GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2011 m. vasario 3 d.( )

Byla C‑122/10

Konsumentombudsmannen KO

prieš

Ving Sverige AB

(Marknadsdomstolen (Švedija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Vartotojų apsauga – Nesąžininga komercinė veikla – Direktyva 2005/29/EB – Kvietimo pirkti sąvoka – Reikalavimas pateikti informaciją, susijusią su parduodamu produktu ir jo kaina, kuri suteikia vartotojui galimybę pirkti – Produkto savybių sąvoka – Pradinės kainos nurodymas spaudoje skelbiamame komerciniame pranešime – Klaidinantis informacijos neatskleidimas“

I – Įžanga

1. Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 169 straipsniu Sąjunga įpareigojama remti vartotojų interesus ir užtikrinti vartotojų aukšto lygio apsaugą. 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (toliau − Direktyva 2005/29)( ) aiškiai siekiama įgyvendinti šį tikslą ir sukurti efektyvų instrumentą nesąžiningos komercinės veiklos prevencijai vykdyti bei su tokia nesąžininga komercine veikla kovoti.

2. Direktyva 2005/29 Sąjungos teisės aktų leidėjas nusprendė taikyti prekybininkams sugriežtintą informavimo prievolę, jei pastarieji nusprendžia skelbti komercinį pranešimą kvietimo pirkti forma. Nagrinėjama byla pirmą kartą suteikia galimybę Teisingumo Teismui šią nuostatą išaiškinti.

II – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

3. Direktyvos 2005/29 14 konstatuojamojoje dalyje skelbiama, kad „informacijos neatskleidimo atžvilgiu ši direktyva nustato tam tikrą kiekį svarbios informacijos, reikalingos priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio sudarymo. Tokia informacija neturės būti atskleidžiama visuose reklamos skelbimuose, bet tik tuose, kur prekybininkas kviečia pirkti – tokia koncepcija aiškiai apibrėžta šioje direktyvoje“.

4. Direktyvos 2005/29 1 straipsnyje nustatyta, kad „šios direktyvos tikslas yra padėti tinkamai veikti vidaus rinkai ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį suderinant valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, kenkiančios vartotojų ekonominiams interesams.“

5. Pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktą „kvietimas pirkti“ turi būti suprantamas kaip „komercinis pranešimas, produkto savybes ir kainą nurodantis tokiu būdu, kuris yra būdingas naudojamo komercinio pranešimo priemonėms, ir tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“.

6. Direktyvos 2005/29 2 straipsnio k punkte sprendimas dėl sandorio apibrėžiamas kaip „bet kuris sprendimas, kurį vartotojas priima dėl produkto pirkimo, pirkimo būdo ir sąlygų, visos sumos sumokėjimo ar mokėjimo dalimis, produkto įsigijimo ar atsisakymo, ar pasinaudojimo su produktu susijusia sutartine teise, nepriklausomai nuo to, ar vartotojas nusprendžia veikti, ar nesiimti veiksmų“.

7. Pagal Direktyvos 2005/29 4 straipsnį „valstybės narės dėl šia direktyva derinamai sričiai priskiriamų priežasčių neapriboja nei laisvės teikti paslaugas, nei laisvo prekių judėjimo“.

8. Direktyvos 2005/29 5 straipsnyje skelbiama:

„1. Nesąžininga komercinė veikla draudžiama.

2. Komercinė veikla yra nesąžininga, jeigu:

a) prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams,

ir

b) iš esmės iškreipia arba gali iš esmės iškreipti vidutinio vartotojo, kurį produktas pasiekia arba kuriam yra skirtas, arba, kai komercinė veikla nukreipta į tam tikrą vartotojų grupę, vidutinio grupės nario ekonominį elgesį siūlomo produkto atžvilgiu.

<...>“

9. Direktyvos 2005/29 7 straipsnyje, kuris skirtas klaidinančiam informacijos neatskleidimui, nustatyta:

„1. Komercinė veikla laikoma klaidinančia, jeigu toje faktinėje situacijoje, atsižvelgiant į visus jos ypatumus ir aplinkybes bei komunikacijos priemonių ribotumą, ją vykdant neatskleidžiama esminė informacija, kuri vidutiniam vartotojui reikalinga tam, kad jis toje situacijoje galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio, ir tuo vidutinis vartotojas skatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs.

2. Klaidinančiu informacijos neatskleidimu, atsižvelgiant į 1 dalyje numatytus klausimus, taip pat laikomas prekybininko vykdomas 1 dalyje nurodytos esminės informacijos nuslėpimas arba jos pateikimas neaiškiai, neįskaitomai, dviprasmiškai ar ne laiku arba komercinės veiklos komercinio tikslo, jeigu jis neaiškus iš konteksto, nenurodymas, ir kai dėl to abiem atvejais vidutinis vartotojas paskatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio kitomis aplinkybėms jis nebūtų priėmęs.

3. Jeigu komercinei veiklai perduoti naudojamos komunikacijos priemonės yra ribotos apimties arba laiko prasme, tai, sprendžiant, ar informacija buvo neatskleista, turi būti atsižvelgiama į šį ribotumą bei bet kokias kitas priemones, kurių prekybininkas ėmėsi tam, kad informacija būtų prieinama vartotojams kitais būdais.

4. Jeigu neaišku iš konteksto, kvietimo pirkti atveju esmine laikoma ši informacija:

a) pagrindinės produkto charakteristikos, tiek, kiek tikslinga komunikacijos priemonių ir produkto atžvilgiu;

b) prekybininko adresas ir jo tapatybę nustatantys duomenys, t. y. vardas ar pavadinimas, kuris nurodomas prekiaujant, ir, jei tai reikalinga, prekybininko, kurio vardu jis veikia, adresas ir tapatybę nustatantys duomenys;

c) kaina, į kurią įskaičiuoti mokesčiai, arba, jeigu dėl produkto pobūdžio ši kaina pagrįstai negali būti apskaičiuota iš anksto, metodas, kuriuo ši kaina apskaičiuojama, taip pat, jeigu tai reikalinga, visi papildomi mokesčiai už krovinių vežimą, pristatymo arba pašto išlaidos arba, jeigu šie mokesčiai dėl pagrįstų priežasčių negali būti apskaičiuoti iš anksto, informacija apie tai, kad gali tekti mokėti tokius papildomus mokesčius;

d) apmokėjimo, pristatymo, vykdymo ir skundų nagrinėjimo tvarka, jeigu ji skiriasi nuo profesinio atidumo reikalavimų;

e) jeigu suteikiama teisė atsisakyti produktų ir nutraukti sandorius – informacija apie tokią teisę.

5. Bendrijos teisės nustatyti informaciniai reikalavimai dėl komercinio pranešimo, įskaitant reklamą arba prekybą, kurių neišsamus sąrašas pateikiamas II priede, laikomi esminiais.“

B – Nacionalinė teisė

10. Direktyva 2005/29 į Švedijos teisės sistemą buvo perkelta Įstatymu 2008:486 dėl komercinės veiklos (toliau – Įstatymas dėl komercinės veiklos), kurio 12 straipsnyje kvietimai pirkti reglamentuojami taip:

„Reklama yra klaidinanti, kai prekybininkas komerciniame pranešime kviečia vartotojus pirkti konkretų produktą nurodydamas kainą, tačiau minėtame pranešime nėra tokios esminės informacijos:

1) pagrindinės produkto charakteristikos, tiek, kiek tikslinga komunikacijos priemonių ir produkto atžvilgiu,

2) kainos ir lyginamosios kainos, kaip nurodyta Įstatymo 2004:347 dėl informacijos apie kainą 7–10 straipsniuose,

3) prekybininko tapatybės ir geografinio adreso,

4) apmokėjimo, pristatymo, vykdymo ir skundų nagrinėjimo tvarkos, jeigu ji atitinkamoje pramonės srityje arba atitinkamo produkto atžvilgiu nukrypsta nuo įprastinės,

5) informacijos apie teisę atsisakyti sandorio arba teisę jį atšaukti, kuri vartotojui turi būti pateikta pagal įstatymą.

Reklama taip pat yra klaidinanti, kai prekybininkas komerciniame pranešime vartotojams siūlo keletą konkrečių produktų ir nurodo bendrą kainą, tačiau pasiūlyme nenurodo esminės informacijos pagal pirmos pastraipos 1–5 punktus“.

III – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

11. Ving Sverige AB (toliau − Ving) organizuoja ir parduoda atostogų paketus, susietus su užsakomaisiais ir reguliariaisiais skrydžiais. Ji taip pat pardavinėja lėktuvų bilietus ir užsako nakvynę viešbutyje atskirai keliauti pageidaujantiems asmenims. Kelionės, bilietai ir užsakymai parduodami Ving pardavimo vietose ar nustatytose kitose kelionių agentūrose Švedijoje, telefonu arba internetu.

12. 2008 m. rugpjūčio 13 d. Ving Švedijos dienraštyje Svenska Dagbladet paskelbė tokį reklaminį pranešimą: skelbimo viršuje pastorintomis raidėmis – „Niujorkas nuo 7 820 kronų“; apačioje mažesnėmis raidėmis – „Skrydis iš Arlandos su British Airways ir 2 naktys Bedforde. Kaina asmeniui dviviečiame kambaryje, įskaitant oro uosto mokesčius. Papildoma naktis nuo 1 320 kronų. Pasiūlymas galioja tik tam tikriems skrydžiams rugsėjo−gruodžio mėn. Vietų skaičius ribotas.“ Skelbimo apačioje buvo nurodytas Ving interneto puslapis bei telefono numeris.

13. Už vartotojų apsaugą atsakingos Švedijos institucijos generalinis direktorius taip pat yra vartotojų ombudsmenas, prižiūrintis, pavyzdžiui, ar įmonės laikosi Įstatymo dėl komercinės veiklos. Veikdamas kaip ombudsmenas jis nusprendė, kad paskelbtas pranešimas yra komercinis pranešimas, kuriuo kviečiama pirkti ir kuriame yra klaidinantis informacijos neatskleidimas, nes jame buvo nurodyta tik pradinė kaina, nenurodant pagrindinių siūlomo produkto savybių arba jas nurodant nepakankamai. Todėl jis 2009 m. vasario 27 d. pateikė ieškinį Marknadsdomstolen (Komercinis teismas) (Švedija), kuriuo iš esmės pareikalavo, kad minėtas teismas, pirma, įpareigotų Ving nurodyti fiksuotas kainas vartotojams skirtose savo parduodamų atostogų reklamose ir papildomai nurodytų, kaip pagrindinės kelionės savybės, pavyzdžiui, išvykimo laikas ar vartotojui siūlomos papildomos paslaugos, turi įtakos reklamoje pateiktai pradinei kainai. Ombudsmenas taip pat prašo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo uždrausti Ving nurodyti pradinę kainą, o nesilaikant šio draudimo − skirti baudą.

14. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ombudsmenas nurodė, kad ginčijamas skelbimas turi būti vertinamas kaip kvietimas pirkti ir jis buvo klaidinantis, nes nebuvo informacijos apie pagrindines kelionės savybes. Todėl skelbimas neatitiko Įstatymo dėl komercinės veiklos 12 straipsnio reikalavimų. Be to, pagrindinės kelionės savybės aprašytos klaidinančiai, nes nurodyta tik pradinė kaina. Galiausiai, Ving paskelbtas skelbimas yra nesąžininga veikla, nes ja daroma ar bet kuriuo atveju gali būti daromas poveikis vartotojų galimybei priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.

15. Ving savo ruožtu mano, kad vien pranešimo paskelbimu ji nekvietė vartotojų pirkti konkretaus produkto, ir todėl ginčija pranešimo kvalifikavimą kvietimu pirkti. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Ving papildomai nurodė, kad produkto pagrindinės savybės buvo nurodytos tiek, kiek tikslinga komunikacijos priemonių ir produkto atžvilgiu. Be to, kaina buvo nurodyta taip, kaip reikalaujama Įstatyme dėl informacijos apie kainą, į kurį nukreipia Įstatymas dėl komercinės veiklos. Ving teigia, kad jokia pagrindinė informacija nebuvo praleista. Bet kuriuo atveju, jei būtų nuspręsta, kad informacija nebuvo pateikta, tokios informacijos nepateikimas neturi ir negali turėti įtakos vartotojų galimybei priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio, todėl ginčijama reklama neturėtų būti traktuojama kaip nesąžininga veikla.

16. Netiesiogiai kyla klausimas, ar Ving paskelbtas skelbimas gali būti vertinamas kaip kvietimas pirkti ir, teigiamo atsakymo atveju, ar tai yra, ar nėra nesąžininga veikla, atsižvelgiant į tai, kad šios dvi sąvokos buvo perkeltos į Švedijos teisę perkeliant Direktyvą 2005/29.

17. Kilus Sąjungos teisės aiškinimo sunkumų, Marknadsdomstolen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir prašymu priimti prejudicinį sprendimą, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. kovo 8 d., kreipėsi į Teisingumo Teismą pagal SESV 267 straipsnį, pateikdamas tokius septynis prejudicinius klausimus:

„1. Ar Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkte nurodytą reikalavimą „tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ reikia aiškinti taip, kad kvietimas pirkti pateikiamas, kai informacija apie reklamuojamą produktą ir jo kainą yra prieinama taip, kad vartotojas galėtų priimti sprendimą pirkti, ar būtina, jog komerciniu pranešimu būtų taip pat suteikiama konkreti galimybė įsigyti produktą (pvz., užsakymo forma) arba kad būtų sudarytos sąlygos pasinaudoti tokia galimybe (pvz., reklama lauke prie parduotuvės)?

2. Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta taip, jog privalo būti konkreti galimybė įsigyti produktą, ar laikytina, kad tokia galimybė laikytina atsiradusia, jei komerciniame pranešime nurodytas telefono numeris arba interneto svetainė, kurioje galima užsisakyti produktą?

3. Ar Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktą reikia aiškinti taip, kad reikalavimas nurodyti kainą įvykdytas, jei komerciniame pranešime nurodyta pradinė kaina, t. y. mažiausia kaina, už kurią galima įsigyti reklamuojamą produktą ar reklamuojamos kategorijos produktus, tačiau tuo pačiu metu galima įsigyti ir kitų atmainų ar turinio reklamuojamą produktą ar reklamuojamos kategorijos produktus, kurių kaina nenurodyta?

4. Ar Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktą reikia aiškinti taip, kad reikalavimas nurodyti produkto savybes yra įvykdytas, jei pateikta žodinė arba vaizdinė nuoroda į produktą, t. y. produktas identifikuotas, bet išsamiau neapibūdintas?

5. Jei į pirmesnį klausimą atsakoma teigiamai, ar tas pats galioja ir tuo atveju, kai siūlomos įvairios reklamuojamo produkto atmainos, tačiau komerciniame pranešime jos nurodomos tik bendrai?

6. Jei tai yra kvietimas pirkti, ar 7 straipsnio 4 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad pakanka, jog būtų nurodytos tik kai kurios pagrindinės produkto savybės, o prekybininkas papildomai nurodytų savo svetainę, su sąlyga, kad joje pateikta esminė informacija apie produkto pagrindines savybes, kainą ir kitas sąlygas, kaip reikalaujama (Direktyvos 2005/29) 7 straipsnio 4 dalyje?

7. Ar 7 straipsnio 4 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad pakanka nurodyti pradinę kainą, kad reikalavimas nurodyti kainą būtų laikomas įvykdytu?“

IV – Procesas Teisingumo Teisme

18. Atsakovė pagrindinėje byloje, Švedijos, Vokietijos, Ispanijos, Nyderlandų, Lenkijos, Jungtinės Karalystės ir Norvegijos vyriausybės bei Europos Komisija pateikė Teisingumo Teismui savo rašytines pastabas.

V – Teisinė analizė

A – Dėl kvietimo pirkti sąvokos (pirmas−penktas klausimai)

19. Pirmaisiais penkiais užduotais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti „kvietimo pirkti“ sąvoką pagal Direktyvą 2005/29. Kadangi minėtos direktyvos 2 straipsnio i punkte kvietimas pirkti apibrėžiamas kaip „komercinis pranešimas, produkto savybes ir kainą nurodantis tokiu būdu, kuris yra būdingas naudojamo komercinio pranešimo priemonėms, ir tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“, reikia pertvarkyti pirmuosius penkis klausimus atsižvelgiant į šioje direktyvoje pateiktame apibrėžime išvardintų kriterijų eiliškumą.

20. Be to, norėčiau pateikti tris įžangines pastabų grupes.

21. Pirmiausia, primenu, kad, nors akivaizdu, jog Direktyva 2005/29, kuria visiškai suderinamos taisyklės, susijusios su įmonių nesąžininga komercine veikla vartotojų atžvilgiu( ), konkrečiai siekiama užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį( ), prekybininkų interesams Sąjungos teisės aktų leidėjas taip pat skiria dėmesį. Todėl Direktyvos 2005/29 12 konstatuojamoje dalyje nustatyta, kad „suderinimas smarkiai padidins teisinį tikrumą vartotojams ir verslui. Ir vartotojai, ir verslas galės remtis bendra reglamentavimo struktūra, pagrįsta aiškiai apibrėžtomis teisinėmis sąvokomis, reglamentuojančiomis visus nesąžiningos komercinės veiklos aspektus visoje ES.“ Taigi, aiškinant Direktyvą 2005/29, būtina atsižvelgti į šį dvejopą tikslą ir išlaikyti pusiausvyrą, kurią ji nustatė šiuo klausimu.

22. Be to, pagal Direktyvą 2005/29 kvietimas pirkti yra specifinė reklamos forma, su kuria susijusi sustiprinta informavimo prievolė pagal šios direktyvos 7 straipsnio 4 dalį. Yra kitų reklamos formų ir, atitinkamai, prekybininkas sąmoningai renkasi skelbti kvietimą pirkti, tuo pačiu prisiimdamas riziką, kad jam bus taikoma sustiprinta informavimo prievolė.

23. Mano nuomone, aiškinime, kurio prašoma iš Teisingumo Teismo, turės būti atsižvelgiama į šią dvejopą pusiausvyrą tarp vartotojų teisių ir prekybininkų teisių bei tarp reklamos apskritai ir konkretaus kvietimo pirkti. Visos suinteresuotosios šalys, Teisingumo Teismui pateikusios rašytines pastabas, atkreipė dėmesį į pavojus, susijusius su arba per siauru kvietimo pirkti sąvokos aiškinimu, kuris apribotų atvejus, kuriais būtų taikoma Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalis, arba per plačiu aiškinimu, kuris atgrasintų prekybininkus naudoti šią konkrečią komercinio pranešimo rūšį.

24. Galiausiai, primenu, kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų išplaukia, kad kai siekiant nustatyti Sąjungos teisės nuostatos sąvokų atitikimo sritį nėra jokios tiesioginės nuorodos į valstybių narių teisę, jie paprastai turi būti aiškinami savarankiškai ir vieningai atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą( ). Kadangi Direktyva 2005/29 siekiama visiško suderinimo ir atitinkamose nuostatose, susijusiose su kvietimu pirkti, nepateikiama nuoroda į valstybių narių teisę, Teisingumo Teismas šią sąvoką turi aiškinti savarankiškai ir vieningai visoje Sąjungoje( ), aiškindamas Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktą, atsižvelgti ne tik į šio punkto žodžius, bet ir į jo kontekstą bei tikslus, kurių siekiama minėta direktyva( ).

1. Dėl kriterijaus, susijusio su tinkamu produkto savybių nurodymu (ketvirtas ir penktas klausimai)

25. Iš visų Teisingumo Teismui rašytines pastabas pateikusių suinteresuotųjų šalių tik Ving teigė, kad žodinis ar vaizdinis produkto pristatymas, nepateikiant apie šį produktą detalesnės informacijos, nėra pakankamas, jog kriterijus, susijęs su prekės savybių nurodymu pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktą, būtų įgyvendintas ir, atitinkamai, skelbimas būtų kvalifikuojamas kaip kvietimas pirkti. Tačiau, atsižvelgdamas į keletą aspektų, dėl šio klausimo esu linkęs manyti priešingai.

26. Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkto tekste reikalaujama tik, kad „produkto savybės“ būtų nurodytos, nedetalizuojant nei informacijos rūšies, nei jos apimties. Todėl komercinis pranešimas, kuriame yra žodinis ar vaizdinis pristatymas, galėtų atitikti Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkte nustatytą sąlygą, susijusią su produkto savybių nurodymu.

27. Tai, kad Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkte Sąjungos teisės aktų leidėjas negali pateikti daugiau patikslinimų, sąlygoja aplinkybė, jog, remiantis minėtu straipsniu, atsižvelgiant į prekybininko pasirinktą komunikacijos priemonę, produkto savybių aprašymas gali savaime būti daugiau ar mažiau detalus. Per radiją skelbiamame komerciniame pranešime, be abejonės, bus nurodoma mažiau detalių apie produkto savybes, nei panašiame skelbime, atspausdintame visame nacionalinio dienraščio puslapyje. Būtina pabrėžti, kad jei Direktyvos 2005/29 6 straipsnio 1 dalies b punkte, kuris skirtas klaidinantiems veiksmams, teisės aktų leidėjas nurodė, kaip jis suvokia „pagrindines produkto savybes“( ), jis to nepadarė Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkte nustatytų savybių atžvilgiu( ).

28. Todėl, labiau nei produkto pagrindinių ar esminių savybių baigtinumas, yra svarbiau nustatyti, ar, atsižvelgiant į nagrinėjamą produktą ir naudotą pranešimo priemonę, informacija komerciniame pranešime yra pakankama, kad vartotojas identifikuotų produktą. Taigi, priklausomai nuo konkretaus atvejo, žodinio ar vaizdinio produkto pristatymo gali ir pakakti. Iš tiesų, ne visus produktus būtina taip detaliai pristatyti. Tas pats produktas skirtingomis pranešimo priemonėmis negalėtų būti pristatytas vienodai. Taigi nacionaliniai teismai turi įvertinti ar, konkrečiu atveju, komercinis pranešimas, kurį šie teismai vertina, atitinka pirmojo testo kriterijus( ).

29. Nepriklausomai nuo to, ar pradinės kainos nurodymas yra pakankamas, kad būtų įvykdyta su kaina susijusi sąlyga, nustatyta Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkte (šį klausimą nagrinėsiu vėliau), būtina pabrėžti, jog pradinės kainos nurodymas taip pat gali suteikti galimybę vartotojui suprasti, kad yra ir kitų produkto, kurį jis išskyrė, variantų, nors naudojamas vienas bendras pavadinimas. Toks požiūris man atrodo pagrįstas, nes Direktyva 2005/29, remiantis jos 18 konstatuojamąja dalimi, „pagal Teisingumo Teismo aiškinimą naudoja vidutinį vartotoją, kuris yra gana gerai informuotas ir gana atidus bei apdairus, kaip standartą, atsižvelgiant į socialinius, kultūrinius bei kalbinius veiksnius“( ). Todėl, nelygu produkto prigimtis ar kainos nurodymo forma, galima teigti, kad bendro pavadinimo naudojimas komerciniame pranešime, nors yra skirtingi produkto variantai, gali būti pakankamas pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktą, kad būtų įgyvendintas su produkto savybėmis susijęs kriterijus.

30. Šiuo požiūriu, nesikišdamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kompetencijos sritį, norėčiau pabrėžti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamą komercinį pranešimą Ving išspausdino mažesniame plote nei ketvirtadalis pasirinkto laikraščio puslapio, šiame pranešime yra Laisvės statulos iliustracija, minimas išvykimo oro uostas, atvykimo miestas, oro linijos, viešbučio, kuriame apgyvendinama, pavadinimas, pradinė kaina( ) bei pasiūlymo galiojimo laikotarpis, nurodant, kad vietų skaičius yra ribotas. Todėl šių elementų pagrindu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės nuspręsti, ar vartotojas, gavęs tokią informaciją, galėjo susidaryti pakankamai tikslų vaizdą apie siūlomą produktą. Komisijos bendrosiose gairėse siūlomas aiškinimas dėl Direktyvos 2005/29 taikymo taip pat atitinka tokį požiūrį, siekiant išsaugoti minėtos direktyvos 2 straipsnio i punkto ir 7 straipsnio 4 dalies veiksmingumą( ).

31. Šiomis aplinkybėmis galima teigti, jog Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktas nedraudžia, kad komerciniame pranešime būtų naudojamas žodinis ar vaizdinis produkto pristatymas, kurio gali pakakti, jog sąlyga, susijusi su produkto savybėmis, būtų įgyvendinta. Taip pat, iš esmės, šis punktas nedraudžia, kad būtų naudojamas bendras produkto pavadinimas, net jei iš komercinio pranešimo galima pagrįstai manyti, jog yra keli produkto variantai. Tačiau, kiekvienu atveju, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi vertinti, ar komerciniame pranešime naudojamas pristatymas bei bendras pavadinimas, atsižvelgiant į nagrinėjamą produktą bei naudojamą pranešimo priemonę, suteikia galimybę vidutiniam, gerai informuotam ir gana atidžiam bei apdairiam vartotojui atskirti produktą.

2. Dėl kriterijaus, susijusio su tinkamu produkto kainos nurodymu (trečias klausimas)

32. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar pradinės kainos nurodymo pakanka, kad būtų įgyvendinta antroji Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkto sąlyga.

33. Tai, ar pradinės kainos paminėjimo komerciniame pranešime gali pakakti, kad sąlyga, susijusi su kainos nurodymu, būtų įgyvendinta, yra skirtingas klausimas nei klausimas, ar nurodyta pradinė kaina yra ar nėra klaidinanti. Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkto sąlygų analizė turi būti atlikta atskirai nuo informavimo prievolės pagal 7 straipsnio 4 dalį analizės. Teigti, jog vien pradinės kainos pakanka tam, kad būtų kvietimas pirkti, nereiškia tvirtinimo, kad šios kainos paminėjimas atitinka minėtą informavimo prievolę. Nors kai kurios Teisingumo Teismui pateiktos rašytinės pastabos nuo pat minėto 2 straipsnio i punkto sąlygų analizės buvo susijusios su klausimu, ar pradinė kaina yra klaidinanti, būtina pabrėžti, kad šie argumentai nedaro įtakos kvietimo pirkti kvalifikavimui.

34. Dėl pradinės kainos gali būti vadovaujamasi labai panašiais argumentais, kokiais buvo remiamasi nagrinėjant ankstesnę sąlygą, susijusią su produkto savybėmis.

35. Pirmiausia, taip pat kaip ir Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkte nedetalizuojamas reikalavimas, susijęs su produkto savybėmis, reikalavimo, susijusio su kaina, formuluotė taip pat nėra detali ir tai iš karto leidžia daryti išvadą, kad minėta direktyva iš principo nedraudžia kvietime pirkti nurodyti pradinę kainą. Teisės aktų leidėjo netikslumas leidžia reikalavimą dėl kainos aiškinti pakankamai plačiai. Vokietijos, Nyderlandų ir Norvegijos vyriausybės teisingai nurodė, kad, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog pradinės kainos nurodymo nepakanka, kad būtų įgyvendinta sąlyga dėl kainos, pakaktų, jog prekybininkai kiekviename savo komerciniame pranešime nurodytų pradinę kainą, o šie pranešimai niekuomet nebūtų kvalifikuojami kaip kvietimas pirkti ir, atitinkamai, tokiems pranešimams niekada nebūtų taikomas sugriežtintas informavimo reikalavimas pagal minėtos direktyvos 7 straipsnio 4 dalį. Tai neišvengiamai turėtų įtakos šios nuostatos veiksmingumui.

36. Taip pat, priklausomai nuo atitinkamų produktų, visiškai įmanoma, kad komerciniame pranešime prekybininkas negali nurodyti galutinės produkto kainos. Beje, Sąjungos teisės aktų leidėjas į šią galimybę atsižvelgė( ). Kai kurių sudėtingų produktų, kaip, pavyzdžiui, automobilis, arba sudėtinių produktų, kaip, pavyzdžiui, kelionės, kurios kartu apima ir transporto rūšį, ir apgyvendinimą, galutinė kaina gali priklausyti nuo elementų, kurių prekybininkas nekontroliuoja komercinio pranešimo išspausdinimo ar paskelbimo momentu( ). Pradinė kaina, kaip tai rodo formuluotė, t. y. „nuo“, yra mažiausia galima kaina, t. y. žemiausia kaina, už kurią galima nupirkti bent vieną produkto variantą. Ši kaina vartotojui taip pat nurodo, kad yra ir kitų produkto variantų, kuriuos galima nupirkti už didesnę kainą nei minėta pradinė kaina.

37. Todėl, mano nuomone, pradinės kainos („nuo“) nurodymo leistinumas yra visiškai suderinamas su mano siūlomu sąlygos, susijusios su produkto savybėmis, aiškinimu. Jei yra leistinas komercinis pranešimas, pagrįstas žodiniu ar vaizdiniu pristatymu, kuriame naudojamas bendras produkto, kurio yra keli variantai, pavadinimas, neanalizuojant atvejo, kai prekybininkas praktiškai neturi galimybės apskaičiuoti galutinės kainos, būtina taip pat pripažinti, kad prekybininkas nurodo tik pradinę kainą todėl, kad jis negali nurodyti visų kainų, atitinkančių skirtingus produkto variantus.

38. Pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktą kvietime pirkti produkto kaina turi būti nurodyta „tokiu būdu, kuris yra būdingas naudojamo komercinio pranešimo priemonėms“. Kainos sąvokos neaiškumas kartu su ta aplinkybe, kad vartotojui pateikiama informacija yra skirtinga, nelygu naudojama priemonė, suponuoja platų sąlygos dėl kainos nurodymo aiškinimą. Šiomis aplinkybėmis, būtina analizuoti kiekvieną atvejį atskirai. Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pradinė kaina, viena vertus, atitinka naudojamą pranešimo priemonę ir, kita vertus, ar ji yra pakankama, kad vartotojas, išskyręs nagrinėjamą produktą, turėtų galimybę suprasti, jog aprašytas ar pristatytas produktas gali būti nupirktas už minėtą kainą.

3. Dėl žodžių junginio „ir tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ (pirmas ir antras klausimai)

39. Savo pirmu ir antru klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkte esantis žodžių junginys „ir tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ yra papildomas kriterijus, kad komercinis pranešimas būtų kvalifikuojamas kaip kvietimas pirkti, ar pakanka vien tinkamo produkto savybių ir jo kainos nurodymo kartu, kad vartotojas galėtų apsispręsti pirkti. Jis klausia Teisingumo Teismo, ar pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktą kvietime pirkti būtinai turi būti nurodytas konkretus pirkimo būdas.

40. Tarp visų rašytines pastabas pateikusių suinteresuotųjų šalių yra dvi priešingos nuomonės. Viena vertus, Vokietijos, Ispanijos, Lenkijos, Švedijos ir Norvegijos vyriausybės pritaria Komisijos bendrosiose gairėse pateiktam aiškinimui dėl Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkto( ), teigdamos, jog tam, kad būtų kvietimas pirkti, nebūtina nei kad komercinis pranešimas realiai suteiktų galimybę pirkti, nei kad jame būtų prieiga prie tokios galimybės. Žodžių junginys „ir tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ tik iliustruoja pasekmes, susijusias su aplinkybe, kad vartotojui pateikiama pakankama informacija, susijusi su produktu ir pirkimo kaina, ir jis nėra papildomas kriterijus. Švedijos, Vokietijos ir Lenkijos vyriausybės mano, kad taip nustatoma įtaka, kurią skelbimas, kuriame minimos produkto savybės ir jo kaina, daro apsisprendimui pirkti, nors nebūtina, kad perkama būtų iš karto po to, kai vartotojas susipažįsta su komerciniu pranešimu. Beje, kvietimo pirkti sąvoka neatmeta galimybės, kad vartotojas gali turėti atlikti kitus vėlesnius veiksmus prieš realiai pirkdamas( ). Kita vertus, Ving ir Nyderlandų vyriausybė mano, jog yra būtina, kad skelbime būtų nurodytas konkretus būdas pirkti. Tačiau jų nuomonės skiriasi dėl minėto būdo apibrėžimo. Ving mano, kad tai reikalauja tiesioginio artumo su pardavimo vieta. Priešingai, Nyderlandų vyriausybė mano, kad telefono numerio ar interneto tinklalapio adreso pakanka, kad būtų nurodytas pirkimo būdas. Galiausiai, Jungtinės Karalystės vyriausybė siūlo tarpinį sprendimą. Jos nuomone, kvietimas pirkti leidžia arba palengvina vartotojo galutinį apsisprendimą. Jungtinės Karalystės vyriausybės nuomone, iš esmės, vien produkto savybių ir produkto kainos paminėjimas nesuteikia galimybės vartotojui pirkti produktą. Tik komerciniai pranešimai, kurie turi didelę įtaką apsisprendimui pirkti, turėtų būti kvalifikuojami kaip kvietimai pirkti pagal Direktyvą 2005/29 tam, kad nebūtų taikomas per daug platus sąvokos aiškinimas, pažeidžiantis pusiausvyrą, kurios siekė Sąjungos teisės aktų leidėjas tarp vartotojų ir prekybininkų interesų. Todėl svarbu įvertinti būtent komercinio pranešimo įtaką apsisprendimui pirkti, kuri gali būti didesnė ar mažesnė, todėl komercinis pranešimas, kuriame nurodytas konkretus pirkimo būdas, visuomet būtų pripažįstamas kvietimu pirkti, o komerciniai pranešimai, kuriuose toks būdas nenurodytas, kvietimu pirkti būtų pripažįstami retais atvejais. Kitaip tariant, konkretaus pirkimo būdo nurodymas nebūtų privalomas kvietimo pirkti elementas.

41. Mano nuomone, tik pažodinis Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkto aiškinimas gali suponuoti, kad galimybės pirkti suteikimas yra pasekmė, kylanti iš tos aplinkybės, jog vartotojas turi pakankamai informacijos, kad galėtų išskirti ir produktą, ir kainą. Šis priežastinis ryšys (informacijos apie produktą ir apie kainą buvimas) su pasekmėmis (suteikia galimybę pirkti) taip pat yra išreikštas vartojant prieveiksmį „tuo“. Jei vadovautumėmės tik šiuo tekstiniu aiškinimu, nebūtų būtina, kad komerciniame pranešime būtų konkretus pirkimo būdas arba jog pranešime jis būtų nurodytas tam, kad pranešimas būtų kvalifikuojamas kaip kvietimas pirkti.

42. Taip pat atkreipiu dėmesį į tai, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punkto apibrėžime nepakartojo žodžių junginio „sprendimas dėl sandorio“, nors jis yra kiek vėliau apibrėžtas( ), nes kalbama apie galimybės pirkti vartotojui suteikimą, o ne apie galimybę priimti sprendimą dėl sandorio, kuris yra platesnė sąvoka( ). Iš tiesų, ši direktyva taikoma „nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu <...> prieš ir po komercinio sandorio dėl produkto sudarymo bei jo metu“( ). Pagal Direktyvą 2005/29 sprendimas dėl sandorio gali būti priimtas skirtingais momentais ir negali būti siaurai vertinamas vien kaip sprendimas pirkti( ); tačiau akivaizdu, kad kvietimas pirkti atsiranda ankstesniame etape nei pats pirkimas.

43. Belieka nustatyti, ar būtinai nedelsiant po kvietimo pirkti turi būti priimamas sprendimas pirkti, t. y. konkretaus kvietime pirkti nurodyto pirkimo būdo pagalba pereinama prie sutartinių santykių tarp vartotojo ir pardavėjo dėl atitinkamo produkto. Abejoju tokia būtinybe dėl dviejų pagrindinių priežasčių. Pirmiausia, akivaizdu, kad toks aiškinimas iš esmės apribotų atvejus, kuomet komercinis pranešimas būtų kvalifikuojamas kaip kvietimas pirkti. Be to, aiškinimas, pagal kurį sprendimas pirkti turi būti priimtas iš karto po kvietimo pirkti, būtų sunkiai suderinamas su Direktyvos 2005/29 7 straipsnyje nustatytu teiginiu, pagal kurį komerciniame pranešime gali nebūti visos esminės išvardytos informacijos arba jame gali būti nenurodoma galutinė kaina( ), o tai suponuoja, jog sprendimas pirkti būtinai yra nukeliamas, nes vartotojas neturi visų pakankamų elementų, kad galėtų pirkti( ).

44. Mano nuomone, sunku būtų savarankišką Sąjungos teisės sąvoką padaryti priklausoma nuo tokių subjektyvių veiksnių kaip konkrečiam asmeniui būdingų psichologinių savybių, kurios atitinkamu momentu nulemia šio asmens apsisprendimą pirkti ar nepirkti tam tikrą produktą, visumos. Todėl žodžių junginys „ir tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ turėtų būti taip pat suprantamas kaip nustatantis bendrą kriterijų, kuris leidžia nustatyti ar, objektyviai vertinant, vartotojui suteikiama pakankamai informacijos, kad būtų suteikta galimybė pirkti. Pavyzdžiui, be sąlygos, susijusios su informacija apie produktą ir apie kainą, 2 straipsnio i punkte neminima jokia informacija, susijusi su pardavėjo tapatybe. Taigi, akivaizdu, jog tam, kad būtų kvietimas pirkti, be to, kas numatyta 2 straipsnio i punkto tekste, ši informacija, kartu su visomis būtinomis detalėmis, išplaukiančiomis iš pardavėjo reputacijos( ), yra akivaizdžiai esminė, nors ji nėra aiškiai nustatyta minėtame straipsnyje.

45. Tačiau, žodžiais „ir tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ išreikšta sąlyga neturi būti aiškinama, kad kvietimas pirkti yra tik tuomet, jei komerciniame pranešime nurodytas konkretus pirkimo būdas arba jei kvietimas skelbiamas prie pardavimo vietos. Priešingai, minėtas žodžių junginys turi būti aiškinamas taip, kad komercinis pranešimas kvalifikuojamas kaip kvietimas pirkti tik tuomet, jei minėtame pranešime pateikiama pakankamai informacijos, konkrečiai, apie produktą, kainą bei pardavėjo asmenį, kaip tai apibrėžta šioje išvadoje, kad vartotojas turėtų galimybę apsispręsti pirkti.

46. Vis dėlto, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad žodžių junginys „ir tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ suponuoja, jog tam, kad komercinis pranešimas būtų kvalifikuojamas kaip kvietimas pirkti, jame turi būti nurodytas konkretus nagrinėjamo produkto pirkimo būdas, iš esmės telefono numeris ar interneto puslapis gali būti vertinami kaip konkretūs būdai pirkti, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų nustatyti, ar realiai galima pirkti, paskambinant minėtu telefono numeriu ar prisijungiant prie minėto puslapio.

B – Dėl klaidinančio informacijos neatskleidimo sąvokos (šeštas ir septintas klausimai)

1. Dėl esminės informacijos, susijusios su pagrindinėmis produkto savybėmis (šeštas klausimas)

47. Šeštuoju klausimu siekiama išsiaiškinti, ar tuo atveju, jei yra kvietimas pirkti pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio i punktą, minėtos direktyvos 7 straipsnio 4 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad pakanka, jog būtų nurodytos tik kelios pagrindinės produkto savybės, jei pardavėjas nukreipia daugiau informacijos ieškoti į jo interneto puslapį, kuriame nurodoma esminė informacija apie pagrindines produkto savybes, kainą bei kitas sąlygas, remiantis minėto 7 straipsnio 4 dalies reikalavimais.

48. Iš anksto būtina pabrėžti, kad Direktyva 2005/29 siekiama kovoti su nesąžininga komercine veikla, kuri, iš esmės, draudžiama( ). Ta pati direktyva nustato dvi skirtingas nesąžiningos komercinės veiklos rūšis: klaidinanti komercinė veikla bei agresyvi komercinė veikla( ). Be to, Sąjungos teisės aktų leidėjas prie Direktyvos 2005/29 pridėjo 31 komercinės veiklos, kuri bet kuriomis aplinkybėmis laikoma nesąžininga, sąrašą. Tik minėtos veiklos yra laikomos nesąžiningomis nevertinant kiekvieno konkretaus atvejo pagal Direktyvos 2005/29 5–9 straipsnius( ). Taigi, pirmiausia pabrėžiu, jog tai, kad prekybininkas nukreipia į savo interneto puslapį gauti esminės informacijos, nėra įtraukta į minėtą priedo sąrašą, ir todėl pateiktą klausimą būtina išnagrinėti pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnį.

49. Minėtos direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje išvardijama kvietimo pirkti informacija, kuri pripažįstama esmine( ). Konkrečiai, pagal 7 straipsnio 4 dalies a punktą esmine informacija laikoma „pagrindinės produkto charakteristikos, tiek, kiek tikslinga komunikacijos priemonių ir produkto atžvilgiu“, jei jos nėra aiškios iš konteksto( ). Minėtas 7 straipsnio 4 dalies a punktas turi būti taikomas kartu su 7 straipsnio 1 dalimi, kurioje nustatyta, kad „komercinė veikla laikoma klaidinančia, jeigu toje faktinėje situacijoje, atsižvelgiant į visus jos ypatumus ir aplinkybes bei komunikacijos priemonių ribotumą, ją vykdant neatskleidžiama esminė informacija, kuri vidutiniam vartotojui reikalinga tam, kad jis toje situacijoje galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio, ir tuo vidutinis vartotojas skatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs.“

50. Direktyvoje nepateikiamas joks sąvokos „pagrindinės charakteristikos“ apibrėžimas. 7 straipsnio 4 dalis aiškiai suponuoja, kad „pagrindinių charakteristikų“ sąvoka priklauso nuo trijų aplinkybių. Pirmiausia, būtina nustatyti, ar pagrindinės charakteristikos nėra aiškios iš konteksto( ), nes tada papildomas pagrindinių charakteristikų paminėjimas komerciniame pranešime, kuriuo remiasi kvietimas pirkti, bus perteklinis. Antra, šios informacijos pateikimas priklauso nuo produkto prigimties ir naudojamos komunikacijos priemonės. Informavimo pareigos, susijusios su produkto savybėmis, pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies a punktą griežtumas priklausys nuo to, ar kalbama apie paprastą, ar sudėtingą produktą, dėl kurio kvietimas pirkti buvo paskelbtas visame dienraščio puslapyje ar, pavyzdžiui, paskelbtas per radiją.

51. Be to, Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies a punkte minimos tik pagrindinės charakteristikos, todėl būtina atmesti tokį minėtos direktyvos aiškinimą, pagal kurį kvietime pirkti būtų reikalaujama pateikti išsamų visų produkto charakteristikų aprašymą( ). Taip pat negalima aiškinti 7 straipsnio 4 dalies a punkto taip, kad juo reikalaujama nurodyti visas pagrindines charakteristikas, nes tai prieštarautų galimybei pritaikyti šiame punkte nustatytą informavimo prievolę.

52. Taigi, niekas nedraudžia Teisingumo Teismui aiškinti, kad Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies a punktu reikalaujama nurodyti tik kai kurias pagrindines produkto savybes. Beje, šioje direktyvoje aiškiai nurodytas atvejis, kuomet dėl apimties ar laiko apribojimų, pateikdamas tik kai kurias esmines charakteristikas, prekybininkas užpildo šią spragą pateikdamas nuorodą į kitą priemonę( ). Taigi, iš esmės, prekybininkas gali nukreipti vartotoją į savo interneto puslapį, su sąlyga, kad vartotojas ten galės rasti esminę informaciją, susijusią su pagrindinėmis produkto savybėmis. Galiausiai, tarp visų šių kintančių kriterijų (konteksto, produkto prigimties, naudojamos komunikacijos priemonės) yra vienas nekintantis reikalavimas – visais atvejais vartotojas turi turėti galimybę priimti informacija paremtą sprendimą. Nuo to momento, kuomet tai nebeįmanoma, 7 straipsnio 4 dalyje nustatytos informacijos nepateikimas tampa klaidinančiu, o kvietimas pirkti kvalifikuojamas kaip nesąžininga komercinė veikla. Atsižvelgiant į Direktyvoje 2005/29 nacionaliniams teismams pripažintą vaidmenį įgyvendinant ir taikant šią direktyvą, remiantis jos 18 konstatuojamąja dalimi( ) ir 7 straipsnio 1 dalyje pateikta nuoroda į realias sąlygas, akivaizdu, kad šį klausimą privalo spręsti minėti teismai.

53. Tokiu būdu, kvietime pirkti gali būti nurodytos tik kai kurios pagrindinės nagrinėjamo produkto savybės. Kitos pagrindinės savybės gali būti nurodytos ne pranešimo priemonėje, kuri naudojama skelbiant kvietimą pirkti, jei pačiame kvietime nėra būtina (atsižvelgiant į kontekstą ir į nagrinėjamą produktą) ar neįmanoma jų nurodyti (atsižvelgiant į naudojamą komunikacijos priemonę), bet dėl papildomos informacijos prekybininkas nukreipia į savo interneto puslapį ar nurodo kitą panašų būdą, kurie realiai sudaro galimybę vartotojui gauti papildomą informaciją, susijusią su pagrindinėmis savybėmis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti visus šiuos elementus ir nustatyti, ar bet kuriuo atveju kai kurių pagrindinių charakteristikų nenurodymas kvietime pirkti neatima vartotojui galimybės priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.

2. Dėl esminės su kaina susijusios informacijos (septintas klausimas)

54. Septintuoju klausimu siekiama išsiaiškinti, ar Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad tam, jog reikalavimai, susiję su kaina, būtų įvykdyti, pakanka nurodyti pradinę kainą.

55. Mano nuomone, nagrinėjant Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punkte nustatytą reikalavimą, mutatis mutandis gali būti taikomas toks pat aiškinimas, kaip ir nagrinėjant tos pačios direktyvos 7 straipsnio 4 dalies a punktą.

56. Pirmiausia, tai, jog kvietime pirkti minima tik pradinė kaina, nereiškia, kad tai visais atvejais yra nesąžininga komercinė veikla, nes šis atvejis nenurodytas Direktyvos 2005/29 I priede.

57. Be to, pačiame Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punkte nustatytas atvejis, kuomet, atsižvelgiant į produkto prigimtį, pardavėjas pagrįstai neturi galimybės apskaičiuoti galutinę produkto kainą. Tačiau, tokiu atveju, minėtas straipsnis įpareigoja pardavėją nurodyti būdą, kaip kaina yra apskaičiuojama, bei, atitinkamu atveju, nurodyti visas papildomas išlaidas, kurios gali tekti vartotojui arba nurodyti, kad šios išlaidos gali tekti vartotojui.

58. Taigi, pati Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punkto formuluotė neatmeta galimybės, kad pradinės kainos nurodymo pakanka, jei kartu su pradine kaina pateikiama papildoma informacija, susijusi su išlaidomis bei informacija apie tai, kam šios išlaidos tenka. Taigi, dabar lieka klausimas, ar komerciniame kvietime gali būti nurodyta pradinė kaina, nepateikiant šios papildomos informacijos ,arba, ar 7 straipsnio 4 dalies c punktas turi būti suprantamas taip, kad kuomet kvietime pirkti nurodoma pradinė kaina, šiame kvietime būtinai turi būti pateikta aukščiau nurodyta papildoma informacija.

59. Šiuo klausimu Švedijos vyriausybė teigia, kad, priešingai nei nustatyta Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies a punkte, 7 straipsnio 4 dalies c punkte nenumatytas informavimo pareigos sušvelninimas, kuomet atsižvelgiama į savaiminį komunikacijos priemonių ribotumą, o tai suponuoja siaurą minėto c punkto aiškinimą. Tačiau nei a punktas, nei c punktas negali būti aiškinami tinkamai neatsižvelgiant į 7 straipsnio visumą. Kuomet siekiama nustatyti, ar yra klaidinantis informacijos neatskleidimas, taikomas 7 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas bendrasis principas, kad „jeigu komercinei veiklai perduoti naudojamos komunikacijos priemonės yra ribotos apimties arba laiko prasme, tai, sprendžiant, ar informacija buvo neatskleista, turi būti atsižvelgiama į šį ribotumą bei bet kokias kitas priemones, kurių prekybininkas ėmėsi tam, kad informacija būtų prieinama vartotojams kitais būdais“. Todėl esminės informacijos, susijusios su kaina, apimtis nustatoma priklausomai nuo produkto prigimties (7 straipsnio 4 dalis c punktas) ir nuo kvietimui pirkti naudojamos pranešimo priemonės bei atsižvelgiant į prekybininko galimai pateikiamą papildomą informaciją (Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 3 dalis).

60. Taigi, iš anksto nedarant įtakos galimam nacionalinio teismo, kuris privalo taikyti Sąjungos teisę pagrindinėje byloje, vertinimui, šis teismas, vertindamas, ar vien pradinės kainos nurodymas Ving komerciniame pranešime yra klaidinantis informacijos neatskleidimas, privalės įvertinti atsakovės pagrindinėje byloje argumentų svarbą. Iš tiesų Ving teigė, kad galutinė su šiuo kvietimu susijusi produkto kaina priklauso nuo vidutiniam vartotojui, viena vertus, taip gerai žinomų( ) ir, kita vertus, nuo tokių sudėtingų veiksnių( ), kad skelbimo suprantamumo reikalavimas ir principas, pagal kurį pateiktos informacijos turinys turi būti vertinamas atsižvelgiant į pasirinktų pranešimo priemonių suteikiamas galimybes, atleidžia prekybininką nuo pareigos juos nurodyti.

61. Ving taip pat nurodė, kad išaiškinimai, susiję su įvairiais veiksniais, kurie daro įtaką galutinei kelionės, kuri buvo siūloma ginčijamame komerciniame pranešime, kainai buvo pateikti internete, nurodant, kad egzistuoja vartotojų asociacijos sukurtas puslapis. Tačiau, pabrėžiu, kad pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 3 dalį nepakanka, kad esminė informacija, kuri nepateikiama kvietime pirkti, būtų prieinama kokioje nors kitoje žiniasklaidos priemonėje, tačiau, priešingai, būtina, kad trūkstamą esminę informaciją savo iniciatyva pateiktų prekybininkas.

62. Galiausiai, nors Direktyvoje 2005/29 leidžiama tam tikra laisvė, jokia esminė informacija, išvardyta minėtos direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje, negali būti praleista, jei ja vidutinis vartotojas paskatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio kitomis aplinkybėms jis nebūtų priėmęs. Kadangi, iš esmės, kaina vidutinio vartotojo sąmonėje yra lemiantis veiksnys, kuomet vartotojas turi priimti sprendimą dėl sandorio, nacionalinis teismas turės išnagrinėti ir šį aspektą. Šiuo klausimu, nacionalinis teismas galės atsižvelgti į produktų, kurie realiai buvo parduodami už nurodytą pradinę kainą, kiekį( ).

63. Taigi, pradinės kainos nurodymo gali pakakti tam, kad reikalavimas, susijęs su pareiga pateikti informaciją apie kainą pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punktą, būtų įvykdytas, tik tuo atveju, jei kainos apskaičiavimo sąlygų ar galimų papildomų išlaidų bei to, kam jos teks, nereikalaujama nurodyti (atsižvelgiant į kontekstą ar nagrinėjamą produktą) ar neįmanoma nurodyti (atsižvelgiant į naudojamą pranešimo priemonę) ir dėl papildomos informacijos prekybininkas nukreipia į savo interneto puslapį ar nurodo kitą panašų būdą, kurie realiai sudaro galimybę vartotojui gauti minėtą papildomą informaciją. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo įvertinti šių elementų visumą ir patikrinti ar, bet kuriuo atveju, kainos apskaičiavimo sąlygų ar galimų papildomų išlaidų bei to, kam jos teks, nenurodymas kvietime pirkti nesukliudė vartotojui priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.

VI – Išvada

64. Remdamasis išdėstytais argumentais, siūlau Teisingumo Teismui į Marknadsdomstolen pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:

„1. 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) 2 straipsnio i punktas nedraudžia, kad komerciniame pranešime būtų naudojamas žodinis ar vaizdinis produkto pristatymas, kurio gali pakakti, kad sąlyga, susijusi su produkto savybėmis, būtų įgyvendinta. Taip pat, iš esmės, šis punktas nedraudžia, kad būtų naudojamas bendras produkto pavadinimas, nors iš komercinio pranešimo galima pagrįstai manyti, jog yra keli produkto variantai. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kiekvienu atveju turi vertinti, ar komerciniame pranešime naudojamas pristatymas bei bendras pavadinimas, atsižvelgiant į nagrinėjamą produktą bei naudojamą pranešimo priemonę, suteikia galimybę vidutiniam, gerai informuotam ir gana atidžiam bei apdairiam vartotojui atskirti produktą.

2. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turi patikrinti, ar pradinė kaina, viena vertus, atitinka naudojamą pranešimo priemonę ir, kita vertus, ar ji yra pakankama, kad vartotojas, išskyręs nagrinėjamą produktą, turėtų galimybę suprasti, jog aprašytas ar pristatytas produktas gali būti nupirktas už minėtą kainą.

3. – Pagal Direktyvos 2005/29/EB 2 straipsnio i punktą žodžiais „ir tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“ išreikšta sąlyga neturi būti aiškinama, kad kvietimas pirkti yra tik tuomet, jei komerciniame pranešime nurodytas konkretus pirkimo būdas arba kvietimas skelbiamas prie pardavimo vietos. Priešingai, minėtas žodžių junginys turi būti aiškinamas kaip nustatantis bendrą kriterijų, kuris leidžia nustatyti ar, objektyviai vertinant, vartotojui suteikiama pakankamai su produktu, kaina ir pardavėju susijusios informacijos, kad būtų suteikta galimybė pirkti.

– Jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog tam, kad komercinis pranešimas būtų kvalifikuojamas kaip kvietimas pirkti, jame turi būti nurodytas konkretus pirkimo būdas, telefono numeris ar interneto puslapis gali būti vertinami kaip konkretūs būdai pirkti, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų nustatyti, ar realiai galima pirkti paskambinant minėtu telefono numeriu ar prisijungiant prie minėto puslapio.

4. Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad kvietime pirkti gali būti nurodytos tik kai kurios pagrindinės nagrinėjamo produkto savybės. Kitos pagrindinės savybės gali būti nurodytos ne pranešimo priemonėje, kuri naudojama skelbiant kvietimą pirkti, jei pačiame kvietime nėra būtina (atsižvelgiant į kontekstą ir į nagrinėjamą produktą) ar neįmanoma jų nurodyti (atsižvelgiant į naudojamą pranešimo priemonę), bet dėl papildomos informacijos prekybininkas nukreipia į savo interneto puslapį ar nurodo kitą panašų būdą, kurie realiai sudaro galimybę vartotojui gauti papildomą informaciją, susijusią su pagrindinėmis savybėmis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti visus šiuos elementus ir nustatyti, ar, bet kuriuo atveju, kai kurių pagrindinių savybių nenurodymas kvietime pirkti neatima vartotojui galimybės priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.

5. Pradinės kainos nurodymo gali pakakti tam, kad reikalavimas, susijęs su informavimo apie kainą pareiga pagal Direktyvos 2005/29 7 straipsnio 4 dalies c punktą, būtų įvykdytas, tik tuo atveju, jei kainos apskaičiavimo sąlygų ar galimų papildomų išlaidų bei to, kam jos teks, nereikalaujama nurodyti (atsižvelgiant į kontekstą ir į nagrinėjamą produktą) ar neįmanoma nurodyti (atsižvelgiant į naudojamą pranešimo priemonę) ir dėl papildomos informacijos prekybininkas nukreipia į savo interneto puslapį ar nurodo kitą panašų būdą, kurie realiai sudaro galimybę vartotojui gauti minėtą papildomą informaciją. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo įvertinti šių elementų visumą ir patikrinti ar, bet kuriuo atveju, kainos apskaičiavimo sąlygų ar galimų papildomų išlaidų bei to, kam jos teks, nenurodymas kvietime pirkti nesukliudė vartotojui priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.“