Sujungtos bylos C-171/07 ir C-172/07

Apothekerkammer des Saarlandes ir kt.

prieš

Saarland ir Ministerium für Justiz, Gesundheit und Soziales

(Verwaltungsgericht des Saarlandes prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

„Įsisteigimo laisvė — EB 43 straipsnis — Visuomenės sveikata — Vaistinės — Nuostatos, tik farmacininkams suteikiančios teisę valdyti vaistinę — Pateisinimas — Tinkamas ir kokybiškas gyventojų aprūpinimas vaistais — Farmacininkų profesinė nepriklausomybė“

Generalinio advokato Y. Bot išvada, pateikta 2008 m. gruodžio 16 d . I ‐ 4174

2009 m. gegužės 19 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas I ‐ 4195

Sprendimo santrauka

Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Apribojimai

(EB 43 ir EB 48 straipsniai)

EB 43 ir EB 48 straipsniai nedraudžia tokių nacionalinės teisės nuostatų, pagal kurias farmacininkais nesantys asmenys negali būti vaistinių savininkai ir verstis vaistinės veikla.

Iš tiesų toks ne farmacininkams nustatytas draudimas yra apribojimas EB 43 straipsnio prasme, nes dėl jo, atimant iš kitų ūkio subjektų teisę verstis vaistinės veikla atitinkamoje valstybėje narėje, šia savarankiška veikla leidžiama verstis tik farmacininkams. Tačiau šį apribojimą galima pateisinti visuomenės sveikatos apsauga, būtent tikslu užtikrinti tinkamą ir kokybišką gyventojų aprūpinimą vaistais.

Atsižvelgiant į vaistų gydomąjį poveikį, kuris iš esmės juos išskiria iš kitų prekių, jeigu vaistai vartojami, kai to nereikia ar neteisingai, jie gali padaryti didelės žalos sveikatai, o pacientas juos vartodamas gali to nesuprasti. Be to, dėl per didelio vaistų vartojimo ar neteisingo jų naudojimo taip pat švaistomi finansiniai ištekliai, o tai yra dar žalingiau, nes vaistų sektorius reikalauja daug išlaidų ir turi atitikti nuolat didėjančius poreikius, o sveikatos priežiūrai skirtini finansiniai ištekliai, nesvarbu, koks būtų finansavimo būdas, nėra beribiai. Taigi yra tiesioginis ryšys tarp šių finansinių išteklių ir farmacijos sektoriuje veikiančių ūkio subjektų pelno, nes vaistų skyrimą daugelyje valstybių narių apmoka atitinkamos sveikatos draudimo įstaigos.

Atsižvelgdamos į šį pavojų visuomenės sveikatai ir socialinės apsaugos sistemų finansinei pusiausvyrai, valstybės narės gali taikyti griežtus reikalavimus už vaistų platinimą mažmena atsakingiems asmenims, būtent kalbant apie jų pardavimo sąlygas ir pelno siekimą. Visų pirma jos gali leisti parduoti vaistus mažmena iš esmės tik farmacininkams dėl garantijų, kurias šie turi pateikti, ir informacijos, kurią jie privalo būti pasirengę suteikti vartotojui.

Šiuo klausimu, atsižvelgiant į valstybėms narėms pripažįstamą teisę priimti sprendimą dėl visuomenės sveikatos apsaugos lygio, jos gali reikalauti, jog vaistus platintų vaistininkai, kurie profesiniu požiūriu yra faktiškai nepriklausomi. Jos taip pat gali imtis priemonių, galinčių panaikinti ar sumažinti pavojų pažeisti šią nepriklausomybę, nes toks pažeidimas gali daryti poveikį gyventojų aprūpinimo vaistais tinkamumo ir kokybės lygiui.

Kadangi ne farmacininkai paprastai neturi tokio išsilavinimo, patirties ir atsakomybės kaip farmacininkai ir dėl to nesuteikia tokių pačių garantijų, kokias suteikia farmacininkai, tai reiškia, kad valstybė narė, neviršydama savo diskrecijos, gali manyti, kad, skirtingai nei farmacininko valdomos vaistinės atveju, kai vaistinę valdo ne farmacininkas, gali kilti pavojus visuomenės sveikatai, ypač tinkamam ir kokybiškam vaistų platinimui mažmena, nes siekiant pelno tokiu valdymo atveju nėra tokių švelninančių veiksnių, kaip antai išsilavinimas, profesinė patirtis ir farmacininkams tenkanti atsakomybė, kurie būdingi jų veiklai.

Kadangi neįrodyta, kad kita EB 43 straipsniu užtikrinamą laisvę mažiau ribojanti priemonė nei ne farmacininkams nustatytas draudimas leistų taip pat veiksmingai užtikrinti tokį gyventojų aprūpinimo vaistais tinkamumo ir kokybės lygį, kuris pasiekiamas taikant šį draudimą, pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos yra tinkamos užtikrinti jomis siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jį pasiekti.

Visų pirma valstybė narė gali manyti, kad yra pavojus praktiškai pažeisti ar apeiti teisės aktų taisykles, ginančias farmacininkų profesinę nepriklausomybę. Be to, nustatant pareigą apsidrausti negalima taip pat veiksmingai išvengti pavojaus, kad gyventojai nebus tinkamai ir kokybiškai aprūpinti vaistais, nes tokia priemone atitinkamam valdytojui nebūtinai kliudoma daryti įtaką pagal darbo sutartį dirbantiems farmacininkams.

(žr. 24, 27–28, 31–35, 37–39, 54 ir 57–58 punktus bei rezoliucinę dalį)