sąlygų ir tvarkos“ ( 41 ). Toje pačioje nutartyje Teisingumo Teismas nurodė, kad lojalaus bendradarbiavimo ir teisinio saugumo principai atitinkamai valstybei narei nesuteikia teisės reikalauti pradėti derybas, be kita ko, kad prieš ją būtų pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo ( 42 ).

104. Apibendrinant darytina išvada, kad, remiantis šia jurisprudencija, Komisija turi diskrecinio pobūdžio įgaliojimus, o atitinkama valstybė narė, žinoma, gali pareikšti išlygų, bet ji neturi teisės reikalauti, kad Komisija pradėtų pažeidimo procedūrą, nei sieti mokėjimo su tokios procedūros pradėjimu ( 43 ).

105. Taigi, siekdamas įveikti šias dvi jurisprudencijoje nustatytas kliūtis Teisingumo Teismas – tik išimties tvarka – turėtų konstatuoti, kad mokėjimo su išlygomis atveju Komisija turi pareigą pradėti pažeidimo procedūrą. Ši pareiga būtų nustatyta griežtai tik nuosavų išteklių srityje ( 44 ).

106. Ši pareiga imtis veiksmų pateisinama dėl dviejų priežasčių.

107. Pirma, remiantis ESS 17 straipsnio 1 dalimi, Komisija „užtikrina, kad Sutartys ir priemonės, kurių jomis vadovaudamosi imasi institucijos, būtų taikomos“. Ji prižiūri Sąjungos teisės taikymą kontroliuojant Teisingumo Teismui. Šiuo tikslu Komisija užtikrina gerą Reglamento Nr. 1150/2000 taikymą ( 45 ). Tai darydama ji turi prižiūrėti ir kontroliuoti, kad valstybės narės tinkamai pervestų TNI. Kaip pirma nurodyta, mokėjimas su išlygomis vargiai gali būti laikomas be trūkumų ir dėl jo reikalingas paaiškinimas, kurį galiausiai turės pateikti Teisingumo Teismas ( 46 ).

108. Antra, tokia pareiga taip pat pateisinama atsižvelgiant į ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą, atspindėtą Reglamento Nr. 1150/2000 21 konstatuojamojoje dalyje ( 47 ), siejamoje su Chartijos 47 straipsniu, kuriame įtvirtinta teisė į veiksmingą teisinę gynybą. Iš tikrųjų, kadangi tokia Komisijos pareiga nenustatyta, ir atsižvelgiant į jos dabartinę praktiką, pagal kurią mokėjimas su išlygomis laikomas „neturinčiu trūkumų“, Komisijos ir atitinkamos valstybės narės ginčas dėl pareigos perduoti TNI pagrįstumo išliktų ( 48 ) ir jo niekada nenagrinėtų teismas. Atitinkama valstybė narė negalėtų pasiekti, kad šiuo klausimu kompetentinga institucija, t. y. Teisingumo Teismas, nagrinėtų jos elgesio atitiktį TNI reglamentuojančių teisės aktų reikalavimams ( 49 ).

109. Jeigu Teisingumo Teismas nekonstatuos, kad Komisija turi tokią pareigą, koks galėtų būti kitas sprendimas, kad Čekijos Respublika turėtų galimybę šį ginčą pateikti nagrinėti Sąjungos teismui ir galbūt susigrąžinti ginčijamą sumą?

110. Manau, jog ieškinys dėl žalos atlyginimo taip pat suteiktų galimybę Bendrajam Teismui išnagrinėti tą ginčą ( 50 ), todėl atitinkama valstybė narė galėtų teisėtai ir pagal teisės aktus susigrąžinti ginčijamą sumą.

111. Iš tikrųjų TNI sistema grindžiama nuostata, kad šie ištekliai priklauso Sąjungai nuo jų nustatymo. Iš esmės valstybėms narėms paprasčiausiai paskirtas šių išteklių surinkėjų vaidmuo ir jos neturi patirti nuostolių dėl jų surinkimo ir valdymo. Tačiau taip nėra, kai tokie ištekliai pripažinti neatgautinais, o atitinkama valstybė narė negali remtis force majeure arba kitomis priežastimis, kurių jai negalima priskirti; tokiu atveju valstybė narė turi pervesti šiuos išteklius iš nuosavų lėšų.

112. Kilus ginčui šiuo klausimu, jeigu valstybė narė įvykdo mokėjimą su išlygomis, ji ginčijamos sumos negalės susigrąžinti, nepatirdama pirma nurodytos finansinės rizikos.

113. Šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti du žalos atlyginimo būdus atsižvelgiant į SESV 268 straipsnį ir SESV 340 straipsnio antrą pastraipą ( 51 ). Tai yra ieškinys dėl deliktinės atsakomybės esant kaltei ir ieškinys dėl nepagrįsto praturtėjimo (ieškinys de in rem verso), kurių egzistavimą konstatavo Teisingumo Teismas Sprendime Masdar ( 52 ).

114. Atrodo, kad pirmąjį būdą (deliktinė atsakomybė esant kaltei) reikia atmesti.

115. Pagal suformuotą jurisprudenciją tam, kad kiltų Sąjungos deliktinė atsakomybė ir būtų įgyvendinta teisė į patirtos žalos atlyginimą, turi būti įvykdytos visos sąlygos, t. y. skundžiamas institucijų elgesys turi būti neteisėtas, žala turi būti reali ir turi egzistuoti priežastinis ryšys tarp šio elgesio ir nurodomos žalos ( 53 ).

116. Kiek tai susiję su skundžiamų veiksmų ar neveikimo neteisėtumu, Sąjungos teismas turi galėti nustatyti pakankamai sunkų teisės normos, suteikiančios teisių privatiems asmenims, pažeidimą ( 54 ), padarytą dėl skundžiamos institucijos tyčinių veiksmų ar neatsargumo.

117. Šiuo atveju primintina, jog Komisija neturi jokių sprendimų priėmimo įgaliojimų dėl įsipareigojimų perduoti TNI; be to, valstybė narė negali būti laikoma privačiu asmeniu; galiausiai vien skirtingo Komisijos ir tos valstybės narės teisės aktų aiškinimo egzistavimo nepakanka tam, kad būtų nustatytas teisės normos „sunkus pažeidimas“, padarytas dėl Komisijos kaltės ( 55 ).

118. Kadangi tokio pažeidimo nepadaryta, nereikia nuspręsti dėl kitų dviejų (šios išvados) 115 punkte nurodytų sąlygų tenkinimo ( 56 ).

119. Taigi pirmas žalos atlyginimo būdas netinkamas.

120. Reikia išnagrinėti antrą pirma nurodytą žalos atlyginimo būdą: ieškinį dėl nepagrįsto praturtėjimo.

121. Sprendime Masdar Teisingumo Teismas nusprendė, kad „pagal valstybių narių teisės sistemoms bendrus principus asmuo, patyręs nuostolių, kurie praturtina kitą asmenį, nors nėra tokio praturtėjimo teisinio pagrindo, paprastai turi teisę išieškoti šių nuostolių dydžio atlyginimą iš praturtėjusio asmens“ ( 57 ). Šiuo atžvilgiu „tam, kad ieškinys dėl grąžinimo, pagrįstas nepagrįstu Sąjungos praturtėjimu, būtų priimtinas, reikia įrodyti Sąjungos praturtėjimą be galiojančio teisinio pagrindo ir tai, kad dėl šio praturtėjimo ieškovas patyrė nuostolių“ ( 58 ).

122. Ieškinys dėl nepagrįsto praturtėjimo siaurąja prasme nepriskiriamas deliktinės atsakomybės, kylančios, kai tenkinamos šios išvados 115 punkte išvardytos sąlygos, sistemai ( 59 ).

123. Paprastai pagal šalių civilinę teisę pripažįstama, kad ieškinį dėl nepagrįsto praturtėjimo reiškiantis ieškovas turi įrodyti: i) praturtėjimą; ii) nuostolius; iii) šio praturtėjimo ir šių nuostolių priežastinį ryšį; iv) šio ieškinio subsidiarumą; v) praturtėjimo ir nuostolių pagrindo nebuvimą ( 60 ).

124. Šis ieškinys yra subsidiarus, nes juo „negalima piktnaudžiaujant gauti to, ko įstatymas neleidžia suteikti“ ( 61 ). Ieškinio dėl nepagrįsto praturtėjimo subsidiarus pobūdis draudžia tenkinti tokį ieškinį, jeigu ieškovas turėjo galimybę pareikšti kitokį ieškinį, bet to nepadarė ( 62 ), pavyzdžiui, dėl praleisto senaties termino.

125. Praturtėjimui turi nebūti jokio teisinio pagrindo, t. y. turto perdavimas negali būti pagrįstas jokia teisine ar sutartine prievole arba valios veiksmais (pavyzdžiui, dovanojimu).

126. Manau, jog šiuo mokėjimo su išlygomis atveju tenkinami visi penki šios išvados 123 punkte nurodyti kriterijai.

127. Iš tikrųjų, kaip nurodžiau (šios išvados) 111 punkte, jeigu valstybė narė turi nuspręsti iš savo lėšų pervesti TNI, kurių ji negalėjo išieškoti iš skolininko (turėjusio sumokėti skolą muitinei), ji patiria nuostolių, todėl atitinkamai Sąjunga praturtėja. Priežastinis ryšys aiškus. Taip pat neginčytina, kad tokiomis aplinkybėmis ieškinys de in rem verso yra subsidiarus, nes nėra teisių gynimo priemonės, kuri atitinkamai valstybei narei leistų ginčyti Komisijos atliktą analizę ir susigrąžinti ginčijamą sumą. Galiausiai, mano nuomone, jeigu Bendrasis Teismas deklaratyviai konstatuoja, kad atitinkama valstybė narė iš tikrųjų neturėjo Komisijai pervesti ginčijamos sumos, mokėjimas (su išlygomis ar be jų) ipso facto visiškai netenka teisinio pagrindo. Kadangi ši išvada galioja atgaline data, yra tenkinama penktoji sąlyga, t. y. pagrindo nebuvimas.

128. Būtent Bendrasis Teismas, priimdamas sprendimą dėl šio ieškinio, turės nustatyti tikslią atitinkamai valstybei narei grąžintiną sumą. Mano nuomone, kad nebūtų sutrikdyta Sąjungos institucijų finansinė pusiausvyra, grąžinimas turėtų būti taikomas išimtinai sumoms, kurias ši valstybė narė realiai pervedė Sąjungai. Už tas sumas valstybei narei neturi būti mokamos palūkanos.

129. Galiausiai būtent Bendrasis Teismas turės patikrinti ir ieškinio priimtinumo reikalavimų, be kita ko, senaties taisyklių laikymąsi ( 63 ).

Išvada

130. Manau, jog pagrindą, kuriuo remiasi Čekijos Respublika, reikia atmesti kaip nepagrįstą, todėl reikia atmesti apeliacinį skundą.

131. Vis dėlto būtų naudinga, kad Teisingumo Teismas dėl šiame apeliaciniame skunde keliamos problematikos atsakytų (kaip tai paaiškinau šios išvados 100–108 punktuose), kad mokėjimas su išlygomis negali būti laikomas neturinčiu teisinių trūkumų ir kad tokiomis aplinkybėmis Komisija turi pareigą pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kad būtų nustatyta, ar atitinkama valstybė narė neįvykdė įsipareigojimo perduoti TNI.

132. Jeigu tokio ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo nepareikšta, vienintelis kitas būdas, suteikiantis galimybę Sąjungos teismui priimti sprendimą dėl tokio ginčo, yra ieškinio dėl nepagrįsto praturtėjimo pareiškimas.

133. Manau, jog tinkamiausias būdas yra privalomas ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimas, nes jis leistų Teisingumo Teismui priimti sprendimą dėl problemos esmės, t. y. atitinkamos valstybės narės įsipareigojimų TNI srityje vykdymo, ir prireikus konstatuoti jų neįvykdymą. Pagrindinis sunkumas, kurio masto negalima deramai neįvertinti, yra tai, kad šis būdas reikalauja nustatyti išimtį jurisprudencijoje, pagal kurią Komisija turi visišką diskreciją dėl pažeidimo procedūros. Ši kliūtis nėra neįveikiama, jeigu tokia išimtis būtų aiškiai taikoma tik TNI srityje.

134. Ieškinio dėl žalos atlyginimo (grindžiamo nepagrįstu praturtėjimu) pareiškimo variantas, atrodo, mažiau tinkamas, nes jis lemtų tai, kad Bendrasis Teismas turėtų (netiesiogiai) nuspręsti, ar valstybė narė vykdo įsipareigojimus pagal Sąjungos teisę, o atsižvelgiant į dabar nustatytą teismų sistemą jam toks vaidmuo nepriskirtas. Tačiau šis būdas išlieka priimtinas, jeigu nebūtų kito sprendimo varianto.

135. Akivaizdu, jog ateityje pageidautina, kad šią problematiką išnagrinėtų pats teisės aktų leidėjas ir pagerintų TNI sistemos veikimą, numatydamas tinkamą teisminės kontrolės mechanizmą. Vis dėlto, kol to bus imtasi, Teisingumo Teismas turi išspręsti problemą, dėl kurios į jį kreiptasi, naudodamas Sąjungos teisėje nustatytas procedūrines priemones.

Dėl bylinėjimosi išlaidų

136. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

137. Kadangi Komisija reikalavo iš Čekijos Respublikos priteisti bylinėjimosi išlaidas ir jos vienintelis pagrindas atmestas, apeliantė, be savo pačios bylinėjimosi išlaidų, padengia Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

138. Pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį, taip pat taikomą apeliaciniame procese pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

139. Taigi Nyderlandų Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Išvada

140. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip: – Atmesti apeliacinį skundą. – Čekijos Respublika, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengia Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas. – Nyderlandų Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) T‑147/15, nepaskelbta Rink., EU:T:2018:395; toliau – skundžiama nutartis.

( 3 ) OL L 163, 2007, p. 17.

( 4 ) 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinantis Sprendimą 2007/436/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 169), iš dalies pakeistas 2004 m. lapkričio 16 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 2028/2004 (OL L 352, 2004, p. 1) ir 2009 m. sausio 26 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 105/2009 (OL L 36, 2009, p. 1) (toliau – Reglamentas Nr. 1150/2000). Išsamumo sumetimais pažymiu, jog dabar Reglamentas Nr. 1150/2000 panaikintas. Dauguma jo nuostatų pakartotos 2014 m. gegužės 26 d. Tarybos reglamente (ES, Euratomas) Nr. 609/2014 dėl tradicinių, PVM ir BNP pagrįstų nuosavų išteklių teikimo metodų ir tvarkos ir dėl priemonių, skirtų grynųjų pinigų poreikiui patenkinti (OL L 168, 2014, p. 39).

( 5 ) WOMIS – „Write-Off Management and Information System“ santrumpa. Tai yra valdymo ir informacijos sistema, susijusi su nustatytų skolų, kurių negalima išieškoti, nurašymu. Išsamiau šiuo klausimu taip pat žr. 8-osios Komisijos tradicinių nuosavų išteklių tikrinimo priemonių veikimo ataskaitos (2013–2015 m.) (2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000 18 straipsnio 5 dalis) (COM(2016) 639 final) 5.1 punktą.

( 6 ) 2017 m. spalio 25 d. sprendimas (C‑593/15 P ir C‑594/15 P, EU:C:2017:800; toliau – Sprendimas Slovakija / Komisija).

( 7 ) 2017 m. spalio 25 d. sprendimas (C‑599/15 P, EU:C:2017:801).

( 8 ) Išsamiau apie nuosavų išteklių sistemą žr.: Albert, J.‑L., Le droit douanier de l’Union européenne, Bruylant, Briuselis, 2019, p. 132–144; Berlin, D., Politiques de l’Union européenne, Bruylant, Briuselis, 2016, p. 53–64.

( 9 ) Be to, Teisingumo Teismas nurodė, kad valstybės narės turi nustatyti Sąjungos nuosavų išteklių sumą, kai tik muitinės gauna būtiną informaciją, todėl gali apskaičiuoti skolos muitinei sumą ir nustatyti skolininką (šiuo klausimu žr. 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija / Danija, C‑392/02, EU:C:2005:683, 58 ir 59 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).

( 10 ) 2011 m. balandžio 7 d. Sprendimo Komisija / Suomija, C‑405/09, EU:C:2011:220, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 11 ) Remiantis Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalimi, pagal apskaitą galima skirti skolas, kurios dar neišieškotos ar kurios ginčijamos. Sumos, pripažintos ar laikomos neatgautinomis, galutinai pašalinamos iš apskaitos pagal to reglamento 17 straipsnio 2 dalį.

( 12 ) Žr. 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija / Belgija, C‑378/03, EU:C:2006:639, 48 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.

( 13 ) Be to, šios palūkanos mokėtinos, nesvarbu, kokia vėlavimo šiuos išteklius pervesti į Komisijos sąskaitą priežastis. Žr., be kita ko, 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija / Danija, C‑392/02, EU:C:2005:683, 67 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.

( 14 ) Pavyzdžiui, žr. 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė, C‑359/97, EU:C:2000:426, 31 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.

( 15 ) 2007 m. birželio 21 d. Nutarties Suomija / Komisija, C‑163/06 P, EU:C:2007:371, 32 ir 35 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija.

( 16 ) Bent jau kaip Komisija aiškino procesiniuose dokumentuose ir per teismo posėdį (žr. šios išvados 73 ir 74 punktus).

( 17 ) Žr. Pasiūlymo dėl Tarybos reglamento, iš dalies keičiančio Reglamentą (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinantį Sprendimą 2007/436/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (COM(2003) 366 final), aiškinamąjį memorandumą ir 1 straipsnio 13.3 punktą.

( 18 ) Potteau, A., „Observations“ (pranešimas dėl minėto Sprendimo Slovakija / Komisija), žr. leidinyje Picod, F., Jurisprudence de la CJUE 2017. Décisions et commentaires, Bruylant, Briuselis, 2018, p. 1023.

( 19 ) Žr., be kita ko, Sprendimo Slovakija / Komisija 57 punktą.

( 20 ) Šią problemą jau iškėlė viena iš mano gerbiamų kolegų. Remiuosi generalinės advokatės J. Kokott išvada bylose Slovakija / Komisija ir Rumunija / Komisija (C‑593/15 P, C‑594/15 P ir C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 104–107 punktai).

( 21 ) Komisija teigia, jog tokių išlygų pateikimas, remiantis lojalaus bendradarbiavimo principu, lemia (nebent) jos pareigą su atitinkama valstybe nare pradėti konstruktyvų dialogą, siekiant suderinti požiūrius (taip pat žr. šios išvados 95 punktą, 24 ir 25 išnašas).

( 22 ) Čekijos Respublika remiasi 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑431/92, EU:C:1995:260, 22 punktu.

( 23 ) Čekijos Respublika pagal analogiją remiasi 2017 m. gruodžio 13 d. Sprendimo El Hassani, C‑403/16, EU:C:2017:960, 38 ir paskesniais punktais.

( 24 ) Čekijos Respublika nurodo, kad dėl šio klausimo taip pat pateiktas ieškinys dėl neveikimo šiuo metu nagrinėjamoje byloje T‑13/19. Šiuo ieškiniu Čekijos Respublika Komisiją kaltina, kad pastaroji prieš ją nepradėjo pažeidimo procedūros, nepaisydama, kad jos mokėjimas buvo su išlygomis.

( 25 ) Komisija šią aplinkybę tinkamai patvirtino: žr. šios išvados 73 punktą. Šiuo metu nagrinėjamoje byloje T‑13/19 Komisija atsikerta, jog atsižvelgdama į tai, kad valstybė narė pervedė reikalaujamą mokėjimą, ji nepadarė jokio pažeidimo, todėl nėra jokio teisinio pagrindo, Komisijai leidžiančio pradėti pažeidimo procedūrą.

( 26 ) Ši valstybė narė remiasi generalinės advokatės J. Kokott išvados bylose Slovakija / Komisija ir Rumunija / Komisija, C‑593/15 P, C‑594/15 P ir C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 40 punktu.

( 27 ) Taigi, jeigu valstybė narė pateikia išlygų, Komisija turi nebent pareigą su ja pradėti konstruktyvų dialogą, kad suderintų požiūrius (žr. šios išvados 57 ir 95 punktus).

( 28 ) Komisija remiasi būtent generalinio advokato M. Darmon išvados byloje Komisija / Nyderlandai, C‑96/89, EU:C:1990:374, 32 punktu.

( 29 ) Žr. Sprendimo Slovakija / Komisija 46 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją. Pasviruoju šriftu išskirta mano.

( 30 ) 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo Nyderlandai / Komisija, C‑147/96, EU:C:2000:335, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.

( 31 ) 2014 m. vasario 13 d. Sprendimo Vengrija / Komisija (C‑31/13 P, EU:C:2014:70, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.

( 32 ) Be to, nors tam tikri ginčijamame rašte pateikti teiginiai leidžia manyti, kad Komisija „atsisakė“ atleisti nuo įsipareigojimo perduoti išteklius, kaip to prašė Čekijos valdžios institucijos, vis dėlto Bendrasis Teismas nusprendė, kad, atsižvelgiant į rašto kontekstą ir Komisijos įgaliojimus, šis raštas buvo ne sprendimas dėl prašymo atleisti, o tik paprasta nuomonė (skundžiamos nutarties 57–59 ir 66–70 punktai). Ši analizė atitinka doktrinoje dėl TNI padarytą išvadą (žr. šios išvados 55 punktą).

( 33 ) Žr. Sprendimo Slovakija / Komisija 61 punktą. Pažymiu, jog šiuo klausimu Teisingumo Teismas nesivadovavo mano gerbiamos kolegės J. Kokott pateikta analize (žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados bylose Slovakija / Komisija ir Rumunija / Komisija (C‑593/15 P, C‑594/15 P ir C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 50–59 punktus). Taip pat šiuo klausimu žr. Potteau, A., op. cit., p. 1022 ir 1023.

( 34 ) Žr. skundžiamos nutarties 81 punktą ir Sprendimo Slovakija / Komisija 66 punktą.

( 35 ) Žr. šios išvados 56 ir 57 punktus.

( 36 ) Dėl tų pačių priežasčių atmetu per teismo posėdį Komisijos pateiktą argumentą, kad tik valstybė narė gali išspręsti šią problemą, nes ji savo iniciatyva gali susigrąžinti ginčijamą sumą iš Komisijos vardu atidarytos sąskaitos. Taip veikdama valstybė narė vėl priversta pažeisti teisės normas, siekdama sukelti teisminį ginčą. Akivaizdu, kad Komisijos svarstymai neišsprendžia problemos ir nepateikia tenkinančio sprendimo dėl šiuo atveju nagrinėjamo veiksmingos teisminės gynybos nebuvimo. Šiuo atžvilgiu aplinkybė, kad Teisingumo Teismas gali sumažinti palūkanų dydį (pavyzdžiui, jeigu Komisija delsia pareikšti ieškinį), nekompensuoja atitinkamos valstybės narės patiriamos finansinės rizikos.

( 37 ) Žr. šios išvados 48 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.

( 38 ) Žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Komisija / Bulgarija, C‑145/14, EU:C:2015:502, 24 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.

( 39 ) Išsamiau žr.: Von Bardeleben, E., Donnat, F. ir Siritzky, D., La Cour de justice de l’Union européenne et le droit du contentieux européen, La Documentation française, Paryžius, 2012, p. 189.

( 40 ) Žr. 2006 m. sausio 9 d. Nutarties Suomija / Komisija, T‑177/05, nepaskelbta Rink., EU:T:2006:1, 39 punktą.

( 41 ) 2007 m. birželio 21 d. Nutarties Suomija / Komisija, C‑163/06 P, EU:C:2007:371, 35 punktas.

( 42 ) 2007 m. birželio 21 d. Nutarties Suomija / Komisija, C‑163/06 P, EU:C:2007:371, 36 punktas. Pasviruoju šriftu išskirta mano.

( 43 ) Šiuo klausimu pažymiu, jog sąvoka „sąlyginis mokėjimas“, vartojama, be kita ko, 2006 m. sausio 9 d. Nutartyje Suomija / Komisija (T‑177/05, nepaskelbta Rink., EU:T:2006:1) ir 2007 m. birželio 21 d. Nutartyje Suomija / Komisija (C‑163/06 P, EU:C:2007:371), yra netinkama: remiantis TNI reglamentuojančiais teisės aktais, valstybės narės neturi teisės tų išteklių pervedimą sieti su tam tikromis sąlygomis. Jos tik turi teisę pareikšti išlygų ir besąlygiškai sumokėti teisėtai reikalaujamą sumą.

( 44 ) Be to, naudinga pažymėti, jog anksčiau pati Komisija buvo numačiusi tokios pareigos nustatymo galimybę: šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą bylose Slovakija / Komisija ir Rumunija / Komisija (C‑593/15 P, C‑594/15 P ir C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 106 punktas).

( 45 ) To reglamento struktūra grindžiama Komisijos vykdoma priežiūros ir kontrolės funkcija (žr., be kita ko, to reglamento 8, 9 ir 11 konstatuojamąsias dalis). Taip pat naudinga pažymėti, jog remiantis dabar galiojančiais teisės aktais, konkrečiau kalbant, 2014 m. gegužės 26 d. Tarybos reglamentu (ES, Euratomas) Nr. 608/2014, kuriuo nustatomos Europos Sąjungos nuosavų išteklių sistemos įgyvendinimo priemonės (OL L 168, 2014, p. 29), Komisijos ir jos atstovų įgaliojimai ir atsakomybė TNI srityje apibrėžti daug tiksliau.

( 46 ) Nors, siekiant gero biudžeto valdymo, Komisija įgaliota naudoti perduotus išteklius, ji turėtų atsižvelgti į su jais susijusį neužtikrintumą dėl pateiktų išlygų, kol Teisingumo Teismas priims sprendimą.

( 47 ) Primintina, jog šioje konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad glaudus bendradarbiavimas tarp valstybių narių ir Komisijos padės tinkamai taikyti finansines taisykles, susijusias su nuosavais ištekliais.

( 48 ) Šiuo atveju tai įrodo nesėkmingi apeliantės mėginimai, nes ji kelis kartus prašė Komisijos pareikšti jai ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, o galiausiai pati pareiškė ieškinį dėl neveikimo, užregistruotą bylos numeriu T‑13/19, kuriuo apeliantė Bendrojo Teismo prašė konstatuoti, kad Komisija neįvykdė įsipareigojimų pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, nes po TNI pervedimo su išlygomis Komisija prieš Čekijos Respubliką nepradėjo procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo šiuo pagrindu ir negrąžino ginčijamos sumos. Šiuo klausimu žr. šios išvados 24 ir 25 išnašas.

( 49 ) Iš tikrųjų, remiantis suformuota jurisprudencija, „Komisija neturi įgaliojimų galutinai nustatyti <…> valstybės narės teisių ir pareigų ar jai suteikti garantijų dėl konkretaus elgesio suderinamumo su [Sąjungos] teise“. Šiuo klausimu žr. 2003 m. kovo 20 d. Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑135/01, EU:C:2003:171, 24 punktą.

( 50 ) Kadangi nepareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo, Bendrojo Teismo priimtas sprendimas pagal ieškinį dėl žalos atlyginimo nepažeistų Teisingumo Teismo išimtinės jurisdikcijos įsipareigojimų neįvykdymo konstatavimo srityje. Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą bylose Slovakija / Komisija ir Rumunija / Komisija (C‑593/15 P, C‑594/15 P ir C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 109 punktas).

( 51 ) Primintina, jog SESV 268 straipsnyje nustatyta, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso spręsti ginčus, susijusius su žalos atlyginimu, numatytu SESV 340 straipsnio antroje ir trečioje pastraipose. SESV 340 straipsnio antroje pastraipoje nustatyta, kad „[d]eliktinės atsakomybės atveju Sąjunga pagal bendrus valstybių narių įstatymams būdingus principus atlygina bet kokią žalą, kurią, eidami savo pareigas, padaro jos institucijos ar jų tarnautojai“.

( 52 ) Remiuosi 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimu Masdar (UK) / Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:726; toliau – Sprendimas Masdar). Negalima atsisakyti suteikti galimybę asmeniui pareikšti Sąjungai ieškinį dėl nepagrįsto praturtėjimo vien todėl, kad SESV nėra aiškiai numatytos tokio pobūdžio teisių gynimo priemonės. Iš tikrųjų, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, SESV 268 ir 340 straipsnių aiškinimas, pagal kurį tokia galimybė atmetama, lemtų „Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintam ir [Chartijos] 47 straipsnyje patvirtintam veiksmingos teisminės apsaugos principui prieštaraujantį rezultatą“; taip pat šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Barroso Truta ir kt. / Europos Sąjungos Teisingumo Teismas, T‑702/16 P, EU:T:2018:557, 105 punktą.

( 53 ) 2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo FIAMM ir kt. / Taryba ir Komisija, C‑120/06 P ir C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 106 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija. Pasviruoju šriftu išskirta mano.

( 54 ) Pavyzdžiui, žr. 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Holcim (Deutschland) / Komisija, C‑282/05 P, EU:C:2007:226, 47–49 punktus. Pasviruoju šriftu išskirta mano.

( 55 ) Primintina, kad Teisingumo Teismas aiškiai atsisakė pripažinti objektyviosios atsakomybės (be kaltės) sistemos egzistavimą: remiuosi 2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo FIAMM ir kt. / Taryba ir Komisija, C‑120/06 P ir C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 175 punktu. Šiuo atveju, manau, aišku, kad šiomis aplinkybėmis negalima Komisijos, veikiančios kaip Sutarčių sergėtoja (ir nors galiausiai gali paaiškėti, kad jos pateiktas sudėtingo teisės klausimo išaiškinimas klaidingas), ipso facto kaltinti sunkiu Sąjungos teisės pažeidimu (ar apskritai pripažinti jos kaltės).

( 56 ) Jeigu teismas nusprendžia, jog nėra institucijos neteisėto veiksmo ar tariamo neveikimo, t. y. pirmoji Sąjungos deliktinės atsakomybės sąlyga neįvykdyta, jis gali atmesti visą ieškinį, nenagrinėdamas kitų šios atsakomybės sąlygų (2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo FIAMM ir kt. / Taryba ir Komisija, C‑120/06 P ir C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 166 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 57 ) Sprendimo Masdar 44 punktas.

( 58 ) Žr. 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Agrana Zucker, C‑309/10, EU:C:2011:531, 53 punktą, kuriame Teisingumo Teismas taip pat remiasi minėtu Sprendimu Masdar.

( 59 ) Sprendimo Masdar 49 punktas.

( 60 ) Žr., pavyzdžiui, Belgijos teisėje: Van Ommeslaghe, P., Traité élémentaire de droit civil, t. II, Les obligations, vol. 2 (Source des obligations – deuxième partie), Briuselis, Bruylant, 2013, p. 1138, Nr. 782. Belgijos teisėje šį mechanizmą įtvirtino jurisprudencija. Prancūzijos teisėje šis mechanizmas įtvirtintas kodifikuotame teisės akte: žr. Code civil 1303–1303-4 straipsnius, skirtus „nepagrįstam praturtėjimui“. Analogiškas institutas egzistuoja ir anglosaksų teisės sistemoje. Kaip įprasta common law sistemoje, anglų teisėje nepagrįstas praturtėjimas (unjust enrichment) yra sudėtingas institutas, grindžiamas veikiau jurisprudencija, o ne teisės aktais. Šio instituto struktūra, apimtis ir pobūdis dar nėra visiškai aiškūs: bendrą pristatymą žr. Burrows, A., A Restatement of the English Law of Unjust Enrichment, Oxford University Press, 2012 ir Virgo, G., The Principles of the Law of Restitution (3‑as leidimas), Oxford University Press, 2015. Sprendime Bank of Cyprus UK Ltd v Menelaou ((2015) UKSC 66) Supreme Court of the United Kingdom (Jungtinės Karalystės Aukščiausiasis Teismas) konstatavo, kad prieš tenkinant ieškinį dėl nepagrįsto praturtėjimo reikia atlikti keturių etapų analizę ir išnagrinėti, ar: i) atsakovas praturtėjo; ii) šis praturtėjimas įvyko ieškovo sąskaita; iii) šis praturtėjimas nepagrįstas; ir iv) ar atsakovas gali remtis kokiu nors gynybos pagrindu. Gausioje jurisprudencijoje kiekvienas iš šių kriterijų yra pagrįstas ir paaiškintas.

( 61 ) 1940 m. rugpjūčio 22 d.Cour de cassation (Kasacinis teismas, Belgija) Sprendimas Pasicrisie, 1940, p. 205. Kitaip tariant, tokiu ieškiniu negalima naudotis siekiant piktnaudžiauti procesu. Dėl tų pačių priežasčių Bendrasis Teismas jau nusprendė, kad ieškinį dėl žalos atlyginimo reikia pripažinti nepriimtinu, jeigu juo iš tiesų siekiama, kad būtų atšauktas įsigaliojęs aktas, o patenkinus šį ieškinį teisinės šio akto pasekmės būtų niekinės (žr. 1995 m. kovo 15 d. Sprendimo Cobrecaf ir kt. / Komisija, T‑514/93, EU:T:1995:49, 59 ir 60 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Be to, tai turi būti aktas, kurį galima ginčyti, o šiuo atveju (daroma prielaida, kad) taip nėra.

( 62 ) 1994 m. kovo 25 d. Belgijos Cour de cassation (Kasacinis teismas) Sprendimas Pasicrisie, 1994, p. 305.

( 63 ) Primintina, jog Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnyje nustatyta, kad bylos prieš Sąjungą su deliktine atsakomybe susijusiais klausimais nebekeliamos praėjus penkeriems metams po tokio įvykio, dėl kurio norima bylą iškelti. Taigi Bendrasis Teismas turės nustatyti konkrečią datą, kai įvyko praturtėjimas (ir atsirado su juo susiję nuostoliai).