ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Be to, kaip tvirtina Komisija, teiginį, kad visi trumpalaikiai meno sektoriaus darbuotojai, kaip jie suprantami pagal Liuksemburgo teisę, įgyvendina laikinus projektus, paneigia Darbo kodekso L. 122‑1 straipsnio tekstas. Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 7 ir 24 punktų, šio straipsnio 1 dalyje nustatyta taisyklė, kad terminuotas darbo sutartis išimties tvarka galima sudaryti konkrečioms nenuolatinėms užduotims atlikti. Šio straipsnio 2 dalyje pateikiama šios taisyklės taikymo pavyzdžių, tarp kurių „darbo vietos tam tikruose sektoriuose, į kurias dėl atliekamos veiklos pobūdžio arba dėl šioms darbo vietoms būdingo laikinumo įprasta įdarbinti nesudarant neterminuotų darbo sutarčių; šių sektorių ir darbo vietų sąrašas paskelbtas Didžiosios Hercogystės teisės aktuose“. Tačiau to paties straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad „nukrypstant nuo šio straipsnio (1) ir (2) dalių“ terminuotas darbo sutartis galima sudaryti ir su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais.
Vadinasi, prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl Sąjungos akto galiojimo gali būti atmestas tik tuomet, jeigu ieškinys dėl Sąjungos akto panaikinimo būtų akivaizdžiai priimtinas, tokį ieškinį galintis pareikšti fizinis arba juridinis asmuo jo nepareiškė per nustatytą terminą ir nacionaliniame teismo procese remiasi šio akto neteisėtumu siekdamas, kad nacionalinis teismas kreiptųsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl minėto akto galiojimo, ir taip išvengdamas šio akto galutinio pobūdžio, kurį jis šio asmens atžvilgiu įgyja pasibaigus ieškinio pareiškimo terminui (šiuo klausimu žr. 1994 m. kovo 9 d. Sprendimo TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, EU:C:1994:90, 18 punktą ir 2001 m. vasario 15 d. Sprendimo Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, 30 punktą).

Nėra akivaizdu, kaip tai suprantama pagal 1994 m. kovo 9 d. Sprendimo TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90) ir 2001 m. vasario 15 d. Sprendimo Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101) pagrindu suformuotą jurisprudenciją, kad asmenų, esančių tokioje padėtyje kaip apeliantai pagrindinėje byloje, Europos Sąjungos Bendrajame Teisme pareikšti ieškiniai dėl 2010 m. liepos 12 d. Tarybos įgyvendinimo reglamento (ES) Nr. 610/2010, kuriuo įgyvendinama Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalis ir kuriuo panaikinamas Įgyvendinimo reglamentas (ES) Nr. 1285/2009, ar už jį ankstesnių Sąjungos aktų, susijusių su organizacijos „Tamil Eelamo išlaisvinimo tigrai (TEIT)“ įtraukimu į 2001 m. gruodžio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu, 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą, panaikinimo būtų priimtini.

Visų pirma, patys apeliantai pagrindinėje byloje nebuvo įtraukti į lėšų įšaldymo sąrašą.

Be to, nėra akivaizdu, kad šie aktai buvo „konkrečiai“ su jais susiję, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. TEIT organizacijos įtraukimas į lėšų įšaldymo sąrašą yra visuotinai taikomas kitiems nei ši organizacija asmenims dėl to, kad jis įpareigoja neapibrėžtą asmenų grupę laikytis konkrečių minėtai organizacijai nustatytų apribojimų (šiuo klausimu žr. 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija, C‑402/05 P ir C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 241–244 punktus, 2010 m. birželio 29 d. Sprendimo E ir F, C‑550/09, EU:C:2010:382, 51 punktą ir 2013 m. balandžio 23 d. Sprendimo Gbagbo ir kt. / Taryba, C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258, 56 punktą).

Galiausiai apeliantų pagrindinėje byloje padėtį tiesiogiai paveikė ne su tuo įtraukimu susiję Sąjungos aktai, o sankcijų, pagrįstų vien Nyderlandų įstatymu, kuriame, be kitų aspektų, atsižvelgta į minėtą įtraukimą, skyrimas.

(žr. 70, 72–75 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Priemonės, kurioms priimti reikalingas politinis sprendimas, kurį priima tik Sąjungos teisės aktų leidėjas, nes jos yra būtinos bendros žemės ūkio ir bendros žuvininkystės politikos tikslams siekti, turi būti grindžiamos SESV 43 straipsnio 2 dalimi. Vis dėlto, priimant priemones dėl žvejybos galimybių nustatymo ir paskirstymo pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį toks vertinimas nebūtinas, nes tokios priemonės iš esmės yra techninio pobūdžio ir laikoma, kad jos priimamos įgyvendinant pagal SESV 43 straipsnio 2 dalį priimtas nuostatas.

Be to, SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalimis siekiama skirtingų tikslų ir kiekviena iš jų turi konkrečią taikymo sritį, dėl to jos, grindžiant tam tikrų bendros žemės ūkio politikos priemonių priėmimą, gali būti naudojamos atskirai, nes priimdama aktus pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį Taryba turi veikti neviršydama savo kompetencijos ir prireikus laikydamasi teisinio pagrindo, jau nustatyto taikant SESV 43 straipsnio 2 dalį. Šiuo klausimu negali būti pagrįstai teigiama, jog tarp šių dviejų nagrinėjamų normų yra hierarchija. Iš tiesų Taryba gali naudotis jai SESV 43 straipsnio 3 dalimi suteikta kompetencija, nors Sąjungos teisės aktų leidėjas, įgyvendindamas jam SESV 43 straipsnio 2 dalimi suteiktą kompetenciją, dar nėra nustatęs teisinio pagrindo.

(žr. 55, 58, 59 punktus)
Direktyvos 2005/29 dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Direktyvą 84/450, direktyvas 97/7, 98/27 bei 2002/65 ir Reglamentą Nr. 2006/2004 7 straipsnio 1 ir 3 dalys turi būti aiškinamos taip, kad siekiant įvertinti, ar komercinė veikla turi būti laikoma klaidinančiu informacijos neatskleidimu, reikia atsižvelgti į šios veiklos kontekstą, be kita ko, į vykdant minėtą komercinę veiklą naudojamai komunikacijos priemonei būdingus apribojimus, į šios komunikacijos priemonės apribojimus apimties arba laiko prasme ir į bet kokią priemonę, kurios prekybininkas ėmėsi siekdamas pateikti informaciją vartotojui kitais būdais, net jei toks reikalavimas aiškiai neišplaukia iš atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos teksto.

Direktyvos 2005/29 dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Direktyvą 84/450, direktyvas 97/7, 98/27 bei 2002/65 ir Reglamentą Nr. 2006/2004 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad klaidinančia turi būti laikoma komercinė veikla, kai produkto kaina išskaidoma į kelis elementus ir pabrėžiamas vienas iš tų elementų, jeigu tokia veikla gali, pirma, sudaryti vidutiniam vartotojui klaidingą įspūdį, kad jam siūloma palanki kaina, ir, antra, paskatinti šį vartotoją priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas, atsižvelgęs į visas reikšmingas aplinkybes. Tačiau į laiko suvaržymus, kurie gali būti taikomi kai kurioms komunikacijos priemonėms, kaip antai televizijos reklamos intarpams, negali būti atsižvelgiama siekiant įvertinti, ar komercinė veikla yra klaidinanti remiantis šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi.

Kai produkto, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio c punktą, kainą sudaro kelios sudėtinės dalys ir parduodant ypač pabrėžiama viena iš jų, o kita, kuri vis dėlto yra neišvengiamas ir numatomas kainos elementas, visiškai nenurodoma arba pateikiama mažiau pastebimu būdu, visų pirma reikia įvertinti, ar toks pateikimas gali lemti klaidingą bendro pasiūlymo suvokimą. Taip bus, be kita ko, tuomet, jei vidutinis vartotojas susidarys klaidingą įspūdį, kad jam siūloma ypač palanki kaina, nes jis klaidingai patikėjo, kad turės mokėti tik vieną – pabrėžtą – kainos sudėtinę dalį, o tai turi įvertinti nacionalinis teismas.

Be to, kai kaina išskaidyta į kelias sudedamąsias dalis, siekiant įvertinti, ar atitinkama komercinė veikla gali paskatinti vidutinį vartotoją priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs, be kita ko, yra svarbu tai, ar nenurodyta arba mažiau matoma sudėtinė dalis sudaro reikšmingą bendros kainos dalį.

(žr. 43, 44, 47, 49 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
Direktyvos 2006/112 dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 1 straipsnio 2 dalies ir 2 straipsnio 1 dalies c punkto nagrinėjimas, atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje įtvirtintą teisę į veiksmingą teisinę gynybą ir procesinio lygiateisiškumo principą, neatskleidė nieko, kas darytų įtaką jų galiojimui, tiek, kiek pagal šias nuostatas advokatų paslaugos, teikiamos asmenims, negaunantiems nemokamos teisinės pagalbos pagal nacionalinę nemokamos teisinės pagalbos sistemą, apmokestinamos pridėtinės vertės mokesčiu.

Iš tiesų, pirma, teisės į veiksmingą teisinę gynybą numatyta apsauga netaikytina advokatų paslaugų apmokestinimui pridėtinės vertės mokesčiu. Vis dėlto kalbant apie teisės į nemokamą teisinę pagalbą neturinčius asmenis, kurie, kaip manoma pagal taikytiną nacionalinę teisę, turi pakankamai išteklių kreiptis į teismą juos atstovaujant advokatui, teisė į veiksmingą teisinę gynybą iš esmės neužtikrina teisės į tai, kad advokatų paslaugos būtų neapmokestinamos PVM. Be to, tokių išlaidų apmokestinimas gali būti ginčijamas remiantis minėta teise tik jeigu šios išlaidos yra nepakeliamos arba jeigu dėl jo naudojimasis Sąjungos teisės sistemoje įtvirtintomis teisėmis taptų praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas. Negalima nustatyti jokios griežtos ar mechaninės priklausomybės tarp advokatų paslaugų apmokestinimo PVM ir šių paslaugų kainų padidėjimo. Bet kokiu atveju, nagrinėjama pridėtinės vertės mokesčio suma nėra didžiausia bylinėjimosi išlaidų dalis. Antra, procesinio lygiateisiškumo principas, kuriuo siekiama užtikrinti teismo proceso šalių pusiausvyrą, apima pareigą kiekvienai šaliai suteikti protingą galimybę išdėstyti savo poziciją, įskaitant įrodymų pateikimą, tokiomis aplinkybėmis, dėl kurių ji neatsidurtų aiškiai nepalankesnėje padėtyje nei jos priešininkas, užtikrinant šių šalių teisių ir pareigų lygybę tiek, kiek tai susiję su normomis, reguliuojančiomis įrodymų pateikimą ir rungimosi principu pagrįstus teisminius ginčus. Šis principas neapima pareigos sulyginti šalis pagal finansines išlaidas, kurias jos patiria per teismo procesą.

(žr. 28, 31, 35, 36, 38, 40–42, 47 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
Byla C‑607/14

Bookit Ltd

prieš

Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(First-tier Tribunal (Tax Chamber) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema — Direktyva 2006/112/EB — Neapmokestinimas — 135 straipsnio 1 dalies d punktas — Sandoriai dėl mokėjimų ir pervedimų — Sąvoka — Kino teatro bilietų pirkimas telefonu arba internetu — Mokėjimas debeto arba kredito kortele — Vadinamosios „mokėjimo kortele apdorojimo“ paslaugos“

Santrauka – 2016 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas

Mokesčių teisės aktų suderinimas – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Neapmokestinimo atvejai – Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies d punkte nurodyti banko sandoriai – Sąvoka – Kino teatro bilieto pirkimas telefonu arba internetu – Mokėjimas debeto arba kredito kortele – Vadinamoji „mokėjimo kortele apdorojimo“ paslauga – Neįtraukimas (Tarybos direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies d punktas) Mokesčių teisės aktų suderinimas – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Neapmokestinimo atvejai – Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies d punkte nurodyti banko sandoriai – Sandoriai dėl pervedimų ir mokėjimų, kaip jie suprantami pagal minėtą nuostatą – Nustatymo kriterijai (Tarybos direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies d punktas)
Vis dėlto pagal Direktyvos 2004/18 nuostatas nedraudžiama, kad naudojimasis tokia teise būtų ribojamas esant ypatingoms aplinkybėms. Iš tikrųjų yra tokių darbų, kuriems dėl jų ypatybių reikalingi tam tikri pajėgumai, kurių neįmanoma pasiekti sujungus mažesnius kelių ūkio subjektų pajėgumus. Tokiu atveju perkančioji organizacija pagrįstai gali reikalauti, kad minimalius atitinkamo pajėgumo reikalavimus atitiktų vienas ūkio subjektas arba tam tikrais atvejais ribotas skaičius ūkio subjektų, kaip tai numatyta Direktyvos 2004/18 44 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje, jei toks reikalavimas susijęs su atitinkamos sutarties objektu ir yra jam proporcingas. Be to, negalima atmesti galimybės, kad ypatingomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į konkretaus pirkimo pobūdį ir tikslus, trečiasis subjektas negali perduoti dalyviui savo pajėgumų, kurie būtini tam tikrai pirkimo sutarčiai įvykdyti. Todėl tokiomis aplinkybėmis dalyvis gali remtis tokiais pajėgumais tik tuo atveju, jei trečiasis subjektas tiesiogiai ir asmeniškai dalyvauja vykdant atitinkamą pirkimo sutartį.

Direktyvos 2004/18 dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 2 straipsnyje įtvirtinti ūkio subjektų vienodo vertinimo ir nediskriminavimo principai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama perkančiajai organizacijai atplėšus vokus su pasiūlymais, pateiktus vykstant viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūrai, priimti ūkio subjekto, pateikusio pasiūlymą dėl viso pirkimo, prašymą atsižvelgti į jo pasiūlymą sudarant sutartį tik dėl kai kurių šio pirkimo dalių.

Pagal vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principus ir paisant skaidrumo pareigos vykstant viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūrai draudžiamos bet kokios perkančiosios organizacijos ir dalyvio derybos, o tai reiškia, kad pateikus pasiūlymą jo iš principo negalima keisti, nesvarbu, ar tai būtų daroma perkančiosios organizacijos, ar konkurso dalyvio iniciatyva. Šiuo tikslu nors pagal Direktyvos 2004/18 2 straipsnį nedraudžiama atskirais atvejais pataisyti ar papildyti pasiūlymo duomenų, be kita ko, dėl to, kad akivaizdžiai būtina tik juos paaiškinti arba ištaisyti akivaizdžias fakto klaidas, perkančioji organizacija turi įsitikinti, be kita ko, kad prašymas pateikti tam tikro pasiūlymo paaiškinimus nelemtų to, kad atitinkamas dalyvis iš tikrųjų galiausiai pateiks naują pasiūlymą. Tai taikoma ir tuo atveju, kai ūkio subjektas perkančiajai organizacijai jau atplėšus vokus su pasiūlymais nurodo atitinkamo pirkimo dalių eiliškumo tvarką, pagal kurią turėtų būti vertinamas jo pasiūlymas.

(žr. 62–64, 68, 70 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
Direktyvos 2005/60 dėl finansų sistemos apsaugos nuo jos panaudojimo pinigų plovimui ir teroristų finansavimui, iš dalies pakeistos Direktyva 2010/78, 5, 7 straipsniai, 11 straipsnio 1 dalis ir 13 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad jais nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais, viena vertus, leidžiama taikyti standartinio deramo klientų tikrinimo priemones kai klientai yra finansų įstaigos, prižiūrimos dėl reikalavimų, susijusių su deramo klientų tikrinimo priemonėmis, laikymosi, kai kyla įtarimų dėl pinigų plovimo ar teroristų finansavimo, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 7 straipsnio c punktą, kita vertus, reikalaujama, kad įstaigos ir asmenys kuriems taikoma ši direktyva, atsižvelgdami į grėsmės vertinimą, taikytų sustiprinto deramo klientų tikrinimo priemones situacijose, kurios dėl savo pobūdžio gali sudaryti didelę pinigų plovimo arba teroristų finansavimo grėsmę, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalį, kaip antai lėšų pervedimo atveju.

Iš tiesų, neatsižvelgiant į Direktyvos 2005/60 11 straipsnio 1 dalyje numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, pagal jos 7 ir 13 straipsnius iš valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad subjektai, kuriems taikoma direktyva, tuomet, kai klientai patys yra subjektai, kuriems taikoma ši direktyva, taikytų standartinio deramo klientų tikrinimo priemones pagal šios direktyvos 7 straipsnio c punktą, ir sustiprinto deramo klientų tikrinimo priemones pagal 13 straipsnį esant situacijoms, kurios dėl savo pobūdžio gali sudaryti didesnę pinigų plovimo arba teroristų finansavimo grėsmę. Be to, net nesant tokių įtarimų ar tokios grėsmės, Direktyvos 2005/60 5 straipsnyje valstybėms narėms leidžiama priimti arba palikti galioti griežtesnes nuostatas, jeigu šiomis nuostatomis siekiama sustiprinti kovą su pinigų plovimu ar teroristų finansavimu.

(žr. 75 ir 80 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Tačiau valstybės narės yra kompetentingos tvarkyti savo visuomenės sveikatos ir socialinės apsaugos sistemas. Be kita ko, socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros rimto pažeidimo pavojus jau pats savaime gali būti privalomasis bendrojo intereso pagrindas, kuriuo galima pateisinti laisvo paslaugų teikimo principo apribojimą; dar daugiau, tikslas remiantis visuomenės sveikatos sumetimais išlaikyti visiems prieinamas subalansuotas medicinos ir stacionarinės sveikatos priežiūros paslaugas taip pat gali patekti į vieną iš išimčių dėl visuomenės sveikatos sumetimų, jei tai padeda užtikrinti aukšto lygio sveikatos apsaugą. Tai apima priemones, kuriomis, pirma, siekiama bendrojo tikslo užtikrinti, kad atitinkamos valstybės narės teritorijoje būtų pakankamos ir nuolat prieinamos įvairios ir subalansuotos kokybiškos medicininės priežiūros paslaugos ir, antra, prisidedama prie pastangų riboti išlaidas ir kiek įmanoma užkirsti kelią finansinių, techninių ir žmogiškųjų išteklių švaistymui.

Jeigu valstybė narė leidžia valdžios institucijoms tiesiogiai pasitelkti savanorių asociacijas tam tikroms užduotims vykdyti, pagal Sąjungos teisę valdžios institucija, siekianti sudaryti su tokiomis asociacijomis sutartis, neprivalo prieš tai palyginti skirtingų asociacijų pasiūlymų.

Iš tiesų tai, kad nėra reikalavimo paskelbti, reiškia, kad valdžios institucijos, kurios minėtomis sąlygomis pasitelkia savanorių asociacijas, pagal Sąjungos teisę neprivalo lyginti savanorių organizacijų.

Savanorių asociacijos pasitelkiamos teisėtai, jeigu, be kita ko, jas pasitelkiant iš tiesų prisidedama siekiant veiksmingo biudžeto lėšų panaudojimo tikslo. Taigi su šiomis asociacijomis sudaromose sutartyse ir atitinkamais atvejais preliminariuosiuose susitarimuose įtvirtinta jų pasitelkimo tvarka taip pat turi būti prisidedama prie šio tikslo įgyvendinimo. Be to, bendrasis Sąjungos teisės draudimo piktnaudžiauti teise principas taikomas savanorių asociacijų patirtų išlaidų atlyginimui.

(žr. 70–72 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
Direktyvos 2004/38 dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje 24 straipsnį ir Reglamento Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo 4 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal juos nedraudžiama valstybės narės teisės nuostata, pagal kurią tam tikros „specialios neįmokinės išmokos pinigais“, kaip jos suprantamos pagal minėto Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 2 dalį, kurios taip pat yra „socialinė parama“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį, neskiriamos kitų valstybių narių piliečiams, kurių padėtis tokia, kaip nurodyta minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje.

Minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės teritorijoje iki trijų mėnesių trukmės laikotarpį, netaikant jokių reikalavimų ar formalumų, išskyrus reikalavimą turėti galiojančią tapatybės kortelę arba pasą, o šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai šią teisę turi tol, kol netampa nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai. Todėl priimančioji valstybė narė gali remtis Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta leidžiančia nukrypti nuostata ir neskirti minėtam piliečiui prašomos socialinės paramos išmokos. Iš šios nuostatos teksto aiškiai matyti, kad priimančioji valstybė narė gali atsisakyti skirti bet kokias socialinės paramos išmokas per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius asmenims, kurie nėra samdomi darbuotojai, savarankiškai dirbantys asmenys ar išlaikę tokį statusą. Minėta nuostata atitinka Direktyvos 2004/38 tikslą išlaikyti valstybių narių socialinės apsaugos sistemos finansinę pusiausvyrą, įtvirtintą, be kita ko, jos 10 konstatuojamojoje dalyje. Kadangi valstybės narės negali reikalauti Sąjungos piliečių, kad jie turėtų pakankamai išteklių pragyventi ir asmeninį sveikatos draudimą, jei jie tų valstybių narių teritorijoje gyvena ne ilgiau kaip tris mėnesius, teisinga neįpareigoti tų valstybių narių išlaikyti šiuos piliečius per tą laikotarpį.

Tokia pati išvada darytina ir aiškinant Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį. Nagrinėjamos išmokos, kurios yra „specialios neįmokinės išmokos pinigais“, kaip jos suprantamos pagal minėto reglamento 70 straipsnio 2 dalį, remiantis to paties straipsnio 4 dalimi skiriamos tik toje valstybėje narėje, kurioje suinteresuotasis asmuo gyvena, pagal jos teisės aktus. Darytina išvada, kad nedraudžiama atsisakyti skirti tokias išmokas kitų valstybių narių piliečiams, neturintiems samdomo darbuotojo ar savarankiškai dirbančio asmens statuso, arba asmenims, išlaikantiems šį statusą, pirmuosius tris gyvenimo priimančiojoje valstybėje mėnesius.

(žr. 42–45 ir 52 punktus ir rezoliucinę dalį)
Kadangi nei iš Reglamento Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo 8 straipsnio 1 dalies b punkto ir to paties straipsnio 5 dalies, nei iš Teisingumo Teismo praktikos nematyti, kad panašumo sąvoka kiekvienos iš šių dalių atveju turi kitokią reikšmę, tuo remiantis visų pirma reikia konstatuoti, kad jeigu analizuodamas šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sąlygas Bendrasis Teismas padaro išvadą, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, nepanašūs, nagrinėjamu atveju būtina netaikyti ir to paties straipsnio 5 dalies. Atvirkščiai, jeigu taip nagrinėdamas Bendrasis Teismas nusprendžia, kad tarp žymenų, dėl kurių kilo ginčas, yra tam tikras panašumas, dėl tokios išvados taikytinas ir minėto reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktas, ir to paties straipsnio 5 dalis.

Vis dėlto, jeigu nagrinėjamas panašumo laipsnis nepakankamas, kad galima būtų taikyti Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktą, tuo remiantis negalima daryti išvados, kad neišvengiamai netaikytina šio straipsnio 5 dalis.

Kiekvienos iš dviejų šio straipsnio dalių atveju reikalaujama skirtingo žymenų, dėl kurių kilo ginčas, panašumo laipsnio. Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas taikomas, jeigu konstatuojama, kad šie žymenys tokie panašūs, jog suinteresuotoji visuomenė gali juos supainioti, tačiau tokios galimybės egzistavimas nėra to paties straipsnio 5 dalies taikymo sąlyga.

Pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 5 dalį tik reikalaujama, kad dėl egzistuojančio panašumo suinteresuotoji visuomenė galėtų ne supainioti žymenis, dėl kurių kilo ginčas, bet juos susieti, t. y. nustatyti jų ryšį, todėl tuo remiantis reikia daryti išvadą, kad šioje nuostatoje gerą vardą turintiems prekių ženklams numatyta apsauga gali būti taikoma, net jeigu žymenys, dėl kurių kilo ginčas, mažai panašūs.

Iš to matyti, kad jeigu išanalizavus Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sąlygas paaiškėja, kad tarp žymenų, dėl kurių kilo ginčas, yra tam tikras panašumas, Bendrasis Teismas, siekdamas nustatyti, ar tenkinamos minėto straipsnio 5 dalies taikymo sąlygos, turi išnagrinėti, ar dėl egzistuojančių kitų svarbių veiksnių, kaip antai ankstesnio prekių ženklo žinomumo ar gero vardo, suinteresuotoji visuomenė gali nustatyti šių žymenų ryšį.

Galiausiai, net darant prielaidą, kad, išnagrinėjęs klausimą dėl galimo žymenų, dėl kurių kilo ginčas, ryšio buvimo, Bendrasis Teismas priėjo prie išvados, kad netenkinamos Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 5 dalies taikymo sąlygos, nes iš minėto straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sąlygų analizės matyti, kad atitinkami vartotojai net negalėjo iš karto konceptualiai susieti žymenų, dėl kurių kilo ginčas, konstatuotina, kad toks motyvas yra teisiškai klaidingas. Iš tikrųjų šio reglamento 8 straipsnio 5 dalyje numatytų pažeidimų atveju nereikalaujama, kad vartotojai iš karto galėtų susieti žymenis, dėl kurių kilo ginčas.

(žr. 39–43, 50 punktus)