Byla T‑235/07

Bavaria NV

prieš

Europos Komisiją

„Konkurencija – Karteliai – Nyderlandų alaus rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Pažeidimo įrodymas – Galimybė susipažinti su byla – Baudos – Vienodo požiūrio principas – Protingas terminas“

Sprendimo santrauka

1. Konkurencija – Karteliai – Įmonių susitarimai – Sąvoka – Valios elgtis rinkoje tam tikru būdu suderinimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

2. Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Sąvoka – Kontaktų užmezgimas, nesuderinamas su kiekvienos įmonės pareiga savarankiškai spręsti dėl savo elgesio rinkoje – Keitimasis informacija – Prezumpcija – Sąlygos

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

3. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Įrodinėjimo būdas – Įrodymų viseto pasitelkimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

4. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Įrodinėjimo būdas – Dokumentiniai įrodymai

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

5. Bendrijos teisė – Principai – Pagrindinės teisės – Nekaltumo prezumpcija – Procedūra konkurencijos srityje – Taikymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

6. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Kitų darant pažeidimą dalyvavusių įmonių pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo pateiktų pareiškimų panaudojimas kaip įrodymų – Leistinumas – Sąlygos

(EB 81 ir 82 straipsniai)

7. Konkurencija – Karteliai – Įmonių susitarimai – Komisijos pareiga įrodyti pažeidimą – Ribos

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

8. Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Konkurencijos pažeidimas – Vertinimo kriterijai – Antikonkurencinis tikslas – Pakankamas konstatavimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

9. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Komisijos pareiga įrodyti pažeidimą ir jo trukmę – Pagrindinių kartelio dalyvių, siekiant pasinaudoti pranešimu dėl bendradarbiavimo, savanoriškai padarytų pareiškimų kitos įmonės nenaudai įrodomoji galia

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Komisijos pranešimas 96/C 207/04)

10. Konkurencija – Karteliai – Sudėtinis pažeidimas, turintis susitarimo ir suderintų veiksmų elementų – Bendras kvalifikavimas kaip „susitarimo ir (arba) suderintų veiksmų“ – Leistinumas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

11. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas tam tikros įmonės padarytas pažeidimas, priimtas vėliau už kitą Komisijos sprendimą, kuriame ši įmonė paminėta tik dėstant faktines aplinkybes, tačiau kuris nėra jai skirtas ir kuriuo ji nebuvo nubausta – „Ne bis in idem“ principo pažeidimas – Nebuvimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

12. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Komisijos pareiga įrodyti pažeidimą ir jo trukmę – Įrodinėjimo naštos apimtis

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

13. Konkurencija – Karteliai – Įrodymai – Įmonės atsakymas į Komisijos prašymą pateikti informacijos – Įrodomoji galia – Vertinimas

(Tarybos reglamentų Nr. 17 11 straipsnis ir Nr. 1/2003 18 straipsnis)

14. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Komisijos pareiga rūpestingai ir nešališkai patikrinti visas reikšmingas nagrinėjamo atvejo aplinkybes

15. Konkurencija – Administracinė procedūra – Skubotas Komisijos įsitikinimo dėl pažeidimo buvimo išreiškimas

16. Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas – Galimybė susipažinti su byla – Apimtis – Atsisakymas pateikti dokumentą – Pasekmės – Būtinybė atitinkamai įmonei tenkančios įrodinėjimo pareigos lygmeniu atskirti kaltę patvirtinančius ir ją paneigiančius dokumentus

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 2 dalis)

17. Konkurencija – Administracinė procedūra – Galimybė susipažinti su byla – Tyrimo byloje nesantys ir kaltei patvirtinti Komisijos nepanaudoti dokumentai – Dokumentai, kurie gali būti panaudoti šalių gynybai

(EB 81 straipsnio 1 dalis ir 82 straipsnis; EEE susitarimo 53, 54 ir 57 straipsniai; Tarybos reglamentas Nr. 139/2004; Komisijos pranešimo 2005/C 325/07 27 punktas)

18. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Komisijai suteikta diskrecija – Ribos – Komisijos priimtų gairių laikymasis – Teisminė kontrolė

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

19. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Atsižvelgimas į konkrečią įtaką rinkai – Apimtis

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1punkto A dalis)

20. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Komisijos diskrecija

(Tarybos reglamentai Nr. 17 ir Nr. 1/2003; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

21. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Suinteresuotųjų įmonių suskirstymas į skirtingas kategorijas – Sąlygos

(Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1A punkto šešta ir septinta pastraipos)

22. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Suinteresuotųjų įmonių suskirstymas į skirtingas kategorijas – Apyvarta, į kurią buvo atsižvelgta

(Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1A punkto šešta ir septinta pastraipos)

23. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos pareigos – Protingo termino laikymasis – Vertinimo kriterijai – Pažeidimas – Pasekmės

(Tarybos reglamentas Nr. 1/2003)

24. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Galimybė padidinti baudas, siekiant sustiprinti jų atgrasomąjį poveikį

(EB 81 straipsnis)

25. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos pareigos – Protingo termino laikymasis – Pažeidimas – Pasekmės – Baudos dydžio sumažinimas teisingumo sumetimais

(EB 81 straipsnis)

1. Susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, laikomas sudarytu jau tuomet, kai atitinkamos įmonės išreiškė savo bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru apibrėžtu būdu. Galima manyti, kad susitarimas, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, sudarytas, jeigu yra suderinta valia dėl paties konkurencijos ribojimo principo, net jeigu dėl konkrečių siekiamo apribojimo elementų dar vyksta derybos. Susitarimo, kaip jis suprantamas pagal EB 81 straipsnį, sudarymo fakto nepaneigia nei aplinkybė, kad įmonės nebuvo pasiekusios sutarimo dėl konkrečių kainų padidinimo įgyvendinimo sąlygų, nei aplinkybė, kad iš tikrųjų šis padidinimas niekuomet nebuvo įgyvendintas rinkoje.

(žr. 34 ir 35, 175 punktus)

2. Sąvoka „suderinti veiksmai“ reiškia koordinavimo tarp įmonių, kurios, nepasiekusios konkretaus susitarimo, sąmoningai pakeičia konkurencijos keliamą riziką praktiniu tarpusavio bendradarbiavimu, būdą. Šiuo požiūriu EB 81 straipsnio 1 dalimi draudžiami tiesioginiai ar netiesioginiai kontaktai tarp ūkio subjektų, kurie galėtų daryti įtaką esamo ar potencialaus konkurento elgesiui rinkoje, arba atskleisti tokiam konkurentui, kaip pats atitinkamas ūkio subjektas nusprendė elgtis rinkoje arba kokio elgesio ketina imtis, kai tokių kontaktų tikslas ar poveikis yra konkurencijos ribojimas.

Nesant priešingų įrodymų, kuriuos turi pateikti suinteresuotieji ūkio subjektai, darytina prielaida, kad, derindamos veiksmus ir nustatydamos savo elgesį, rinkoje dalyvaujančios ir tebeveikiančios įmonės atsižvelgia į informaciją, kuria keičiasi su konkurentais. Tai visų pirma pasakytina tuo atveju, kai įmonės derina veiksmus reguliariai, ilgą laiką.

(žr. 36 ir 37, 178 punktus)

3. Kiek tai susiję su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų pateikimu, Komisija turi įrodyti savo konstatuotą pažeidimą ir pateikti įrodymų, galinčių teisiniu požiūriu pakankamai patvirtinti pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą. Taigi Komisija turi pateikti tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas buvo padarytas.

Vis dėlto kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šiuos reikalavimus atitiktų bendrai įvertintas institucijos pateiktų įrodymų visetas.

Atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų, aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet kuriuo atveju Komisijos turimus neišsamius ir atskirus įrodymus galima papildyti išvadomis, iš kurių būtų galima atkurti reikšmingas faktines aplinkybes. Todėl antikonkurencinė praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir netiesioginių įrodymų, kurie, nagrinėjami kartu, gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo.

(žr. 38–41 punktus)

4. Jeigu pagrįsdama savo išvadą dėl antikonkurencinio susitarimo ar elgesio buvimo Komisija pateikė rašytinius įrodymus, Bendrajame Teisme šią išvadą ginčijančios šalys turi ne paprasčiausia pateikti logišką alternatyvą Komisijos teiginiams, o įrodyti, kad ginčijamame sprendime panaudotų įrodymų nepakanka patvirtinti pažeidimo buvimą.

(žr. 42 punktą)

5. Kalbant apie teisminės kontrolės apimtį, nagrinėdamas ieškinį dėl sprendimo taikyti EB 81 straipsnio 1 dalį panaikinimo, Bendrasis Teismas paprastai turi atlikti išsamų patikrinimą, ar buvo tenkinamos visos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos.

Teismui suabejojus, abejonės turėtų būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai, laikantis nekaltumo prezumpcijos principo, kuris, kaip bendrasis Sąjungos teisės principas, be kita ko, taikomas procedūrose dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimo, galinčiose pasibaigti vienkartinės ar periodinės baudos skyrimu.

(žr. 43 ir 44 punktus)

6. Jokia Sąjungos teisės norma ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai vienos įmonės atžvilgiu remtis kitų pažeidimo padarymu kaltinamų įmonių pareiškimais. Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimų įrodymus būtų neįvykdoma ir nesuderinama su EB sutartyje jai numatyta pareiga prižiūrėti tinkamą šių teisės normų taikymą.

Teisinga, kad dalyvavimu kartelyje kaltinamos įmonės pareiškimas, ginčijamas daugelio kitų kaltinamų įmonių, negali būti laikomas pakankamu tų kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jis nėra pagrįstas kitomis įrodymo priemonėmis. Taigi tokio pareiškimo savaime negali pakakti pažeidimui įrodyti ir jis turi būti patvirtintas kitais įrodymų elementais. Vis dėlto reikia manyti, kad padidinto pareiškimo patikimumo atveju reikalaujamas patvirtinimo laipsnis ir dėl reikiamo tikslumo, ir dėl būtino išsamumo yra mažesnis nei ne ypač patikimo pareiškimo atveju.

Pavyzdžiui, nustačius, jog neprieštaringų įrodymų visetas patvirtina tam tikrus specifinius tokiame ypač patikimame pareiškime nurodytų veiksmų aspektus ir pačius veiksmus, vien šio pareiškimo galėtų užtekti įrodant kitus Komisijos sprendimo aspektus.

Be to, jei dokumentas akivaizdžiai neprieštarauja pareiškimui dėl inkriminuojamo elgesio buvimo ar esminio turinio, tam, kad kaltę patvirtinančių įrodymų visete jam būtų pripažinta tam tikra patvirtinamoji vertė, pakanka, kad jame būtų išdėstyti tam tikri reikšmingi jame aprašyto elgesio požymiai.

(žr. 60, 79–81 punktus)

7. Komisijai dažnai tenka įrodinėti pažeidimo padarymą tam nepalankiomis aplinkybėmis, nes pažeidimą sudarančios aplinkybės galėjo būti susiklosčiusios prieš daug metų ir daugelis įmonių, dėl kurių atliekamas tyrimas, aktyviai su ja nebendradarbiavo.

Nors Komisija būtinai turi įrodyti, kad buvo sudarytas neteisėtas rinkų pasidalijimo susitarimas, būtų per daug reikalauti įrodyti tikslų mechanizmą, kaip turėjo būti pasiektas šis tikslas. Dėl pažeidimo kaltai įmonei būtų labai lengva išvengti bet kokių sankcijų, jeigu ji galėtų remtis argumentu, kad apie neteisėto susitarimo veikimą pateikta informacija yra neaiški, nepaisant to, jog susitarimo sudarymo faktas ir jo antikonkurencinis tikslas yra pakankamai įrodyti. Tokioje situacijoje įmonės gali veiksmingai gintis, turėdamos galimybę pateikti komentarus dėl visų įrodymų, kuriais jų nenaudai remiasi Komisija

(žr. 69 punktą)

8. Iš EB 81 straipsnio teksto išplaukia, jog įmonių susitarimai ir suderinti veiksmai draudžiami, jeigu jie turi antikonkurencinį tikslą, neatsižvelgiant į jokią įtaką rinkai. Todėl kadangi Komisija konstatavo antikonkurencinį tikslą turinčių susitarimų ir suderintų veiksmų buvimą, šiam konstatavimui negali būti prieštaraujama nuorodomis į tai, kad neteisėti susitarimai nebuvo taikomi arba kad jie neturėjo įtakos rinkai.

(žr. 70 ir 71 punktus)

9. Nors iš esmės gali būti tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškais pareiškimais, atsižvelgiant į tai, kad šie dalyviai gali stengtis sumenkinti savo vaidmenį darant pažeidimą ir sureikšminti kitų vaidmenį, prašymas taikyti pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais, siekiant, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitus inkriminuojamo kartelio dalyvius. Bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali turėti įtakos vertinant pareiškėjo nuoširdumą ir jo visišką bendradarbiavimą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos jo galimybei visiškai pasinaudoti pranešimu dėl bendradarbiavimo.

(žr. 78 punktą)

10. Esant kompleksinėms faktinėms aplinkybėms, dvigubą antikonkurencinio elgesio kvalifikavimą kaip „susitarimų ir (arba) suderintų veiksmų kompleksą“, kiek šis elgesys apėmė ir tokius elementus, kurie kvalifikuotini kaip „susitarimas“, ir tokius elementus, kurie kvalifikuotini kaip „suderinti veiksmai“, reikia suprasti ne kaip kvalifikavimą, pagal kurį vienu metu ir kumuliatyviai reikalaujama, kad kiekvienoje šių faktinių aplinkybių būtų ir susitarimo, ir suderintų veiksmų elementų, o kaip apibrėžiantį visą kompleksą su faktiniais elementais, kurių keli buvo kvalifikuoti kaip susitarimai, o kiti – kaip suderinti veiksmai, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, kuriame nėra numatytas specialus tokio kompleksinio pažeidimo tipo kvalifikavimas.

(žr. 183 punktą)

11. Ne bis in idem principas, kuris yra bendrasis Sąjungos teisės principas ir kurio laikymąsi užtikrina teismas, draudžia du kartus bausti tą patį asmenį už tą pačią neteisėtą veiką, siekiant apsaugoti tą patį teisinį interesą. Šiam principui taikyti reikalingos trys kumuliacinės sąlygos, t. y. faktinių aplinkybių vienodumas, tas pats pažeidėjas ir tas pats ginamas teisinis interesas.

Kai Komisija baudžia įmonę už antikonkurencinius veiksmus, šis principas niekaip nepažeidžiamas dėl aplinkybės, kad šie veiksmai jau buvo nagrinėti ankstesniame Komisijos sprendime, jeigu atitinkama įmonė nebuvo nubausta minėtu ankstesniu sprendimu, nebuvo nei viena iš jo adresačių, nei, be to, viena iš per procedūrą, kurioje priimtas toks sprendimas, priimto pranešimo apie kaltinimus adresačių ir jos dalyvavimas darant neteisėtus veiksmus buvo tik paminėtas dėstant motyvus ir Komisija visiškai nevertino jo teisiniu požiūriu.

(žr. 186–188 punktus)

12. Pažeidimo trukmė yra vienas iš elementų, kuriuos apima pažeidimo sąvoka, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, ir kurį iš esmės turi įrodyti Komisija. Šiuo klausimu nesant įrodymų, tiesiogiai pagrindžiančių pažeidimo trukmę, Komisija turi remtis bent faktinių aplinkybių, pakankamai artimų laiko atžvilgiu, įrodymais, dėl kurių būtų galima pagrįstai manyti, kad pažeidimas nepertraukiamai tęsėsi nuo vienos iki kitos konkrečios datos.

(žr. 198 punktą)

13. Pareiškimas, kuris įmonės vardu buvo padarytas atsakant į prašymą pateikti informacijos, išsiųstą Komisijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnį, savaime yra patikimesnis nei kurio nors darbuotojo atsakymai, neatsižvelgiant į jo asmeninę patirtį ar nuomonę.

(žr. 217 punktą)

14. Tarp Sąjungos teisės sistemos užtikrinamų garantijų per administracinę procedūrą, be kita ko, figūruoja kompetentingos institucijos pareiga rūpestingai ir nešališkai patikrinti visas reikšmingas nagrinėjamo atvejo aplinkybes.

(žr. 222 punktą)

15. Pažeidimo padarymas turi būti vertinamas remiantis vien Komisijos surinktais įrodymais. Jeigu administracinės procedūros pabaigoje tam tikro pažeidimo faktas iš tikrųjų nustatytas, įrodymas, kad per šią procedūrą Komisija per anksti išreiškė savo įsitikinimą dėl šio pažeidimo buvimo, negali paneigti paties pažeidimo įrodymo fakto.

(žr. 226 punktą)

16. Teisė susipažinti su byla kyla iš teisės į gynybą paisymo principo ir reiškia, kad Komisija turi suteikti suinteresuotai įmonei galimybę išnagrinėti visus dokumentus, esančius tyrimo byloje, kurie gali būti svarbūs gynybai. Šie dokumentai apima tiek kaltę patvirtinančius, tiek kaltę paneigiančius dokumentus, išskyrus kitų įmonių verslo paslaptis, Komisijos vidaus dokumentus ir kitą konfidencialią informaciją.

Kiek tai susiję su kaltę patvirtinančiais dokumentais, tam tikro dokumento nepateikimas yra teisės į gynybą pažeidimas, tik jeigu suinteresuotoji įmonė įrodo, kad Komisija rėmėsi šiuo dokumentu, siekdama pagrįsti savo kaltinimą dėl pažeidimo padarymo, ir kad šis kaltinimas galėjo būti įrodytas tik pasirėmus šiuo dokumentu. Taigi atitinkama įmonė turi įrodyti, kad išvada, prie kurios priėjo Komisija savo sprendime, būtų kitokia, jeigu nepateiktas dokumentas turėtų būti atmestas kaip įrodymas.

Savo ruožtu, kiek tai susiję su kaltę paneigiančio dokumento nepateikimu, reikia pažymėti, jog atitinkama įmonė turi įrodyti tik tai, kad jo neatskleidimas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui jos nenaudai. Įmonei pakanka įrodyti, kad ji būtų galėjusi panaudoti tokį kaltę paneigiantį dokumentą gynybai, be kita ko, parodydama, kad būtų galėjusi pasiremti aplinkybėmis, kurios nesutampa su Komisijos vertinimais pranešimo apie kaltinimus etapu, todėl būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką sprendime pateiktiems vertinimams.

(žr. 236–239 punktus)

17. Pranešimas apie kaltinimus – tai dokumentas, skirtas apibrėžti prieš įmonę pradėtos procedūros dalyką ir užtikrinti veiksmingą teisės į gynybą įgyvendinimą. Būtent šiuo aspektu su pranešimu apie kaltinimus susijusios ir procedūrinės garantijos, kuriomis įgyvendinamas teisės į gynybą paisymo principas, tarp kurių yra teisė susipažinti su Komisijos bylos dokumentais.

Atsakymai į pranešimą apie kaltinimus nėra tyrimo bylos tiesiogine šios sąvokos prasme dalys. Kadangi tai yra dokumentai, kurie nesudaro išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus surinktos bylos dalies, Komisija privalo atskleisti šiuos atsakymus kitoms suinteresuotoms šalims, tik jeigu paaiškėja, kad juose yra naujų kaltinamųjų ar kaltę paneigiančių įrodymų. Be to, pagal Komisijos pranešimo dėl teisės susipažinti su Komisijos dokumentais bylose pagal EB 81 ir 82 straipsnius, EEE sutarties 53, 54 ir 57 straipsnius bei Reglamentą Nr. 139/2004 taisyklių 27 punktą dažniausiai šalims nesuteikiama teisė susipažinti su kitų šalių, kurių atžvilgiu atliktas tyrimas, atsakymais į pranešimą apie kaltinimus. Tam tikra šalis turi teisę susipažinti su šiais dokumentais, tik jeigu jie gali būti laikomi naujais kaltę patvirtinančiais ar ją paneigiančiais įrodymais, susijusiais su Komisijos pranešime apie kaltinimus suformuluotais kaltinimais tai šaliai.

Šiuo klausimu dėl, pirma, naujų kaltę patvirtinančių įrodymų pasakytina, kad jei norėdama įrodyti pažeidimą Komisija ketina pasiremti aplinkybe, išplaukiančia iš atsakymo į pranešimą apie kaltinimus, kitoms šioje procedūroje dalyvaujančioms įmonėms turi būti sudaryta galimybė pareikšti nuomonę dėl šios įrodymų priemonės.

Antra, dėl naujų kaltę paneigiančių įrodymų pasakytina, kad Komisija neprivalo sudaryti galimybės su jais susipažinti savo iniciatyva. Jeigu vykstant administracinei procedūrai Komisija atmeta tam tikro ieškovo prašymą leisti susipažinti su dokumentais, kurie nepriklauso tyrimo bylai, teisės į gynybą pažeidimas gali būti konstatuotas tik tuomet, jei įrodoma, kad administracinė procedūra galėjo pasibaigti kitaip, jeigu per šią procedūrą ieškovas būtų galėjęs susipažinti su atitinkamais dokumentais.

(žr. 241–246, 249 punktus)

18. Komisija turi didelę diskreciją pasirinkti baudų apskaičiavimo metodą. Šis Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse įtvirtintas apskaičiavimo metodas numato įvairias lankstumo suteikiančias nuostatas, leidžiančias Komisijai įgyvendinti savo diskreciją nepažeidžiant Reglamento Nr. 1/2003 nuostatų.

Be to, tokiais klausimais, kaip antai baudos pagal Reglamentą Nr. 1/2003 dydžio nustatymas, kur Komisija turi tokią diskreciją, tokiems vertinimams taikoma teisėtumo kontrolė apsiriboja patikrinimu, ar nėra akivaizdžios vertinimo klaidos. Tačiau Komisijos diskrecija ir šiuo atžvilgiu jos nustatytos ribos neužkerta kelio Sąjungos teismui naudotis jam priklausančia neribota jurisdikcija, kuri suteikia jam teisę panaikinti, sumažinti ar padidinti Komisijos skirtą baudą.

(žr. 265–267 punktus)

19. Pažeidimo sunkumas nustatomas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, dėl kurių Komisija disponuoja didele diskrecija.

Konkrečiai kalbant, pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1 punkto A dalies pirmą pastraipą vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, konkrečią įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį. Įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją, Bendrasis Teismas turi įvertinti, ar paskirtos baudos dydis yra proporcingas pažeidimo sunkumui ir trukmei, ir palyginti pažeidimo sunkumą bei įmonės nurodytas aplinkybes.

Pagal minėtų gairių 1 punkto A dalies antros pastraipos trečią įtrauką labai sunkūs pažeidimai – tai iš esmės „horizontalūs apribojimai, pavyzdžiui, kainų karteliai [ir] rinkos pasidalijimo kvotos“. Tokių tipų karteliai yra vieni sunkiausių konkurencijos pažeidimų, nes pagal patį savo tikslą tiesiogiai skirti panaikinti konkurenciją tarp juos įgyvendinančių įmonių ir dėl to prieštarauja fundamentaliems Sąjungos tikslams. Horizontalūs kainų arba rinkų padalijimo karteliai gali būti kvalifikuoti kaip labai sunkūs remiantis tik pačiu jų pobūdžiu, ir Komisija neprivalo įrodyti konkrečios pažeidimo įtakos rinkai.

Nors vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, tai yra tik vienas iš kelių veiksnių, kaip antai paties pažeidimo pobūdis ir geografinės rinkos dydis. Be to, iš gairių 1 punkto A dalies pirmos pastraipos išplaukia, kad į šią įtaką reikia atsižvelgti, tik jeigu ji gali būti įvertinta.

(žr. 270–272, 275 ir 276, 280 ir 281 punktus)

20. Pagal Reglamentą Nr. 17 ir Reglamentą Nr. 1/2003 nustatydama baudų dydžius Komisija turi diskreciją, kad skatintų įmones laikytis konkurencijos taisyklių, ir įgaliojimus bet kuriuo metu pritaikyti baudų dydį prie šios politikos poreikių.

Ankstesnė Komisijos sprendimų praktika nėra teisinis pagrindas nustatant baudas konkurencijos srityje.

Sprendimai kitose bylose, kiek tai susiję su diskriminacijos buvimu, tėra papildomas rodiklis, nes mažai tikėtina, kad šiems sprendimams būdingos aplinkybės, kaip antai rinkos, produktai, įmonės ir atitinkami laikotarpiai, visiškai sutaps.

Komisija vertina pažeidimo sunkumą vadovaudamasi daugeliu veiksnių, kurie nėra kildinami iš privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos būtina atsižvelgti, sąrašo, ir kad, be to, ji neprivalo taikyti tikslios matematinės formulės, nesvarbu, ar būtų kalbama apie bendrą skirtą baudą, ar apie jos suskirstymą į atskirus elementus. Tokiomis sąlygomis tiesioginis dviejų dėl skirtingų pažeidimų priimtų sprendimų adresatėms skirtų baudų palyginimas gali iškreipti ypatingas skirtingų baudų apskaičiavimo etapų funkcijas. Galutiniai baudų dydžiai atspindi specifines konkrečias kiekvieno kartelio aplinkybes.

(žr. 288, 290, 293 ir 294 punktus)

21. Remiantis Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėmis, kelių įmonių pažeidimo atveju Komisija, siekdama atsižvelgti į konkrečią kiekvienos įmonės galią, gali pakoreguoti pradines baudas, suskirstydama kartelio dalyvius į kategorijas, visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės. Be to, jose patikslinama, kad vienodos bausmės už tokį patį elgesį principas tam tikrais atvejais gali lemti, kad atitinkamoms įmonėms bus skirtos skirtingos baudos, ir ši diferenciacija nepriklausys nuo konkrečių aritmetinių skaičiavimų.

Nustatydama pažeidimo sunkumą, Komisija, skirdama baudas kelioms tą patį pažeidimą padariusioms įmonėms, neprivalo užtikrinti, kad galutinės šioms įmonėms skirtos baudos atspindėtų visus su jų bendra apyvarta susijusius skirtumus. Tačiau ji gali suskirstyti įmones į kategorijas.

Vis dėlto skirstant suinteresuotas įmones į kategorijas turi būti laikomasi vienodo požiūrio principo, draudžiančio skirtingai vertinti panašias aplinkybes arba vienodai vertinti skirtingas aplinkybes, jei toks vertinimas nėra objektyviai pagrįstas. Be to, baudos dydis turi būti bent jau proporcingas veiksniams, kuriais remtasi vertinant pažeidimo sunkumą.

(žr. 298–300 punktus)

22. Įmonių apyvarta, nepaisant savo apytikrio pobūdžio, konkurencijos teisėje laikoma adekvačiu kriterijumi, siekiant įvertinti atitinkamų įmonių dydį ir ekonominę galią.

Kalbant apie apyvartos, įskaitant akcizo mokesčius, panaudojimą apskaičiuojant individualizuotas pagrindines baudas, reikia pabrėžti: kadangi atliekant šį skaičiavimą buvo pakoreguotas kitų kartelio dalyvių santykinis dydis šioje rinkoje, mokesčių ar akcizų neįtraukimas nebūtų pakeitęs galutinės Komisijos išvados. Vienodo požiūrio principo pažeidimas galėtų būti konstatuotas, tik jeigu kitų suinteresuotų šalių individualizuotas pagrindines baudas Komisija būtų apskaičiavusi remdamasi apyvarta, atėmus akcizo mokesčius.

(žr. 304, 306 punktus)

23. Protingo termino laikymasis vykdant administracines procedūras konkurencijos politikos srityje yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina Sąjungos teismai.

Siekiant taikyti šį principą reikia išskirti dvi administracinės procedūros stadijas, t. y. pirminio tyrimo stadiją prieš pateikiant pranešimą apie kaltinimus, ir likusią administracinės procedūros dalį. Pirmasis laikotarpis, trunkantis iki pranešimo apie kaltinimus, prasideda tuomet, kai Komisija, pasinaudodama teisės aktų leidėjo suteiktais įgaliojimais, imasi priemonių, kuriomis priekaištaujama dėl pažeidimo padarymo ir leidžiama jai suformuoti poziciją dėl procedūros krypties. Antrasis laikotarpis savo ruožtu trunka nuo pranešimo apie kaltinimus iki galutinio sprendimo priėmimo. Jo tikslas – leisti Komisijai užimti galutinę poziciją dėl inkriminuojamo pažeidimo.

Nesant Komisijai pateiktos papildomos informacijos ar papildomo pagrindimo dėl per šį laikotarpį atliktų tyrimo veiksmų, 65 mėnesių pirmos procedūros stadijos trukmė pripažintina pernelyg ilga. Vis dėlto protingo termino principo pažeidimo konstatavimas gali lemti sprendimo, kuriuo konstatuojamas pažeidimas, panaikinimą, tik jeigu procedūros trukmė turėjo įtakos procedūros baigčiai.

(žr. 316–318, 320, 322, 325 punktus)

24. Aplinkybė, jog Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai neperžengiant Reglamento Nr. 1/2003 nustatytų ribų padidinti baudų lygį, jei to reikia konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti, o priešingai, – veiksmingas konkurencijos taisyklių taikymas veikiau reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių.

(žr. 335 punktą)

25. Procedūrinis pažeidimas, net jeigu negali lemti tam tikros bendrovės atžvilgiu Komisijos priimto sprendimo dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo panaikinimo, gali pateisinti baudos sumažinimą. Protingo termino viršijimas gali pagrįsti Komisijos sprendimą sumažinti baudą teisingumo sumetimais, nes Komisija turi galimybę taikyti tokį sumažinimą vykdydama savo įgaliojimus.

(žr. 337 ir 338 punktus)

BENDROJO TEISMO (šeštoji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS

2011 m. birželio 16 d.( )

„Konkurencija – Karteliai – Nyderlandų alaus rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Pažeidimo įrodymas – Galimybė susipažinti su byla – Baudos – Vienodo požiūrio principas – Protingas terminas“

Byloje T‑235/07

Bavaria NV, įsteigta Lishaute (Nyderlandai), iš pradžių atstovaujama advokatų O. Brouwer, D. Mes, A. Stoffer, vėliau advokatų O. Brouwer, A. Stoffer ir P. Schepens,

ieškovė,

prieš

Europos Komisiją, iš pradžių atstovaujamą A. Bouquet, S. Noë ir A. Nijenhuis, S. Noë, vėliau – A. Bouquet ir S. Noë, padedamų advokato M. Slotboom,

atsakovę,

dėl pagrindinio prašymo iš dalies panaikinti 2007 m. balandžio 18 d. Komisijos sprendimą C (2007) 1697 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/B/37.766 – Nyderlandų alaus rinka) ir papildomo prašymo sumažinti ieškovei skirtą baudą

BENDRASIS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija),

kurį sudaro kolegijos pirmininko pareigas einantis teisėjas V. Vadapalas (pranešėjas) ir teisėjai A. Dittrich bei L. Truchot,

posėdžio sekretorius J. Plingers, administratorius,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. kovo 24 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Faktinės bylos aplinkybės

1 Ieškovė Bavaria NV – tai bendrovė veikianti alaus ir gaiviųjų nealkoholinių gėrimų gamybos ir prekybos sektoriuje.

2 Ji yra viena iš keturių pagrindinių Nyderlandų alaus rinkoje veikiančių subjektų. Kitos didžiausios alaus daryklos šioje rinkoje – tai Heineken grupė (toliau – Heineken), kurios valdymas pavestas bendrovei Heineken NV, o gamyba – dukterinei bendrovei Heineken Nederland BV, InBev grupė (toliau – InBev), iki 2004 m. žinoma Interbrew pavadinimu, kurios valdymas pavestas bendrovei InBev NV, o gamyba – dukterinei bendrovei InBev Nederland NV, ir Grolsch grupė (toliau – Grolsch), kurios valdymas pavestas bendrovei Koninklijke Grolsch NV.

3 Ieškovė ir kitos trys pagrindinės šios rinkos alaus daryklos savo alų galutiniams klientams parduoda, be kita ko, pasitelkdamos du platinimo kanalus. Reikia skirti „horeca“ sektorių, t. y. viešbučius, restoranus ir kavines (toliau – viešbučių ir restoranų sektorius), kuriuose alus vartojamas vietoje, ir „food“ sektorių, kuris apima prekybos centrus bei vyno ir alkoholinių gėrimų parduotuves, kur pirktas alus skirtas privačiai vartoti namuose. Antrasis sektorius taip pat apima su privačiu prekių ženklu parduodamą alų. Iš keturių suinteresuotų alaus daryklų šiame segmente veikia tik InBev ir Bavaria.

4 Šios keturios alaus daryklos yra Centraal Brouwerij Kantoor (toliau – CBK) narės. Tai yra federacijos forma veikianti organizacija, kuri pagal savo įstatus atstovauja savo narių interesams ir kurią sudaro visuotinis susirinkimas ir įvairios komisijos, kaip antai komisija, kuriai pavesti viešbučių ir restoranų sektoriaus klausimai, bei finansų komisija, dabar tapusi direktorių komitetu. CBK vykstantiems susirinkimams jos sekretoriatas parengia pakvietimus ir oficialius nuosekliai numeruojamus protokolus ir išsiunčia juos susirinkime dalyvaujantiems organizacijos nariams.

Administracinė procedūra

5 2000 m. sausio 28 d bei 2000 m. vasario 3 d., 25 ir 29 dienos raštais InBev padarė kelis pareiškimus dėl konkurenciją ribojančių veiksmų Nyderlandų alaus rinkoje. Šie pareiškimai buvo padaryti vykstant 1999 m. pradėtam Europos Bendrijų Komisijos tyrimui dėl kartelinių veiksmų ir galimo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi Belgijos alaus rinkoje. Kartu su šiais pareiškimais InBev pateikė prašymą neskirti ar sumažinti baudą pagal Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, 1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo.

6 2000 m. kovo 22 ir 23 d., gavusi InBev pareiškimus, Komisija atliko patikrinimus ieškovės ir kitų suinteresuotų įmonių patalpose. Be to, nuo 2001 iki 2005 m. ieškovei buvo išsiųsti kiti papildomi prašymai pateikti informacijos.

7 2005 m. rugpjūčio 30 d. Komisija išsiuntė ieškovei ir kitoms suinteresuotoms įmonėms pranešimą apie kaltinimus. 2005 m. lapkričio 24 d. raštu ieškovė pateikė savo rašytines pastabas dėl šio pranešimo. Nė viena suinteresuotoji šalis neprašė surengti posėdžio.

8 2006 m. kovo 7 d. ir gegužės 8 d. raštais Komisija supažindino ieškovę su papildomais dokumentais. Tai, be kita ko, buvo InBev skirti prašymai pateikti informacijos ir Komisijai suteikti atsakymai bei vidaus naudojimo Heineken pažyma.

9 2007 m. balandžio 18 d. Komisija priėmė sprendimą dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla Nr. COMP/B/37.766 – Nyderlandų alaus rinka; toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka buvo paskelbta 2008 m. gegužės 20 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 122, 2008, p. 1) ir apie kurį ieškovei pranešta 2007 m. balandžio 24 d. raštu.

Ginčijamas sprendimas

Nagrinėjamas pažeidimas

10 Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyta, kad ieškovė ir bendrovės InBev NV, InBev Nederland, Heineken NV, Heineken Nederland ir Koninklijke Grolsch nuo 1996 m. vasario 27 d. iki 1999 m. lapkričio 3 d. dalyvavo darant vieną tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą, kurį sudarė susitarimai ir (arba) suderinti veiksmai, siekiant apriboti konkurenciją bendrojoje rinkoje.

11 Pažeidimą sudarė, pirma, alaus kainų ir alaus kainų padidinimo koordinavimas Nyderlanduose viešbučių ir restoranų bei privačiame sektoriuose, įskaitant su privačiu prekių ženklu parduodamą alų, antra, nereguliarus kitų atskiriems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomų prekybos sąlygų, kaip antai įsikūrimo paskolos, Nyderlanduose koordinavimas ir, trečia, nereguliarus klientų pasidalijimo koordinavimas Nyderlanduose viešbučių ir restoranų bei privačiame sektoriuose (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis ir 257 bei 258 konstatuojamosios dalys).

12 Remiantis ginčijamu sprendimu, alaus daryklų antikonkurenciniai veiksmai buvo atliekami per daugiašalius neoficialius susitikimus, kuriuose reguliariai dalyvavo keturi pagrindiniai Nyderlandų alaus rinkos subjektai, ir per papildomus dvišalius įvairių šių alaus daryklų susitikimus. Pagal ginčijamą sprendimą šie susitikimai vyko slaptai, tyčia, jų dalyviams suvokiant, kad atliekami draudžiami veiksmai (ginčijamo sprendimo 257–260 konstatuojamosios dalys).

13 Pavyzdžiui, pirmiausia nuo 1996 m. vasario 27 d. iki 1999 m. lapkričio 3 d. vyko nemažai daugiašalių susitikimų, vadinamų „Catherijne overleg“ („Catherijne pasitarimai“) arba „agendacommissie“ („einamųjų reikalų komitetas“). Ginčijamame sprendime nustatyta, kad šie susitikimai, per kuriuos didžiausias dėmesys buvo skiriamas viešbučių ir restoranų sektoriui, tačiau kurie galėjo būti susiję ir su privačiu sektoriumi, buvo iš esmės skirti kainoms ir alaus kainų padidinimui koordinuoti, nuolaidų dydžio ribojimui aptarti ir klientams pasidalyti, taip pat veiksmams dėl tam tikrų kitų prekybos sąlygų suderinti. Per šiuos susitikimus buvo aptariamos ir su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainos (ginčijamo sprendimo 85, 90, 98, 115–127 ir 247–252 konstatuojamosios dalys).

14 Antra, kiek tai susiję su dvišaliais alaus daryklų kontaktais, ginčijamame sprendime pažymima, kad InBev ir ieškovė buvo susitikusios 1997 m. gegužės 12 d. ir aptarė su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainų padidinimą (ginčijamo sprendimo 104 konstatuojamoji dalis). Be to, anot Komisijos, Heineken ir ieškovė buvo susitikusios 1998 m., siekdamos aptarti apribojimus, susijusius su pardavimo taškais viešbučių ir restoranų sektoriuje (ginčijamo sprendimo 189 konstatuojamoji dalis). Komisija pažymi, kad 1999 m. liepos mėnesį dvišalių kontaktų buvo tarp Heineken ir Grolsch dėl kompensacijų klientams privačiame sektoriuje, kurie taiko laikinas kainų nuolaidas (ginčijamo sprendimo 212 ir 213 konstatuojamosios dalys).

15 Galiausiai, remiantis ginčijamu sprendimu, 1997 m. tarp InBev ir ieškovės buvo dvišalių kontaktų ir keitimosi informacija, skirtų bendroms diskusijoms apie alaus kainas bei diskusijoms daugiausia apie privačius prekių ženklus. Dvišaliai kontaktai pasikeitimo informacija forma, skirti privatiems prekių ženklams, 1998 m. birželio ir liepos mėnesiais taip pat buvo užmegzti su Belgijos alaus daryklomis (ginčijamo sprendimo 105, 222–229 ir 232–236 konstatuojamosios dalys).

Ieškovei skirta bauda

16 Ginčijamo sprendimo 3 straipsnio c punkte ieškovei buvo skirta 22 850 000 eurų bauda.

17 Apskaičiuodama šios baudos dydį Komisija taikė Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir [EB] 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 dalį ir Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir [EAPB] 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės) aprašytą metodą (ginčijamo sprendimo 436 ir 442 konstatuojamosios dalys). Remiantis šiuo metodu, ieškovei skirta bauda buvo apskaičiuota pagal pažeidimo sunkumą ir trukmę (ginčijamo sprendimo 437 konstatuojamoji dalis).

18 Konkrečiai kalbant, pažeidimas buvo kvalifikuotas kaip „labai sunkus“, nes jį iš esmės sudarė reguliarus kainų, jų padidinimo ir kitų prekybos sąlygų koordinavimas bei klientų pasidalijimas (ginčijamo sprendimo 440 konstatuojamoji dalis). Komisija taip pat atsižvelgė į tai, kad antikonkurenciniai veiksmai buvo atliekami slapta ir tyčia, bei į aplinkybę, jog pažeidimas paveikė visą Nyderlandų teritoriją ir visą alaus rinką, t. y. ir viešbučių ir restoranų sektorių, ir privatų sektorių (ginčijamo sprendimo 453 ir 455 konstatuojamosios dalys). Be to, Komisija pabrėžė, kad šioje byloje nebuvo atsižvelgta į tikrąją antikonkurencinių veiksmų įtaką Nyderlandų rinkai, nes jos nebuvo įmanoma įvertinti (ginčijamo sprendimo 452 konstatuojamoji dalis).

19 Komisija taip pat diferencijuotai traktavo ieškovę, siekdama atsižvelgti į jos tikrąjį ekonominį pajėgumą ir jos individualų vaidmenį atliekant konstatuotus pažeidimus. Tam Komisija panaudojo ieškovės pasiekto alaus pardavimo Nyderlanduose skaičius 1998 m., t. y. paskutiniais visais kalendoriniais pažeidimo metais. Remiantis tuo, ieškovė buvo priskirta trečiai ir paskutinei kategorijai, kuriai apskaičiuota 17 mln. eurų pradinė bauda (ginčijamo sprendimo 462 ir 464 konstatuojamosios dalys).

20 Kadangi ieškovė dalyvavo darant pažeidimą nuo 1996 m. vasario 27 d. iki 1999 m. lapkričio 3 d., t. y. 3 metus ir 8 mėnesius, ši pradinė bauda buvo padidinta 35 % (ginčijamo sprendimo 465 ir 469 konstatuojamosios dalys). Taip buvo nustatyta 22 950 000 eurų pagrindinė bauda (ginčijamo sprendimo 470 konstatuojamoji dalis).

21 Galiausiai Komisija 100 000 eurų sumažino baudos dydį, nes pripažino, kad administracinės procedūros trukmė nagrinėjamu atveju buvo neprotinga (ginčijamo sprendimo 495–499 konstatuojamosios dalys).

Procesas ir šalių reikalavimai

22 Ši byla pradėta ieškovės ieškiniu, kurį teismo kanceliarija gavo 2007 m. liepos 4 d.

23 2010 m. vasario 10 d. Bendrasis Teismas, taikydamas savo Procedūros reglamento 14 straipsnio 1 dalį ir 51 straipsnio 1 dalį, nusprendė perduoti bylą šeštajai išplėstinei kolegijai.

24 Taikydamas proceso organizavimo priemones, 2010 m. vasario 12 d. Bendrasis Teismas pateikė Komisijai rašytinius klausimus, į kuriuos ji atsakė per nustatytą terminą.

25 Per 2010 m. kovo 24 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo užduotus klausimus.

26 Kadangi teisėjas pranešėjas negalėjo vykdyti savo pareigų po žodinės proceso dalies pabaigos, byla buvo paskirta naujam teisėjui pranešėjui ir, remiantis Procedūros reglamento 32 straipsniu, pasitarimuose dėl šio sprendimo dalyvavo trys jį pasirašiusieji teisėjai.

27 Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

– panaikinti visą ar dalį ginčijamo sprendimo, kiek jis susijęs su ieškove,

– nepatenkinus pirmojo prašymo, sumažinti ieškovei skirtą baudą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

28 Komisija Bendrojo Teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

29 Grįsdama savo ieškinį, ieškovė pateikia šešis ieškinio pagrindus, pirma, dėl gero administravimo principo pažeidimo, antra, dėl EB 81 straipsnio, nekaltumo prezumpcijos, teisėtumo principo ir pareigos motyvuoti pažeidimo, trečia, dėl teisės ir faktinės klaidos nustatant pažeidimo trukmę, ketvirta, dėl Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio, gairių bei vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimo apskaičiuojant baudos dydį, penkta, dėl protingo termino pažeidimo ir, šešta, dėl esminių procedūrinių reikalavimų, gero administravimo principo ir teisės į gynybą pažeidimo, nes buvo atsisakyta jai leisti susipažinti su suinteresuotų šalių atsakymais į pranešimą apie kaltinimus ir su kitais į bylą įeinančiais dokumentais.

30 Bendrasis Teismas laikosi nuomonės, kad pirmiausia reikia išnagrinėti antrąjį ir trečiąjį ieškinio pagrindus, kuriais iš esmės ginčijamas pažeidimas, vėliau – pirmąjį ir šeštąjį ieškinio pagrindus dėl tariamų procedūros trūkumų, ir galiausiai – ketvirtąjį ir penktąjį ieškinio pagrindus, atitinkamais susijusius su baudos dydžio apskaičiavimu ir administracinės procedūros trukme.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio, nekaltumo prezumpcijos, teisėtumo principo ir pareigos motyvuoti pažeidimu

Šalių argumentai

31 Ieškovė iš esmės teigia, pirma, kad Komisija neteisingai išaiškino ir taikė „susitarimo“, „suderintų veiksmų“ bei „vieno tęstinio pažeidimo“ sąvokas ir, antra, kad ji padarė teisės ir faktinių aplinkybių vertinimo klaidą, kiek tai susiję su pažeidimu, nustatytu tiek viešbučių ir restoranų sektoriuje, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus segmentą.

32 Komisija ginčija ieškovės argumentus.

Bendrojo Teismo vertinimas

33 Pagal EB 81 straipsnio 1 dalį kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje.

34 Susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, laikomas sudarytu jau tuomet, kai atitinkamos įmonės išreiškė savo bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru apibrėžtu būdu (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hercules Chemicals prieš Komisiją, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 256 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 199 punktas).

35 Galima manyti, kad susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, sudarytas, jeigu yra suderinta valia dėl paties konkurencijos ribojimo principo, net jeigu dėl konkrečių siekiamo apribojimo elementų dar vyksta derybos (šiuo klausimu žr. 34 punkte minėto Sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją 151–157 ir 206 punktus).

36 Sąvoka „suderinti veiksmai“ reiškia koordinavimo tarp įmonių, kurios, nepasiekusios konkretaus susitarimo, sąmoningai pakeičia konkurencijos keliamą riziką praktiniu tarpusavio bendradarbiavimu, būdą (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 115 punktas ir Sprendimo Hüls prieš Komisiją, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 158 punktas).

37 Šiuo požiūriu EB 81 straipsnio 1 dalimi draudžiami tiesioginiai ar netiesioginiai kontaktai tarp ūkio subjektų, kurie galėtų daryti įtaką esamo ar potencialaus konkurento elgesiui rinkoje, arba atskleisti tokiam konkurentui, kaip pats atitinkamas ūkio subjektas nusprendė elgtis rinkoje arba kokio elgesio ketina imtis, kai tokių kontaktų tikslas ar poveikis yra konkurencijos ribojimas (šiuo klausimu žr. 36 punkte minėto Sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni 116 ir 117 punktus).

38 Kiek tai susiję su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų pateikimu, primintina, kad Komisija turi įrodyti savo konstatuotą pažeidimą ir pateikti įrodymų, galinčių teisiniu požiūriu pakankamai patvirtinti pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktas ir 36 punkte minėto Sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni 86 punktas).

39 Taigi Komisija turi pateikti tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas buvo padarytas (šiuo klausimu žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Volkswagen prieš Komisiją, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 43 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

40 Vis dėlto reikia pabrėžti, kad kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šiuos reikalavimus atitiktų bendrai įvertintas institucijos pateiktų įrodymų visetas (žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 179 ir 180 punktus bei nurodytą teismo praktiką).

41 Atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų, aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet kuriuo atveju Komisijos turimus ne išsamius ir atskirus įrodymus galima papildyti išvadomis, iš kurių būtų galima atkurti reikšmingas faktines aplinkybes. Todėl antikonkurencinė praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir netiesioginių įrodymų, kurie, nagrinėjami kartu, gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55–57 punktai).

42 Jeigu Komisija, pagrįsdama savo išvadą dėl antikonkurencinio susitarimo ar elgesio buvimo, pateikė rašytinius įrodymus, Bendrajame Teisme šią išvadą ginčijančios šalys turi ne paprasčiausia pateikti logišką alternatyvą Komisijos teiginiams, o įrodyti, kad ginčijamame sprendime panaudotų įrodymų nepakanka patvirtinti pažeidimo buvimą (40 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 187 punktas).

43 Kalbant apie teisminės kontrolės apimtį, pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nagrinėdamas ieškinį dėl sprendimo taikyti EB 81 straipsnio 1 dalį panaikinimo, Bendrasis Teismas paprastai turi atlikti išsamų patikrinimą, ar buvo tenkinamos visos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos (žr. 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Bayer prieš Komisiją, T‑41/96, Rink. p. II‑3383, 62 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

44 Teismui suabejojus, abejonės turėtų būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai, laikantis nekaltumo prezumpcijos principo, kuris, kaip bendrasis Sąjungos teisės principas, be kita ko, taikomas procedūrose dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimo, galinčiose pasibaigti vienkartinės ar periodinės baudos skyrimu (36 punkte minėto Sprendimo Hüls prieš Komisiją 149 ir 150 punktai bei 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP ir T‑56/02 OP, T‑60/02 OP, T‑56/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 60 ir 61 punktai).

45 Tai, ar Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad savo elgesiu ieškovė pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, nagrinėjamoje byloje reikia patikrinti vadovaujantis būtent šiais argumentais.

– Dėl InBev pareiškimo

46 Pirmiausia pažymėtina, kad Komisija didele dalimi remiasi (žr. ypač ginčijamo sprendimo 40–62 konstatuojamąsias dalis) InBev pareiškimu, padarytu pateikus prašymą neskirti ar sumažinti baudą 2000 m. sausio 28 d. ir vasario 3, 25 bei 29 d. raštais, kurie buvo papildyti pridėtais penkių InBev direktorių pareiškimais (ginčijamo sprendimo 34 ir 40 konstatuojamosios dalys, toliau visi kartu – InBev pareiškimas).

47 Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad InBev pareiškime buvo paminėtos „įvairios alaus daryklų susiderinimo formos Nyderlandų alaus rinkoje“, atskiriant oficialius CBK visuotinius susirinkimus, neformalius CBK finansų komisijos susitikimus ir lygiagrečiai rengtus „kitus susitikimus“, žinomus kaip „Catherijne pasitarimai“, kurių dalyvių sudėtis nebuvo pastovi ir kurių rašytinių pėdsakų InBev pareiškė neradusi. „Kitus susitikimus“, be kita ko, galima suskirstyti į: „i) keturių pagrindinių alaus daryklų (Heineken, Interbrew, Grolsch ir Bavaria) <…> direktorių viešbučių ir restoranų sektoriui susitikimus; ii) bendrus direktorių viešbučių ir restoranų sektoriui bei direktorių privačiam sektoriui susitikimus (du susitikimai 1998 m.); ir iii) direktorių privačiam sektoriui susitikimus (vienas susitikimas 1999 m. <...>)“ (ginčijamo sprendimo 41–46 konstatuojamosios dalys).

48 Remiantis InBev pareiškimu, finansų Komisija „turėjo oficialią dienotvarkę, tačiau buvo taip pat naudojama kaip pokalbių dėl kainų nustatymo privačiame bei viešbučių ir restoranų sektoriuose forumas; šie pokalbiai nebuvo protokoluojami“ (ginčijamo sprendimo 43 konstatuojamoji dalis).

49 Anot šio pareiškimo, per „kitus susitikimus“ aptariamos temos taip pat apėmė tiek viešbučių ir restoranų sektorių, tiek privatų sektorių bei su privačiu prekių ženklu parduodamą alų (ginčijamo sprendimo 47 konstatuojamoji dalis).

50 Kalbant pirmiausia apie viešbučių ir restoranų sektorių, buvo aptariamos dvi pagrindinės temos: „egzistavo principinis susitarimas dėl maksimalių nuolaidų nuo pirkimo apimčių nustatymo viešbučių ir restoranų sektoriui <...>, kitas konsultacijų klausimas buvo skirtas investicijoms viešbučių ir restoranų sektoriuje; buvo numatyta išlaikyti esančią padėtį sektoriuje ir vengti kitų alaus daryklų klientų perėmimo“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis).

51 Vienas iš InBev direktorių pabrėžia, kad nežino tikslaus šio susitarimo turinio, o kitas direktorius ji aprašo kaip „labai sudėtingą ir neaiškų susitarimą dėl kategorijų (viešbučių ir restoranų sektoriui suteikiamos nuolaidos), kuriame mes niekuomet nedalyvavome“, ir pažymi, kad „pasitarimus sudarė kas du mėnesius vykę už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingų direktorių susitikimai, per kuriuos buvo aptariami žinomi „taisyklės“ pažeidimai (nors taisyklė buvo neaiški; buvo kalbėta apie rinkos ekscesus)“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis).

52 Antra, kalbant apie privatų sektorių, pažymėtina, kad, remiantis InBev pareiškimu, pokalbiai buvo skirti ir kainų lygiui apskritai, ir specifiniam su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus klausimui.

53 Kiek tai susiję su kainų lygiu apskritai, vienas iš InBev direktorių teigia, jog „buvo įprasta, kad tam tikra alaus darykla pakelia savo kainas iš anksto pranešusi apie tai kitoms alaus darykloms <...>; iniciatyvos visuomet ėmėsi viena iš didelių alaus daryklų ir dažniausiai – Heineken; tokiu atveju kitos alaus daryklos dar turėjo pakankamai laiko savo pozicijai nustatyti; nors alaus daryklos dažniausiai bendrais bruožais pritaikydavo savo kainas prie kitų, kiekviena jų turėjo ir išlaikė nuosavą kainų politiką“ (ginčijamo sprendimo 51 konstatuojamoji dalis).

54 Dėl su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus InBev pažymi, kad pokalbiai dėl kainų tarp Nyderlandų ūkio subjektų šiame segmente (Bavaria ir Oranjeboom, kurią vėliau įsigijo Interbrew) vyko nuo 1987 m. Ji papildo, kad „aptarusios šį klausimą abi šalys suprato, jog nė viena iš jų nesusitaikys su jokių jų privačių prekių ženklų klientūros perėmimu, jeigu tai reikštų pardavimo kiekių sumažėjimą“ (ginčijamo sprendimo 52 konstatuojamoji dalis).

55 Dėl Heineken ir Grolsch veiklos šiame sektoriuje pažymėtina, kad, remiantis InBev pareiškimu, „Nyderlandų rinkai būdingas kainų skirtumas tarp su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus („B prekių ženklai“) ir [kitų prekių ženklų („A prekių ženklai“); Heineken, kuri nevykdo veiklos privačių prekių ženklų segmente, visuomet priešinosi A prekių ženklų kainų kėlimui, kol nekeliamos su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainos; taip ji darė netiesioginį spaudimą visų pirma su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus gamintojams, kaip antai Bavaria ir Interbrew“ (ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamoji dalis).

56 InBev pareiškė, kad keturios alaus daryklos, kitaip tariant – dalyvaujant ir Grolsch, taip pat diskutavo apie su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainas ir aptarė kainų skirtumus, kuriuos reikėjo išlaikyti tarp įvairių prekių ženklų alaus. Remiantis InBev pareiškimu, „Heineken ir Grolsch ilgus metus nekėlė savo kainų, ir su alaus daryklų prekių ženklu bei su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainos taip pat nebuvo didinamos; pastaraisiais metais Bavaria ir Interbrew padidino savo kainas ir jų pavyzdžiu pasekė Grolsch“ (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamoji dalis). Taip pat pažymima, kad „prieš trejus ketverius metus šios neformalios konsultacijos buvo integruotos į Catherijne pasitarimus dėl viešbučių ir restoranų sektoriaus, kuriuose dalyvavo ir CBK atstovai; po kelių susitikimų buvo nuspręsta vėl suskirstyti juos į atskirus privačiam sektoriui ir viešbučių bei restoranų sektoriui skirtus susitikimus“ (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamoji dalis).

57 Be to, InBev pareiškė, kad tai, jog 1996–1997 m. tam tikrą rinkos dalį užėmė Belgijos alaus darykla Martens, lėmė „susitarimą tarp Belgijos ir Nyderlandų alaus daryklų, veikiančių privačių prekių ženklų rinkoje; 1998 m. [viešbutyje] Bredos mieste buvo surengti du susitikimai; buvo sutarta paisyti atitinkamų privataus prekių ženklo alaus kiekių, paduodamų Nyderlanduose ir Belgijoje įsteigtiems klientams“ (ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamoji dalis).

58 Remiantis InBev direktorių pareiškimais, „kiti susitikimai“ buvo rengiami siekiant abipusio nuraminimo dėl „riboto agresyvumo“ rinkoje (ginčijamo sprendimo 46 konstatuojamoji dalis).

59 Savo 2001 m. gruodžio 19 d. atsakyme į prašymą pateikti informacijos InBev pažymi, kad „ankstesnių metų dienotvarkės ir per neformalius susitikimus padaryti užrašai buvo sunaikinti 1998 m. lapkričio mėnesio pabaigoje; maždaug tuo metu rinkoje pradėjo būti žinoma apie Nyderlandų alaus daryklų susitarimus ir atsirado nuogąstavimų dėl Nyderlandų konkurencijos tarnybos patikrinimų; dienotvarkės dar buvo naikinamos ir paskesniais metais“ (ginčijamo sprendimo 61 konstatuojamoji dalis).

60 Pirmiausia pastebėtina, kad jokia Sąjungos teisės norma ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai vienos įmonės atžvilgiu remtis kitų pažeidimo padarymu kaltinamų įmonių pareiškimais. Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimų įrodymus būtų neįvykdoma ir nesuderinama su EB sutartyje jai numatyta pareiga prižiūrėti tinkamą šių teisės normų taikymą (žr. 40 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 192 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

61 Nagrinėjamu atveju ieškovė neginčija InBev pareiškimo teiginių, pagal kuriuos tarp Nyderlandų alaus gamintojų atstovų vyko susitikimai. Ji taip pat neginčija, kad jos atstovai dalyvavo daugelyje šių susitikimų ir kad per šiuos susitikimus buvo kalbama apie kainų lygį Nyderlandų rinkoje ir apie nuolaidų taikymą klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje.

62 Tokiomis sąlygomis Komisija galėjo teisingai konstatuoti, kad InBev pareiškime minėti susitikimai iš tiesų vyko ir ieškovės atstovai iš tiktųjų dalyvavo bent jau keliuose iš jų.

63 Vis dėlto ieškovė ginčija, kad per aptariamus susitikimus vykę pokalbiai buvo užbaigti antikonkurencinio pobūdžio susitarimu arba suderintų veiksmų įsipareigojimu. Ji tvirtina, kad šie susitikimai buvo skirti teisėtiems klausimams ir kad tuomet, kai buvo diskutuojama apie situaciją rinkoje, tai buvo daroma nesiekiant antikonkurencinių tikslų. Šiuo klausimu ieškovė ginčija InBev pareiškimo patikimumą ir tvirtina, kad šis pareiškimas neaiškus, nenuoseklus ir iš esmės prieštaringas.

64 Būtent dėl InBev pareiškimo prieštaringumo ieškovė pastebi, kad jame yra nemažai kaltę paneigiančių teiginių.

65 Jos nuomone, pirmiausia tai 2000 m. vasario 3 d. papildomo InBev pareiškimo ištraukos, kuriose teigiama: „visų pirma buvo kalbamasi, siekiant sudaryti įspūdį, kad mes ramiai elgsimės rinkoje. Apie kategorijas arba pardavimo taškus buvo kalbama retai arba iš viso nekalbama. Kiekvienas laikė kitą idiotu. Pastaraisiais metais šie susitikiamai prarado vis daugiau esmės ir susiderinimas pasidarė dar neaiškesnis“ (ginčijamo sprendimo 46 konstatuojamoji dalis).

66 Antra, ieškovė daro nuorodą į tam tikras ištraukas iš InBev vadovų pareiškimų, pagal kurias, be kita ko, „nebuvo sudarytas susitarimas dėl maisto produktų sektoriaus“; „vis dėlto pagal šiuos susitarimus kainos nebuvo padidintos“; „man nėra žinoma apie susitarimą dėl „privačių prekių ženklų“; „šio susitikimo turinys nebuvo aiškus. Tai veikiau buvo malonus susitikimas be konkrečios dienotvarkės. Buvo bendrų komentarų dėl nuolaidų. Man susidarė įspūdis, kad jau kelerius metus egzistuoja tam tikra nuolaidų kategorijų sistema arba nuolaidų taikymo taisyklė, tačiau tai niekuomet nebuvo tiesiogiai pasakyta. Buvo tik labai bendrais žodžiais kalbama apie bendras nuolaidų sumas ir tai suteikė galimybę pabrėžti tam tikrus incidentus“; „[Interbrew] nedalyvavo sudarant jokio susitarimo dėl kainos“; „be to, nebuvo jokio susiderinimo. Mes veikėme visiškai nepriklausomai ir per visų rūšių alaus kainų kilimą 1999 m. padidinome A prekių ženklų alaus kainas (po to, kai keliais mėnesiais anksčiau tai padarė Bavaria ir Grolsch), ir mūsų klientai labai priešinosi privačių prekių ženklų kainų didinimui <...> taigi mes veikėme visiškai teisėtai“.

67 Ieškovė teigia, kad minėti pareiškimai prieštarauja Komisijos išvadoms dėl EB 81 straipsnio pažeidimo. Anot ieškovės, iš jų matyti, kad kainų padidinimas privačiame sektoriuje nebuvo sutartas ar koordinuotas, kad Interbrew visiškai nepriklausomai nustatė savo pardavimo kainas, kad Nyderlandų alaus daryklos visuomet aktyviai konkuravo ir kad tarp alaus daryklų nebuvo jokio susitarimo dėl viešbučių ir restoranų sektoriui suteikiamų nuolaidų.

68 Pirmiausia konstatuotina, kad dedukcinės ieškovių išvados remiantis tam tikromis InBev pareiškimo dalimis, kuriose daroma nuoroda į bendrą pokalbių pobūdį, susitarimo dėl tam tikrų sektorių nebuvimą ir į tai, kad šie pokalbiai neturėjo įtakos alaus daryklų elgesiui rinkoje, savaime negali kelti abejonių dėl Komisijos išvados dėl pažeidimo.

69 Dėl tariamo bendro šio pareiškimo pobūdžio reikia priminti, kad Komisijai dažnai tenka įrodinėti pažeidimo padarymą tam nepalankiomis aplinkybėmis, nes pažeidimą sudarančios aplinkybės galėjo būti susiklosčiusios prieš daug metų ir daugelis įmonių, dėl kurių atliekamas tyrimas, aktyviai su ja nebendradarbiavo. Nors Komisija būtinai turi įrodyti, kad buvo sudarytas neteisėtas rinkų pasidalijimo susitarimas, būtų per daug reikalauti įrodyti tikslų mechanizmą, kaip turėjo būti pasiektas šis tikslas. Dėl pažeidimo kaltai įmonei būtų labai lengva išvengti bet kokių sankcijų, jeigu ji galėtų remtis argumentu, kad apie neteisėto susitarimo veikimą pateikta informacija yra neaiški, nepaisant to, jog susitarimo sudarymo faktas ir jo antikonkurencinis tikslas yra pakankamai įrodyti. Tokioje situacijoje įmonės gali veiksmingai gintis, turėdamos galimybę pateikti komentarus dėl visų įrodymų, kuriais jų nenaudai remiasi Komisija (40 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 203 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją, C‑403/04 P ir C‑405/04 P, Rink. p. I‑729, 50 punktą).

70 Be to, dėl tariamo InBev pareiškimo prieštaringumo, nes jame yra nuorodų į tai, kad nagrinėjamas elgesys neturėjo įtakos rinkai, primintina, kad iš paties EB 81 straipsnio teksto išplaukia, jog įmonių susitarimai ir suderinti veiksmai draudžiami, jeigu jie turi antikonkurencinį tikslą, neatsižvelgiant į jokią įtaką rinkai (36 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo Hüls prieš Komisiją 163–166 punktai ir 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo T‑Mobile Netherlands ir kt., C‑8/08, Rink. p. I‑4529, 29 punktas).

71 Todėl kadangi Komisija konstatavo antikonkurencinį tikslą turinčių susitarimų ir suderintų veiksmų buvimą, šiam konstatavimui negali būti prieštaraujama nuorodomis į tai, kad neteisėti susitarimai nebuvo taikomi arba kad jie neturėjo įtakos rinkai.

72 Dėl tariamos informacijos apie tai, kad privačiame sektoriuje bei viešbučių ir restoranų sektoriuje susitarimas nebuvo sudarytas, pažymėtina, jog ieškovės nurodytos ištraukos, atsižvelgus į jų kontekstą, niekaip negali paneigti susitarimo ar suderintų veiksmų egzistavimo atitinkamuose sektoriuose.

73 Kalbant apie privatų sektorių (mažmeninė prekyba), pasakytina, jog po vieno iš InBev direktorių teiginio, kad „nebuvo sudarytas susitarimas dėl [šio] sektoriaus“, konkrečiai aprašomas alaus daryklų taikytas kainų koordinavimo mechanizmas. Atitinkama pareiškimo dalis suformuluota taip:

„Nebuvo sudarytas susitarimas dėl mažmeninės prekybos sektoriaus („Food“). Kiek tai susiję su alaus kainų padidinimu, buvo įprasta, kad tam tikra alaus darykla pakelia savo kainas iš anksto pranešusi apie tai kitoms alaus darykloms. Jeigu kuri nors šalis pateikdavo tokį pranešimą, buvo diskutuojama apie poveikį rinkai; tačiau alaus kaina vis tiek buvo padidinama. Iniciatyvos visuomet ėmėsi viena iš didelių alaus daryklų ir dažniausiai – Heineken. Tokiu atveju kitos alaus daryklos dar turėjo pakankamai laiko savo pozicijai nustatyti. Nors alaus daryklos dažniausiai bendrais bruožais pritaikydavo savo kainas prie kitų, kiekviena jų turėjo ir išlaikė nuosavą kainų politiką.“

74 Tokiomis sąlygomis vien aplinkybė, kad InBev direktorius mini, jog „susitarimo“ nebuvo, negali būti tinkamas argumentas, nes Komisija ir prireikus Bendrasis Teismas turi juridiškai kvalifikuoti veiksmus, aprašytus atitinkamų įmonių atsakingų asmenų padarytuose pareiškimuose.

75 Kiek tai susiję su tariamu susitarimo nebuvimu ir susitarimo nepaisymu viešbučių ir restoranų sektoriuje, konstatuotina, kad 2000 m. vasario 3 d. InBev papildomo pareiškimo ir šio sprendimo 65 ir 66 punktuose minėtų InBev vadovų pareiškimų ištraukos nepaneigia, kad buvo sudarytas susitarimas dėl šio sektoriaus klientams suteikiamų nuolaidų. Parodydamos, kad pokalbiai buvo bendro pobūdžio ir retai skirti kainų kategorijoms bei tiksliems pardavimo taškams, šios ištraukos susijusios su pokalbių detalumo lygiu, tačiau nepaneigia, kad buvo sudarytas susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį. Pavyzdžiui, jos negali būti pripažintos paneigiančiomis InBev pareiškime esantį teiginį, kad „egzistavo principinis susitarimas dėl maksimalių nuolaidų nuo pirkimo apimčių nustatymo viešbučių ir restoranų sektoriui“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis).

76 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ieškovės argumentai dėl tariamai neaiškaus ir prieštaringo InBev pareiškimo pobūdžio ir kartu dėl to, kad Komisija tariamai selektyviai panaudojo šį pareiškimą, yra nepagrįsti.

77 Galiausiai dėl bendro InBev pareiškimo patikimumo vertinimo pasakytina, kad, priešingai nei teigia ieškovė, Komisija galėjo visiškai pagrįstai pripažinti, jog InBev pareiškimo patikimumo lygis ypač didelis, nes tai yra pačios įmonės vardu duotas atsakymas, kurio patikimumas viršija tą patikimumą, kurį galėtų turėti vieno iš jos darbuotojų duotas atsakymas, kad ir kokia būtų jo patirtis ar nuomonė. Taip pat svarbu pažymėti, kad InBev pareiškimas – tai įmonės pradėto vidinio tyrimo išdava ir jį Komisijai pateikė advokatas, turėjęs profesinę pareigą veikti šios įmonės interesais. Todėl jis negalėjo lengvai pripažinti pažeidimo padarymo ir negalvoti apie tokio elgesio pasekmes (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 45 punktą ir 40 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 206 punktą).

78 Be to, iš teismų praktikos išplaukia, kad nors iš esmės gali būti tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškais pareiškimais, atsižvelgiant į tai, kad šie dalyviai gali stengtis sumenkinti savo vaidmenį darant pažeidimą ir sureikšminti kitų vaidmenį, prašymas taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo, siekiant, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitus inkriminuojamo kartelio dalyvius. Bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali turėti įtakos vertinant pareiškėjo nuoširdumą ir jo visišką bendradarbiavimą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos jo galimybei visiškai pasinaudoti pranešimu dėl bendradarbiavimo (2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 70 punktas).

79 Teisinga, kad dalyvavimu kartelyje kaltinamos įmonės pareiškimas, ginčijamas daugelio kitų kaltinamų įmonių, negali būti laikomas pakankamu tų kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jis nėra pagrįstas kitomis įrodymo priemonėmis (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Enso-Gutzeit prieš Komisiją, T‑337/94, Rink. p. II‑1571, 91 punktą ir 40 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 219 punktą).

80 Taigi InBev pareiškimo savaime negali pakakti pažeidimui įrodyti ir jis turi būti patvirtintas kitais įrodymų elementais.

81 Vis dėlto reikia manyti, kad nagrinėjamu atveju dėl InBev pareiškimo patikimumo reikalaujamas patvirtinimo laipsnis ir dėl reikiamo tikslumo, ir dėl būtino išsamumo yra mažesnis nei ne ypač patikimo pareiškimo atveju. Pavyzdžiui, reikia pripažinti, kad nustačius, jog neprieštaringų įrodymų visetas patvirtina tam tikrus specifinius InBev pareiškime ir ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytų veiksmų aspektus ir pačius veiksmus, vien šio pareiškimo galėtų užtekti įrodant kitus ginčijamo sprendimo aspektus. Be to, jei dokumentas akivaizdžiai neprieštarauja InBev pareiškimui dėl inkriminuojamo elgesio buvimo ar esminio turinio, tam, kad kaltę patvirtinančių įrodymų visete jam būtų pripažinta tam tikra patvirtinamoji vertė, pakanka, kad jame būtų išdėstyti tam tikri reikšmingi InBev pareiškime aprašyto elgesio požymiai (šiuo klausimu žr. 40 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 220 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

82 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia išnagrinėti ieškovės argumentus dėl kitų įrodymų elementų, kuriuos ginčijamame sprendime panaudojo Komisija, siekdama patvirtinti remiantis InBev pareiškimu padarytus konstatavimus.

– Dėl kitų įrodymų elementų

83 Ginčijamame sprendime Komisija pažymi, kad InBev pareiškimą patvirtina nemažai ieškovės ir kitų trijų Nyderlandų alaus daryklų vidaus dokumentų, kaip antai susitikimų užrašai, išlaidų pažymos ir dienotvarkių kopijos, gautų atlikus patikrinimus ir išsiuntus prašymus pateikti informacijos.

84 Ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamojoje dalyje Komisija mini Grolsch komercijos direktoriaus užrašus dėl 1996 m. vasario 27 d. susitikimo, kurio tema aprašyta kaip „CBK cie HOR cath“. Šiuose užrašuose yra tokia frazė: „Garantijos / finansavimas: finansavimas <...> didesnis nei konkrečių taškų poreikiai. T. y. <...> milijonai“.

85 Anot Komisijos, iš šios ištraukos matyti, kad keturios aptariamos alaus daryklos per vieną Catherijne susitikimą aptarė finansines sąlygas, kurios buvo ar turėjo būti taikomos tam tikriems viešbučių ir restoranų sektoriaus klientams (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji dalis), ir, konkrečiai kalbant – įstaigoms, kurias valdo didelio viešbučių ir restoranų sektoriaus įstaigų skaičiaus savininkas Nyderlanduose.

86 Ginčijamo sprendimo 76 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo Bavaria direktoriaus užrašus dėl 1996 m. birželio 19 d. susitikimo. Juose parašyta:

„– pritaikyti kainas

suvartojimas namuose padidėjęs – mažas

Bavaria – Interbrew pokalbiai

<…> ir <…> -> problema <…>

Martens

Schultenbrau!! 89 centų

– vien pilstomo alaus kainų padidinimas

argumentai

vien Hein + Grolsch kartu

Frise US Heit

Interbrew \

| padidina kartu

Bavaria /

-> <…> taip pat

apačia didėja daugiau nei viršus

– oras

– susitarimai

pagerinti situaciją su nuolaidomis prekybininkams 7,5 už statinę Heineken

parengti atstovus galimiems susitarimams

Interbrew \

| galima naudoti orą

Grolsch /.“

87 Komisijos nuomone, šie užrašai parodo, kad dalyvavusios alaus daryklos detaliai aptarė kainas tiek dėl su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus, tiek dėl statinėmis parduodamo alaus ir kad pigesnio alaus, gaminamo Interbrew ir Bavaria, kaina turėjo būti padidinta daugiau nei brangesnio alaus, gaminamo Heineken ir Grolsch, kaina (ginčijamo sprendimo 85 konstatuojamoji dalis).

88 Ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo laišką, kurį 1997 m. gegužės 25 d. Interbrew Nederland generalinis direktorius išsiuntė InBev būstinei Belgijoje:

„Šiuo metu tarp pagrindinių alaus daryklų pasiektas konsensusas padidinti kainas iki 1998 m. Tai leis alaus darykloms sukaupti atsargų reikiamiems papildomiems reklamos biudžetams. A prekių ženklo subjektai bando diferencijuoti kainos padidinimą A prekių ženklų (+ 2 NLG / hl) ir B prekių ženklų (+ 4 NLG / hl) atveju. Man tai atrodo labai nerealu – mes visi turėtume palaikyti bendrą padidinimą 4 NLG. Aš būčiau linkęs nedidinti mūsų „geriamų“ alaus rūšių (DAS, „Hoegaarden“, „Leffe“) kainų. Derybos prasidėjo.“

89 Remdamasi šiuo laišku, Komisija padarė išvadą, kad po pagrindinių gamintojų derybų dėl kainų buvo numatyta padidinti kainas iki 1998 m. Be to, anot jos, šis laiškas taip pat patvirtina, kad buvo skirtumai tarp gamintojų ir pigesnių ar brangesnių alaus rūšių (ginčijamo sprendimo 90 konstatuojamoji dalis).

90 Ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1997 m. gegužės 1 d. susitikimo Bavaria valdybos nario užrašus. Ji cituoja tokias užrašų ištraukas:

„Catherijne klubas 1/5 – 97

„vidiniai“ pasikeitimai grupėje

reikia paisyti ir „kategorijų“

<...> „Haga“

Monster ZH [Pietų Olandija] didesnis konkurencinis pasiūlymas.“

91 Komisijos nuomone, šie užrašai patvirtina, kad alaus daryklos aptarė prekybos sąlygų, kurios suteikiamos individualiems pardavimo taškams perėjimo nuo vienos prie kitos grupės atveju bei perėjimo toje pačioje grupėje atveju, „kategorizavimą“ (ginčijamo sprendimo 99 konstatuojamoji dalis).

92 Ginčijamo sprendimo 100 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, kad minėtuose užrašuose pirmoje eilutėje parašyti „Heineken / Amstel / Brand / Grolsch“ pavadinimai, o antroje eilutėje – „Interbrew / Bavaria“ pavadinimai; šios dvi eilutės sujungtos skliausteliu, po kurio parašyta „kainos nedidinamos“. Remdamasi tuo Komisija padarė išvadą, kad Heineken ir Grolsch turimų A prekių ženklų atskyrimas nuo Interbrew ir Bavaria turimų B prekių ženklų sudarė pagrindinį alaus daryklų pokalbių dėl alaus kainų padidinimo klausimą (ginčijamo sprendimo 103 konstatuojamoji dalis).

93 Ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1997 m. gruodžio 17 d. susitikimo Bavaria valdybos nario užrašus. Ji cituoja tokias užrašų ištraukas:

„2) kainų situacija: gegužė / balandis

vienpakopis žingsnis / dvipakopis žingsnis

a) Heineken nelaukia didelių sunkumų!! Heineken 18.59

b) padidinimo atveju: labai geros derybų galimybės; labai nuoširdžiai; bus palaikymas.“

94 Remdamasi tuo Komisija padarė išvadą, kad 1997 m. gruodžio 17 d. susitikime dalyvavusios alaus daryklos, t. y. Bavaria, Grolsch ir Heineken, kalbėjo apie kainų padidinimą ir apie galimą reakciją į kainų padidinimą (ginčijamo sprendimo 127 konstatuojamoji dalis).

95 Ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo už viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo Bavaria direktoriaus 1998 m. kovo 12 d. užrašų ištraukas:

„– Nuo sausio 1 d. atsitiko nedaug

– A prekių ženklai – jokios panikos dėl kainų padidinimo Hein

9.95 kainos sumažinimas 11,49 mažai prasmingas Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

privatūs prekių ženklai

mažiausios kainos rinkoje

<...> kovo viduryje Bavaria kažką darys

su Amstel (17) Bavaria (15)

nuo 9.75 iki 10.75, jeigu neatsitiks,

antraip Grolsch ir Hein

alaus darykla padidina kišenę

→ susitarti dėl susitikimo su <...> ir Dick

Tai turi būti „įrodoma“ per Nielsen, antraip

nieko nevyks.“

96 Anot Komisijos, iš to išplaukia, kad 1998 m. kovo 12 d. susitikime dalyvavusios alaus daryklos kalbėjo apie Nyderlandų prekybos centrams suteikiamas nuolaidas (ginčijamo sprendimo 137 konstatuojamoji dalis) ir kad Bavaria kainų padidinimas turi būti įrodomas prekybos centrų kasų duomenimis, kuriuos turi surinkti AC Nielsen (ginčijamo sprendimo 133 konstatuojamoji dalis).

97 Ginčijamo sprendimo 138 konstatuojamojoje dalyje paminėjo antrą tų pačių užrašų ištrauką:

„Bav palūkanos 4 %? 6 1/2

išskyrus,

jeigu bus reklamos kompensacija.“

98 Komisijos nuomone, ši ištrauka patvirtina, kad vyko pokalbis dėl palūkanų normos suteikiant paskolas pardavimo taškams viešbučių ir restoranų sektoriuje (ginčijamo sprendimo 142 konstatuojamoji dalis).

99 Ginčijamo sprendimo 143 konstatuojamojoje dalyje paminėjo trečią tų pačių užrašų ištrauką:

„Futbolo klubai, teatrai,

studentų susivienijimai

<...>

Grolsch

Mažiau / daugiau nei numatyta pagal kategoriją

130

<...> (125) 124,5. “

100 Anot Komisijos, iš to išplaukia, kad tarp alaus daryklų vyko konkretus pokalbis apie konkrečius viešbučių ir restoranų sektoriaus klientus, kiek tai susiję su tam tikra „kategorija“, o tai patvirtina InBev pareiškimą dėl „kategorizavimu“ vadinamo susitarimo buvimo (ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamoji dalis).

101 Ginčijamo sprendimo 156 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. liepos 3 d. susitikimo Bavaria valdybos nario užrašus.

„<...> Heineken padidino

<...> >> Heineken alus statinėse.“

102 Iš šios ištraukos Komisija daro išvadą, kad alaus daryklos kalbėjosi apie kainas, taikomas tiek privataus sektoriaus klientams, tiek vienam iš viešbučių ir restoranų sektoriaus klientų (ginčijamo sprendimo 162–164 konstatuojamosios dalys).

103 Ginčijamo sprendimo 165 konstatuojamojoje dalyje paminėjo kitą tų pačių užrašų ištrauką:

„ Kavinė <...> 1800 <...>

<...> 400 <...>

60 hektolitrui

650.000,- V.B.K.“.

104 Anot Komisijos, iš šios ištraukos matyti, kad alaus daryklos kalbėjosi apie konkrečią nuolaidą ir (arba) apie konkrečius nuolaidų komisinius, taikytus ar numatytus taikyti konkretiems viešbučių ir restoranų sektoriaus pardavimo taškams (ginčijamo sprendimo 171 konstatuojamoji dalis).

105 Ginčijamo sprendimo 174 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. birželio 30 d. dokumentą ir Heineken kainoraštį, kuriame buvo paskelbtos naujos kainos, taikomos alui buteliuose ir pilstomam alui (cisternose ar statinėse) nuo 1998 m. birželio 1 d., kurie buvo aptikti už privatų sektorių atsakingo Grolsch direktoriaus biure ir kuriuose buvo įrašas „agenda commissie CBK“ (CBK einamųjų reikalų komitetas). Anot Komisijos, šie dokumentai patvirtina InBev pareiškimą, kad per atitinkamus susitikimus buvo kalbėta ir apie privataus sektoriaus kainas, ir apie konkurenciją viešbučių ir restoranų rinkoje (ginčijamo sprendimo 175 konstatuojamoji dalis).

106 Ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. spalio 14 d. Heineken vidaus pažymą, skirtą jos vadovaujančiam personalui, kurioje sakoma: „iš Nielsen [pateiktų skaičių] nėra aiškiai matyti CBK Bavaria pažadėto kainų padidinimo“. Anot Komisijos, ši pažyma patvirtina išvadą, kad per 1998 m. kovo 12 d. posėdį Bavaria paskelbė apie savo ketinimą pirmoji pakelti savo kainas privačiame sektoriuje, o kitos alaus daryklos turėjo tai padaryti vėliau, ir Bavaria padidinimus turėjo „įrodyti“ Nielsen pateikiami skaičiai (ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamoji dalis).

107 Ginčijamo sprendimo 184 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo laišką, kurį už Nyderlandų viešbučių ir restoranų sektorių atsakingam Heineken direktoriui parašė Heineken Brand BV alaus daryklos rinkodaros ir privataus sektoriaus direktorius apie savo pokalbį su vienu Bavaria valdybos nariu:

„Per [1998 m.] rugsėjo 9 d. maisto produktų kongresą Nordveike [vienas Bavaria valdybos narys] kreipėsi į manę dėl <...> ir Heineken reakcijos į tai. Trumpai tariant, jo nuomone, Heineken galėtų daug anksčiau sėsti prie derybų stalo su svarbiausiais už Nyderlandų viešbučių ir restoranų sektorių atsakingais Heineken ir Bavaria asmenimis. Tuomet prarasti hektolitrai galėtų būti kompensuoti kitokiu būdu. Jis taip pat pridūrė, kad šiuo metu Bavaria galbūt mato kitų potencialių viešbučių ir restoranų sektoriaus klientų, kurie norėtų savanoriškai (buvo pabrėžtas savanoriškumas, kaip, jo nuomone, <...> atveju) pas Bavaria [už Nyderlandų viešbučių ir restoranų sektorių atsakingo Heineken darbuotojo vardas], savaime suprantama, kad tai visiškai tinka prie žinomos <...> retorikos. Aš nenorėjau nuslėpti nuo tavęs šios informacijos. Sėkmės tau per pokalbį.“

108 Komisijos manymu, šis laiškas patvirtina InBev pareiškimą, kad alaus daryklos kalbėjosi ne vien apie nuolaidas, bet ir apie apribojimus kitą alaus daryklą pasirenkantiems pardavimo taškams, ir tai buvo daroma ne tik per daugiašalius, bet ir per dvišalius susitikimus (ginčijamo sprendimo 189 konstatuojamoji dalis).

109 Ginčijamo sprendimo 193 konstatuojamojoje dalyje Komisija priminė Grolsche Bierbrouwerij Nederland generalinio direktoriaus užrašus pakvietime į 1999 m. sausio 8 d. susitikimą:

„– pardavimas 98 m.

– alaus kaina →

– „pinolės“ tipo dėžės | akcijos / II kat.

– dėžės | apačia

| statinė

| NMA.“

110 Anot Komisijos, tai parodo, kad pokalbiai apie alaus kainą buvo sukoncentruoti į keturis klausimus, kuriuos sudarė: pirma, pardavimo skatinimo akcijos privačiame rinkos sektoriuje, antra, pigesnio ir su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kaina, trečia, alaus kaina statinėmis, Nyderlandų alaus rinkoje viešbučių ir restoranų sektoriuje naudojamais dideliais konteineriais ir, ketvirta, Nyderlandų konkurencijos tarnyba NMA (ginčijamo sprendimo 194 konstatuojamoji dalis).

111 Ginčijamo sprendimo 197–199 konstatuojamosiose dalyse Komisija paminėjo per 1999 m. sausio 8 d. susitikimą aptartinų temų sąrašą, kuriame Grolsch atstovas užsirašė trumpinį „BP“, kurį Komisija aiškina kaip „alaus kaina“ (bierprijs) arba „bazinė kaina“ (bodemprijs), ir „PL [Private Label; privatūs prekių ženklai] 50 centų daugiau“. Iš šių užrašų Komisija padarė išvadą, kad, kiek tai susiję su statinėmis parduodamu alumi, alaus daryklos kainas aptarė detaliai (ginčijamo sprendimo 203 konstatuojamoji dalis).

112 Ginčijamo sprendimo 212–213 konstatuojamosiose dalyse Komisija paminėjo dokumentą, kuriame yra nuoroda į tris direktorių lygio Heineken ir Grolsch kontaktus maždaug 1999 m. liepos 5 d. ir kuriame kalbama apie dviejų alaus daryklų „kainų karą“. Remdamasi tuo Komisija padarė išvadą, kad Heineken buvo užmezgusi tiesioginį kontaktą su Grolsch dėl nuolaidų, ir tai buvo padaryta likus pusantro mėnesio iki faktinio laikinų kainų nuolaidų taikymo parduotuvių tinkle, kuriam Grolsch atsisakė suteikti kompensaciją (ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamoji dalis).

113 Ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo kelis į jos administracinę bylą įtrauktus dokumentus, iš kurių matyti temos, aptartos per dvišalius Bavaria ir InBev susitikimus 1995 m. kovo 8 d., 1997 m. kovo antroje pusėje, 1997 m. gegužės 12 d., 1997 m. birželio 19 d. ir 1997 m. rugsėjo 8 d. Ji cituoja tokias ištraukas:

– 1995 m. kovo 8 d. susitikimas: „[Bavaria] ir [Interbrew Nederland] pareiškė turinčios didelių problemų su <...> Nyderlanduose“ (ginčijamo sprendimo 491 išnaša),

– 1997 m. gegužės 12 d. susitikimas: buvo aptartas „kainų padidinimas“ ir „privatūs prekių ženklai kaip Damoklo kardas <...> psichologinis Grolsch ir visų pirma Heineken spaudimas padidinti su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainą“ (ginčijamo sprendimo 493 išnaša),

– 1997 m. birželio 19 d. susitikimas: buvo aptartas „elgesys, kurio reikia imtis privačių prekių ženklų segmente ar atitinkamai Interbrew pozicija dėl Martens (kuri laikoma nekviestu svečiu Nyderlandų alaus pasaulyje) (ginčijamo sprendimo 494 išnaša),

– 1997 m. rugsėjo 8 d. susitikimas: buvo aptarta „situacija privačių prekių ženklų rinkoje Nyderlanduose ir aplinkybė, kad Bavaria perėmė vieną Interbrew klientą <...> agresyvus pasiūlymas [klientui] <...> Bavaria kelia grėsmę status quo <...>“ (ginčijamo sprendimo 495 išnaša).

114 Šiuos dokumentus Komisija aiškina kaip įrodymą, kad dvišalės Bavaria ir InBev konsultacijos leido išlaikyti „taiką apsiginklavus“ ir „nepuolimo paktą“ kalbant apie su privačiu prekių ženklu parduodamą alų (ginčijamo sprendimo 223 konstatuojamoji dalis).

115 Ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1997 m. rugsėjo 26 d. Interbrew Nederland eksporto direktoriaus laišką eksporto direktoriui Interbrew centrinėje būstinėje dėl „alaus pardavimo Vokietijoje ir privačių prekių ženklų“:

„Šiuo klausimu neseniai kalbėjausi su mūsų pagrindiniu konkurentu Nyderlanduose ir sužinojau, kad jie turėtų susitikti su <...> dėl TIP alaus apimčių 1998 m. Aš pasiteiravau dėl kainų lygio, su kuriuo jis ketina dirbti, ir jis man patvirtino tiksliai tokią pačią kainą, atėmus <...> skirtą sumą, taip pat buvo patvirtinta, kad ten už šią kainą bus priimta maždaug 200 000 hl.“

116 Anot Komisijos, tai parodo, kad Interbrew paprašė ir gavo iš Bavaria detalios informacijos apie kainą ir galimas alaus, kurį Bavaria tieks su privačiu prekių ženklu vienam Vokietijos prekybos centrų tinklui, apimtis. Komisijos manymu, ši aplinkybė patvirtina InBev pareiškimą, kad Interbrew ir Bavaria keitėsi informaciją apie su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus pirkėjams siūlomą kainų lygį. Komisija taip pat teigia, kad šią aplinkybę InBev pripažino 2006 m. vasario 21 d. rašte (ginčijamo sprendimo 228 konstatuojamoji dalis).

117 Ginčijamo sprendimo 234 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo tokį Haacht alaus daryklos pareiškimą apie 1998 m. birželio 14 ar 15 d. Bavaria, Interbrew Nederland ir Belgijos alaus daryklų Interbrew Belgique, Alken Maes, Haacht ir Martens susitikimą:

„Per šį susitikimą Nyderlandų alaus daryklos buvo informuotos apie tai, kokio turinio informacija keičiasi Belgijos dalyviai. Nyderlandų alaus daryklos sutiko pasikeisti duomenimis apie apimtis, pakavimo būdus, sutarčių galiojimo laiką bei galimus terminus ir apie klientus Dėl kainų dalyviai iš principo sutarė nesikeisti informacija šiuo klausimu <...>

Susitikimo dalyviai nusprendė, kad reikėtų pavesti neutraliai šaliai centralizuoti keitimąsi informacija. Toks prašymas buvo pateiktas, nes Nyderlandų rinkoje veikiančios šalys nepasitikėjo kitomis šalimis. Haacht buvo pakviesta centralizuoti informaciją, nes ji neveikė Nyderlandų rinkoje.“

118 Komisija mano, kad aptartu klausimu šis pareiškimas patvirtina InBev pareiškimą (ginčijamo sprendimo 235 konstatuojamoji dalis).

119 Ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo 1998 m. birželio 14 ar 15 d. susitikimo užrašus, kurie buvo rasti Bavaria valdybos pirmininko sekretorės biure:

„Martens → nieko konkretaus su Nyderlandais

→ žemutinė riba – rinka – kainų laužytoja

|→ pateikiami kainų pasiūlymai

Interbrew Nederland – Martens -> pateiktas pasiūlymas dideliam privataus

prekių ženklo klientui

<...>

7,68 [apibrėžta]

Martens – „kainų mažėjimas Belgijoje“

dabar NL → <...>

Interbrew Belgique padarė pirmą žingsnį, kiek tai susiję su PL [Private Label; privatūs prekių ženklai]

vien <...>

Pilsener <...>

/ \ / \

daugkartinis vienkartinis

<...> – „tikrai“ |→ Interbrew

I+II KAT.“

120 Anot Komisijos, šie užrašai patvirtina, kad Interbrew Belgique ėmėsi iniciatyvos dėl susitikimo dėl su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus, per kurį buvo nuspręsta, kad sutartį su mažmeninės prekybos įmonių pirkimo organizacija „sudarys Interbrew Nederland“ (ginčijamo sprendimo 237 konstatuojamoji dalis).

121 Dėl to susitikimo Komisija taip pat paminėjo už privatų sektorių atsakingo InBev direktoriaus pareiškimą, kurį InBev pateikė 2006 m. vasario 21 d., kai atsakė į prašymą pateikti informacijos (ginčijamo sprendimo 238 konstatuojamoji dalis):

„Galiausiai <...> iš <...> parodė man mažą kainą, kurią jam pasiūlė Martens. Jis pasakė, kad gavo 0,32 NLG kainą už butelį. Tai atitinka 7,68 NLG kainą už 24 butelių dėžę, paminėtą [Bavaria atsakingo asmens] užrašuose. Per šiuos pokalbius, kurie vyko nuo 1998 m. balandžio iki birželio pradžios, aš jam pasiūliau pereiti prie II kategorijos ir pasinaudoti akcizų privalumais. Galiausiai 1998 m. birželio pradžioje mes sudarėme sutartį su <...> dėl naujo <...> II kategorijos <...> alaus tiekimo. Dėl mažesnių akcizų, taikomų perėjus prie II kategorijos alaus, mes galėjome pasiūlyti 6,36 NLG neto kainą, įskaitant 0,84 NLG mažesnius akcizus, ir taip pasipriešinti Martens pasiūlymui.

<...>

Kai vyko 1998 m. birželio 14 ar 15 d. susitikimai, Interbrew buvo pasiekusi susitarimą su <...> dėl I kategorijos <...> ir II kategorijos alaus tiekimo. Per šį susitikimą aš buvau iškėlęs klausimą dėl pokalbių ir sutarties su <...> dėl dviejų priežasčių. Pirmiausia norėjau padiskutuoti su Martens apie jos pasiūlymą <...>, nes Martens visuomet neigė, kad teikė pasiūlymus į Nyderlandus. Antra, norėjau pasakyti kitiems dalyviams, kad jie nebeturėtų teikti pasiūlymų <...>, nes Interbrew ir <...> pasiekė susitarimą. <…>. [Ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje minėto dokumento] n eilutė atspindi mano pranešimą apie sutarties dėl I ir II kategorijų alaus tiekimo sudarymą tarp <...> ir Interbrew. Šio susitarimo su <...> sudarymas matyti iš 1998 m. birželio 24 d. fakso.“

122 Ginčijamo sprendimo 240 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo Belgijos alaus daryklos Haacht pareiškimą apie antrąjį Belgijos ir Nyderlandų alaus daryklų susitikimą 1998 m. liepos 7 d., pagal kurį:

„Tai buvo paskutinis organizuotas šalių susitikimas. Per šį susitikimą Haacht padalijo surinktą informaciją apie Nyderlandų rinką.

Tuomet šalys pakeitė temą ir aptarė kelis mažiau reikšmingus aspektus, tačiau Haacht atstovas nedalyvavo šioje diskusijoje. Bet kuriuo atveju šiais klausimais nebuvo pasikeista jokia reikšminga informacija. Susidarė įspūdis, kad šis susitikimas nedavė konkrečių rezultatų.“

123 Anot Komisijos, už privatų sektorių atsakingo Interbrew direktoriaus pareiškimas patvirtina Haacht pareiškimą, kad tai buvo paskutinis Belgijos ir Nyderlandų alaus daryklų susitikimas. Komisija mano, kad sprendimas nebeorganizuoti šių susitikimų buvo pagrįstas konkrečia priežastimi, t. y. nuogąstavimais, kad Nyderlandų konkurencijos tarnyba galėtų atlikti patikrinimus vienoje ar keliose alaus daryklose, o tai patvirtina ir InBev pareiškimas (ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamoji dalis).

124 Ginčijamo sprendimo 248 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo Heineken vidaus pareiškimą, kad „labai mažos kainos, kurias šiuo metu taiko Belgijos alaus darykla Martens <...> trukdo įgyvendinti strategiją padidinti mažiausias rinkos kainas“.

125 Galiausiai ginčijamo sprendimo 249 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo per 2000 m. kovo 23 d. jos atliktą patikrinimą padarytą ir Grolsche Bierbrouwerij Nederland generalinio direktoriaus, tapusio Koninklijke Grolsch valdybos pirmininku, pasirašytą pareiškimą:

„Jis atsinešė dokumentą <...> „Kainų scenarijai, paremti neto didmeninių kainų padidinimu 2 NLG už hl“, kuriame buvo įrašas „CBK – Fie – visuomet atsinešti“, į CBK finansų komisijos susitikimus. Jis naudojo šį dokumentą atkreipti Interbrew ir Bavaria (su privačiu prekių ženklu Nyderlanduose parduodamo alaus gamintojų) dėmesį į, jo nuomone, nepateisinamą su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainų nustatymą (mažiau kaip 10 NLG už dėžę).“

126 Toje pačioje ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat paminėjo tokį Heineken Nederland generalinio direktoriaus pareiškimą:

„Aš jau esu buvęs viename CBK susitikime, kuriame kiti kalbėjo apie su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainų nustatymą. Padariau išvadą, kad šios pastabos buvo daromos siekiant išreikšti susirūpinimą. Aš į tai nereagavau, nes iš principo Heineken nedalyvauja su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus gamyboje.“

127 Iš ginčijamo sprendimo 248 ir 249 konstatuojamosiose dalyse pacituotų ištraukų Komisija padarė išvadą, kad su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus gamintojos (Interbrew ir Bavaria) buvo atskleidusios savo kainų politiką Heineken ir Grolsch, kurios neveikia šiame sektoriuje (ginčijamo sprendimo 248 konstatuojamoji dalis). Dėl to ji nusprendė, kad dvišaliai Interbrew ir Bavaria pokalbiai, siekiant padidinti su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainą, sudarė bendrų pokalbių tarp keturių alaus daryklų dalį (ginčijamo sprendimo 252 konstatuojamoji dalis).

128 Konstatuotina, kad išvardyti netiesioginiai įrodymai patvirtina InBev pareiškimą ir pateisina konstatavimą, kad Heineken, Grolsch, Interbrew ir Bavaria atstovai reguliariai rinkosi per „Catherijne pasitarimai“ arba „einamųjų reikalų komitetas“ pavadinimais žinomų neformalių susitikimų, kurių sudėtis nuolat skyrėsi, ciklą (ginčijamo sprendimo 45 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas; kiti įrodymai išnagrinėti ginčijamo sprendimo 65–222 konstatuojamosiose dalyse). Ginčijamame sprendime paminėti šį ciklą sudarę 18 susitikimų vyko 1996 m. vasario 27 d., 1996 m. birželio 19 d., 1996 m. spalio 8 d., 1997 m. sausio 8 d., 1997 m. gegužės 1 d., 1997 m. rugsėjo 2 d., 1997 m. gruodžio 16 d., 1997 m. gruodžio 17 d., 1998 m. kovo 12 d., 1998 m. balandžio 9 d., 1998 m. liepos 3 d., 1998 m. gruodžio 15 d., 1999 m. sausio 8 d., 1999 m. kovo 4 d., 1999 m. gegužės 10 d., 1999 m. rugpjūčio 11 d., 1999 m. rugpjūčio 19 d. ir 1999 m. lapkričio 3 d.

129 Kiek tai susiję su per šiuos susitikimus vykusių pokalbių turiniu, minėti netiesioginiai įrodymai patvirtina InBev pareiškimą ir atskleidžia tokias aplinkybes:

– kalbant apie privatų sektorių:

– keturios alaus daryklos kalbėjosi apie kainas (51 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas ir kiti ginčijamo sprendimo 76, 129, 156, 174, 193, 212 ir 213 konstatuojamosiose dalyse paminėti netiesioginiai įrodymai) ir apie alaus kainų padidinimą Nyderlanduose (51 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas ir kiti ginčijamo sprendimo 76, 89, 117 ir 179 konstatuojamosiose dalyse paminėti įrodymai),

– pokalbiai apie kainas tesėsi per dvišalius kontaktus, pavyzdžiui, tarp Grolsch ir Heineken 1999 m. liepos mėnesį (ginčijamo sprendimo 212 ir 213 konstatuojamosiose dalyse paminėtas dokumentas),

– buvo aptariami konkretūs pasiūlymai kainų klausimu (ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje paminėtas vidinis Interbrew laiškas), o informacija, kuria buvo keičiamasi, kartais atrodė pakankamai detali (ginčijamo sprendimo 129 ir 174 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),

– 1997 ir 1998 m. tarp alaus daryklų egzistavo konsensusas padidinti kainas iki arba per 1998 m. (ginčijamo sprendimo 89, 174 ir 179 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),

– „A prekių ženklo“ alaus gamintojos (Heineken ir Grolsch), priešingai nei tam priešinusios „B prekių ženklo“ alaus (su privačiu prekių ženklu parduodamas alus) gamintojos (Interbrew ir Bavaria), reikalavo, kad kainos būtų didinamos „dviem etapais“, iš pradžių B prekių ženklams, o vėliau – A prekių ženklams, ir kad kainų padidinimas A ir B prekių ženklų atveju būtų skirtingas (ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas; kiti ginčijamo sprendimo 76, 89, 100, 117 ir 193 konstatuojamosiose dalyse paminėti įrodymai),

– Bavaria paskelbė (veikiausiai per 1998 m. kovo 12 d. susitikimą) apie ketinimą padidinti savo kainas (129 ir 179 konstatuojamosiose dalyse paminėti netiesioginiai įrodymai ir ginčijamo sprendimo 51 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas). Kitos alaus daryklos veikiausiai turėjo pasekti Bavaria pavyzdžiu ir padidinti kainas vėliau (ginčijamo sprendimo 51 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas),

– dėl priežiūros mechanizmo buvo sutarta, kad Bavaria kainų padidinimas turi būti įrodomas remiantis AC Nielsen renkamais prekybos centrų duomenimis (ginčijamo sprendimo 129 ir 179 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),

– nėra įrodymų, kad 1998 m. kainos buvo padidintos kaip numatyta,

– per konsultacijas dėl kainų alaus daryklos aptarė tam tikrų konkrečių prekybos centrų situaciją (ginčijamo sprendimo 76 ir 156 konstatuojamosiose dalyse paminėti užrašai),

– per pokalbius dalyviai paskelbė konkrečius su kainomis susijusius skaičius (ginčijamo sprendimo 76, 89, 117, 129 ir 174 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai);

– kalbant apie su privačiu prekių ženklu parduodamą alų:

– nuo 1995 m. dvi Nyderlandų su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus gamintojos (Interbrew ir Bavaria) kelis kartus išsakė savo susirūpinimą dėl Belgijos alaus daryklos Martens ketinimų įsiskverbti į Nyderlandų rinką šiame sektoriuje (ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas; kiti ginčijamo sprendimo 224, 236, 238 ir 248 konstatuojamosiose dalyse paminėti įrodymai),

– šis susirūpinimas buvo aptartas per dvišales Bavaria ir InBev konsultacijas (52 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas; ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje paminėtas vidinis Interbrew laiškas) ir per penkis šiai problemai skirtus dvišalius susitikimus (vykusius 1995 m. kovo 8 d., 1997 m. antroje pusėje, 1997 m. gegužės 12 d., 1997 m. birželio 19 d. ir 1997 m. rugsėjo 8 d.) (ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje dalyje paminėti dokumentai),

– du „Belgijos ir Nyderlandų“ susitikimai buvo surengti 1998 m. birželio 14 ar 15 d. (ginčijamo sprendimo 234, 236 ir 238 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai) ir 1998 m. liepos 7 d. (ginčijamo sprendimo 240 konstatuojamojoje dalyje cituotas Haacht pareiškimas) Bredoje, dalyvaujant Interbrew Nederland, Bavaria ir Belgijos alaus darykloms Interbrew Belgique, Alken‑Maes, Haacht ir Martens (ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas),

– su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus klausimai buvo taip pat aptariami dalyvaujant Heineken ir Grolsch (kurios nevykdo veiklos šiame segmente) per bendrą pokalbį (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas; kiti ginčijamo sprendimo 156, 193, 248 ir 249 konstatuojamosiose dalyse paminėti įrodymai),

– alaus daryklos aptarė su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainą (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas; kiti ginčijamo sprendimo 193, 199, 227, 236, 238 ir 249 konstatuojamosiose dalyse paminėti įrodymai),

– Heineken ir Grolsch darė „psichologinį spaudimą“ Bavaria ir Interbrew padidinti su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus kainą (dokumentai, paminėti ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje dalyje, jo 493 išnašoje ir 248 konstatuojamojoje dalyje), nors pačios atsisakė padidinti A prekių ženklų kainas (ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas),

– tiek dvišaliu lygiu tarp Interbrew Nederland ir Bavaria, tiek daugiašaliu lygiu tarp Nyderlandų ir Belgijos alaus daryklų, vykdančių veiklą šiame sektoriuje, buvo sutarta nebandyti pervilioti klientų ir paisyti atitinkamų su privačiu prekių ženklu parduodamo alaus apimčių Nyderlanduose ir Belgijoje; be kita ko, buvo nuspręsta, kad sutartį su mažmeninės prekybos įmonių pirkimo organizacija sudarys Interbrew Nederland (55 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas; ginčijamo sprendimo 224, 236 ir 238 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),

– alaus daryklos keitėsi informacija apie tam tikriems konkretiems klientams siūlomas prekybos sąlygas (ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje paminėtas laiškas ir jo 236 ir 238 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),

– per pokalbius dalyviai paskelbė konkrečius su kainomis susijusius skaičius (ginčijamo sprendimo 236, 238 ir 249 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai);

– kalbant apie viešbučių ir restoranų sektorių:

– keturios alaus daryklos aptarė kainas (ginčijamo sprendimo 174, 193 ir 197 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai) ir kainų padidinimus (ginčijamo sprendimo 76 konstatuojamojoje dalyje paminėti užrašai) viešbučių ir restoranų sektoriuje,

– alaus daryklos buvo sudariusios susitarimą, vadinamą „kategorizavimas“, dėl viešbučių ir restoranų sektoriaus klientams taikytinų nuolaidų (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas; ginčijamo sprendimo 92, 143 ir 165 konstatuojamosiose dalyse paminėti užrašai), kurių alaus daryklos turėjo „paisyti“ (ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamojoje dalyje paminėti užrašai); šio susitarimo laikymasis buvo kontroliuojamas, o žinomi jo pažeidimai aptariami per „Catherijne pasitarimus“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas),

– konsultacijos taip pat buvo skirtos apribojimams taikyti, siekiant išlaikyti status quo sektoriuje, vengiant kitų alaus daryklų klientų perėmimo (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamojoje dalyje cituotas InBev pareiškimas; vidinis Heineken laiškas, skirtas problemai, kad Bavaria perviliojo studentų asociaciją, cituotas ginčijamo sprendimo 184 konstatuojamojoje dalyje),

– tokie apribojimai buvo aptariami taip pat per dvišalius kontaktus; pavyzdžiui, 1998 m. rugsėjo 9 d. Heineken ir Bavaria vadovai kalbėjosi apie tai, kad Bavaria perėmė viena iš Heineken klientų viešbučių ir restoranų sektoriuje (ginčijamo sprendimo 184 konstatuojamojoje dalyje cituotas vidinis Heineken laiškas),

– alaus daryklos keitėsi informacija apie tam tikrus klientus ir konkrečius pardavimo taškus (ginčijamo sprendimo 92, 143, 156, 165 ir 184 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai),

– per pokalbius alaus daryklos minėjo konkrečius skaičius, susijusius su nuolaidų lygiu ir nuolaidų komisiniais (ginčijamo sprendimo 143 ir 165 konstatuojamosiose dalyse paminėti užrašai).

130 Atsižvelgiant būtent į šiuos duomenis reikia nagrinėti ieškovės argumentus dėl trijų inkriminuoto elgesio sudedamųjų dalių, t. y. pirma, alaus kainų ir alaus kainų padidinimo koordinavimo Nyderlanduose viešbučių ir restoranų bei privačiame sektoriuose, įskaitant su privačiu prekių ženklu parduodamą alų, antra, nereguliaraus kitų atskiriems klientams viešbučių ir restoranų sektoriuje siūlomų prekybos sąlygų Nyderlanduose koordinavimo ir, trečia, nereguliaraus klientų pasidalijimo koordinavimo Nyderlanduose viešbučių ir restoranų bei privačiame sektoriuose (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis ir 257 bei 258 konstatuojamosios dalys).

– Dėl faktinių aplinkybių, susijusių su konstatavimais dėl alaus kainų ir kainų padidinimo koordinavimo ir nereguliaraus klientų pasidalijimo koordinavimo

131 Ieškovė iš esmės teigia, kad alaus daryklų atstovų užrašus per inkriminuojamus susitikimus Komisija dažnai aiškino šališkai ir net labai tendencingai.

132 Ji, be kita ko, ginčija ginčijamo sprendimo 76, 89, 92, 100, 117, 129, 143, 156, 179, 184, 193, 199, 227, 228, 236 ir 238 konstatuojamosiose dalyse (žr. šio sprendimo 86–95, 99–101, 106–111, 115, 117, 119 ir 121 punktus) paminėtų duomenų interpretaciją.

133 Prieš pradedant nagrinėti ieškovės argumentus dėl minėtų duomenų pažymėtina, kad dauguma šio sprendimo 128 ir 129 punktuose išvardytų faktinių konstatavimų grindžiami daugeliu įrodymų.

134 Pirmiausia įvairiose ieškinio vietose ieškovė kalba apie ginčijamo sprendimo 76, 100, 117, 156, 193 ir 199 konstatuojamosiose dalyse paminėtus rašytinius įrodymus ir iš esmės teigia, kad jie nėra tinkami įrodyti kainų koordinavimą tiek privačiame sektoriuje, įskaitant su privačiu prekių ženklų parduodamo alaus segmentą, tiek viešbučių ir restoranų sektoriuje.

135 Šiuo klausimu pažymėtina, kad aplinkybę, jog alaus daryklos kalbėjosi apie kainas ir galimus kainų padidinimus šiuose sektoriuose, taip pat patvirtina ginčijamo sprendimo 174, 212, 213 ir 249 konstatuojamosiose dalyse paminėti dokumentai. Nors teisinga, kad šie dokumentai visų pirma susiję su Hein