GENERALINIO ADVOKATO

GERARD HOGAN IŠVADA,

pateikta 2021 m. rugsėjo 30 d. ( 1 )

Byla C‑139/20

Europos Komisija

prieš

Lenkijos Respubliką

„Valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas – SESV 258 straipsnis – Direktyva 2003/96/EB – Energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūra – 17 straipsnis – Energetikos produktai, naudojami daug energijos naudojančių įmonių, kurioms taikoma ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema – Atleidimas nuo akcizo“

I. Įžanga

1. Būtinybė neatidėliotinai imtis veiksmų dėl klimato kaitos, taip pat noras sumažinti išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, kartu skatinant energijos vartojimo efektyvumą, buvo vienos iš priežasčių, paskatinusių ES teisės aktų leidėją priimti keletą aplinkos apsaugos iniciatyvų. Nors kaip pagrindinis 2003 m. spalio 27 d. Tarybos direktyvos 2003/96/EB ( 2 ) tikslas nurodomas tinkamas vidaus rinkos veikimas užtikrinant, kad būtų išvengta galimai iškraipančio poveikio valstybėms narėms konkuruojant energijai taikomais mokesčiais ( 3 ), ja siekiama ir pirma minėtų tikslų. Toje direktyvoje nustatomi tam tikri atleidimo nuo mokesčių atvejai daug energijos naudojančioms įmonėms, jeigu valstybės narės pasirenka pasinaudoti tokia galimybe, tačiau direktyvoje taip pat reikalaujama įgyvendinti tam tikras priemones, leidžiančias pasiekti aplinkos apsaugos tikslus ar didesnį energijos vartojimo efektyvumą ( 4 ).

2. Šioje pagal SESV 258 straipsnį iškeltoje byloje dėl pažeidimo Komisijos pateikto ieškinio esmė yra tokia, kad savo nacionalinės teisės aktuose Lenkijos Respublika atleido visas verslo įmones nuo minimalaus akcizo tarifo už energetikos produktų vartojimą šildymo reikmėms, neįpareigodama jų taikyti kitų aplinkos apsaugos ar energijos vartojimo efektyvumo tikslus įgyvendinančių priemonių nei dalyvavimas ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemoje, ir taip pažeidė Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 17 straipsnio 4 dalį. Lenkijos Respublika į tai atsako, kad tai leidžiama pagal tos direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir jo 2 bei 4 dalis ir, kadangi dalyvavimas ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemoje priklauso nuo atitinkamos nacionalinės teisės, ji nepažeidė Sąjungos teisės aktų.

3. Taigi šioje byloje reikės išaiškinti minėtas Direktyvos 2003/96 17 straipsnio nuostatas, nors turiu apgailestaudamas konstatuoti, kad jų formulavimo kokybė toli gražu nėra tobula. Vis dėlto, kaip bus matyti, taip pat reikės įvertinti, ar Komisija įrodė, kad minėtos nuostatos pažeistos jos nurodytais pagrindais. Tačiau prieš nagrinėjant šiuos argumentus pirmiausia būtina išdėstyti susijusias teisės nuostatas.

II. Teisinis kontekstas

A. Sąjungos teisė

Direktyva 2003/96

4. Direktyvoje 2003/96 nustatomi minimalūs apmokestinimo lygiai, kuriuos valstybės narės privalo taikyti energetikos produktams ir elektros energijai, kaip nurodyta Direktyvos 2003/96 2 straipsnyje. Pagal direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punktą tai apima anglies produktus ir dujų produktus.

5. Direktyvos 2003/96 28 ir 29 konstatuojamosiose dalyse nustatyta: „28) Gali paaiškėti, jog būtina atleisti nuo mokesčių ar juos sumažinti; ypač todėl, kad nėra tikslaus suderinimo Bendrijos lygiu, dėl pavojaus prarasti tarptautinį konkurencingumą arba socialiniais ar ekonominiais sumetimais. 29) Verslo įmonių pradedami [sudaromi] susitarimai dėl žymaus aplinkos apsaugos ir energijos [vartojimo] efektyvumo padidinimo verti dėmesio; iš šių įmonių tos, kurios naudoja daug energijos, nusipelno, jog būtų nagrinėjamos [turėtų būti vertinamos] ypatingai.“

6. Direktyvos 2003/96 4 straipsnyje nustatyta: „1. Apmokestinimo lygiai, kuriuos valstybės narės taiko 2 straipsnyje išvardytiems energetikos produktams ir elektros energijai, negali būti mažesni už šioje direktyvoje nurodytus minimalius apmokestinimo lygius. 2. Šioje direktyvoje „apmokestinimo lygis“ yra visas mokestis, taikomas visų netiesioginių mokesčių (išskyrus PVM) atžvilgiu, atidavimo naudojimui metu tiesiogiai ar netiesiogiai paskaičiuotų pagal energetikos produktų ir elektros energijos kiekį.“

7. Direktyvos 2003/96 17 straipsnis yra viena iš nuostatų, reglamentuojančių mokesčių lengvatas, kurios gali būti nustatytos. Jame reglamentuojamas mokesčių sumažinimas ar atleidimas nuo mokesčių energetikos produktams, naudojamiems šildymui, ir dar dviem atvejais, kurie šioje byloje nereikšmingi. Jis suformuluotas taip: „1. Jei šioje direktyvoje nustatyti apmokestinimo lygiai, bendrai paėmus, taikomi kiekvienai įmonei, valstybės narės gali taikyti mokesčio sumažinimą energetikos produktams, naudojamiems šildymui ar 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose nurodytiems tikslams bei elektros energijai šiais atvejais: a) daug energijos naudojančių įmonių naudai „Daug energijos naudojanti įmonė“ – tai 11 straipsnyje nurodytas verslo subjektas, kai energetikos produktų ir elektros energijos pirkimas sudaro mažiausiai 3,0 % gamybos vertės arba nacionalinis mokestis už elektros energiją sudaro mažiausiai 0,5 % pridėtinės vertės. Šiame apibrėžime valstybės narės gali taikyti labiau apribojančias sąvokas, tarp jų ir pardavimo vertės, technologinio proceso ir sektoriaus apibrėžimus. „Energetikos produktų ir elektros energijos pirkimas“ – tai tikroji energijos, pirktos ar pagamintos įmonėje, kaina. Įtraukti tik elektros energija, šiluma ir energetikos produktai, naudojami šildymui ar 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose nurodytiems tikslams. Įtraukti visi mokesčiai, išskyrus PVM. „Gamybos vertė“ – tai apyvarta, įskaitant su produkto kaina tiesiogiai susijusias subsidijas, pridedant ar atimant gatavų produktų atsargų, nebaigtos gamybos ir perpardavimui pirktų prekių ir paslaugų pokyčius, atėmus perpardavimui skirtų prekių ir paslaugų pirkimą. „Pridėtinė vertė“ – tai bendroji apyvarta, apmokestinama PVM, įskaitant pardavimą eksportui, atėmus bendrąjį pirkimą, apmokestinamą PVM, įskaitant importą. Valstybėms narėms, kurios šiuo metu taiko nacionalines mokesčių sistemas, kuriose daug energijos naudojančios įmonės apibrėžiamos kitais nei elektros energijos kainos palyginimo su gamybos verte ir mokamo nacionalinio mokesčio už elektros energiją palyginimo su pridėtine verte kriterijais, leidžiamas pereinamasis prisitaikymo prie a punkto pirmame papunktyje nurodytos sąvokos laikotarpis, trunkantis ne vėliau kaip iki 2007 m. sausio 1 d.; b) kai su įmonėmis ar įmonių asociacijomis sudaromi susitarimai, arba yra įgyvendinamos apyvartinių leidimų programos ar lygiaverčiai susitarimai, tol, kol jų tikslai yra aplinkos apsauga ar energetikos efektyvumo didinimas [jeigu jie leidžia pasiekti aplinkos apsaugos tikslus ar padidinti energijos vartojimo efektyvumą]. 2. Neatsižvelgdamos į 4 straipsnio 1 dalį, valstybės narės 2 straipsnyje nurodytiems energetikos produktams ir elektros energijai gali taikyti apmokestinimo iki nulio lygį, kai juos naudoja daug energijos naudojančios įmonės, apibrėžtos šio straipsnio 1 dalyje. 3. Neatsižvelgdamos į 4 straipsnio 1 dalį, valstybės narės 2 straipsnyje nurodytiems energetikos produktams ir elektros energijai gali taikyti apmokestinimo lygį iki 50 % šioje direktyvoje nustatyto minimalaus lygio, kai juos naudoja 11 straipsnyje apibrėžt[i] verslo subjektai, nenaudojantys daug energijos, kaip apibrėžta šio straipsnio 1 dalyje. 4. Įmonės, kurios naudojasi 2 ir 3 dalyje nurodytomis galimybėmis, sudaro susitarimus, apyvartinių leidimų programas ar lygiaverčius susitarimus, kaip nurodyta 1 dalies b punkte. Susitarimų, apyvartinių leidimų programų ar lygiaverčių susitarimų tikslai turi būti aplinkos apsauga ar padidintas energijos efektyvumas, maždaug lygiavertis tam, kuris būtų pasiektas [Susitarimai, apyvartinių leidimų programos ar lygiaverčiai susitarimai turi leisti pasiekti aplinkos apsaugos tikslus ar energijos vartojimo efektyvumo padidinimą, maždaug lygiaverčius tiems, kurie būtų pasiekti], jei būtų laikomasi Bendrijos standartinių minimalių normų.“

B. Lenkijos teisė

8. 2008 m. gruodžio 6 d.Ustawa o podatku akcyzowym (toliau – Lenkijos akcizo įstatymas) ( 5 ) 31a straipsnio 1 dalies 8 punkte nustatyta: „1. Apmokestinamųjų sandorių, kuriems taikomas akcizas, atveju atleidžiama nuo akcizo, jeigu šie sandoriai susiję su anglies produktais, naudojamais šildymui: <...> 8) daug energijos naudojančių įmonių, naudojančių anglių produktus, kuriose taikoma sistema, skirta aplinkos apsaugos tikslams įgyvendinti ar energijos efektyvumui padidinti.“ ( 6 )

9. Lenkijos akcizo įstatymo 31b straipsnio 1 dalies 5 punkte nustatyta: „Apmokestinamųjų sandorių, kuriems taikomas akcizas, atveju atleidžiama nuo akcizo, jeigu šie sandoriai susiję su anglies produktais, naudojamais šildymui: <...> 5) daug energijos naudojančių įmonių, naudojančių dujų produktus, kuriose taikoma sistema, skirta aplinkos apsaugos tikslams įgyvendinti ar energijos efektyvumui padidinti.“ ( 7 )

10. Lenkijos akcizo įstatymo 31c straipsnyje pateikta tokia apibrėžtis: „Sistema, skirta aplinkos apsaugos tikslams įgyvendinti ar energijos efektyvumui padidinti, nurodyta 31a straipsnio 1 dalies 8 punkte ir 31b straipsnio 1 dalies 5 punkte, laikoma: 1) Europos apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema pagal 2015 m. birželio 12 d. Įstatymą dėl išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų leidimų prekybos sistemos (Dz. U. poz. 1223, ir 2016 m., poz. 266, 542, 1579 ir 1948) ir nuostatas, priimtas remiantis šio įstatymo 25 straipsnio 4 dalimi ir 29 straipsnio 1 dalimi ( 8 ); <…>“

III. Ginčo aplinkybės ir ikiteisminis procesas

11. 2016 m. vasario 3 d., įgyvendindama „EU-Pilot“ sistemą, Komisija informavo Lenkijos valdžios institucijas apie susirūpinimą, kad ši valstybė narė nesilaiko Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkto ir 4 dalies. Taip padaryta dėl to, kad Lenkijos akcizo įstatyme buvo nustatytas automatinis atleidimas nuo akcizo energetikos produktams (anglies ir dujų produktams), naudojamiems daug energijos naudojančių įmonių, kurioms taikoma Direktyvoje 2003/87/EB ( 9 ) nustatyta ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema. Komisija mano, kad, įmonės, siekdamos pasinaudoti Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 2 dalyje numatytu atleidimu nuo mokesčio, pirmiausia pagal 17 straipsnio 4 dalį privalo nustatyti sistemas, nurodytas šios nuostatos 1 dalies b punkte, skirtas aplinkos apsaugos tikslams įgyvendinti ar energijos efektyvumui padidinti, viršijant tai, kas gali būti pasiekta joms tiesiog dalyvaujant ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemoje.

12. Savo 2016 m. kovo 31 d. atsiliepime Lenkijos vyriausybė tvirtino, kad ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema gali būti laikoma apyvartinių leidimų programa, nurodyta Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkte, kurios tikslai yra aplinkos apsauga ar energijos vartojimo efektyvumo didinimas, jeigu šios direktyvos tikslai apima aplinkos apsaugos užtikrinimą naudojant mokestines priemones. Ji taip pat nurodė, kad komercinė įmonė, kuri siekdama šių tikslų patiria papildomų išlaidų (kitų nei vien mokestinio pobūdžio), neturėtų būti antrą kartą apsunkinta apmokestinant akcizu.

13. 2018 m. kovo 8 d. Komisija išsiuntė Lenkijos Respublikai oficialų pranešimą. Kaip teigia Komisija, atleisdama daug energijos naudojančias įmones, kurioms taikoma ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema, nuo akcizo anglių ir dujų produktams, Lenkijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį. Komisija pakartojo savo nuomonę, jog tam, kad galėtų pasinaudoti šios direktyvos 17 straipsnyje nustatytu mokesčių sumažinimu ar atleidimu nuo jų, verslo įmonės turi nustatyti aplinkos apsaugos ar energijos vartojimo efektyvumo tikslams, kurie nėra ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemos tikslai, įgyvendinti skirtas programas.

14. Į šį oficialų pranešimą Lenkijos valdžios institucijos atsakė 2018 m. gegužės 8 d. laišku. Jos visiškai atmetė Komisijos poziciją, tvirtindamos, kad ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema yra „apyvartinių leidimų programa“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį.

15. 2019 m. liepos 26 d. Komisija išsiuntė Lenkijos Respublikai pagrįstą nuomonę, susijusią su tariamu jos įsipareigojimų pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį neįvykdymu.

16. Kadangi Komisijos netenkino 2019 m. rugsėjo 19 d. atsakymas, kuriame Lenkijos valdžios institucijos palaikė savo poziciją, Komisija 2019 m. spalio 27 d. nusprendė pareikšti šį ieškinį Teisingumo Teisme.

IV. Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme

17. Šiuo ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kurį Teisingumo Teismas gavo 2020 m. kovo 16 d., Komisija Teisingumo Teismo prašo: – konstatuoti, kad priimdama įstatymą, kuriuo atleidžiama nuo akcizo energetikos produktams, naudojamiems daug energijos naudojančių įmonių, kurioms taikoma ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema, Lenkijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 17 straipsnio 4 dalį, – priteisti iš Lenkijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

18. Lenkijos Respublika Teisingumo Teismo prašo: – atmesti visą ieškinį kaip nepagrįstą ir – priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

19. Šalys pateikė rašytines pastabas. Pagal savo Procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas nusprendė nerengti posėdžio.

V. Šalių argumentai

A. Komisijos argumentai

20. Tam, kad galėtų pasinaudoti Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 2 dalyje numatytu atleidimu nuo minimalaus apmokestinimo lygio šildymo kurui, daug energijos naudojančios įmonės privalo sudaryti susitarimus, apyvartinių leidimų programas ar lygiaverčius susitarimus, kaip nurodyta Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkte ir 4 dalyje. Komisijos nuomone, dalyvavimas ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemoje, kuri nustatyta Direktyvos 2003/87 2 straipsnio 1 dalyje, negali būti laikomas „apyvartinių leidimų programa“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį.

21. Komisija padarė tokią išvadą, nors pripažino, jog ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema yra apyvartinių leidimų programa bendrąja prasme ir ja įgyvendinami aplinkos apsaugos tikslai, t. y. mažinamas išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekis. Jos nuomone, sąvoka „apyvartinių leidimų programa“, kuri neapibrėžta Direktyvoje 2003/96, turi būti aiškinama atsižvelgiant į ES teisės aktų leidėjo siekiamus tikslus ir užtikrinant jo teisės aktų suderinamumą. Komisija tvirtina, kad, jeigu ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema būtų laikoma „apyvartinių leidimų programa“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnį, ir todėl daug energijos naudojančios įmonės būtų atleidžiamos nuo akcizo šildymo kurui, nebegalėtų būti pasiekti Direktyvos 2003/87 tikslai, t. y. „kad būtų skatinamas taupus ir ekonomiškai efektyvus išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos mažinimas“ ( 10 ).

22. Grįsdama šią nuomonę Komisija remiasi pareiškimais, kurie turėjo būti įtraukti į Tarybos posėdžio, kuriame priimta Direktyva 2003/96, protokolo priedą. Šio protokolo 2 punkte nurodyta: „Remdamasi Komisijos pasiūlymu, Taryba įsipareigoja išsamiai išnagrinėti mokestines priemones, kuriomis bus papildytas tolesnis Bendrijos apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemos įgyvendinimas, visų pirma siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo atvejų.“ ( 11 ) Iš šio pareiškimo Komisija daro išvadą, kad apmokestinimas pagal Direktyvą 2003/96 ir ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemos taikymas iš esmės turi koegzistuoti.

23. Be to, Komisija remiasi Direktyvos 2003/96 28 ir 29 konstatuojamosiomis dalimis, grįsdama savo argumentą, kad šios direktyvos 17 straipsnyje numatytas mokestines lengvatas teisės aktų leidėjas nustatė siekdamas pagerinti aplinkos apsaugą ar padidinti energijos vartojimo efektyvumą. Tokių tikslų nebūtų pasiekta, jeigu nuo mokesčio būtų atleidžiama tiesiog dėl to, kad tam tikram subjektui taikoma kita privaloma Sąjungos teisės priemonė, pvz., apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema. Taigi, kaip teigia Komisija, sąvoka „apyvartinių leidimų programa“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį, apima tik sistemas, kurias įgyvendinant galima pasiekti didesnius aplinkos apsaugos tikslus ar padidinto energijos efektyvumo rezultatus, nei įgyvendinant kitas privalomas Sąjungos teisėje nustatytas sistemas. Lenkijos akcizo įstatymo nuostatomis iš tiesų gali būti visiškai kompensuotos išlaidos taršos leidimams, ir dėl to ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema netektų savo tikslo, nes pagrindinė šios sistemos varomoji jėga yra siekis išvengti tokių išlaidų.

24. Taigi Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį reikia aiškinti taip, kad šios nuostatos susijusios su didesniu aplinkos apsaugos ar energijos efektyvumo pagerinimu, nei numatyta privalomomis Sąjungos teisės priemonėmis, kaip antai apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema.

25. Komisija taip pat pažymi, kad Direktyvoje 2003/87 nustatytos atskiros specialios priemonės, kuriomis siekiama išsaugoti vidaus rinkos vientisumą ir išvengti konkurencijos iškraipymo taikant ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą ( 12 ). Šios priemonės yra nemokami leidimai pagal Direktyvos 2003/87 10a, 10b ir 10c straipsnius (stacionariems įrenginiams) ar valstybių narių teisė priimti finansines priemones, palankias sektoriams ar jų pošakiams, kuriems gresia didelė anglies dioksido nutekėjimo rizika, dėl netiesioginių su išmetamaisiais teršalais susijusių išlaidų, kurios perkeliamos padidinant elektros energijos kainas. Vis dėlto tokioms priemonėms taikomos taisyklės dėl valstybės pagalbos. Komisijos nuomone, pirmiau aprašytos Lenkijos akcizo įstatyme įtvirtintos taisyklės, kuriomis viršijamos ir papildomos šioje direktyvoje numatytos priemonės, kelia pavojų, kad bus iškraipyta konkurencija.

26. Kaip Lenkijos Respublika patvirtino raštu atsakydama į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus, nuo akcizo pagal Lenkijos akcizo įstatymo 31a straipsnio 1 dalies 8 punktą ir 31b straipsnio 1 dalies 5 punktą atleidžiama neatsižvelgiant į tai, ar tuo pasinaudojančios daug energijos naudojančios įmonės jau gavo, ar taip pat gauna nemokamų taršos leidimų pagal Direktyvą 2003/87.

27. Be to, Komisija paaiškina, kad Lenkija pranešė apie 2019–2020 m. valstybės pagalbos schemą, pagal kurią tam tikros bendrovės gali kreiptis dėl dalies jų patiriamų „netiesioginių su išmetamaisiais teršalais susijusių išlaidų“ kompensavimo. Kaip numatyta taikomose gairėse ( 13 ), šios pagalbos intensyvumas siekė daugiausia 75 % ir ji buvo taikoma tik elektros suvartojimui, viršijančiam 1 GWh per metus. Komisija nusprendė, jog ši pagalba suderinama su vidaus rinka ( 14 ). Vis dėlto svarbu, kad buvo pažymėta, jog pagalba negali būti pridėta prie mokesčio sumažinimo (atleidimo nuo mokesčio) pagal pirmiau aptartas Lenkijos akcizo įstatyme įtvirtintas taisykles ( 15 ). Komisija taip pat nurodo, kad ta valstybės pagalbos schema pasinaudojo labai nedaug įmonių. Ji daro prielaidą, kad pagal Lenkijos akcizo įstatymą suteiktos mokestinės lengvatos, kurios neapsiriboja „išlaidomis, susijusiomis su išmetamu šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekiu, kurios perkeliamos į elektros energijos kainas“, bet yra automatiškai suteikiamos verslo įmonių šildymui naudojamoms anglims ir dujoms, jeigu daug energijos naudojančiai įmonei taikoma taršos leidimų prekybos sistema, yra įmonėms patrauklesnės, nei netiesioginių su išmetamaisiais teršalais susijusių išlaidų kompensavimo sistema.

28. Komisija, priešingai, nei teigia Lenkijos vyriausybė, taip pat tvirtina, kad jos pozicija, jog 17 straipsnio 1 dalies b punktas neapima ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemos, neprieštarauja jos 2011 m. balandžio 13 d. pasiūlymui dėl Tarybos direktyvos, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2003/96/EB, pakeičianti Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą ( 16 ). Ji siūlė iš dalies pakeisti Direktyvos 2003/96 14 straipsnį, papildant jį d punktu. Šiame punkte buvo numatytas (privalomas) atleidimas nuo mokesčių „energetikos produktams, naudojamiems veiklai, kuriai taikoma ar gali būti taikoma Sąjungos sistema, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2003/87/EB“ ( 17 ). Vis dėlto Komisija pažymi, kad tai buvo taikytina tik „su CO2 susijusiam apmokestinimui“. Siūlomu Direktyvos 2003/96 daliniu pakeitimu turėjo būti įtvirtintas aiškus skirtumas tarp, viena vertus, energijos apmokestinimo, konkrečiai susijusio su dėl atitinkamų produktų naudojimo išmetamu CO2 kiekiu, ir, kita vertus, energijos apmokestinimo, grindžiamo produktų energetiniu turiniu (bendrasis energijos suvartojimo apmokestinimas). Šildymui verslo tikslais naudojamo kuro apmokestinimas, nustatytas Direktyvos 2003/96 17 straipsnyje (įskaitant ir nustatytą siūlomame jo pakeitime), buvo susijęs su antruoju iš minėtųjų dviejų atvejų. Taigi siekdama aiškumo Komisija taip pat pasiūlė iš dalies pakeisti 17 straipsnį, papildant jį 3 dalimi, kurioje turėjo būti nustatyta, kad „apyvartinių leidimų programos“ šios nuostatos tikslais – „tai kitos apyvartinių leidimų programos, nei <...> direktyvoje 2003/87/EB nustatyta Sąjungos programa“ ( 18 ).

B. Lenkijos Respublikos argumentai

29. Kita vertus, kaip jau nurodžiau, Lenkijos Respublika teigia, kad ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema iš tiesų yra „apyvartinių leidimų programa“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį.

30. Ji tvirtina, kad ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema atitinka visus „apyvartinių leidimų programos“ kriterijus, remiantis tuo, kaip ji sumanyta, ir principais, reguliuojančiais jos veikimą. Ši sistema taip pat padeda įgyvendinti aplinkos apsaugos tikslus. Šiuo klausimu Lenkijos Respublika remiasi 2012 m. kovo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimu Komisija / Lenkija, kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad „pagrindinis <...> Direktyvos 2003/87 tikslas yra iš esmės sumažinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijas siekiant laikytis įsipareigojimų, kuriuos prisiėmė Sąjunga ir valstybės narės pagal Kioto protokolą“ ( 19 ). Lenkijos Respublika visų pirma teigia, kad Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkto ir 4 dalies formuluotėse nėra užuominų apie tai, kad aplinkos apsaugos tikslai ar energijos efektyvumo didinimas turi viršyti tai, ką galima pasiekti taikant Sąjungos teisėje nustatytą privalomą sistemą. Tokios nuomonės nepatvirtina ir Direktyvos 2003/96 28 ir 29 konstatuojamosios dalys.

31. Kadangi direktyvos 2003/96 ir 2003/87 buvo rengiamos beveik tuo pačiu metu, Lenkijos Respublika mano, kad jeigu ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema neturėtų būti laikoma „apyvartinių leidimų programa“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį, ES teisės aktų leidėjas tai būtų aiškiai nurodęs. Jos nuomone, šiomis nuostatomis buvo siekiama išvengti daug energijos naudojančių įmonių, kurioms taip pat taikoma ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema, „dvigubo apmokestinimo“.

32. Kaip teigia Lenkijos Respublika, Komisijos 2011 m. balandžio 13 d. pasiūlyme dėl Tarybos direktyvos, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2003/96/EB, buvo numatyta pakeisti Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 2 ir 3 dalis, ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą pašalinant iš „apyvartinių leidimų programų“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnį. Toks pakeitimas buvo reikalingas tik dėl to, kad pagal vis dar galiojančias taisykles ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemai šios nuostatos buvo taikomos. Bet kuriuo atveju šio pasiūlymo Taryba nepriėmė.

33. Dėl pareiškimų, kurie turėjo būti įtraukti į „Tarybos posėdžio, kuriame priimta <...> [Direktyva 2003/96]“, protokolo priedą ir kuriais remiasi Komisija, Lenkijos Respublika mano, kad jie nebuvo susiję su Direktyvos 2003/96 17 straipsnio taikymu ir buvo tik bendro pobūdžio pareiškimai; kaip pavyzdys galėtų būti tai, kad remdamasi šiuo Komisijos pasiūlymu Taryba įsipareigojo išsamiai išnagrinėti mokestines priemones, kuriomis turėjo būti papildytas tolesnis ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemos įgyvendinimas, siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo atvejų.

VI. Vertinimas

34. Remiantis suformuota jurisprudencija, vykstant procesui pagal SESV 258 straipsnį būtent Komisija turi įrodyti tariamų pažeidimų buvimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuo klausimu reikalingą informaciją ( 20 ). Taip pat, remiantis suformuota jurisprudencija, Teisingumo Teismas gali nagrinėti tik tuos ieškinio pagrindus, kuriuos Komisija suformulavo dar pagrįstos nuomonės stadijoje ( 21 ).

35. Iš to darytina išvada, kad tokio pobūdžio byloje, kai tariamas pažeidimas įrodinėjamas teigiant, kad nacionalinės teisės aktai neatitinka direktyvoje nustatytų sąlygų, Komisijos ieškinio sėkmė atitinkamai turi priklausyti nuo to, ar ji tinkamai aiškino direktyvos nuostatas, ir faktinių Komisijos išdėstytų argumentų tiek ikiteisminėje stadijoje, tiek šiame procese.

36. Kadangi šalys iš esmės sutaria dėl pagrindinių faktinių aplinkybių, bus matyti, kad šioje byloje dėmesys bus skirtas vien klausimui dėl Direktyvos 2003/96 17 straipsnio aiškinimo. Šalys sutaria, kad Lenkijos Respublika priėmė įstatymą, kuriuo atleidžiama nuo akcizo energetikos produktams (anglies ir dujų produktams), naudojamiems daug energijos naudojančių įmonių, kurioms taikoma Direktyvoje 2003/87 nustatyta ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema. Jos taip pat sutaria – ir tai svarbu dėl Komisijos argumentų, – kad šiuo nacionaliniu įstatymu toks atleidimas suteikiamas automatiškai ir neatsižvelgiant į tai, ar verslo įmonės jau pasinaudojo kokia nors paramos priemone pagal Direktyvą 2003/87, pvz., gavo nemokamų taršos leidimų. Taigi kyla klausimas, ar tokiam įgyvendinimo būdui taikomi Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktas ir 4 dalis.

37. Pagal Direktyvos 2003/96 4 straipsnį valstybės narės įpareigojamos nustatyti minimalius apmokestinimo lygius jos 2 straipsnyje išvardytiems energetikos produktams ir elektros energijai. Šiai pareigai taikomos kelios minimalaus lygio išimtys, kurios šios direktyvos 14 straipsnio atveju yra privalomos. Kitais atvejais valstybės narės gali juos taikyti pasirinktinai. Taip yra ir kalbant apie Direktyvos 2003/96 17 straipsnį, kurio aiškinimas yra šios bylos dėmesio centre.

38. Vienas iš bendrų Direktyvos 2003/96 tikslų yra atgrasyti valstybes nares nuo konkuravimo dėl įmonių gamybos vietos, siūlant žemus mokesčius už naudojant iškastinį kurą išgautą energiją. Šio tikslo siekiama nustatant minimalius Sąjungos apmokestinimo lygius, kaip nurodyta minėtos direktyvos 1 straipsnyje. Netiesioginis šios priemonės tikslas – apskritai atgrasyti nuo iškastinio kuro naudojimo. Vis dėlto pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnį valstybėms narėms leidžiama nukrypti nuo šių apmokestinimo pareigų sąlygų ir nustatyti tam tikrus atleidimo nuo akcizo ar jo sumažinimo atvejus, kai tenkinamos tame straipsnyje išdėstytos sąlygos. Jis palankus daug energijos naudojančioms įmonėms ir ne tik joms. To priežastis – kaip ir priemonių, skirtų sektoriams, kuriems gresia anglies dioksido nutekėjimo rizika, numatytų Direktyvoje 2003/87 ( 22 ), atveju – yra dvejopa. Nuostatomis siekiama išvengti rizikos, kad daug energijos naudojančios įmonės bus perkeltos į šalis, kuriose nėra tokių mokesčių arba jie daug mažesni. Tai galėtų pakenkti Europos Sąjungai, kaip pramoninei teritorijai, ir jos konkurencingumui ( 23 ). Be to, veikla gali būti perkeliama į šalis, kuriose ne tik energija daug pigesnė, bet ir apskritai aplinkosaugos standartai gerokai žemesni nei Europoje.

A. Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies ir Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkte bei 4 dalyje nurodytos sąvokos „apyvartinių leidimų programos“ aiškinimas

39. Kaip jau pažymėjau, Komisijos pozicija iš esmės grindžiama teiginiu, kad Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkte ir 4 dalyje esanti nuoroda į „apyvartinių leidimų programas“ neapima dalyvavimo ES apyvartinių taršos leidimų sistemoje.

40. Reikia pripažinti, kad Direktyvos 2003/96 17 straipsnio formuluotė nėra visiškai aiški. Jo 1 dalyje nustatyta, kad valstybės narės gali taikyti mokesčio sumažinimą energetikos produktams, naudojamiems šildymui, 1) daug energijos naudojančių įmonių naudai ir 2) kai su įmonėmis ar įmonių asociacijomis sudaromi susitarimai arba yra įgyvendinamos apyvartinių leidimų programos ar lygiaverčiai susitarimai, jeigu jų tikslai yra aplinkos apsauga ar energijos vartojimo efektyvumo didinimas. Vis dėlto norint pasinaudoti šiomis galimybėmis reikalaujama, kad, bendrai paėmus, kiekvienai įmonei būtų taikomi minimalūs direktyvoje nustatyti apmokestinimo lygiai.

41. Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad, neatsižvelgdamos į 4 straipsnio 1 dalį, valstybės narės gali visiškai neapmokestinti (direktyvos 2 straipsnyje nurodytų) energetikos produktų ir elektros energijos, kai juos naudoja „daug energijos naudojančios įmonės“, apibrėžtos Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalyje. Toliau direktyvos 17 straipsnio 3 dalyje nustatyta atskira mokesčių sumažinimo iki 50 % kategorija, „kai [nurodytus energetikos produktus ir elektros energiją] naudoja 11 straipsnyje apibrėžt[i] verslo subjektai, nenaudojantys daug energijos, kaip apibrėžta šio straipsnio 1 dalyje“.

42. Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad įmonės, kurios naudojasi 17 straipsnio 2 dalyje numatytu atleidimu nuo mokesčių arba 17 straipsnio 3 dalyje nustatytu mokesčių sumažinimu, „sudaro susitarimus, apyvartinių leidimų programas ar lygiaverčius susitarimus, kaip nurodyta 1 dalies b punkte“. Vis dėlto šie susitarimai, apyvartinių leidimų programos ar lygiaverčiai susitarimai turi leisti pasiekti aplinkos apsaugos tikslus ar energijos vartojimo efektyvumo padidinimą, „[maždaug lygiaverčius tiems, kurie būtų pasiekti], jei būtų laikomasi Bendrijos standartinių minimalių normų“. Priešingai, Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkte toks reikalavimas visai nepaminėtas ( 24 ).

43. Kadangi Lenkijos akcizo įstatyme daug energijos naudojančios įmonės apskritai atleidžiamos nuo mokesčio, aišku, kad Lenkijos akcizo įstatymo 31a straipsnio 1 dalies 8 punktą ir 31b straipsnio 1 dalies 5 punktą Lenkija grindė Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 2 dalies nuostatomis. Tai reiškia, kad, nepaisant pirmiau minėto nepakankamo bendro direktyvos 17 straipsnio aiškumo, taikoma minėtos direktyvos 17 straipsnio 4 dalis. Pagal šią nuostatą, „[į]monės, kurios naudojasi <...> sudaro <...> apyvartinių leidimų programas ar lygiaverčius susitarimus, kaip nurodyta 1 dalies b punkte“, o šios „[apyvartinių leidimų programos ar lygiaverčiai susitarimai turi leisti pasiekti aplinkos apsaugos tikslus ar energijos vartojimo efektyvumo padidinimą, maždaug lygiaverčius tiems, kurie būtų pasiekti], jei būtų laikomasi Bendrijos standartinių minimalių normų“.

44. Taigi sprendžiant, ar Lenkija įvykdė savo įsipareigojimus, svarbiausia išsiaiškinti, ką reiškia Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytos „apyvartinių leidimų programos“. Taip pat reikia išsiaiškinti, pirma, kada gali būti laikoma, kad tokia sistema pasiekti „aplinkos apsaugos tikslus ar energijos vartojimo efektyvumo padidinimą“ pagal 17 straipsnio 4 dalies formuluotę, ir, antra, ar atitinkamas rezultatas „maždaug lygiavertis tam, kuris būtų pasiektas, jei būtų laikomasi Bendrijos standartinių minimalių normų“. Vis dėlto, kaip bus matyti, Teisingumo Teismas negali išnagrinėti antrojo iš šių reikalavimų kaip ieškinio pagrindo. Kad ir kaip būtų, šio klausimo nagrinėjimas gali padėti išaiškinti visą nuostatą.

45. Šalys sutaria, kad ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema turi visus „apyvartinių leidimų programos“ požymius. Kalbant apie toliau Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 4 dalyje išdėstytą reikalavimą, t. y. kad turi būti pasiekti aplinkos apsaugos ar padidinto energijos efektyvumo tikslai, ši nuostata aiškinama skirtingai. Klausimas, ar apyvartinių leidimų programa leidžia pasiekti aplinkos apsaugos ar padidinto energijos efektyvumo tikslus, gali būti vertinamas skirtingai. Galima būtų teigti, kad pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį pakanka, jog dalyvaujant apyvartinių leidimų programoje savaime pasiekiami aplinkos apsaugos tikslai ar energijos vartojimo efektyvumo padidinimas, nes tokie yra šios sistemos tikslai. Tokiu argumentu remiasi Lenkija. Alternatyviai galima būtų teigti, kad prisijungiant prie apyvartinių leidimų sistemos taip pat turi būti akivaizdžiai pasiekiami tokie tikslai. Vis dėlto, vertinant abstrakčiai, dalyvavimas ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemoje, be abejo, atitinka pastarąjį reikalavimą. Galiausiai, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema prisidedama prie aplinkos apsaugos tikslų, mažinant šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimą ( 25 ), o tai reiškia, kad ji taip pat savaime atitinka kitus Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytus reikalavimus.

46. Vis dėlto nagrinėjant konkretų atvejį galbūt negalima būti užtikrintiems dėl šio vertinimo. Nors pagal Lenkijos akcizo įstatymo 31c straipsnyje pateiktą prielaidą daug energijos naudojančios įmonės automatiškai atleidžiamos nuo akcizų energetikos produktų naudojimui šildymo reikmėms, toms pačioms įmonėms dėl jų įrenginių, kuriems, manoma, gresia didelė anglies dioksido nutekėjimo rizika ( 26 ), 100 % taršos leidimų suteikiama nemokamai, remiantis šiuo metu galiojančiu Direktyvos 2003/87 10b straipsniu. Tai reiškia, kad jos iš tiesų nepatirs finansinės naštos pagal ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą, taigi būtų galima tvirtinti, kad šių įmonių dalyvavimas ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemoje neleidžia pasiekti aplinkos apsaugos tikslus ar energijos vartojimo efektyvumo padidinimą, nes jos nėra skatinamos elgtis tokiu būdu. Taigi galima būtų teigti, kad atleidimas nuo akcizo energetikos produktų naudojimui šildymo reikmėms yra nepagrįstas. Tai dar labiau akivaizdu įvertinus antrą Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 4 dalies sąlygą, kurioje reikalaujama, kad būtų pasiekti „aplinkos [apsaugos tikslai ar energijos vartojimo efektyvumo padidinimas, maždaug lygiaverčiai tiems, kurie būtų pasiekti], jei būtų laikomasi Bendrijos standartinių minimalių normų“ ( 27 ).

47. Nuoroda į „Bendrijos standartines minimalias normas“, atrodo, yra nuoroda į Direktyvoje 2003/96 nustatytą minimalų apmokestinimo lygį, nors, jeigu toks buvo ketinimas, būtų buvę naudinga tai aiškiai nurodyti direktyvos 17 straipsnio 4 dalyje. Atitinkamai joje, kaip matyti, nurodyta, kad bet kokia įmonė, norinti pasinaudoti atleidimu nuo akcizo (ar jo sumažinimu), privalo įrodyti, kad dalyvaudama apyvartinių leidimų programoje ji pasiekė aplinkos apsaugos tikslus ar energijos vartojimo efektyvumą, maždaug prilygstančius tiems, kurie būtų pasiekti jos produktams taikant minimalų akcizo lygį. Bent jau kai kuriais atvejais tam, kad būtų įrodytas toks hipotetinis faktinių aplinkybių neatitinkantis scenarijus, gali tekti pateikti sudėtingų ekonometrinių ir kitokių įrodymų. Kita vertus, akivaizdu, kad negalima tiesiog neatsižvelgti teisės akte nustatytą kriterijų, kad ir kaip sudėtinga būtų jį taikyti.

48. Matyti, kad daug energijos naudojančioms įmonėms, priklausančioms sektoriams, kuriems gresia didelė anglies dioksido nutekėjimo rizika, 100 % leidimų pagal ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą remiantis Direktyva 2003/87 gali būti išduodama nemokamai. Visa tai rodo, kad tokiais atvejais kriterijus dėl aplinkos apsaugos tikslų ar energijos vartojimo efektyvumo padidinimo, maždaug lygiaverčių tam, kuris būtų pasiektas, jei būtų laikomasi Bendrijos standartinių minimalių normų, nėra įvykdytas. Bet kuriuo atveju, automatiškai atleidžiant daug energijos naudojančias įmones nuo akcizo už šildymui naudojamus anglies produktus ir dujų produktus, Lenkijos akcizo įstatyme niekaip neatsižvelgiama į šį kriterijų.

49. Vis dėlto šioje byloje Komisija nesirėmė šiuo argumentu. Iš tiesų Komisija teigia, kad sąvoką „apyvartinių leidimų programos“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį, reikėtų aiškinti taip, kad ji neapima ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemos. Ji baiminasi, kad Direktyva 2003/87 nebegalėtų pasiekti savo tikslo skatinti šiltnamio efektą sukeliančių išmetamųjų dujų emisijų mažinimą, jeigu valstybėms narėms būtų leidžiama atleisti daug energijos naudojančias įmones nuo minimalių akcizo lygių vien dėl to, kad jos dalyvauja ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemoje.

50. Taigi Komisija tvirtino, kad nuoroda į apyvartinių leidimų programą turi būti laikoma nuoroda į programą, kurioje susijusios įmonės dalyvauja savanoriškai, o ne tokią privalomą programą, kaip ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema. Ji taip pat tvirtina, kad Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkte ir 4 dalyje nustatytos lengvatos taikomos tik programai, kuria pasiekiami didesni aplinkos apsaugos ar energijos vartojimo efektyvumo tikslai nei tie, kurie pasiekiami privalomomis ES priemonėmis, neatsižvelgiant į tai, kad tokie tikslai apskritai negalėtų būti pasiekti, jeigu daug energijos naudojančios įmonės 100 % savo taršos leidimų gautų nemokamai. Nors Direktyvos 2003/96 17 straipsnis daugeliu atžvilgių gali būti dviprasmiškas, esama šios nuostatos formuluotė nepagrindžia bet kokio tvirtinimo, kad apyvartinių leidimų programos, kaip jos suprantamos pagal šias nuostatas, turi pasiekti aplinkos apsaugos ir energijos vartojimo efektyvumo tikslus, viršijančius tuos, kurie pasiekiami privalomomis Sąjungos priemonėmis.

51. Komisija pateikia argumentą, kad pareiškimais, kurie turėjo būti įtraukti į Tarybos posėdžio, kuriame priimta Direktyvos 2003/96, protokolo priedą, patvirtinama, jog apmokestinimas pagal Direktyvą 2003/96 ir ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema turi koegzistuoti. Vis dėlto šis argumentas neįtikina. Tokie protokolai nėra teisės aktų tekstai ir negali pakeisti kitais atžvilgiais aiškaus aprašymo ES teisės akte: „apyvartinių leidimų programos <...> [jeigu j[os] leidžia pasiekti aplinkos apsaugos tikslus ar padidinti energijos vartojimo efektyvumą]“. Taip pat nėra visiškai aiški ir tokia šiame protokole pateiktų pareiškimų reikšmė, kokią nurodo Komisija.

52. Be to, nors tiesa, kad Direktyva 2003/87 funkcionuoja remiantis tuo, kad taršos leidimų kaina veikia kaip paskata diegti technologijas, išmetančias mažiau šiltnamio efektą sukeliančių dujų, per keletą metų Direktyva 2003/87 gerokai patobulinta, o Direktyva 2003/96 – ne. Tai iliustruoja ta faktinė aplinkybė, kad Direktyva 2003/87 taisyklėmis dėl anglies dioksido nutekėjimo (susijusio su didesne rizika daug energijos naudojančiose pramonės šakose) buvo papildyta tik Direktyva 2009/29/EB ( 28 ).

53. Be to, reikėtų nepamiršti, kad Direktyvos 2003/96 17 straipsniu buvo siekiama sumažinti mokesčius tik šildymui naudojamų energetikos produktų vartojimui, stacionariems varikliams, statybos ir viešuosiuose darbuose naudojamiems įrenginiams bei mašinoms (remiantis tos direktyvos 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktais) ir elektros energijai. Kita vertus, Direktyva 2003/87 siekiama išvengti teršalų išmetimo vykdant įvairias veiklas, kai susidaro šiltnamio efektą sukeliančios dujos. Nors Direktyvos 2003/96 17 straipsnis ir Direktyva 2003/87 akivaizdžiai persidengia, nematau (ir dėl to tenka apgailestauti), kad ES teisės aktų leidėjas būtų šį klausimą nuosekliai išsprendęs. Tai taip pat reiškia, kad sudėtinga apriboti vienos priemonės taikymą tam, kad būtų apsaugotas kitos priemonės, kuri, be kita ko, metams bėgant gerokai pasikeitė, veiksmingumą ( 29 ). Galima pridurti, kad jeigu ES teisės aktų leidėjas norėjo netaikyti šio reguliavimo dalyvavimui ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemoje, taip galėjo būti ir nurodyta, jau vien atsižvelgiant į tai, kad taršos leidimų prekybos sistema pati buvo sukurta direktyva (Direktyva 2003/87), priimta praėjus dviem savaitėms po Direktyvos 2003/96 priėmimo.

54. Kalbant apie Komisijos argumentą, kad Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktas ir 4 dalis apima tik savanoriškas apyvartinių leidimų programas, būtų galima sutikti, kad atrodo, jog direktyvos 17 straipsnio 4 dalies redakcijose kai kuriomis kalbomis matomas savanoriškas dalyvavimo apyvartinių leidimų programoje pobūdis. Redakcijoje anglų kalba 4 dalyje nurodyta: „sudaro susitarimus, apyvartinių leidimų programas ar lygiaverčius susitarimus“ („shall enter into the agreements, tradable permit schemes or equivalent arrangements“) ( 30 ). Dėl to gali kilti klausimas, ar ši nuostata apima tik tokią apyvartinių leidimų programą, kurią įmonė „sudaro“. Jeigu taip, tai savo ruožtu reikštų, kad kalbama apie tam tikrą (savanorišką ar ne) „veiksmą“.

55. Kaip Teisingumo Teismas pažymėjo Sprendime ExxonMobil Production Deutschland ( 31 ), remiantis Direktyvos 2003/87 2 straipsnio 1 dalimi, kurioje apibrėžta jos taikymo sritis, ši direktyva taikoma II priede išvardytų šiltnamio efektą sukeliančių dujų „emisijoms“, tarp kurių yra CO2, „susidarantis dėl šios direktyvos I priede išvardytų veiklos rūšių vykdymo“ ( 32 ). Taigi nereikalaujama savanoriškų ar nesavanoriškų bet kurios įmonės veiksmų. Jeigu įrenginys atitinka reikalavimus, jam taikoma ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema, ir įmonė pagal Direktyvos 2003/87 12 straipsnio 3 dalį privalo atsisakyti tokio leidimų skaičiaus, kuris atitiktų įrenginio išmestą teršalų kiekį.

56. Vis dėlto aiškinimo, kad programoms būtina tai, ką galima pavadinti „savanorišku prisijungimo veiksmu“, nepatvirtina redakcijos visomis kalbomis ( 33 ). Be to, Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 4 dalies formuluotė nurodo „susitarimus, apyvartinių leidimų programas ar lygiaverčius susitarimus, kaip nurodyta 1 dalies b punkte“. Mano nuomone, dėl šių konkrečių žodžių įtraukimo sudėtinga padaryti bet kokią kitą išvadą, išskyrus tą, kad 17 straipsnio 1 dalies b punkte (kurio formuluotėje nėra galimos nuorodos į savanoriškumą) ( 34 ) nurodytos „apyvartinių leidimų programos“ yra tos pačios, apie kurias kalbama Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 4 dalyje, taigi abi nuostatos apima dalyvavimą privalomoje programoje. Būtent ši formuluotė yra lemiama dėl Komisijos argumentų šioje byloje.

57. Tiesa, kad direktyvos 29 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog „[v]erslo įmonių pradedami [sudaromi] susitarimai dėl žymaus aplinkos apsaugos ir energijos [vartojimo] efektyvumo padidinimo verti dėmesio; iš šių įmonių tos, kurios naudoja daug energijos, nusipelno, jog būtų nagrinėjamos [turėtų būti vertinamos] ypatingai“. Vis dėlto šis bendras principinis teiginys negali paneigti aiškių formuluočių, kurias ES teisės aktų leidėjas faktiškai pateikė 17 straipsnio 1 dalies b punkte ir 17 straipsnio 4 dalyje. Jeigu dalyvavimo ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemoje būtų ketinta šia prasme nelaikyti „apyvartinių leidimų programa“, ES teisės aktų leidėjas galėjo (ir turėjo) aiškiai tai nurodyti.

B. Prieštaravimo pagrindas

58. Kaip nurodžiau pirmiau, Komisija savo prieštaravimo negrindė tuo, kad Lenkijos akcizo įstatymu atleidžiama nuo minimalaus apmokestinimo lygio dėl anglies ir dujų, kurias šildymui naudoja daug energijos naudojančios įmonės, ir kad tai padaryta neįvertinus, ar dalyvaujant ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemoje pasiekta aplinkos apsaugos tikslų ar energijos vartojimo efektyvumo padidinimo, maždaug lygiaverčių tiems, kurie būtų pasiekti, jei būtų laikomasi Bendrijos standartinių minimalių normų. Ji pateikė vienintelį argumentą, t. y. kad ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema per se nėra „apyvartinių leidimų programa“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį, nes, kaip ji teigia, šias nuostatas atitinka tik apyvartinių leidimų programa, kurioje verslo įmonė dalyvauja savanoriškai ir kuria pasiekiami aplinkos apsaugos ar padidinto energijos vartojimo efektyvumo tikslai nėra tie patys, kurių siekiama ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema.

59. Komisija taip pat netvirtino, kad vien taikant Direktyvą 2003/87 šiuo atveju gali būti nepasiekti aplinkos apsaugos ar padidinto energijos vartojimo efektyvumo tikslai, nes šios direktyvos taisyklių, kaip antai numatančių, kad 100 % taršos leidimų išduodama nemokamai įrenginiams, kuriems gresia anglies dioksido nutekėjimo rizika, taikymas reiškia, kad įmonės neturės paskatų sumažinti išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio.

60. Vis dėlto dėl visų išvardytų priežasčių nemanau, kad galima pritarti konkrečiam Komisijos argumentui, susijusiam su žodžių „apyvartinių leidimų programos“ reikšme, atsižvelgiant į esamas aiškias Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punkto ir 4 dalies formuluotes.

61. Iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 120 straipsnio c punkto ir su juo susijusios jurisprudencijos matyti, kad bet kuriame ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pateikta pagrindų santrauka ir ši informacija turi būti pakankamai aiški bei tiksli, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Teisingumo Teismas – vykdyti teisminę kontrolę.

62. Taigi pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis pagrįstas ieškinys, turi būti nuosekliai išdėstytos ir suprantamos iš paties ieškinio teksto ( 35 ), o jame pateikiamus reikalavimus reikia suformuluoti nedviprasmiškai, siekiant išvengti Teisingumo Teismo sprendimo ultra petita arba jo nepriėmimo dėl kurio nors prieštaravimo ( 36 ). Šioje byloje, kadangi Komisija savo ieškinį grindė vieninteliu pagrindu dėl pažeidimo, t. y. kad „apyvartinių leidimų programos“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies b punktą ir 4 dalį, apima tik savanoriškas programas, kuriomis pasiekiami didesni aplinkos apsaugos ir energijos taupymo tikslai, nei pasiekiami privalomomis ES programomis, turi būti nagrinėjamas tik šis pagrindas. Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl kitų pagrindų ir reikalavimų, nei pateiktieji pagal SESV 258 straipsnį pareikštame Komisijos ieškinyje ( 37 ).

63. Kadangi Komisijos argumentai nepagrindžia išvados, kad Lenkijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Direktyvos 2003/96 17 straipsnį, privalau padaryti išvadą, kad Komisija neįrodė savo reikalavimų pagrįstumo.

VII. Bylinėjimosi išlaidos

64. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Lenkijos Respublika paprašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Komisijos, o Komisija bylą pralaimėjo, Komisijai turi būti nurodyta padengti savo ir Lenkijos Respublikos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

VIII. Išvada

65. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui: Pirma, atmesti ieškinį. Antra, priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) Direktyva, pakeičianti Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą (OL L 283, 2003, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 405).

( 3 ) Žr., inter alia, Direktyvos 2003/96 2, 3 ir 4 konstatuojamąsias dalis.

( 4 ) Apskritai dėl aplinkos apsaugos tikslų taip pat žr., inter alia, 6, 7, 11, 12 konstatuojamąsias dalis. Taip pat žr. 2018 m. kovo 7 d. Sprendimą Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168, 34 punktas).

( 5 ) Dz. Ustaw RP (Lenkijos Respublikos įstatymų leidinys), 2014 m., poz. 752, iš dalies pakeistas.

( 6 ) Redakcija su daliniais pakeitimais, padarytais 2016 m. spalio 21 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Lenkijos akcizo įstatymas, įsigaliojusi nuo 2017 m. liepos 1 d.

( 7 ) Šia nuostata įstatymas papildytas 2013 m. rugsėjo 27 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Lenkijos akcizo įstatymas, įsigaliojusiu 2013 m. lapkričio 1 d.

( 8 ) Redakcija su daliniais pakeitimais, padarytais 2016 m. spalio 21 d. Įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Lenkijos akcizo įstatymas, įsigaliojusi nuo 2017 m. liepos 1 d.

( 9 ) 2003 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, nustatanti šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 96/61/EB (OL L 275, 2003, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 631).

( 10 ) Žr. Direktyvos 2003/87 1 straipsnio 1 dalį.

( 11 ) Bendrosios gairės dėl Tarybos direktyvos, pakeičiančios Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą, Tarybos dokumentas 13253/03 ADD1.

( 12 ) Žr. Direktyvos 2003/87 7 konstatuojamąją dalį.

( 13 ) Tam tikrų valstybės pagalbos priemonių, susijusių su šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema po 2012 m., gairės (OL C 158, 2012, p. 4).

( 14 ) Komisijos sprendimas C(2019) 6371 final dėl netiesioginių su išmetamaisiais teršalais susijusių išlaidų kompensavimo Lenkijoje. Sprendimas nereikšti prieštaravimų paskelbtas OL C 354, 2019, p. 1.

( 15 ) Lenkija nustatė mechanizmą, pagal kurį prašant sistemoje nustatytos kompensacijos įmonė turi deklaruoti, kad ji atsisakė paramos pagal Lenkijos akcizo įstatymą, apie tai pranešė atitinkamam subjektui (elektros tiekėjui arba ginčus sprendžiančiai institucijai) ir grąžino bet kokią anksčiau pagal šį įstatymą (ar, iš tiesų, bet kuriuos kitus teisės aktus) gautą paramą; žr. ten pat, 27 punktas.

( 16 ) COM(2011) 169 final. Komisijos pasiūlymo atšaukimas, OL C 80, 2015, p. 17.

( 17 ) Toks patikslinimas taip pat yra Komisijos naujausiame 2021 m. liepos 14 d. Pasiūlyme dėl Tarybos direktyvos, pakeičiančios Sąjungos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą, 18 straipsnio b punkto antroje pastraipoje (COM(2021) 563 final).

( 18 ) Ten pat. Taip pat žr. pasiūlymo 22 konstatuojamosios dalies paskutinį sakinį, kuriame nurodyta: „Be to, reikėtų aiškiai pažymėti, kad nuorodos į apyvartinių leidimų programas Direktyvos 2003/96/EB 17 straipsnyje neapima Sąjungos sistemos pagal Direktyvą 2003/87/EB“.

( 19 ) C‑504/09 P, EU:C:2012:178, 77 punktas.

( 20 ) 2011 m. gegužės 19 d. Sprendimas Komisija / Malta (C‑376/09, EU:C:2011:320, 32 punktas ir nurodyta jurisprudencija) ir 2021 m. sausio 14 d. Sprendimas Komisija / Italija (Kompensacija degalams įsigyti) (C‑63/19, EU:C:2021:18) 74 punktas).

( 21 ) Šiuo klausimu žr., inter alia, 2004 m. birželio 24 d. Sprendimą Komisija / Nyderlandai (C‑350/02, EU:C:2004:389, 20 punktas), 2010 m. balandžio 29 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (C‑160/08, EU:C:2010:230, 43 punktas) ir 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑237/12, EU:C:2014:2152, 74 punktas).

( 22 ) Žr. Direktyvos 2003/87, iš dalies pakeistos 2018 m. kovo 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2018/410, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2003/87/EB siekiant ekonomiškai efektyviai dar labiau sumažinti išmetamųjų teršalų kiekį ir paskatinti investicijas į mažo anglies dioksido kiekio technologijas ir Sprendimas (ES) 2015/1814 (OL L 76, 2018, p. 3), 10a straipsnio 6 dalį ir 10b straipsnį.

( 23 ) Žr. nuorodą Direktyvos 2003/96 28 konstatuojamojoje dalyje.

( 24 ) Kai kurie ekspertai Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalį aiškina kaip nustatančią sąlygas, kurias reikėtų taikyti šios nuostatos 2 ir 3 dalims (žr. Deloitte, Technical and legal aspects of Council Directive 2003/96/EC of 27 October 2003 restructuring the Community framework for the taxation of energy products and electricity, p. 204). Kiti Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 2 ir 3 dalis aiškina kaip šioje direktyvoje nustatyto reikalavimo kiekvienai įmonei, bendrai paėmus, taikyti minimalius apmokestinimo lygius išimtis. Vis dėlto tam būtina tenkinti šios nuostatos 4 dalyje nustatytas sąlygas. Dėl skirtingų valstybių narių skirtingo požiūrio į šį reikalavimą žr. ten pat, p. 205 ir 206. Kadangi šioje byloje nekeliamas klausimas, ar minimalūs „apmokestinimo lygiai, bendrai paėmus, taikomi kiekvienai įmonei“, galima daryti prielaidą, kad Komisija, kaip ir Lenkijos vyriausybė, laikosi minėto antrojo aiškinimo.

( 25 ) Komisija netvirtina, kad Lenkijos akcizo įstatyme pateikta „daug energijos naudojančių įmonių“ apibrėžtimi peržengiamos Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytos ribos.

( 26 ) Kaip galima suprasti iš Direktyvos 2003/87, iš dalies pakeistos Direktyva (ES) 2018/410 (dėl sektorių, kuriems gresia didelė anglies dioksido nutekėjimo rizika, nustatymo iki šio pakeitimo žr. 2009 m. gruodžio 24 d. Komisijos sprendimą, kuriuo pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/87/EB nustatomas sektorių ir jų pošakių, kuriems būdinga didelė anglies dioksido nutekėjimo rizika, sąrašas (OL L 1, 2010, p. 10)), 30 straipsnio, Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 1 dalies a punkte apibrėžta „daug energijos naudojančių“ įmonių sąvoka nėra tapati įmonių, kurioms „gresia didelė anglies dioksido nutekėjimo rizika“, sąvokai pagal Direktyvos 2003/87 10b straipsnį, nors iš tiesų daugeliui verslo įmonių taikomos jos abi.

( 27 ) Išskirta mano. Direktyvos 2003/96 17 straipsnio 4 dalyje reikalaujama, kad apyvartinių leidimų programa turi leisti pasiekti aplinkos apsaugos tikslus ar energijos vartojimo efektyvumo padidinimą, maždaug lygiaverčius tiems, kurie būtų pasiekti, jei būtų laikomasi Bendrijos standartinių minimalių normų. Žodžiai „turi leisti“ išreiškia aiškų įpareigojimą. Neatrodo, kad sąvoka „maždaug lygiaverčiai“ būtų labai dažnai vartojama ES teisės aktuose, tačiau yra keletas pavyzdžių. Vis dėlto Teisingumo Teismas jos išsamiai nenagrinėjo. 2014 m. sausio 16 d. Sprendime Komisija / Ispanija (C‑67/12, EU:C:2014:5, 72 punktas) Teisingumo Teismas nagrinėjo Direktyvos 2002/91 8 straipsnio b punktą, kuriame nustatyta, kad „[b]endras rezultatas taikant šį būdą didele dalimi turi sutapti su a punkte pateiktomis nuostatomis“. Teisingumo Teismas nesutiko su perkėlimu, nes, inter alia, nelaikė priežiūros įmonėms, o ne nepriklausomiems ekspertams nustatytos pareigos „apytikriai prilygstančia“. Tai bent jau rodo, kad Teisingumo Teismas pasirengęs išsamiai išnagrinėti šį kriterijų.

( 28 ) 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, iš dalies keičianti Direktyvą 2003/87/EB, siekiant patobulinti ir išplėsti Bendrijos šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą (OL L 140, 2009, p. 63).

( 29 ) Vis dėlto nėra ir tokios taisyklės, kad reikia vengti dvigubos naštos ar, iš tiesų, dvigubo apmokestinimo, kaip teigia Lenkijos Respublika. Priešingai, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad Direktyva 2003/96 nepanaikinamas bet koks dvigubo apmokestinimo pavojus. Netgi taikant privalomą išimtį pagal Direktyvos 2003/96 14 straipsnį, remdamosi jos 14 straipsnio 1 dalies a punktu, valstybės narės gali apmokestinti „energetikos produktus ir elektros energiją“, jei tai daroma siekiant aplinkos apsaugos tikslų. Dėl šio klausimo žr. 2015 m. birželio 4 d. Sprendimą Kernkraftwerke Lippe-Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, 51 punktas) ir 2018 m. kovo 7 d. Sprendimą Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168, 32 punktas).

( 30 ) Prancūzų kalba – „acceptent les accords ou les régimes de permis négociables ou les mesures équivalentes“, ispanų kalba – „suscribirán los acuerdos, regímenes de permisos negociables o medidas equivalentes“, nyderlandų kalba – „gaan overeenkomsten, regelingen inzake verhandelbare vergunningen of gelĳkwaardige regelingen aan“, italų kalba – „sottoscrivono gli accordi, i regimi concernenti diritti commercializzabili o le misure equivalenti“. Tačiau kitaip yra vokiečių kalba – „gelten die <…> genannten Vereinbarungen, Regelungen über handelsfähige Zertifikate oder gleichwertigen Regelungen“, portugalų kalba – „devem ser partes nos acordos, regimes de autorização negociáveis ou convénios equivalentes“ ir švedų kalba – „genomföra de system för handel med utsläppsrätter eller likvärdiga arrangemang“.

( 31 ) 2019 m. birželio 20 d. sprendimas (C‑682/17, EU:C:2019:518).

( 32 ) 2019 m. birželio 20 d. Sprendimas ExxonMobil Production Deutschland (C‑682/17, EU:C:2019:518, 47 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

( 33 ) Žr. redakcijas vokiečių, portugalų ir švedų kalbomis 30 išnašoje.

( 34 ) Anglų kalba – „where tradable permit schemes or equivalent arrangements are implemented“, prancūzų kalba – „des régimes de permis négociables ou des mesures équivalentes sont mises en œuvre“, ispanų kalba – „se apliquen regímenes de permisos negociables o medidas equivalentes“, portugalų kalba – „sejam <…> aplicados regimes de autorização negociáveis ou convénios equivalentes“, nyderlandų kalba – „regelingen inzake verhandelbare vergunningen of gelĳkwaardige regelingen worden toegepast“, vokiečių kalba – „es werden Regelungen über handelsfähige Zertifikate oder gleichwertige Regelungen umgesetzt“, italų kalba – „attuati regimi concernenti diritti commercializzabili o misure equivalenti“ ir švedų kalba – „eller när system för handel med utsläppsrätter eller likvärdiga arrangemang har genomförts“.

( 35 ) Iš tiesų nuo jau nuo pat Komisijos pagrįstos nuomonės pateikimo momento.

( 36 ) 2010 m. spalio 28 d. Sprendimas Komisija / Malta (C‑508/08, EU:C:2010:643, 16 punktas).

( 37 ) Dėl šio klausimo žr. 2006 m. birželio 15 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑255/04, EU:C:2006:401, 24 punktas), 2007 m. sausio 11 d. Sprendimą Komisija / Graikija (C‑251/04, EU:C:2007:5, 27 punktas) ir 2010 m. spalio 28 d. Sprendimą Komisija / Malta (C‑508/08, EU:C:2010:643, 16 punktas).