ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

2014 m. liepos 17 d. Sprendimo Nordea Bank Danmark (C‑48/13, EU:C:2014:2087) ir 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Timac Agro Deutschland (C‑388/14, EU:C:2015:829) negalima suprasti taip, kad kai nacionalinės mokesčių teisės aktuose dvi situacijos yra vertinamos skirtingai, jos negali būti laikomos panašiomis. Iš tiesų, Teisingumo Teismas nusprendė, kad skirtingos apmokestinimo tvarkos taikymas bendrovei rezidentei, atsižvelgiant į tai, ar ji turi nuolatinę buveinę rezidentę, ar nerezidentę, nėra tinkamas kriterijus objektyviam situacijų panašumui įvertinti (šiuo klausimu žr. 2009 m. sausio 22 d. Sprendimo STEKO Industriemontage, C‑377/07, EU:C:2009:29, 33 punktą). Be to, pripažinimas, kad valstybė narė gali laisvai taikyti skirtingą vertinimą vien dėl to, kad bendrovės rezidentės nuolatinė buveinė yra kitoje valstybėje narėje, panaikintų SESV 49 straipsnio veiksmingumą (šiuo klausimu žr. 2010 m. vasario 25 d. Sprendimo X Holding, C‑337/08, EU:C:2010:89, 23 punktą). Vadinasi, reikia patikrinti situacijų panašumą, turinti omenyje nagrinėjamų nacionalinių nuostatų tikslą pagal šio sprendimo 32 ir 33 punktuose nurodytą jurisprudenciją.
89

Nagrinėjamu atveju vis dėlto pažymėtina, kad šiame pagrinde pateiktais argumentais apeliantė neįrodė, kad rengiant ginčijamą reglamentą vaidino vaidmenį, leidžiantį jai remtis savo suinteresuotumu, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo ankstesniame punkte nurodytą jurisprudenciją. Be to, Teisingumo Teismui dėl to pateikus klausimus per posėdį, apeliantė neįrodė turinti specialių teisių, suteiktų jai per šio reglamento rengimo procedūrą.
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant du Western Sahara Campaign UK ginčus atitinkamai su Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (mokesčių ir muitų administratorius, Jungtinė Karalystė) ir Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs (aplinkos, maisto ir kaimo reikalų ministras, Jungtinė Karalystė) dėl to, kaip šis administratorius ir šis ministras įgyvendino Europos Sąjungos ir Maroko Karalystės sudarytus tarptautinius susitarimus ir su šiais susitarimais susijusius antrinės teisės aktus.
24

Šiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Social no 1 de Cuenca (Kuenkos darbo teismas Nr. 1, Ispanija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar pagal Direktyvą 2000/78 draudžiama nacionalinės teisės akto normą, pagal kurią darbdavys turi teisę atleisti darbuotoją iš darbo dėl objektyvių priežasčių dėl periodiško [‑ų] nebuvimo [‑ų] darbe, nors ir pateisinto [‑ų], kuris [‑e] sudaro 20 % darbo dienų per du nepertraukiamus mėnesius, jeigu bendras tokių nebuvimo atvejų skaičius per paskutinius dvylika mėnesių sudaro 5 % darbo dienų arba 25 % darbo dienų per keturis mėnesius (ne iš eilės) šiuo dvylikos mėnesių laikotarpiu, taikyti darbuotojui, kuris turi būti laikomas neįgaliuoju, kaip tai suprantama pagal direktyvą, jeigu jis neatvyko darbą dėl negalios?“
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Peter Valach, Alena Valachová, SC Europa ZV II a.s, SC Europa LV a.s., VAV Parking a.s., SC Europa BB a.s. ir Byty A s.r.o. ginčą su Waldviertler Sparkasse Bank AG, Československá obchodná banka a.s. ir Stadt Banská Bystrica (Banska Bistricos miestas) dėl deliktine atsakomybe grindžiamo ieškinio, pareikšto nepritarus restruktūrizavimo planui VAV invest s.r.o. nemokumo byloje.
38

Šio vertinimo nepaneigia faktas, kad pagal šiuos teisės aktus, kaip numatyta Įmonių jungimosi direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje, leidžiama atskaityti mokestį, kuris, nesant šios direktyvos nuostatų, būtų mokėtinas už tokį turto vertės padidėjimą valstybėje narėje, kurioje įsteigta nuolatinė buveinė, nes šių teisės aktų neproporcingas pobūdis nepriklauso nuo mokėtino mokesčio sumos, bet atsiranda dėl to, kad juose mokesčių mokėtojui nenumatyta galimybės atidėti mokesčio mokėjimo momentą (šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements, C‑646/15, EU:C:2017:682, 60 punktą).
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Avon Cosmetics Ltd (toliau – Avon) ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Jungtinės Karalystės mokesčių ir muitų administratorius, toliau – mokesčių administratorius) ginčą dėl to, kad nebuvo atsižvelgta į kai kurias neapmokestinamų perpardavėjų išlaidas, siekiant nustatyti Avon mokėtino pridėtinės vertės mokesčio (PVM) apmokestinamąją vertę pagal Sprendimą Nr. 89/534.
13

Pagal ZDDS 96 straipsnio 1 dalį kiekvienas mokesčių mokėtojas, kurio apmokestinamoji apyvarta per iki einamojo mėnesio buvusį trumpesnį nei dvylikos mėnesių iš eilės laikotarpį buvo didesnė ar lygi 50000 Bulgarijos levų (BGN) (apie 25600 eurų), turi pateikti prašymą jį įregistruoti pagal šį įstatymą per keturiolika dienų nuo laikotarpio, per kurį jis pasiekė šią apyvartą, pabaigos.
82

Šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad sudarydami sutartis ūkio subjektai privalo imtis būtinų priemonių, kad apsisaugotų nuo išieškojimo išleidus prekes rizikos; be to, saugodamasis nuo tokios rizikos apmokestinamasis asmuo, sudarydamas ar sudaręs sutartį, be kita ko, iš kitos sutarties šalies gali gauti įrodymų, patvirtinančių, jog prekės yra iš valstybės, kuriai taikoma bendrųjų tarifų lengvatų sistema, įskaitant šią kilmę patvirtinančius dokumentus (pirmiausia žr. 2012 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Lagura Vermögensverwaltung, C‑438/11, EU:C:2012:703, 30 ir 31 punktus; taip pat 2017 m. kovo 16 d. Sprendimo Veloserviss, C‑47/16, EU:C:2017:220, 38 punktą).
41

Be to, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, kokie formalumai gali būti taikomi siekiant pasinaudoti šia teise sumažinti apmokestinamąją vertę, reikia priminti, kad pagal PVM direktyvos 273 straipsnį valstybės narės gali nustatyti prievoles, kurias laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui, su sąlyga, kad ši galimybė nebūtų naudojama nustatant papildomas su sąskaitų faktūrų išrašymu susijusias prievoles, be tų, kurios nustatytos šios direktyvos 3 skyriuje (2014 m. gegužės 15 d. Sprendimo Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, 36 punktas).
6

Šio reglamento 27 straipsnio 3 ir 4 dalyse nustatyta: „3. Sprendimų dėl perdavimo apskundimo arba peržiūrėjimo tikslais, valstybės narės savo nacionalinėje teisėje nustato, kad: a) skundas arba sprendimo peržiūrėjimas suteikia atitinkamam asmeniui teisę likti atitinkamoje valstybėje narėje, kol bus gauti skundo ar peržiūrėjimo rezultatai; arba b) perdavimo vykdymas automatiškai sustabdomas ir toks sustabdymas pasibaigia po tam tikro pagrįsto laikotarpio, per kurį teismas po atidaus ir nuodugnaus nagrinėjimo yra priėmęs sprendimą dėl skundžiamo arba peržiūrimo sprendimo vykdymo sustabdymo; arba c) atitinkamam asmeniui suteikiama galimybė per pagrįstą laikotarpį prašyti teismo sustabdyti sprendimo dėl perdavimo vykdymą, kol nagrinėjamas jo skundas ar peržiūrimas sprendimas. Valstybės narės užtikrina, kad būtų taikoma veiksminga teisės gynimo priemonė, sustabdydamos perdavimo vykdymą, kol bus priimtas sprendimas dėl pirmo sustabdymo prašymo. Sprendimas dėl sprendimo dėl perdavimo vykdymo sustabdymo priimamas per pagrįstą laikotarpį, tuo pačiu leidžiant atlikti atidų ir nuodugnų sustabdymo prašymo nagrinėjimą. Sprendime nesustabdyti sprendimo dėl perdavimo vykdymo išdėstomi jį pagrindžiantys motyvai. 4. Valstybės narės gali numatyti, kad kompetentingos institucijos gali ex officio nuspręsti sustabdyti sprendimo dėl perdavimo vykdymą, kol nagrinėjamas jo skundas ar peržiūrimas sprendimas.“
20

Tribunal da Comarca do Porto-Este (Penafiel) (Porto Este (Penafiel) pirmosios instancijos teismas, Portugalija) atmetus J. J. Neto de Sousa ieškinį, šis pateikė apeliacinį skundą Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas), be kita ko, teigdamas, kad Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas) klaidingai aiškino Antrosios direktyvos 3 straipsnį ir Trečiosios direktyvos 1 straipsnį, kuriuose numatyta motorinės transporto priemonės keleivių, kurie nėra vairuotojai, teisė į žalos, susijusios su kūno sužalojimais, kurią jie patyrė per eismo įvykį, atlyginimą, ir neįvykdė savo pareigos pagal SESV 267 straipsnį. J. J. Neto de Sousa taip pat paprašė Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas) pagal SESV 267 straipsnį pateikti Teisingumo Teismui klausimą, nurodytą šio sprendimo 16 punkte.
10

Remdamasis The Shirtmakers apskaitos patikrinimu, atliktu importavus tekstilės prekes, Nyderlandų mokesčių tarnybos inspektorius konstatavo, kad nustatyta per maža muitinė vertė. Jo nuomone, pagal Muitinės kodekso 32 straipsnio 1 dalies e punkto i papunktį prie pirkimo kainos reikėjo pridėti pačios Fracht sąskaitoje faktūroje The Shirtmakers nurodytas sumas. Tuo remdamasis šis inspektorius pateikė jai reikalavimus sumokėti, jo nuomone, mokėtinus papildomus muitus.
22

Dėl strafuitvoeringsrechtbank van de Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Briuselio pirmosios instancijos teismo, bylas nagrinėjančio nyderlandų kalba, bausmių taikymo teismas) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad nė iš vieno bylos medžiagos dokumento nematyti, jog apeliantas pagrindinėje byloje minėto teismo būtų prašęs pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą. Vėlesni to teismo priimti sprendimai, kurie visi tapo galutiniai, nebuvo susiję su jokiu procesu dėl panaikinimo, todėl suinteresuotasis asmuo negalėjo dėl to patirti kokios nors žalos. Taigi negali egzistuoti pagrindas kilti Belgijos valstybės atsakomybei to, kad minėtas teismas vykdė teisminę funkciją.
Byla C‑544/16

Marcandi Limited

prieš

Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(First-tier Tribunal (Tax Chamber) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Bendra pridėtinės vertės mokesčio (PVM) sistema – Direktyva 2006/112/EB – 2 straipsnio 1 dalies c punktas – Kreditų, leidžiančių teikti pasiūlymus internetiniuose aukcionuose, suteikimas – Paslaugų teikimas už atlygį – Išankstinis sandoris – 73 straipsnis – Apmokestinamoji vertė“

Santrauka – 2018 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas

Mokesčių teisės aktų suderinimas–Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema–Paslaugų teikimas už atlygį–Sąvoka–Kreditų, leidžiančių teikti pasiūlymus internetiniuose aukcionuose, suteikimas–Įtraukimas (Tarybos direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies c punktas) Mokesčių teisės aktų suderinimas–Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema–Apmokestinamoji vertė–Prekių tiekimas ir paslaugų teikimas–Apmokestinamojo asmens organizuojami aukcionai–Prekių tiekimas vartotojams, laimėjusiems aukcioną, arba vartotojams, kurie nusipirko prekę pasinaudoję funkcija „pirkti dabar“ arba „uždirbta nuolaida“–Atlygis, gautas už apmokestinamojo asmens vartotojams tiekiamas prekes–Sąvoka–Kreditų, naudojamų teikiant pasiūlymus, vertė–Neįtraukimas (Tarybos direktyvos 2006/112 73 straipsnis) Prejudiciniai klausimai–Kreipimasis į Teisingumo Teismą–Pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą–Apimtis–Sandoris, kuris skirtingai apmokestinamas pridėtinės vertės mokesčiu dviejose valstybėse narėse–Įtraukimas–Sąlyga–Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimas, kuris pagal nacionalinę teisę negali būti toliau apskundžiamas teismine tvarka (SESV 267 straipsnis)
2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 148 straipsnio d punktą reikia aiškinti taip, kad krovinių pakrovimo į laivą ar iškrovimo iš jo paslaugos yra paslaugos, teikiamos tiesioginėms šios direktyvos 148 straipsnio a punkte numatytų laivų ir jų krovinių reikmėms tenkinti.

Šiuo klausimu pažymėtina, kad Direktyvos 2006/112 148 straipsnio c punkte, į kurį daroma aiški nuoroda į šios direktyvos 148 straipsnio d punktą, siekiama remiantis pastaruoju punktu neapmokestinti paslaugų, susijusių su tarptautinių jūrų transportu, ir šioms paslaugoms apibrėžti nurodomi tie patys laivai, t. y. to paties straipsnio a punkte numatyti laivai. Kadangi šios dvi nuostatos yra tokios panašios ir viena kitą papildančios, sąvoką „laivų ar jais gabenamų krovinių tiesioginės reikmės“ reikia aiškinti remiantis šios direktyvos 148 straipsnio c punkto struktūra.

Taigi pažymėtina, jog pagal Direktyvos 2006/112 148 straipsnio c punktą neapmokestinama, be kita ko, su šio straipsnio a punkte numatyto laivo naudojimui reikalingu objektu susijusi nuoma, remontas ir priežiūra. Taigi iš esmės minėto 148 straipsnio c punkte įtvirtintas reikalavimas, kad būtų ryšys tarp suteiktos paslaugos ir atitinkamo laivo naudojimo (šiuo klausimu žr. 1985 m. liepos 4 d. Sprendimo Berkholz, 168/84, EU:C:1985:299, 21 punktą).

Krovinių pakrovimo ir iškrovimo paslaugos atitinka šį reikalavimą. Iš tiesų krovinių gabenimas yra įprasta atviroje jūroje plaukiojančių laivų naudojimo forma. Taigi tam, kad krovinys galėtų būti gabenamas ir kad laivas galėtų būti taip naudojamas, būtina, jog minėtas krovinys būtų pakrautas į šį laivą išvykimo uoste, o vėliau iškrautas atvykimo uoste.

(žr. 22–24, 26 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
11

DNB NORD taip pat yra vienintelė DNB NORD IT A/S (po restruktūrizavimo tapusi DNB INVEST DENMARK, toliau – DNB IT) savininkė; ši bendrovė yra įsteigta Danijoje, o jos veiklos tikslas – teikti paramą informacinių technologijų srityje.
22

Socialinio draudimo įstatymo 135ter straipsnyje numatyta: „Išmokos pinigais. Dėl rizikos natūraliam maitinimui krūtimi skiriama piniginė išmoka mokama darbuotojai pagal šiame įstatyme dėl išmokos pinigais už per nėštumą patiriamą riziką mokėjimo numatytas sąlygas ir tvarką, o jos mokėjimas nutrūksta nuo to momento, kai kūdikiui sukanka devyni mėnesiai, nebent jos gavėja iki to laiko grįžta į ankstesnę darbo vietą arba pradeda dirbti kitą jos padėtį atitinkantį darbą.“
42

Be to, apeliantas ginčija to sprendimo motyvus, teigdamas, jog, vadovaujantis minėtame sprendime nurodytomis nuostatomis, neturėtų būti laikoma, kad nagrinėjama pasiūlyta EPI akivaizdžiai nepatenka į Komisijos įgaliojimus. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad šie argumentai siejami ne su pareiga motyvuoti, kaip esminiu procedūriniu reikalavimu, bet su atskiru motyvavimo pagrįstumo klausimu, susijusiu su ginčijamo sprendimo teisėtumu iš esmės (2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 146 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Todėl juos reikia nagrinėti atsižvelgiant į tai, kaip bus atsakyta į apeliacinio skundo antrąjį–ketvirtąjį pagrindus.
48

Atvirkščiai, 2002 m. rugsėjo 30 d. apklausoje, į kurią valstybių narių atstovai buvo pakviesti pagal tuomet jau taikomas EB sutarties taisykles, konkrečiai – pagal 1998 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2842/98 dėl šalių išklausymo nagrinėjant tam tikras bylas pagal EB steigimo sutarties [81] ir [82] straipsnius (OL L 354, 1998, p. 18, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 4 t., p. 204) 11 straipsnio 2 dalį, buvo kalbama apie pranešimo apie papildomus kaltinimus dalyką, t. y. apie EAPB sutarties pasibaigimo teisines pasekmes procedūros tęsimui. Taip galima teigti, viena vertus, remiantis šiuo pranešimu, kuriame adresatai aiškiai kviečiami išreikšti nuomonę apie papildomus kaltinimus. Kita vertus, ginčijamo sprendimo 382 punkte Komisija nurodė, kad nemanė esant reikalinga pakartoti 2002 m. birželio 13 d. apklausos pagal reglamentų Nr. 17 ir Nr. 1/2003 nuostatas, nes ši apklausa, kurioje valstybių narių atstovai nedalyvavo, buvo vykdoma pagal tuomet galiojusias EAPB sutarties taisykles. Be to, per bendrą apklausą bylose C‑85/15 P–C‑89/15 P Komisija, atsakydama į Teisingumo Teismo klausimą, patvirtino, kad pranešime apie papildomus kaltinimus nebekalbama nei apie per procedūrą nagrinėtas faktines aplinkybes, nei apie įrodymus.
10

Šių aktų motyvų pareiškimuose Taryba apibūdino Hamas kaip teroristinę grupę ir paminėjo teroro aktus, kuriuos ši organizacija tariamai yra įvykdžiusi nuo 2005 m. Be to, Taryba paminėjo visų pirma 2001 m. priimtą Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės sprendimą ir du taip pačiais metais Jungtinių Amerikos Valstijų institucijų priimtus sprendimus. Jungtinės Karalystės sprendimas – tai Secretary of State for the Home Departement (vidaus reikalų ministras) sprendimas uždrausti Hamas kaip su teroro aktais susijusią organizaciją. Jungtinių Valstijų institucijų sprendimai – tai vyriausybės sprendimas, kuriame Hamas pagal US Immigration and Nationality Act (Jungtinių Valstijų imigracijos ir pilietybės įstatymas) 219 straipsnį pripažinta užsienio teroristine organizacija, ir sprendimas, kuriame Hamas pagal Vykdomąjį įsaką 13224 (toliau kartu – Jungtinių Valstijų institucijų sprendimai) pripažinta subjektu, aiškiai identifikuojamu kaip tarptautinis teroristinis subjektas. Dėl minėto Jungtinės Karalystės sprendimo konstatavusi, kad jį reguliariai persvarstydavo nacionalinė vyriausybinė komisija, o dėl Amerikos institucijų sprendimų – kad jiems galėjo būti taikoma administracinė ir teisminė kontrolė, Taryba priėjo prie išvados, kad šie sprendimai priimti kompetentingų institucijų, kaip jos suprantamos pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalį. Galiausiai Taryba konstatavo, kad minėti sprendimai tebegalioja, ir teigė, kad motyvai, kuriais grindžiamas Hamas įtraukimas į ginčijamą sąrašą, tebeturi galią.
38

Savo ruožtu Gyseno muitinė mano, jog kartu su skola muitinei atsirado ir importo apyvartos mokestis pagal Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 dalį, nepaisant to, kad šis skolos muitinei atsiradimo momentas įvyko Hamburgo laisvajame uoste. Be to, ji nurodo, kad tai, jog nagrinėjamos prekės buvo išvežtos į Suomiją ir vėliau eksportuotos, neturi reikšmės.
50

Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog dėl to, kad E 101 formos pažyma privaloma priimančiosios valstybės narės kompetentingai įstaigai, nėra nė vienos priežasties, kuri pateisintų, kad darbuotojo paslaugomis besinaudojantis asmuo jos nepripažintų. Jeigu toks asmuo abejoja dėl E 101 formos pažymos galiojimo, jis privalo apie tai pranešti atitinkamai įstaigai (2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo X ir van Dijk, C‑72/14 ir C‑197/14, EU:C:2015:564, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
29

Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 24 punkte, pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 25 straipsnio 2 dalį reikalaujama, kad įmonės, skiriančios telefono numerius abonentams, tenkintų visus pagrįstus prašymus nediskriminacinėmis sąlygomis suteikti svarbios informacijos, skirtos teikti informacijos apie viešųjų telefono ryšių abonentus ir abonentų sąrašų paslaugoms. Todėl įmonių, skiriančių telefonų numerius abonentams Nyderlanduose, atsisakymas suteikti duomenis apie savo abonentus prašymus pateikusiems subjektams vien dėl to, kad jie įsteigti kitoje valstybėje narėje, yra nesuderinamas su šiuo reikalavimu.
46

Net jei duomenys apie oro kokybę 2014 m. yra aplinkybės, kurios susidarė po to, kai pateikta 2014 m. liepos 11 d. pagrįsta nuomonė, vis dėlto šios aplinkybės yra to paties pobūdžio, kaip nurodytos minėtoje pagrįstoje nuomonėje, ir sudaro to paties elgesio dalį.
32

Šiuo klausimu pirmiausia pasakytina, kad pagal Direktyvos 68/151 2 straipsnio 1 dalies d punktą valstybės narės turi imtis priemonių, būtinų užtikrinti, kad bendrovės būtinai skelbtų bent duomenis apie asmenų paskyrimą ir atleidimą iš pareigų, taip pat duomenis apie asmenis, kurie, kaip organas arba tokio organo nariai, yra įgalioti atstovauti bendrovei esant santykiams su trečiaisiais asmenimis ir per teisminius procesus arba dalyvauja vykdant bendrovės administravimą, priežiūrą ar kontrolę. Be to, pagal to paties 2 straipsnio 1 dalies j punktą taip pat būtina skelbti ir duomenis apie likvidatorių paskyrimą ir jų tapatybę, taip pat atitinkamus įgaliojimus.
19

Direktyvos 93/42 XI priede numatyti „[k]riterijai, kurių pagrindu paskiriamos notifikuotosios įstaigos“, be kita ko, tie kriterijai, kurie susiję su tokių įstaigų didėjančiu nepriklausomumu ir moksline kompetencija. Konkrečiai iš šio priedo 3 punkto matyti, kad notifikuotoji įstaiga turi turėti „reikiamą skaičių mokslinių darbuotojų, turinčių pakankamai patirties ir žinių vertinti prietaisų, kuriems įstaiga yra notifikuota, medicininį tinkamumą ir veikimą, atsižvelgiant į šios direktyvos reikalavimus“. Be to, iš šio priedo 6 punkto matyti, kad tokia įstaiga „turi turėti civilinės atsakomybės draudimą, išskyrus tuos atvejus, kai valstybė savo įstatymais prisiima tokią atsakomybę arba kai valstybė narė pati tiesiogiai atlieka tokius patikrinimus“.
29

Vis dėlto reikia priminti, kad mokesčio arba rinkliavos pobūdį pagal Sąjungos teisę nustato Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į objektyvius apmokestinimo šiuo mokesčiu arba rinkliava požymius ir, nepaisydamas to, kaip jis kvalifikuojamas pagal nacionalinę teisę (žr. 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 107 punktą ir 2010 m. birželio 24 d. Sprendimo P. Ferrero e C. ir General Beverage Europe, C‑338/08 ir C‑339/08, EU:C:2010:364, 25 punktą).
19

2008 m. birželio 26 d. Verslo reikalų ir ekonomikos augimo ministerija priėmė bekendtgørelse Nr. 701 om forsyningspligtydelser (Nutarimas Nr. 701 dėl įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas), kurio 30 straipsnis suformuluotas taip: „Pateikdamas prašymą finansuoti nuostolius pagal Įstatymo dėl konkurencijos ir vartotojų klausimų telekomunikacijų rinkoje (žr. 2007 m. birželio 28 d. Kodifikavimo įstatymą Nr. 780) 20 straipsnį, universaliąsias paslaugas teikiantis operatorius turi pateikti IT- og Telestyrelsen [Nacionalinė informacinių technologijų ir telekomunikacijų tarnyba] [dabar – Erhvervsstyrelsen, Danijos verslo reikalų tarnyba] informaciją apie pasibaigusių finansinių metų nuostolius. <…> 2 dalis. Universaliąsias paslaugas teikiantis operatorius turi pateikti prašymą finansuoti praėjusio ataskaitinio laikotarpio nuostolius vėliausiai per tris mėnesius po metinės ataskaitos pateikimo Erhvervs- og Selskabsstyrelsen [Pramonės ir komercinių įmonių bei bendrovių direkcija]. <…> 3 dalis. [Nacionalinė informacinių technologijų ir telekomunikacijų tarnyba] per šešis mėnesius nuo informacijos, pateiktos universaliąsias paslaugas teikiančio operatoriaus ir nurodytos 1 dalyje, gavimo pateikia apskaičiavimus, kuriuose nustatyta, ar universaliąsias paslaugas teikiantis operatorius turi teisę į tai, kad jam būtų kompensuoti nuostoliai.“
11

Nutarimo aiškinamajame rašte konkrečiai dėl nutarimo 45 straipsnio 3 dalies nurodyta: „Patikrinimas, ar iš tikrųjų taikomas pašalinimo pagrindas ir kiek laiko šis pašalinimas galioja, atsižvelgiant į bendrąsias direktyvos nuostatas, visada turi būti proporcingas ir nediskriminacinis. Terminas „proporcingas“ reiškia, kad pašalinimas ir jo trukmė turi būti proporcingi atsižvelgiant į nusižengimo sunkumą. Be to, pašalinimas ir jo trukmė turi būti proporcingi atsižvelgiant į viešojo pirkimo svarbą. Todėl absoliutaus termino, per kurį valstybė iš bet kurios viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūros iš karto pašalina neteisėtai veikusią įmonę, nustatymas neatitinka proporcingumo principo. Tai taip pat reiškia, kad visais atvejais atliekamas individualus vertinimas, nes perkančioji organizacija per kiekvieną viešąjį pirkimą turi patikrinti, ar konkrečiu atveju ji turi pašalinti tam tikrą įmonę (atsižvelgiant į pirkimo pobūdį ir svarbą, neteisėtų veiksmų pobūdį ir mastą, taip pat priemones, kurių per tą laiką ėmėsi įmonė).“
51

Be to, Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas į jį kreipiasi vykstant procesui dėl nuostatų, taikytinų ne tik tos valstybės piliečiams, bet ir kitų valstybių narių piliečiams, panaikinimo, sprendimas, kurį šis teismas priims Teisingumo Teismui priėmus prejudicinį sprendimą, turės poveikį ir pastariesiems piliečiams, o tai pateisina jo atsakymą į jam pateiktus klausimus, atsižvelgiant į Sutarties nuostatas, susijusias su pagrindinėmis laisvėmis, nepaisant to, kad visi pagrindinės bylos elementai susiję tik su viena valstybe nare (šiuo klausimu žr. 2013 m. gegužės 8 d. Sprendimo Libert ir kt., C‑197/11 ir C‑203/11, EU:C:2013:288, 35 punktą).