GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2009 m. kovo 26 d. ( 1 )

Byla C-32/08

Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)

prieš

Cul de Sac Espacio Creativo SL ir Acierta Product & Position SA

„Reglamentas (EB) Nr. 6/2002 — Bendrijos dizainas — 14 ir 88 straipsniai — Teisės į Bendrijos dizainą turėtojas — Neregistruotas dizainas — Dizainas pagal užsakymą“

1. Šiame Juzgado de lo Mercantil n. 1 de Alicante prašyme priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui pateikiami keli klausimai dėl 2001 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino ( 2 ) (toliau – reglamentas) 14 ir 88 straipsnių išaiškinimo.

2. Šie klausimai pateikti nagrinėjant bylą, kurios dalykas – įtariamas neregistruoto Bendrijos dizaino, užsakyto ir sukurto vykdant projektą, kuriuo siekiama skatinti integruoti pramoninį dizainą į amatų sektorių, pažeidimas. Tai pirmas kartas, kai Teisingumo Teismas prašomas išaiškinti reglamento nuostatas vykdant prašymo priimti prejudicinį sprendimą procedūrą ( 3 ).

I — Teisinis pagrindas

A — Bendrijos teisės aktai

3. Bendrija pradėjo domėtis su teisine pramoninio dizaino apsauga susijusiais klausimais dar 1959 m., kai Komisija tuo metu šešių valstybių narių vyriausybėms pasiūlė įkurti darbo grupes pramoninės nuosavybės teisių apsaugai Bendrijos lygiu plėtoti, siekiant išspręsti su tinkamu bendrosios rinkos veikimu susijusias problemas, kurias lėmė ribota nacionaliniu lygiu suteikiama teritorinė apsauga. Taigi buvo sukurtos trys skirtingos darbo grupės patentų, prekių ženklų ir pramoninio dizaino srityse. Dizaino darbo grupė, vadovaujama italo Roscioni, 1962 m. pateikė ataskaitą, kurioje buvo rekomenduojama priimti visoje Bendrijoje vienodas taisykles, tačiau kartu pabrėžiama, kad dėl reikšmingų valstybių narių nacionalinės teisės aktų skirtumų buvo sunku pradėti teisės aktų derinimo procesą.

4. Po ilgos pertraukos Komisija atnaujino diskusijas, 1991 m. birželio mėn. paskelbdama Žaliąją knygą dėl pramoninio dizaino (toliau – Žalioji knyga), kuri, Komisijos nuomone, turėjo tapti konsultacijų su suinteresuotomis šalimis pagrindu. Šiame dokumente Komisija nagrinėjo įvairius pramoninio dizaino teisinės apsaugos aspektus bei valstybių narių nacionalinės teisės aktais nustatytus sprendimus ir apibrėžė tai, koks, jos nuomone, turėjo būti Bendrijos požiūris šiuo klausimu. Atsižvelgdama į Žaliojoje knygoje išdėstytus argumentus, Komisija pasiūlė: pirma, sukurti visoje Bendrijos teritorijoje galiojantį Bendrijos dizainą, kuriam būtų taikomos vienodos taisyklės, ir, antra, suderinti svarbiausius šios srities nacionalinės teisės aktų aspektus. Atsižvelgiant į šį pasiūlymą, prie Žaliosios knygos buvo pridėti reglamento dėl Bendrijos dizaino ir direktyvos dėl valstybių narių nacionalinės teisės aktų derinimo dizaino teisinės apsaugos srityje pasiūlymo projektai.

5. Atsižvelgdama į minėtus projektus, 1993 m. Komisija Tarybai ir Parlamentui pateikė reglamento dėl Bendrijos dizaino ( 4 ) ir direktyvos dėl dizaino teisinės apsaugos ( 5 ) pasiūlymus. Direktyva priimta 1998 m. spalio 13 d. ( 6 ), o reglamento priėmimo procedūra buvo ilgesnė ir vingiuota; prireikė pateikti dar du pasiūlymus 1999 m. ir 2000 metais.

6. Kaip matyti iš reglamento konstatuojamųjų dalių, Bendrijos dizaino, kuriam būtų taikomos visoje Bendrijos teritorijoje vienodos taisyklės, sukūrimo tikslas – pašalinti kliūtį laisvam prekių judėjimui, kurią lemia ribota nacionaliniu lygiu suteikiama teritorinė dizaino apsauga, ir išvengti, kad dėl vis dar esančių didelių valstybių narių teisės aktų skirtumų identiški dizainai skirtingose nacionalinės teisės sistemose būtų skirtingai saugomi ir tai būtų atliekama skirtingų savininkų naudai ( 7 ).

7. Siekiant, kad Bendrijos dizaino apsauga atitiktų visų Bendrijos ūkio sektorių poreikius, reglamente numatytos dvi apsaugos formos: pirma, siauresnė ir trumpalaikė, suteikiama neregistruotam dizainui, o antra – ilgesniam laikotarpiui registruotam dizainui, nustatant išimtines teises asmeniui, kuriam suteikta apsauga ( 8 ).

8. Reglamento II antraštinę dalį sudaro penki skirsniai. Trečiame skirsnyje „Teisė į Bendrijos dizainą“ yra to paties pavadinimo 14 straipsnis, kuriame nustatyta: „1. Teisė į Bendrijos dizainą priklauso dizaineriui arba jo teisių perėmėjui. 2. Jei dizainą kartu sukūrė du arba daugiau asmenų, jie kartu naudojasi teise į Bendrijos dizainą. 3. Jeigu dizainą sukūrė darbuotojas, kuris vykdė savo funkcijas arba darbdavio nurodymus, teisė į Bendrijos dizainą priklauso darbdaviui, išskyrus atvejus, jeigu yra kitoks susitarimas arba jeigu nacionaliniai įstatymai nustato kitokią tvarką [jeigu taikomuose nacionalinės teisės aktuose nustatyta kitaip].“

9. Reglamento IX antraštinėje dalyje išdėstytos nuostatos, susijusios su „teisiniais veiksmais dėl Bendrijos dizaino jurisdikcijos ir procedūros“. 81 straipsniu, kuris patenka į trečią IX antraštinės dalies skirsnį, Bendrijos dizaino teismams, kuriuos pagal 80 straipsnį paskyrė valstybės narės, suteikiamas išimtinis teismingumas nagrinėti ieškinius dėl Bendrijos dizaino pažeidimo ir pripažinimo negaliojančiu. Kalbant apie tokių teismų taikomą teisę, 88 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta, kad: „1. Bendrijos dizainų teismai taiko šio reglamento nuostatas. 2. Visiems klausimams, kurių nereglamentuoja šis reglamentas, Bendrijos dizaino teismai taiko savo nacionalinę, įskaitant tarptautinę privatinę, teisę.“ ( 9 )

B — Nacionalinės teisės aktai

10. Ispanijos teisinėje sistemoje numatyta tik registruoto dizaino apsauga. 2003 m. liepos 7 d. Įstatymo Nr. 20 dėl pramoninio dizaino teisinės apsaugos 14 straipsnio „Teisė į registravimą“, patenkančio į III antraštinę dalį „Dizaino nuosavybė“, 1 ir 4 dalyse nustatyta, kad: „1. Teisė registruoti dizainą priklauso dizaineriui arba teisių perėmėjui. <…> 4. Procedūroje, kuri vyksta Ispanijos patentų ir prekių ženklų biure, preziumuojama, kad pareiškėjas turi teisę dizainą registruoti.“

11. 15 straipsnyje nustatyta, kad: „Jei dizainą, vykdydamas savo funkcijas arba darbdavio nurodymus, sukuria darbuotojas arba jis sukuriamas vykdant užsakymą pagal paslaugų sutartį, teisė registruoti dizainą priklauso darbdaviui arba sutarties šaliai, kuri pavedė dizainą sukurti, nebent sutartyje numatyta kitaip.“

II — Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

12. La Fundación española para la innovación de la Artesanía (toliau – FEIA), ieškovė pagrindinėje byloje, rėmė projektą „D’Artes, Diseño y Artesanía de incorporación del Diseño al Sector Artesiano“, kurio tikslas buvo sukurti ir pateikti į rinką įvairius kai kuriose amatininkų dirbtuvėse remiantis pramoninio dizaino specialistų sukurtais dizainais pagamintus produktus.

13. Vykdydama šį projektą FEIA įgaliojo bendrovę AC&G, s.a. atrinkti dizainerius ir sudaryti su jais sutartis, siekiant sukurti dizainą ir teikti techninę pagalbą amatininkui produkto gamybos etapu. Remdamasi šiais įgaliojimais, AC&G, s.a. sudarė sutartį su bendrove Cul de sac espacio creativo, s.l. (toliau – Cul de sac), pagal kurią Cul de sac kūrė laikrodžių su gegute seriją amatininkei Veronica Palomares. Šie laikrodžiai buvo pristatyti kaip „Santamaría“ laikrodžių kolekcija per pirmąjį „D’Artes“ projektą.

14. 2006 m. Cul de Sac ir bendrovė Acierta Product & Position, s.a. (toliau – Acierta) pardavinėjo „Timeless“ kolekcijos laikrodžių su gegute seriją. Manydama, kad ši prekyba pažeidė, jos teigimu, jai priklausančios „Santamaría“ kolekcijos laikrodžių dizaino teises, FEIA pareiškė ieškinį Juzgado de lo Mercantil n. 1 de Alicante prieš abi bendroves. Šiame teisme FEIA, remdamasi reglamento nuostatomis ir Ispanijos teisės aktais, gynė savo teises į atitinkamą dizainą kaip kelių funkcijų vykdytoja ( 10 ). Bendrovės atsakovės ginčijo FEIA teisę pareikšti ieškinį, teigdamos, kad ji neturėjo teisių į atitinkamą dizainą.

15. Manydamas, kad ginčo sprendimas priklausė nuo kai kurių reglamento nuostatų išaiškinimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sustabdė bylos nagrinėjimą ir pagal EB 234 straipsnį pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar (reglamento) 14 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma tik Bendrijos dizainui, sukurtam esant darbo santykiams, kai dizaineris (autorius) yra siejamas darbo teisės reglamentuojama sutartimi, kuriai būdingas pavaldumas ir darbas kito asmens naudai? 2. Ar (reglamento) 14 straipsnio 3 dalyje vartojamos sąvokos „darbuotojas“ ir „darbdavys“ aiškintinos plačiai, kaip apimančios ne tik su darbo santykiais susijusius atvejus, kai, pavyzdžiui, pagal civilinę (komercinę) sutartį (taigi nesant pavaldumo, darbo kito asmens naudai ir įprastumo) tam tikras asmuo (autorius) kitam įsipareigoja sukurti dizainą už tam tikrą kainą ir dėl to suprantama, kad dizainas priklauso užsakovui, nebent sutartyje nurodyta kitaip? 3. Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, remiantis tuo, kad dizainą sukūrus faktinės situacijos esant darbo santykiams ir nesant darbo santykių skiriasi: a) Ar reikia taikyti bendrą (reglamento) 14 straipsnio 1 dalies taisyklę ir dėl to teisė į dizainą priklauso dizaineriui, jei šalys sutartyje nenumatė kitaip? b) Ar Bendrijos dizaino teismas turi remtis nacionalinės teisės aktais dėl dizaino, remiantis (reglamento) 88 straipsnio 2 dalimi? 4. Jei reikia remtis nacionalinės teisės aktais, ar galima taikyti tokius nacionalinės teisės aktus, kuriais (kaip Ispanijos teisės atveju) vienodai traktuojamas esant darbo santykiams sukurtas dizainas (šis priklauso darbdaviui, jei kitaip nenumatyta sutartyje) ir pagal užsakymą sukurtas dizainas (šis priklauso užsakovui, jei kitaip nenumatyta sutartyje)? 5. Jei į ketvirtąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar toks sprendimas (dizainas priklauso užsakovui, jei sutartyje nenumatyta kitaip) neprieštarauja neigiamam atsakymui į antrąjį klausimą?“

III — Procesas Teisingumo Teisme

16. Šioje prejudicinio sprendimo procedūroje FEIA, Cul de Sac, Acierta, Jungtinė Karalystė ir Komisija pateikė rašytines pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio antrąją pastraipą. Teismo posėdis įvyko 2009 m. sausio 29 dieną.

IV — Analizė

A — Dėl pirmojo ir antrojo prejudicinių klausimų

17. Pirmieji du prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai, kuriuos reikia nagrinėti kartu, susiję su reglamento 14 straipsnio 3 dalies išaiškinimu. Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės prašo išaiškinti, ar ši nuostata reglamentuoja tik tuos atvejus, kai dizainas sukurtas darbuotojo pagal darbo sutartį esant pavaldumo santykiams, ar ji taikoma ir vadinamajam „dizainui pagal užsakymą“, kurį sukūrė nepriklausomas darbuotojas pagal paslaugų teikimo sutartį.

18. Ir ieškovė pagrindinėje byloje, ir Jungtinė Karalystė yra už tai, kad reglamento 14 straipsnio 3 dalis būtų taikoma ir užsakytam dizainui, nes ši nuostata turi būti aiškinama ne tik atsižvelgiant į jos formuluotę, bet ir į ją apimančios sistemos bendrą struktūrą bei tikslus. Siūlomą aiškinimą būtų galima pateisinti visų pirma poreikiu reglamento nuostatas suderinti su Direktyvos 98/71 nuostatomis, kuri tik iš dalies suderina pramoninio dizaino apsaugos srities nacionalinės teisės aktus. Nesant tokio suderinimo, dėl Bendrijos ir nacionalinės apsaugos kumuliacijos, kuri tampa įmanoma dėl reglamento nuostatų, skirtingiems asmenims gali būti pripažintos teisės į tą patį dizainą. Tačiau Komisija, Cul de sac ir Acierta siūlo atsakyti į pirmus du prejudicinius klausimus taip, kad reglamento 14 straipsnio 3 dalyje numatyta taisyklė taikoma tik dizainui, sukurtam esant pavaldumu grindžiamiems darbo santykiams. Komisija ir Cul de sac visų pirma pabrėžia, kad Bendrijos teisės nuostatos, kaip ir aptariama nuostata, kuriose nėra jokios aiškios nuorodos į nacionalinę teisę siekiant nustatyti jų apimtį bei jose nurodytų terminų reikšmę, turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai visoje Bendrijoje. Be to, Acierta ir Komisija pažymi, kad 14 straipsnio 3 dalyje nustatyta 14 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos bendrosios taisyklės taikymo išimtis, kurios dėl to negalima aiškinti plačiai arba taikyti pagal analogiją konkrečiais aiškiai nenumatytais atvejais. Galiausiai Komisija teigia, kad siūlomą aiškinimą patvirtina reglamento parengiamieji darbai ir priėmimo procedūra ir kad jis atitinka Bendrijos bei tarptautinės teisės aktus dėl kitų pramoninės nuosavybės teisių.

19. 14 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad „jeigu dizainą sukūrė darbuotojas, kuris vykdė savo funkcijas arba darbdavio nurodymus, teisė į Bendrijos dizainą priklauso darbdaviui, išskyrus atvejus, jeigu yra kitoks susitarimas arba jeigu taikomuose nacionalinės teisės aktuose nustatyta kitaip.“

20. Kaip tvirtina atsakovės pagrindinėje byloje ir Komisija, šios nuostatos formuluotė leidžia daryti išvadą, kad šioje nuostatoje įtvirtintos taisyklės reglamentuojamas konkretus atvejis susijęs tik su dizainu, sukurtu esant pavaldumu grindžiamiems darbo santykiams. Tai akivaizdžiai parodo visų pirma vartojami terminai „darbuotojas“ ir „darbdavys“, kurie pabrėžia aiškų Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimą šios nuostatos taikymą susieti su darbdavio ir darbuotojo pavaldumo ryšiu, kaip apibrėžta darbo teisėje.

21. Kitoks aiškinimas, kokį siūlo FEIA ir Jungtinė Karalystė, pagal kurį ši nuostata būtų taikoma ir paslaugų teikimo sutartims, neišvengiamai turėtų įtakos nagrinėjamos nuostatos formuluotei, nes būtų išplėsta įprasta vartojamų terminų semantinė reikšmė, o tai, mano nuomone, prieštarautų pačiam reglamento tekstui.

22. Taip pat neatrodo įmanoma, priešingai nei teigia FEIA, tokį aiškinimą pagrįsti tik faktu, kad nagrinėjamos nuostatos tekste išskiriamas dizainas, sukurtas vykdant darbuotojo funkcijas, kurios būtų susijusios su darbo sutarties, esant pavaldumo santykiams, vykdymu, ir dizainas, sukurtas vykdant darbdavio nurodymus, kurie būtų duodami darbuotojui kitokių sutartinių santykių pagrindu. Abi šios prielaidos susijusios su darbo santykių eiga: pirma susijusi su darbuotojo funkcijomis vykdant individualią darbo sutartį, o antra – su konkrečiomis užduotimis, kurias tokių santykių pagrindu darbdavys patikėjo darbuotojui. Tokio išskyrimo tikslas – darbdavio įgyjamas teises apriboti tik tais darbuotojo kūriniais, kurie atsirado vykdant darbo sutartį. Todėl manau, kad nuorodos į dizainą, kurį sukūrė darbuotojas, „vykdydamas“ darbdavio „nurodymus“, negalima aiškinti kaip Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimo nagrinėjamoje nuostatoje numatytą sistemą pradėti taikyti ir dizainui, sukurtam pagal paslaugų teikimo sutartį.

23. Išsiaiškinus, kad 14 straipsnio 3 dalyje nustatyta sistema taikoma tik dizainui, sukurtam esant pavaldumu grindžiamiems darbo santykiams, telieka patikrinti, ar įmanoma, remiantis šia nuostata, nustatyti principą, kuris pagal analogiją būtų taikomas kitokiems konkretiems „pagal užsakymą“ sukurto dizaino atvejams. Šiuo atžvilgiu tikslinga pažvelgti į nagrinėjamos nuostatos tikslą ir reglamento parengiamuosius darbus.

24. Kalbant apie pirmąjį punktą, taisyklė, pagal kurią darbdavys įgyja turtines teises į darbuotojo atlikto darbo rezultatus, nereikalaujant jokio specialaus perdavimo akto, plačiai paplitusi tiek nacionalinėje, tiek tarptautinėje teisėje, reglamentuojančioje įvairius pramoninės nuosavybės sektorius. Bendrijos teisėje ši taisyklė įtvirtinta ne tik reglamento 14 straipsnio 3 dalyje, bet ir 1986 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvos 87/54/EEB dėl puslaidininkių įtaisų topografijų teisinės apsaugos ( 11 ) 3 straipsnio 2 dalyje, 1991 m. gegužės 14 d. Tarybos direktyvos 91/250/EEB dėl kompiuterių programų teisinės apsaugos ( 12 ) 2 straipsnio 3 dalyje ir 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje ( 13 ) 11 straipsnio 3 dalyje, taip pat reglamento dėl patentų projekte. Šia taisykle iš esmės įvykdomas reikalavimas subalansuoti susijusius ir susikertančius interesus: viena vertus, darbdavio – pasisavinti veiklos, kurią jis finansavo, rezultatus ir, kita vertus, darbuotojo – gauti tinkamą atlyginimą už atliktą darbą. Dėl tiesiogiai darbdavio įgyjamų turtinių teisių į darbuotojo atlikto darbo rezultatus, pažymėtina, kad darbuotojas gali gauti atlyginimą neatsižvelgiant į darbo komercinį panaudojimą – tam darbuotojas gali neturėti reikiamų finansinių ir organizacinių priemonių – o darbdaviui užtikrinama, kad šių teisių darbuotojas neperduos kitam darbdaviui.

25. Reglamento 14 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybė suteikti darbdaviui teisę atskleisti ir įregistruoti savo darbuotojo sukurtą dizainą, kad būtų galima suteikti jam nuosavybės teises, kurios atsiranda įgyvendinus tokius aktus, grindžiama „visaapimančių“ darbo santykių samprata, kuri pateisina visų turtinių teisių į darbuotojo atlikto darbo rezultatus perdavimą darbdaviui pagal darbo sutartį.

26. Atsižvelgdamas į visus prieš tai išdėstytus argumentus, manau, kad nagrinėjamoje nuostatoje numatyta sistema, nustatyta atsižvelgiant į konkrečią sutartinę situaciją, negali būti pagal analogiją taikoma kitokių sutartinių santykių atveju.

27. Atrodo, kad tokią išvadą patvirtina reglamento parengiamieji darbai.

28. Prie Žaliosios knygos pridėto reglamento pasiūlymo projekte nebuvo jokios nuostatos, analogiškos 14 straipsnio 3 daliai. Minėto projekto 11 straipsnyje buvo pakartota dabartinės 14 straipsnio 1 dalies formuluotė, o vėlesniame 12 straipsnyje „Darbuotojo arba pagal užsakymą sukurtas dizainas“, remiantis Max Planck chemijos instituto ( 14 ) pasiūlymu, nustatytos tik kolizinės normos, skirtos nustatyti nacionalinę teisę, reglamentuojančią teisę į Bendrijos dizainą: sukurtą ir darbuotojo (straipsnio 1 dalis), ir pagal užsakymą (straipsnio 3 dalis) ( 15 ).

29. Teikdama pastabas dėl pasiūlymo projekto 12 straipsnio 1 dalies, Komisija Žaliojoje knygoje pabrėžė sunkumus, su kuriais susidūrė 1973 m. Europos patentų konvencijos ir 1989 m. Susitarimo dėl Bendrijos patento derybininkai, siekdami bendro susitarimo dėl vienodos materialinės teisės taisyklės, reglamentuojančios teisės į darbo santykių pagrindu atlikto darbuotojo darbo rezultatus, suteikimą. Nors Komisija ir buvo už tai, kad tokią taisyklę reikėtų kada nors priimti, ji manė, kad tuo metu, siekiant išvengti vėlavimo reglamento priėmimo procedūroje, buvo tinkama į projektą įtraukti kolizinę normą, parengtą remiantis 1980 m. Romos konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės 6 straipsniu. Tačiau kalbant apie dizainą, sukurtą pagal užsakymą, Žaliojoje knygoje pateiktose pastabose dėl projekto 12 straipsnio 3 dalies buvo tik priminta apie būtinybę užtikrinti šalims „kuo didesnį pasirinkimą dėl nuosavybės teisės į dizainą ir sutarčiai taikytinos teisės“ ( 16 ) ir pasiūlyti priimti tikslesnį nei Romos konvencijoje numatytas „glaudesnių ryšių kriterijus“ sąsajos kriterijų. Nebuvo nurodyta jokia galimybė šiuo klausimu nustatyti nei vidutinės trukmės, nei ilgalaikiu laikotarpiu vienodas materialinės teisės taisykles.

30. Komisija jau Žaliojoje knygoje laikėsi visiškai kitokio požiūrio į klausimus, susijusius su nuosavybės teise į dizainą, sukurtą pagal darbo arba paslaugų teikimo sutartį.

31. Šis skirtingas požiūris atsispindi ir reglamento priėmimo procedūroje. 1993 m. pasiūlyme ( 17 ) dėl darbuotojo sukurto dizaino Komisija siekė ambicingesnio tikslo, kuris jau buvo nurodytas Žaliojoje knygoje, ir 14 straipsnio 2 dalyje įtvirtino materialinės teisės normą ( 18 ), kuria siekė pakeisti prie Žaliosios knygos pridėto reglamento pasiūlymo projekto 12 straipsnio 1 dalyje nustatytą kolizinę normą. Tačiau buvo išbraukta to projekto 12 straipsnio 3 dalyje nustatyta kolizinė norma, susijusi su pagal užsakymą sukurtu dizainu.

32. 1993 m. pasiūlymo 14 straipsnio 2 dalyje pateiktos nuostatos tekstas išliko visiškai nepakeistas vėlesniuose pasiūlymuose ( 19 ) (išskyrus vienintelę išimtį – pridėtą nuorodą į taikytiną nacionalinę teisę) ir galutinėje reglamento versijoje, o klausimo dėl nuosavybės teisių į pagal užsakymą sukurtą dizainą, kaip jau nurodžiau, ir toliau nereglamentavo jokios konkrečios taisyklės, netgi remiantis tarptautine privatine teise.

33. Atrodo, kad šiomis aplinkybėmis sunku pateisinti Bendrijos teisės aktų leidėjo nustatytų vienodų taisyklių, reglamentuojančių tik darbuotojo sukurtą dizainą, taikymą pagal analogiją ir pagal užsakymą sukurtam dizainui.

34. Remdamasis pirmiau išdėstytais argumentais, siūlau Teisingumo Teismui į pirmuosius du prejudicinius klausimus atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 6/2002 14 straipsnio 3 dalyje nustatyta taisyklė taikoma tik dizainui, kurį darbuotojas sukūrė esant pavaldumu grindžiamiems darbo santykiams.

B — Dėl trečiojo, ketvirtojo ir penktojo prejudicinių klausimų

35. Trečiuoju, ketvirtuoju ir penktuoju klausimais, kurie bus nagrinėjami kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar jei į pirmuosius du klausimus bus atsakyta taip, kad reglamento 14 straipsnio 3 dalis netaikoma dizainui, sukurtam pagal paslaugų teikimo sutartį, nuosavybės teisė į tokį dizainą turi būti nustatyta remiantis to paties straipsnio 1 dalyje įtvirtinta nuostata, ar šiuo klausimu reglamente yra spraga, kurią turi užpildyti valstybių narių teisės aktai taikant reglamento 88 straipsnio 2 dalį.

36. FEIA teigia, kad 14 straipsnį būtina aiškinti visą kartu, atsižvelgiant į reglamento tikslus ir teisės aktų leidėjo ketinimą šioje srityje nustatyti tik minimalų reglamentavimą. Ji visų pirma nurodo, viena vertus, reglamento 27, 88 ir 96 straipsnius, kuriuose pateikta nuoroda į nacionalinės teisės aktus ir suteikiama galimybė juose numatyti didesnę Bendrijos dizaino apsaugą, palyginti su nustatytąja reglamente, ir, antra vertus, 6, 8 bei 9 konstatuojamąsias dalis, kuriose pabrėžiamas reikalavimas laikytis subsidiarumo ir proporcingumo principų ir nurodomas tikslas reglamento materialines nuostatas suderinti su Direktyvos 98/71 nuostatomis. Be to, ieškovė pagrindinėje byloje siūlo aiškinti sąvoką „teisių perėmėjas“, kuri minima reglamento 14 straipsnio 1 dalyje, kaip nuorodą į skirtingus galimus teisės į dizainą įgijimo būdus, nustatytus valstybių narių teisės aktuose, įskaitant būdą, numatytą Ispanijos įstatyme, kai teisė perduodama sukurti dizainą užsakiusiam asmeniui. Jungtinė Karalystė savo ruožtu teigia, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog 14 straipsnio 3 dalis netaikoma dizainui pagal užsakymą, nuosavybės teisė į tokį dizainą turėtų būti nustatyta remiantis valstybių narių teisės aktais laikantis principo, numatyto reglamento 88 straipsnio 2 dalyje.

37. Komisijos, Acierta ir Cul de sac teigimu, reglamento 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta bendra nuostata teisę į dizainą suteikti jo kūrėjui. Vienintelė tokios taisyklės išimtis nustatyta to straipsnio 3 dalyje ir susijusi tik su tais atvejais, kai dizainas sukurtas darbuotojo esant pavaldumu grindžiamiems darbo santykiams. Taigi reglamente nėra jokios spragos, susijusios su teisės į Bendrijos dizainą nustatymu, todėl taikyti 88 straipsnio 2 dalies negalima.

38. Pagal reglamento 14 straipsnio 1 dalį „teisė į Bendrijos dizainą priklauso dizaineriui arba jo teisių perėmėjui“.

39. Iš pradžių tikslinga pažymėti, kad teisės į Bendrijos dizainą, minimos 14 straipsnyje, turinį sudaro teisė atskleisti Bendrijos dizainą arba paduoti paraišką siekiant jį įregistruoti. Taigi kalbama apie aprobuotą teisę atlikti veiksmus, kurių pagrindu atsiranda reglamente numatytos nuosavybės teisės, būtinos norint naudotis teise į Bendrijos dizainą.

40. Kalbant apie tokių teisių įgijimą, pažymėtina, kad 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta bendra taisyklė autoriaus ir jo teisių perėmėjų naudai ( 20 ). Be to, šių abiejų kategorijų asmenims suteikiamos vienodos sąlygos.

41. Tokiomis aplinkybėmis, siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, manau, kad tikslinga visų pirma išaiškinti sąvokos „teisių perėmėjas“ reikšmę, kaip apibrėžta nagrinėjamoje nuostatoje.

42. Ši sąvoka taip pat minima ir kitose reglamento nuostatose ( 21 ), nors skirtingose kalbinėse versijose, kuriose kartais vartojami skirtingi terminai, ji skiriasi ( 22 ). Nors kalbama apie teismo posėdyje iškeltą klausimą, nemanau, kad būtina nustatyti, kiek 14 straipsnio 1 dalyje minima sąvoka atitinka kitose to paties reglamento nuostatose minimą sąvoką arba alternatyviai vartojamus terminus, nes toks įvertinimas reikštų sudėtingą reglamento kalbinių versijų palyginimą, kurio rezultatai bet kuriuo atveju nebūtų labai reikšmingi.

43. Teismo posėdyje Komisija teigė, kad sąvoka „teisių perėmėjai“ turi tą pačią reikšmę visose reglamento nuostatose, kuriose minima, ir taikoma tik paveldėjimo mortis causa arba įmonių teisių perėmimo ar susijungimo atvejais, tačiau neapima teisių į dizainą perdavimo pagal sutartį atvejų.

44. Toks išaiškinimas manęs neįtikina.

45. Net neatsižvelgiant į faktą, kad kai kuriose reglamento kalbinėse versijose (pvz., anglų, vokiečių, italų ir portugalų) tas pats terminas, vartojamas 14 straipsnio 1 dalyje, minimas ir 28 straipsnyje ir reiškia registruoto Bendrijos dizaino perėmėją, Komisijos argumentą bet kuriuo atveju, atrodo, paneigia reglamento parengiamieji darbai.

46. Šiuo atžvilgiu būtina pažymėti, kad dabartinėje 14 straipsnio 1 dalies versijoje pateikta nuostata buvo minima ir prie Žaliosios knygos pridėto reglamento pasiūlymo projekto 11 straipsnyje, taip pat Komisijos 1993 m. paskelbtame pirmame reglamento pasiūlyme, ir per reglamento priėmimo procedūrą nebuvo nė karto pakeista.

47. Pastabose dėl minėto 11 straipsnio, kurio tam tikras ištraukas tikslinga toliau pateikti tekste, Komisija Žaliojoje knygoje nurodė: „The basic principle, common to many national legislations, is that the right originates in the person of the designer. The principle is, however, qualified by the subsidiary principle that the original right may be transferred or assigned in its entirety to another person, the successor in title. The Community design needs probably to apply the same principles <…>. These principles express the common sense solution one would look for in case where a person, having created a design, has to choose between exploiting the design himself (whether personally or through a licensee) or assigning it to a manufacturer“ ( 23 ).

48. Taigi sąvoka „successor in title“ nuo pat teisėkūros proceso, kuris baigėsi reglamento priėmimu, pradžios reiškė teisių naudotis Bendrijos dizainu perėmėją, t. y. asmenį, kuriam tokios teisės, iš pradžių priklausiusios dizaineriui, buvo perduotos pagal sutartį.

49. Taip aiškinama sąvoka „teisių perėmėjas“ minima reglamento 14 straipsnio 1 dalyje ir, mano nuomone, nėra jokių įrodymų, kurie liudytų priešingai, o nagrinėjamoje byloje Komisija pateikia aiškinimą, pagal kurį tame straipsnyje nustatoma bendra taisyklė teisę į Bendrijos dizainą suteikti autoriui; tokios taisyklės išimtis galėtų būti nustatyta tik to paties straipsnio 3 dalyje ir ji negalėtų būti papildyta jokiais valstybių narių teisės aktais.

50. Iš tiesų reglamente autoriui ir jo teisių perėmėjui, kaip jau patikslinta, kiek tai susiję su nuosavybės teisių į Bendrijos dizainą įgijimu, nustatytos vienodos sąlygos, numatant vienintelį skirtumą – pirmasis tokias teises įgyja kaip „pirminių teisių turėtojas“, sukūrus dizainą, o antrasis jas įgyja teisių perdavimo būdu, įgyvendinus teisių perdavimo aktą.

51. Šiomis aplinkybėmis darbdavys ir užsakovas abu yra Bendrijos dizaino autoriaus teisių perėmėjai.

52. Tačiau pirmuoju atveju Bendrijos teisės aktų leidėjas manė, kad buvo tikslinga nustatyti vienodas taisykles, pagal kurias, nesant darbo sutarties šalių specialaus susitarimo arba tokiai sutarčiai taikytinos nacionalinės teisės nuostatos, suteikiančios autoriui teisę į darbuotojo sukurtą dizainą, tokia teisė priklauso darbdaviui, nereikalaujant jokio specialaus perdavimo akto. Šiuo atžvilgiu, priešingai nei teigia Komisija, 14 straipsnio 3 dalis ne nustato 14 straipsnio 1 dalyje nurodytos taisyklės išimtį, bet ją papildo, numatant atskiras taisykles tiems atvejams, kai būtina nustatyti, kam turi būti paskirta teisė į Bendrijos dizainą esant konkretiems sutartiniams santykiams.

53. Tačiau antruoju atveju, nesant konkrečios reglamento nuostatos, kuri vienodai reglamentuotų teisės į pagal užsakymą sukurtą dizainą priskyrimą, tokios autoriaus teisės galimo perdavimo užsakovui sąlygos ir tvarka bus nustatyti ne tik remiantis sutarties šalių išreikšta valia, bet ir laikantis tokiai sutarčiai taikytinos teisės. Be to, kadangi, priešingai nei iš pradžių numatyta prie Žaliosios knygos pridėto reglamento pasiūlymo projekte, reglamente taip pat nenumatytos vienodos kolizinės normos, kuriose būtų nurodyta sutarčiai, pagal kurią paslaugų teikėjui pateikiamas užsakymas sukurti dizainą, kurį vėliau bus siekiama ekonomiškai panaudoti, taikytina teisė, tokia teisė turi būti logiškai nustatyta remiantis valstybių narių tarptautinės privatinės teisės nuostatomis.

54. Taigi pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis reglamento 88 straipsnio 2 dalies nuostatomis, kaip AC&G, s.a. ir Cul de sac sudarytai sutarčiai taikytiną teisę turės taikyti susijusias Ispanijos teisės nuostatas, siekdamas nustatyti, kam priklauso nuosavybės teisė į neregistruotą Bendrijos dizainą, kuris yra FEIA minėtam teismui pateikto ieškinio dėl pažeidimo objektas.

V — Išvada

55. Dėl išdėstytų priežasčių siūlau Teisingumo Teismui į Juzgado de lo Mercantil n. 1 de Alicante pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip: „1. 2001 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino 14 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje numatytos taisyklės taikomos tik dizainui, kurį darbuotojas sukūrė esant pavaldumu grindžiamiems darbo santykiams. 2. 2001 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino 14 ir 88 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad nuosavybės teisė į dizainą, sukurtą sutartinių santykių, kurie nėra pavaldumu grindžiami darbo santykiai, pagrindu, kaip yra dizaino, kurį užsakovui sukūrė paslaugos teikėjas, atveju, turi būti nustatoma remiantis šalių išreikšta valia ir sutarčiai taikytina teise. Tam tikros valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos, siekiant nustatyti teisę į dizainą, dizainui, kurį užsakovui sukūrė paslaugos teikėjas, ir dizainui, kurį darbuotojas sukūrė esant pavaldumu grindžiamiems darbo santykiams, taikomos vienodos sąlygos, neprieštarauja minėto reglamento 14 straipsnio 3 daliai.“

( 1 ) Originalo kalba: italų.

( 2 ) OL L 3, 2002 1 5, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 27 t., p. 142.

( 3 ) Dėl Bendrijos dizainų teismų sąrašo, kaip nurodyta reglamento 80 straipsnio 2 dalyje, neperdavimo buvo pradėtos dvi pažeidimo procedūros: pirma prieš Prancūziją, kurioje priimtas 2008 m. birželio 3 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją, C-507/07, ir antra prieš Liuksemburgą, kurioje priimta nutartis išbraukti bylą iš registro. Be to, Pirmosios instancijos teisme pareikšti du ieškiniai dėl dviejų VRDT sprendimų, susijusių su prašymais pripažinti Bendrijos dizainų registraciją negaliojančia (bylos T-9/07, Grupo Promer Mon Graphic prieš VRDT ir T-10/08, Kwang Yang Motor prieš VRDT).

( 4 ) COM (93) 342, galutinis. (OL C 29, 1994, p. 21).

( 5 ) COM (93) 344, galutinis. (OL C 345, 1993, p. 14).

( 6 ) 1998 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/71/EB dėl teisinės dizaino apsaugos (OL L 289, p. 28; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 21 t., p. 120).

( 7 ) Žr. reglamento 2 ir 4 konstatuojamąsias dalis.

( 8 ) Žr. reglamento 15–17 konstatuojamąsias dalis ir 11–12 straipsnius.

( 9 ) Pažymiu, kad savo pastabose kai kurios į bylą įstojusios šalys atkreipė Teisingumo Teismo dėmesį į daugelį kitų reglamento nuostatų, į kurias, jų manymu, reikėtų atsižvelgti siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytus klausimus. Tačiau siekdamas glaustumo, maniau, kad tikslinga pateikti tik su tais klausimais susijusių straipsnių tekstus.

( 10 ) „D’Artes“ projekto, pagal kurį buvo sukurti dizainai, rėmėja, Cul de sac užsakovė ir AC&G, s.a. perėmėja.

( 11 ) OL L 24, 1987 1 27, p. 36; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 8 t., p. 231.

( 12 ) OL L 122, 1991 5 17, p. 42; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 114.

( 13 ) OL L 227, 1994 9 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 skyrius, 16 t., p. 390.

( 14 ) Žr. International Review of Intellectual Property and Competition Law, Nr. 4/1991, psl. 523 ir paskesni.

( 15 ) Visas 12 straipsnio tekstas anglų kalba yra toks:

„(1) If a design has been developed by an employee, the right to the Community Design shall be determined, to the extent that the parties to the contract of employment have not chosen a different law, in accordance with the law of the State in which the employee habitually carries out his work, even if he is temporarily employed in another country; if the employee does not habitually carry out his work in any one country, the right to the Community Design shall be determined in accordance with the law of the State in which the employer has his place of business to which the employee is attached.

(2) A choice of law made by the parties to govern a contract of employment shall not have the result of depriving the employee of the protection afforded to him by any mandatory rules of the law which would be applicable under paragraph (1) in the absence of choice.

(3) If the design has been developed in pursuance of a commission, the right to the Community Design shall be determined, in the absence of a different choice of law by the parties to the contract, in accordance with th law of the State in which the commissioner has his domicile or his seat.“

( 16 ) Tekste anglų kalba „the widest possible choice to decide on the entitlement to the design and as regards the law applicable to the contract“.

( 17 ) Žr. 5 punktą.

( 18 ) Nagrinėjamoje nuostatoje buvo nustatyta: „Tačiau, kai dizainą sukūrė darbuotojas, kuris vykdė savo funkcijas arba savo darbdavio nurodymus, teisė į dizainą priklauso darbdaviui, nebent sutartyje nustatyta kitaip“.

( 19 ) Žr. 5 punktą.

( 20 ) Tačiau asmeninė neturtinė teisė į dizainą priklauso tik jo autoriui, kuris, remdamasis reglamento 18 straipsniu, „turi teisę būti nurodytas tarnyboje ir registre kaip dizaineris“, net jeigu perdavė nuosavybės teises į dizaino naudojimą trečiosioms šalims.

( 21 ) Ši sąvoka taip pat minima ir reglamento 20-oje konstatuojamojoje dalyje, kurioje nustatyta, kad: „prieš dizaineriui ar jo teisių perėmėjui apsisprendžiant, ar jis pageidauja užtikrinti apsaugą, kurią suteikia registruotasis Bendrijos dizainas, taip pat būtina sudaryti jam galimybę atlikti gaminių, turinčių jo sukurtą dizainą, bandymą rinkoje. Todėl būtina priimti nuostatą, kuri numatytų, jog dizaineriui ar jo teisių perėmėjui atskleidus dizainą arba atskleidus dizainą <…>, tai neturi neigiamų padarinių, atliekant to dizaino naujumo ir individualių savybių vertinimą.“

( 22 ) Pavyzdžiui, tekstuose italų, anglų ir vokiečių kalbomis tas pats terminas („avente causa“, „successor in title“, „Rechtsnachfolger“) registruotojo dizaino perėmimo srityje vartojamas ir 14 straipsnio 1 dalyje, ir 28 straipsnyje, o tekstuose prancūzų ir ispanų kalbomis vartojami du skirtingi terminai („ayant droit“ ir „causa habiente“ 14 straipsnio 1 dalyje ir „ayant cause“ bei „cesionario“ 28 straipsnyje).

( 23 ) Kursyvu išskirta mano.