ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Šiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht Hannover, kuriam kilo abejonių dėl to, ar pagal Niedersächsisches Mediengesetz 37 straipsnį Kabel Deutschland nustatytas įpareigojimas atitinka Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalį, ypač kiek tai susiję su tokio įpareigojimo proporcingumu ir pagrįstumu, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar tokia nuostata kaip (Niedersächsisches Mediengesetz) 37 straipsnio 1 dalis suderinama su (Universaliųjų paslaugų direktyvos) 31 straipsnio 1 dalimi, jeigu kabelinio tinklo operatorius privalo per daugiau kaip pusę jo tinkle esančių ir analogiškai naudotinų kanalų transliuoti programas, kurios – nors Žemutinės Saksonijos federalinės žemės atveju ir ne visur – jau transliuojamos per antžeminius tinklus DVB-T standartu? 2. Ar tokia nuostata kaip (Niedersächsisches Mediengesetz) 37 straipsnio 1 dalis suderinama su Universaliųjų paslaugų direktyvos 2002/22/EB 31 straipsnio 1 dalimi, jeigu kabelinio tinklo operatorius privalo transliuoti per savo analoginius kabelinius tinklus televizijos programas ir tose federalinės žemės dalyse, kuriose galutinis kabelinės televizijos vartotojas bet kuriuo atveju, pasitelkęs antžeminio transliavimo tinklo anteną arba dekoderį, turėtų galimybę priimti tas pačias televizijos programas DVB-T standartu ir per antžeminį transliavimo tinklą? 3. Ar „televizijos paslaugomis“ (Universaliųjų paslaugų direktyvos) 31 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio prasme reikia laikyti ir žiniasklaidos paslaugų ar telepaslaugų teikėjus, pavyzdžiui, teleparduotuves? 4. Ar tokia nuostata kaip (Niedersächsisches Mediengesetz) 37 straipsnio 2 dalis suderinama su (Universaliųjų paslaugų direktyvos) 31 straipsnio 1 dalimi, jeigu esant kanalų trūkumui nacionalinė kompetentinga institucija privalo nustatyti kandidatų eiliškumą, lemiantį visų kabelinio tinklo operatoriaus disponuojamų kanalų užėmimą?“
33

Be to, iš bendros šios pastabos struktūros ir tikslo matyti, kad joje vartojamu žodžių junginiu „turi būti klasifikuojamos jų funkcijas atitinkančiose pozicijose“ siekiama ne išskirti vieną funkciją iš kitų funkcijų, kurias taip pat atlieka klasifikuotinas aparatas ir kurios priskiriamos duomenų apdorojimui, bet užkirsti kelią tam, kad duomenų apdorojimo funkcijos neatliekantys aparatai būtų klasifikuojami 8471 pozicijoje vien dėl to, kad automatinio duomenų apdorojimo mašina yra jų sudėtinė dalis arba jie veikia kartu su tokia mašina.
7

Be to, 3 straipsnyje nurodoma, kad pagal 1 straipsnyje nurodytą schemą suteikta pagalba, kuri atitinka sąlygas, numatytas 1979 m. Komisijos komunikate dėl regioninės paskirties pagalbos schemų (OL C 31, p. 9), 1998 m. Gairėse dėl regioninės paskirties nacionalinės pagalbos (OL C 74, p. 9) arba 2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 70/2001 dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo valstybės pagalbai mažoms ir vidutinėms įmonėms (OL L 10, p. 33), yra suderinama su bendrąja rinka.
30

Be to, taip aiškinant išplauktų, kad atleidimas nuo mokesčio, kuris numatytas 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies m punkte paminėtoms įstaigoms ar organizacijoms, nebūtų taikomas tam tikriems asmenims, kurie dalyvauja sporto programose, vien dėl to, kad jie tai daro klubo valdomoje struktūroje. Tačiau toks aiškinimas neatitiktų bendrajai PVM sistemai būdingo fiskalinio neutralumo principo, į kurį atsižvelgiant turi būti taikomas Šeštosios direktyvos 13 straipsnyje numatytas atleidimas nuo mokesčio (šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 11 d. Sprendimo Fischer, C-283/95, Rink. p. I-3369, 27 punktą). Iš tikrųjų šis principas, be kita ko, draudžia, kad ūkio subjektai, vykdantys tokius pačius sandorius, būtų skirtingai vertinami PVM surinkimo srityje (šiuo požiūriu žr. Sprendimo Gregg, C-216/97, Rink. p. I-4947, 20 punktą). Iš to matyti, kad minėtas principas būtų pažeistas, jei Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies m punkte numatyta galimybė taikyti atleidimą nuo mokesčio priklausytų nuo to, kokia organizacinė struktūra būdinga sporto veiklai, kuria užsiimama.
27

Vis dėlto šiems argumentams negalima pritarti. Iš tiesų Direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalis vienareikšmėmis nuostatomis numato, kad valstybės narės turi priimti nacionalines priemones, skirtas šiai direktyvai įgyvendinti, vėliausiai 2003 m. gruodžio 31 d., nedarydamos jokio skirtumo tarp atskirų jos nuostatų. Be to, bet kuriuo atveju aišku, kad 2006 m. rugpjūčio 1 d. įsigaliojęs Energijos mokesčio įstatymas, skirtas perkelti Direktyvos 2003/96 nuostatas į Vokietijos nacionalinę teisę, neįgyvendino šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalies a punkto antrame sakinyje numatytos teisės, dėl to valstybėms narėms nustatyto termino šiai nuostatai perkelti klausimas negali turėti jokios įtakos atsakymams, pateiktiniems prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
36

Be to, reikia atsižvelgti į dėl Rekomendacijos 2003/558 kilusį netikrumą dėl to, kaip reikia įgyvendinti Universaliųjų paslaugų direktyvos 26 straipsnio 3 dalyje numatytas pareigas ir kokių terminų reikia laikytis. Iš tiesų apie įsipareigojimų neįvykdymą būtų galima kalbėti, tik jei nuo pat pradžių būtų buvę aiškiai žinoma, koks metodas ir nuo kada gali bei turi būti taikomas. Lietuvos Respublikos teigimu, jei iš pat pradžių būtų buvę aiškiai nustatyta, kad valstybės narės gali taikyti techniškai paprastesnį „pull“ metodą, ji būtų galėjusi pasinaudoti šia galimybe ir taip sutaupyti daug laiko.
15

D. Schenkel Amtsgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino apylinkės teismas) pareiškė ieškinį Emirates ir remdamasis Reglamento Nr. 261/2004 5 straipsnio 1 dalies c punktu ir 7 straipsnio 1 dalies c punktu reikalavo iš atsakovės 600 eurų kompensacijos.
10

Pagal pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytiną CGI 146 straipsnio 2 dalies redakciją tais atvejais, kai patronuojančiai bendrovei paskirstant savo akcininkams gautus dividendus taikomas CGI 223 e straipsnyje numatytas mokestis prie pajamų šaltinio (pranc. k. précompte mobilier), iš mokesčio prie pajamų šaltinio galima atskaityti tik mokesčio kreditus, susijusius su per pastaruosius penkerius metus gautais dividendais. Be to, taikant Ūkio, finansų ir pramonės ministerijos instrukciją, šiuos mokesčio kreditus taip pat galima atskaityti iš mokesčio prie pajamų šaltinio, mokėtino patronuojančiai bendrovei perskirstant dividendus asmenims, neregistruotiems Prancūzijoje mokesčių mokėjimo tikslais ar neturintiems joje buveinės.
Šiuo atžvilgiu išankstinio leidimo sistema tam tikrais atvejais vis dėlto gali būti būtina ir proporcinga įgyvendinant siekiamus tikslus, jeigu jų negalima pasiekti mažiau ribojančiomis priemonėmis, pavyzdžiui, atitinkama deklaravimo sistema. Išankstinė kompetentingos administracijos kontrolė gali net labiau garantuoti, kad licencijuotų įstaigų lėšos būtų pirmiausia skirtos patenkinti tam tikrų gyventojų aprūpinimo būstu atitinkamoje valstybėje narėje poreikius, o taikant patikrinimo a posteriori sistemą rizikuojama įsikišti per vėlai, pavyzdžiui, kai jau patirtos didelės išlaidos ir sunku jas susigrąžinti.

Dėl būtinybės pateikti nacionaliniam teismui naudingą išaiškinimą reikia, kad jis apibrėžtų faktinį ir teisinį pagrindą, kuris susijęs su jo pateikiamais klausimais, arba kad bent jau paaiškintų faktines aplinkybes, kuriomis grindžiami šie klausimai. Taip pat svarbu, kad nacionalinis teismas nurodytų tikslias priežastis, dėl kurių jis prašo aiškinti Bendrijos teisę ir mano esant būtina Teisingumo Teismui pateikti prejudicinius klausimus. Atsižvelgiant į šį kontekstą, būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Bendrijos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris, jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų. Iš tiesų informacija, pateikta sprendimuose dėl prašymų priimti prejudicinius sprendimus, turi ne tik sudaryti galimybę Teisingumo Teismui pateikti naudingus atsakymus, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms ir kitoms suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti savo pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Teisingumo Teismas turi užtikrinti, kad ši galimybė būtų garantuojama, atsižvelgdamas į tai, jog pagal šią nuostatą suinteresuotosioms šalims įteikiami tik sprendimai dėl prašymų priimti prejudicinius sprendimus. Be to, reikalavimas pateikti paaiškinimus, be kita ko, dėl pagrindinės bylos faktinių ir teisinių aplinkybių, yra ypač svarbus konkurencijos srityje, kuriai būdingos sudėtingos teisinės ir faktinės situacijos.

Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas, pagrįstas prielaida, jog valstybės pagalba gali būti suteikta, yra nepriimtinas, kai nei prašyme priimti prejudicinį sprendimą, nei pagrindinės bylos šalių pastabose nėra duomenų, leidžiančių nustatyti, kad tokia nauda buvo iš tiesų suteikta, ir kai pagrindinė byla susijusi ne su sąlygomis, kuriomis ši pagalba buvo ar galėjo būti suteikta, bet su visiškai kitu atskiru ir savarankišku klausimu.

(žr. 49–55 punktus)
Byla C-302/07

J D Wetherspoon plc

prieš

The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(VAT and Duties Tribunal, London prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Pirmoji ir Šeštoji PVM direktyvos — Mokesčių neutralumo ir proporcingumo principai — PVM sumų apvalinimo taisyklės — Apvalinimo metodai ir lygiai“

Generalinės advokatės E. Sharpston išvada, pateikta 2008 m. lapkričio 20 d. I ‐ 1470

2009 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas I ‐ 1487

Sprendimo santrauka

Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoji direktyva – Nuostatos, susijusios su mokesčio sumos apvalinimu (Tarybos direktyvų 67/227 2 straipsnis ir 77/388 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas, 12 straipsnio 3 dalies a punktas ir 22 straipsnio 3 dalies b punktas) Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoji direktyva – Nuostatos, susijusios su mokesčio sumos apvalinimu (Tarybos direktyvų 67/227 2 straipsnis ir 77/388 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas, 12 straipsnio 3 dalies a punktas ir 22 straipsnio 3 dalies b punktas) Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoji direktyva – Mokesčio sumos apvalinimas (Tarybos direktyva 77/388)
Konvencija dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo (Monrealio konvencija) nėra lemianti aiškinant Reglamento Nr. 261/2004, nustatančio bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, 5 straipsnio 3 dalyje nustatytus atleidimo pagrindus. Iš tikrųjų šiame straipsnyje minima sąvoka „ypatingos aplinkybės“, tačiau jos nėra nei Monrealio konvencijos 19 straipsnyje, nei kitose jos nuostatose. Be to, Monrealio konvencijos 19 straipsnis yra susijęs su vėlavimais, o Reglamento Nr. 261/2004 5 straipsnio 3 dalis reglamentuoja skrydžio atšaukimą. Be to, šios konvencijos 19 ir paskesni straipsniai reglamentuoja sąlygas, kuriomis vėluojant skrydžiui suinteresuoti keleiviai gali pareikšti ieškinius dėl konkrečių nuostolių atlyginimo, o Reglamento Nr. 261/2004 5 straipsnis numato standartines ir nedelsiant žalą atlyginančias priemones. Būdamos nepriklausomos nuo priemonių, kurių įgyvendinimo sąlygas nustato Monrealio konvencija, jos yra papildomos konvencijoje įtvirtintųjų atžvilgiu. Iš to darytina išvada, kad šios konvencijos 19 straipsnyje numatyti vežėjo atleidimo nuo atsakomybės pagrindai negali būti automatiškai taikomi Reglamento Nr. 261/2004 5 straipsnio 3 dalies atveju.

(žr. 30, 32, 34 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
47

Be to, EB 296 ir 297 straipsniuose nustatytos leidžiančios nukrypti nuostatos, kaip numatyta nusistovėjusioje teismo praktikoje dėl leidžiančių nukrypti nuo pagrindinių laisvių nuostatų (žr., be kita ko, 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C-503/03, Rink. p. I-1097, 45 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-490/04, Rink. p. I-6095, 86 punktą ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-141/07, Rink. p. I-6935, 50 punktą), turi būti aiškinamos siaurai.
74

Dėl tariamo prieštaravimo tarp skundžiamo sprendimo 62 punkte proceso kalba pateikto tvirtinimo „That list of goods and services is close to that which is claimed in the Community trade mark“ ir išvados, jog ankstesniu prekių ženklu saugomos prekės ir prekės, kurioms skirtas prašomas įregistruoti prekių ženklas, yra nepanašios, reikia priminti, kad klausimas, ar Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvai yra prieštaringi ar nepakankami, yra teisės klausimas, kuris gali būti pateiktas per apeliacinį procesą (žr. 1998 m. gegužės 7 d. Sprendimo Somaco prieš Komisiją, C-401/96 P, Rink. p. I-2587, 53 punktą; 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Cubero Vermurie prieš Komisiją, C-446/00 P, Rink. p. I-10315, 20 punktą ir 2007 m. vasario 8 d. Sprendimo Groupe Danone prieš Komisiją, C-3/06 P, Rink. p. I-1331, 45 punktą).
3

Direktyvos 89/104 5 straipsnyje „Prekių ženklo suteikiamos teisės“ nustatyta: „1. Įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti trečiosioms šalims be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje: a) bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas; b) bet kokį žymenį, kai dėl savo tapatumo ar panašumo į jo prekių ženklą ir dėl šiuo ženklu ir žymeniu žymimų prekių arba paslaugų tapatumo ar panašumo yra tikimybė, kad visuomenė gali juos supainioti dėl žymens asocijavimosi su prekių ženklu. 2. Bet kuri valstybė narė taip pat gali numatyti, jog savininkas turi teisę neleisti trečiosioms šalims be jo sutikimo naudoti prekybos veikloje bet kokį žymenį, tapatų arba panašų į prekių ženklą, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos nėra panašios į tas, kurioms jis buvo įregistruotas, jeigu pastarasis turi gerą vardą valstybėje narėje ir jeigu dėl žymens vartojimo be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu arba jiems pakenkiama. 3. Vadovaujantis 1 ir 2 dalių nuostatomis, galima, inter alia, uždrausti: a) tokiu žymeniu ženklinti prekes arba jų pakuotes; b) siūlyti prekes, išleisti jas į rinką arba tuo tikslu sandėliuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes arba siūlyti ar teikti juo paženklintas paslaugas; c) importuoti ar eksportuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes; d) vartoti tokį žymenį komercinės veiklos dokumentacijoje arba reklamoje. <…> 5. 1–4 dalių nuostatos neturės įtakos jokios valstybės narės nuostatoms dėl apsaugos prieš žymens vartojimą kitais nei prekių ar paslaugų atskyrimo tikslais, jeigu dėl tokio žymens vartojimo be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu arba jiems pakenkiama.“ (Pataisytas vertimas.)
61

Priešingai nei teigė Airija, tai, kad 4 punkto 1 dalyje neapibrėžta „darbo sąlygų“ sąvoka, nereiškia, kad šios nuostatos nacionalinis teismas negali taikyti nagrinėjamos bylos faktinėms aplinkybėms ir kad dėl to jos turinys tampa nepakankamai tikslus. Be to, direktyvos nuostatos jau buvo pripažintos pakankamai tiksliomis, nepaisant to, kad jose nebuvo Bendrijos socialinės teisės sąvokų apibrėžimo (šiuo klausimu žr. 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Francovich ir kt., C-6/90 ir C-9/90, Rink. p. I-5357, 13 ir 14 punktus).
7

Direktyvos 1999/31 7–9 straipsniuose numatyta leidimo naujiems sąvartynams išdavimo procedūra. Be to, esamiems sąvartynams joje įtvirtintos specialios priemonės. Šiuo klausimu šios direktyvos 14 straipsnyje nurodyta: „Valstybės narės imasi priemonių, kad sąvartynams, kuriems šios direktyvos perkėlimo į nacionalinės teisės aktus metu jau yra išduoti leidimai arba kurie jau yra eksploatuojami, būtų draudžiama tęsti veiklą, jei neatlikti žemiau nurodyti darbai, kuriuos reikia atlikti kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per aštuonerius metus po 18 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos. a) per vienerius metus nuo 18 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos sąvartyno operatorius parengia ir pateikia kompetentingai institucijai tvirtinti sąvartyno sutvarkymo planą, kuriame įrašo 8 straipsnyje nurodytą informaciją ir visas koreguojamąsias priemones, operatoriaus nuomone, reikalingas, kad būtų laikomasi šios direktyvos reikalavimų, išskyrus I priedo 1 punkto reikalavimus; b) gavusios sąvartyno sutvarkymo planą, kompetentingos institucijos priima galutinį sprendimą, ar minėto sutvarkymo plano ir šios direktyvos pagrindu sąvartynas gali tęsti veiklą. Valstybės narės imasi būtinų priemonių kuo greičiau pagal 7 straipsnio g punktą ir 13 straipsnį uždaryti sąvartynus, kuriems pagal 8 straipsnį nebuvo duotas leidimas tęsti veiklą; c) remdamasi patvirtintu sąvartyno sutvarkymo planu, kompetentinga institucija leidžia vykdyti būtinus darbus ir nustato pereinamąjį laikotarpį planui įvykdyti. Per aštuonerius metus nuo 18 straipsnio 1 dalyje nustatytos datos visi esami sąvartynai turi pasiekti tokį lygį, kad atitiktų šios direktyvos reikalavimus, išskyrus I priedo 1 punkto reikalavimus; d) i) per vienerius metus nuo 18 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos pavojingų atliekų sąvartynams pradedama taikyti 4, 5, ir 11 straipsniai bei II priedas; ii) per trejus metus nuo 18 straipsnio 1 dalyje nurodytos datos pavojingų atliekų sąvartynams pradedamas taikyti 6 straipsnis.“
34

Be to, kaip savo rašytinėse pastabose nurodo Vokietijos vyriausybė, kitose srityse, kurios nepatenka į išimtinės Deutsche Post licencijos sritį, pastarosios konkurentai pagal Pašto įstatymą taip pat turi prieigą prie korespondencijos centrų ir teisę į už dalines paslaugas suteikiamas nuolaidas. Tokia prieiga atrodo būtina, nes, kaip nurodė Vedat Deniz savo rašytinėse pastabose ir to niekas neginčijo, Deutsche Post pašto dėžutės ir pašto skyriai yra per maži, kad galėtų priimti ir apdoroti didelius siuntų kiekius.
9

Pagal Reglamento Nr. 4064/89 10 straipsnio 1 dalį Komisija turi kitą dieną po tos dienos, kai gaunamas pranešimas apie koncentraciją, per vieną mėnesį pradėti formalią tyrimo procedūrą, išskyrus šioje byloje netaikomą išimtį. Pagal šio reglamento 10 straipsnio 2 ir 3 dalis sprendimai, skelbiantys koncentraciją, apie kurią pranešta, suderinama (arba nesuderinama) su bendrąja rinka, išskyrus išskirtinius atvejus, turi būti priimami ne vėliau kaip per keturis mėnesius nuo formalios tyrimo procedūrų pradžios. Jeigu Komisija nepriėmė sprendimo per nustatytus galutinius terminus, laikoma, kad koncentracija buvo paskelbta suderinama su bendrąja rinka.
2

Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant dvi bylas, kuriose sprendžiamas E. Payir bei B. Akyuz ir B. Ozturk ginčas su Secretary of State for the Home Department (toliau – Secretary of State) dėl pastarojo sprendimo nepratęsti jų leidimo gyventi.
58

Be to, kaip teisingai nurodo Vokietijos vyriausybė, jei būtų patvirtintas pardavėjų teiginys, kiekvienu konkrečiu atveju reikėtų nustatyti, ar yra realus ekonominis balansas tarp sutarties objekto ir atlyginimo už jį, o dėl to kiltų reali šio draudimo apėjimo rizika ir sukeltų valstybėms narėms įgyvendinimo problemų.
Be to, Teisingumo Teismas neturi kompetencijos priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės aktų aiškinimo ir taikymo ar nustatyti pagrindinei bylai nagrinėti reikšmingas faktines aplinkybes. Iš tiesų Teisingumo Teismas, vadovaudamasis jurisdikcijos tarp Bendrijos teismų ir nacionalinių teismų pasidalijimu, turi atsižvelgti į faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis buvo iškeltas prejudicinis klausimas, nurodytas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendime.

Direktyva 2003/55 dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinanti Direktyvą 98/30, nedraudžia, kad valstybės narės teisės aktuose juose nustatytomis sąlygomis būtų pratęsiamas pereinamasis laikotarpis, po kurio be konkurso suteikta gamtinių dujų paskirstymo koncesija turėtų būti nutraukta prieš koncesijos sutartyje nustatytą terminą. Šiomis aplinkybėmis taip pat konstatuotina, kad tokių teisės aktų nedraudžia ir EB 10 straipsnis bei proporcingumo principas.

Iš tiesų šios direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje konkrečiai nustatomi gamtinių dujų tiekimo rinkos atvėrimo terminai ir visų pirma tai, kad valstybės narės turi užtikrinti, jog nuo 2007 m. liepos 1 d. visi vartotojai taptų laisvaisiais vartotojais, t. y. įgytų teisę kreiptis į pasirinktą tiekėją. Ši sąlyga susijusi su gamtinių dujų tiekimu, o ne paskirstymu. Todėl ji valstybėms narėms nesukuria jokio įpareigojimo nutraukti paskirstymo sutartis, kurios buvo sudarytos be jokio konkurso. Be to, Direktyvoje 2003/55 nėra jokios nuostatos dėl galiojančių gamtinių dujų tiekimo koncesijų.

(žr. 38–41 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Valstybės narės priimtos priemonės, skirtos reguliuoti naudojimąsi išimtinėmis televizijos programų transliuotojų teisėmis retransliuoti visuomenei itin reikšmingus įvykius, patvirtintos Komisijos sprendimu, kuriuo jos pripažįstamos suderinamos su Bendrijos teise, nustato tam tikrus apribojimus televizijos programų transliuotojams. Tiek, kiek šie apribojimai susiję su sąlygomis, kuriomis šie televizijos programų transliuotojai įsigyja iš išimtinių retransliavimo per televiziją teisių turėtojų teises retransliuoti nurodytus įvykius, šios valstybės narės priimtos priemonės ir jas patvirtinantis sprendimas nustato bendrovės, įgijusios retransliavimo per televiziją teises, turimoms teisėms naujus suvaržymus, kurių nebuvo tuo metu, kai ji įsigijo šias teises, ir kurie apsunkina jų įgyvendinimą. Šitaip toks Komisijos sprendimas tiesiogiai paveikia šių teisių turėtojo teisinę padėtį. Be to, minėto teisių turėtojo teisinė padėtis neigiamai paveikta tik dėl reikalavimo pasiekti šiomis priemonėmis ir Komisijos sprendime numatytą rezultatą, o nacionalinės valdžios institucijos neturi jokios diskrecijos įgyvendinant šį sprendimą, kuris gali paveikti šią padėtį.

(žr. 50–52, 59, 62, 63 punktus)
51

Be to, EB 296 ir 297 straipsniuose nustatytos leidžiančios nukrypti nuostatos, kaip numatyta nusistovėjusioje teismo praktikoje dėl leidžiančių nukrypti nuo pagrindinių laisvių nuostatų (žr., be kita ko, 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C-503/03, Rink. p. I-1097, 45 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-490/04, Rink. p. I-6095, 86 punktą ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-141/07, Rink. p. I-6935, 50 punktą), turi būti aiškinamos siaurai.
36

Per 2004 m. gruodžio 1 d. surengtą tarpininkavimo susirinkimą ir per to paties mėnesio 20 dieną Arbetsdomstolen vykusį taikinimo posėdį Byggettan siūlė Laval prisijungti prie kolektyvinės statybos sektoriaus sutarties prieš sprendžiant darbo užmokesčio klausimą. Jeigu Laval būtų sutikusi su šiuo pasiūlymu, kolektyviniai veiksmai būtų buvę nedelsiant nutraukti ir būtų įsigaliojusi socialinė taika, kuri būtų leidusi pradėti derybas dėl darbo užmokesčio. Tačiau Laval atsisakė prisijungti prie minėtos sutarties, nes ji neturėjo galimybės iš anksto sužinoti apie prievoles, kurios jai būtų taikomos darbo užmokesčio srityje.