GENERALINIO ADVOKATO

MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,

pateikta 2020 m. rugsėjo 3 d. ( 1 )

Byla C-311/19

BONVER WIN, a. s.

prieš

Ministerstvo financí ČR

(Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas, Čekijos Respublika) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Nacionalinės teisės aktai, kuriais tam tikrose vietose draudžiama azartinių lošimų veikla – SESV 56 straipsnio taikymas – Tarpvalstybinis elementas“

I. Įžanga

1. Šis Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas, Čekijos Respublika) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą liudija, kad Teisingumo Teismui pateiktoje byloje konkretus teisinis klausimas dažnai yra paslėptas po iš pažiūros įprastomis ar net nereikšmingomis pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis: lažybų paslaugų teikėjo reikalaujama nutraukti savo veiklą dėl savivaldybės potvarkio, kuriuo draudžiama teikti tokias paslaugas tam tikroje miesto dalyje, kurioje įsteigtas paslaugų teikėjas. Šis paslaugų teikėjas teigia turintis klientų iš kitos valstybės narės. Ar šios aplinkybės pakanka, kad būtų taikoma laisvė teikti paslaugas pagal SESV 56 straipsnį?

2. Taigi ši byla yra tiesiogiai susijusi su vidaus rinkos pagrindinės laisvės materialine taikymo sritimi.

3. Tokios taikymo srities nustatymas yra be galo svarbus klausimas, jis yra vienas iš seniausių ES teisės klausimų, nuolat kylantis naujuose scenarijuose. Nors tokių bylų faktinės aplinkybės gali būti skirtingos ( 2 ), visoms joms bendra tai, kad jos susijusios su pačia vidaus rinkos prigimtimi ir Sąjungos ekonomine sandara. Ūkio subjektai ir jų klientai kliaujasi atsakymais į tokius klausimus, kaip ir valstybės narės. Pagrindinių laisvių taikymo sritis lemia, kokiu mastu valstybės narės, nustatydamos savo (nacionalinius) politinius tikslus, yra saistomos ES vidaus rinkos teisės ir atitinkamai ūkio subjektai naudojasi laisve: jeigu valstybė narė nėra ribojama, pavyzdžiui, laisvės teikti paslaugas, konkrečiu atveju jos galimų veiksmų sritis yra gerokai platesnė nei tuo atveju, jeigu ji būtų ribojama. Priešingai, jeigu valstybė narė yra ribojama, paslaugų teikėjų ir jų gavėjų galimų veiksmų sritis yra kur kas platesnė.

4. Šio materialinio klausimo procedūrinis aspektas yra tas, kad nacionalinių teismų nagrinėjamos bylos, kai visos pagrindinės bylos faktinės aplinkybės susijusios tik su viena valstybe nare, yra nepriimtinos, kiek tai susiję su pagrindinių laisvių aiškinimu.

5. Nagrinėjamoje byloje Nejvyšší sprįvní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas) kelia klausimą dėl SESV 56 straipsnyje numatytos laisvės teikti paslaugas taikymo srities tuo atveju, jeigu tarpvalstybinis elementas yra susijęs su sieną kertančiais klientais, besinaudojančiais (jei tai teisingas terminas, kalbant apie azartinius lošimus) Čekijos Respublikoje teikiamomis nagrinėjamomis paslaugomis.

6. Šioje išvadoje tvirtinsiu, kad šis klausimas iš esmės priskirtinas prie laisvės teikti paslaugas pagal SESV 56 straipsnį. Taip tvirtindamas siūlysiu Teisingumo Teismui klasikinį laisvės teikti paslaugas ir atitinkamos jurisprudencijos aiškinimą. Tiksliau kalbant, Teisingumo Teismui nurodysiu, kad šiuo metu nereikia riboti šios pagrindinės laisvės taikymo srities situacijomis, kai nagrinėjamos priemonės teisiškai ir faktiškai taikomos vienodai. Taigi pasiūlysiu Teisingumo Teismui atsispirti galimai pagundai aiškinti SESV 56 straipsnio materialinę taikymo sritį siauriau nei anksčiau. Mano nuomone, neturėtų atsirasti „paslaugoms taikomos Keck taisyklės“; Teisingumo Teismas neturėtų vadovautis tos bylos ( 3 ) išvadomis pagal analogiją.

II. Teisinis pagrindas

7. Vadovaujantis Zákon č. 202/1990 Sb., o loteriích a jiných podobných hrách (Įstatymas Nr. 202/1990 dėl loterijų ir kitų panašių lošimų, toliau – Loterijų įstatymas), kuris galiojo 2013 m., 50 straipsnio 4 dalimi, savivaldybė gali priimti visuotinai privalomą potvarkį, numatantį, kad azartinių lošimų, loterijų ir kitų panašių lošimų veikla gali būti vykdoma tik potvarkyje numatytose vietose ir numatytu laiku, arba ji gali nustatyti konkrečias vietas toje savivaldybėje ir konkretų laiką, kur ir kada užsiimti loterijų ar kitų panašių lošimų veikla yra draudžiama, arba ji gali visiškai uždrausti užsiimti loterijų ar kitų panašių lošimų veikla savo teritorijoje

8. Loterijų įstatyme taip pat apibrėžta, kas yra azartiniai lošimai, loterijos ir kiti panašūs lošimai.

9. Vadovaudamasi Loterijų įstatymo 50 straipsnio 4 dalimi Dečyno miesto (Čekijos Respublika) savivaldybė priėmė obecně závazná vyhláška č. 3/2013, o regulaci provozování sázkových her, loterií a jiných podobných her (Potvarkis Nr. 3/2013 dėl azartinių lošimų, loterijų ir kitų panašių lošimų reguliavimo). Šiuo potvarkiu buvo uždrausta vykdyti azartinių lošimų, loterijų ir kitų panašių lošimų veiklą visoje miesto teritorijoje, kaip tai numatyta įstatyme. Taip pat potvarkio pirmame priede buvo nurodyti tikslūs adresai Dečyno mieste, kuriais leidžiama veikti kazino įstaigoms.

III. Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai

10. BONVER WIN, a. s. (toliau – BONVER WIN), yra Čekijos komercinė įmonė, vykdanti azartinių lošimų veiklą Dečyne pagal Ministerstvo financí ČR (Finansų ministerija, Čekijos Respublika) išduotą licenciją.

11. Įsigaliojus Potvarkiui Nr. 3/2013, įmonės BONVER WIN veikla neatitiko šio potvarkio, nes jos patalpos nebuvo nė vienoje iš jo priede nurodytų vietų.

12. 2013 m. spalio 22 d. sprendimu Finansų ministerija atšaukė BONVER WIN licenciją vykdyti azartinių lošimų veiklą, remdamasi tuo, kad ji neatitiko Potvarkio Nr. 3/2013 reikalavimų.

13. BONVER WIN apskundė šį sprendimą administracine tvarka, tačiau finansų ministras savo 2014 m. liepos 22 d. sprendimu skundą atmetė.

14. Vėliau BONVER WIN šį sprendimą apskundė Městský soud v Praze (Prahos miesto teismas, Čekijos Respublika), tačiau skundas buvo atmestas. Grįsdamas savo sprendimą teismas, inter alia, atmetė argumentą, kad nacionalinės taisyklės prieštarauja ES teisei, ir laikėsi nuomonės, kad ES teisė šiuo atveju nėra taikytina, nes apeliantė nesinaudojo laisve teikti paslaugas.

15. Nepatenkinta tokiais argumentais BONVER WIN dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, t. y. Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas), tvirtindama, kad Městský soud v Praze (Prahos miesto teismas) suklydo, atsisakęs taikyti ES teisę. Potvarkio Nr. 3/2013 ir Loterijų įstatymo nuostatos, nagrinėjamos kartu, BONVER WIN nuomone, prieštarauja ES teisei.

16. Vadovaujantis nacionaline proceso teise, nagrinėjama pagrindinė byla pirmiausia buvo paskirta Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas) penktajai kolegijai, kuri nusprendė, kad laisvė teikti paslaugas pagal ES teisę šiuo atveju yra taikytina, nes kai kurie BONVER WIN klientai yra iš kitų valstybių narių. Taigi ši kolegija iš esmės nemano, kad reikia pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

17. Vis dėlto atsižvelgdama į tai, kad panašiose bylose kitos Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas) kolegijos nusprendė, jog bendrai ES teisė ir konkrečiai laisvė teikti paslaugas nėra taikoma ( 4 ), penktoji kolegija, vadovaudamasi nacionaline proceso teise, nusprendė perduoti bylą Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas) išplėstinei kolegijai, siekdama pakeisti, penktosios kolegijos nuomone, klaidingą kitų kolegijų praktiką.

18. Išplėstinė kolegija savo ruožtu nusprendė pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

19. Išplėstinė kolegija remiasi prielaida, kad šioje byloje yra nagrinėjamas klausimas dėl galimo laisvės gauti paslaugas apribojimo klientams, o ne dėl galimo paslaugų teikėjo, kuris yra toje valstybėje narėje įsteigta Čekijos įmonė, laisvės teikti paslaugas apribojimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija darytina išvada, jog valstybėje narėje įsteigto paslaugų teikėjo jam niekur neišvykstant teikiamos paslaugos kitoje valstybėje narėje įsteigtam paslaugų gavėjui yra laikomos tarpvalstybiniu paslaugų teikimu, o tokie paslaugų gavėjai taip pat apima turistus ar studijuoti vykstančius asmenis. Be to, teismas mano, jog nacionalinės teisės aktai, pavyzdžiui, šiuo atveju – Čekijos teisės aktai, kurie vienodai taikomi tos valstybės narės ir kitos valstybės narės piliečiams, paprastai į nuostatų, susijusių su ESV sutartyje įtvirtintomis pagrindinėmis laisvėmis, taikymo sritį gali patekti tik tiek, kiek jie taikomi su prekyba tarp valstybių narių susijusioms situacijoms.

20. Taip pat prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, nors Teisingumo Teismas išaiškino klausimą dėl SESV 56 straipsnio taikymo tais atvejais, kai paslaugų teikėjas siūlo paslaugas telefonu ar internetu, ir tais atvejais, kai paslaugų gavėjai yra turistų grupės, jis kol kas aiškiai nenusprendė, ar šis straipsnis taikomas vien dėl to, kad kitos valstybės narės piliečių grupė tam tikroje valstybėje narėje gali gauti arba gauna paslaugą, iš esmės skirtą piliečiams. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo nepritariantis išvadai, kad dėl atsitiktinio vieno kitos valstybės narės piliečio apsilankymo tam tikras paslaugas teikiančioje įstaigoje SESV 56 straipsnis automatiškai būtų taikomas bet kuriam bendrai tą nacionalinių paslaugų sektorių reguliuojančiam nacionalinės teisės aktui.

21. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar laisvės teikti paslaugas taikymo srityje reikėtų nustatyti de minimis taisyklę, paremtą tuo, jog nagrinėjami teisės aktai ir laisvė teikti paslaugas būtų pakankamai susiję. Jo nuomone, savivaldybės lygiu taikomi nediskriminaciniai teisės aktai nepatenka į SESV 56 straipsnio taikymo sritį.

22. Šiomis aplinkybėmis Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas) 2019 m. kovo 21 d. nutartimi, Teisingumo Teisme gauta 2019 m. balandžio 16 d., pateikė šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 56 ir paskesni straipsniai turėtų būti taikomi nacionalinės teisės aktui (visuotinai privalomam savivaldybės potvarkiui), kuriuo draudžiama teikti tam tikrą paslaugą dalyje savivaldybės, vien dėl to, kad kai kurie paslaugos teikėjo, kuriam taikomas tas teisės aktas, klientai gali būti arba yra iš kitos ES valstybės narės? Jei taip, ar siekiant taikyti Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 56 ir paskesnius straipsnius pakanka vien tvirtinimo apie galimą klientų iš kitos valstybės narės buvimą, ar vis dėlto paslaugos teikėjas privalo įrodyti, kad iš tikrųjų teikė paslaugas klientams iš kitų valstybių narių? 2. Ar atsakant į pirmąjį klausimą turi reikšmės tai, kad: a) galimas laisvės teikti paslaugas apribojimas yra labai nedidelis tiek geografiškai, tiek materialiai (potencialus de minimis išimties taikymas); b) nėra akivaizdu, kad nacionalinės teisės aktu teisiškai ar faktiškai būtų skirtingai reglamentuojama subjektų, kurie teikia paslaugas daugiausia kitų Europos Sąjungos valstybių narių piliečiams, ir subjektų, kurie orientuojasi į vietinius klientus, situacija?“

23. Rašytines pastabas pateikė Čekijos Respublika, Vengrija ir Europos Komisija. BONVER WIN, Čekijos Respublika, Nyderlandų Karalystė ir Europos Komisija dalyvavo teismo posėdyje, kuris įvyko 2020 m. kovo 12 d.

IV. Įvertinimas

24. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo dviem klausimais, į kuriuos galėtų būti pateiktas vienas atsakymas, iš esmės siekia nustatyti, ar tais atvejais, kai valstybėje narėje įsteigta įmonė, įsigaliojus vietos teisės aktui, nustatančiam vietas, kuriose jai leidžiama vykdyti veiklą, praranda teisę vykdyti šią veiklą, taikoma laisvė teikti paslaugas pagal SESV 56 straipsnį, remiantis tuo, kad kai kurie jos klientai atvyksta iš kitos valstybės narės nei ta, kurioje ta įmonė įsteigta. Šiame kontekste prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėtų sužinoti, ar šiam atsakymui turi įtakos tų taisyklių nediskriminacinis pobūdis ir de minimis taisyklės egzistavimas laisvės teikti paslaugas srityje.

25. Be to, iš klausimų formuluočių akivaizdu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas puikiai supranta, jog tuo aveju, jei ši byla patektų į SESV 56 straipsnio taikymo sritį, būtų neabejotina, kad yra apribojimas, ir Čekijos Respublika turėtų tą apribojimą pateisinti.

A. Klausimo formulavimas: dėl priimtinumo

26. Priešingai, nei galėtų pasirodyti iš pradžių, dėl šios bylos priimtinumo nėra abejonių.

27. Siekdamas tai pademonstruoti, taip pat atskleisti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduoto klausimo esmę, manau, jog būtina trumpai išnagrinėti reiškinio, šiandien žinomo kaip „išimtinai vidaus situacija“, istoriją.

28. Remiantis gerai žinoma ir nusistovėjusia jurisprudencija, ESV sutarties nuostatos dėl įsisteigimo laisvės, laisvo paslaugų teikimo ir laisvo kapitalo judėjimo netaikomos situacijai, jeigu visi jos elementai susiję tik su viena valstybe nare ( 5 ). Vis dėlto gausioje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje dėl išimtinai vidaus situacijų reikėtų atskirti du aspektus – esmės ir priimtinumo.

1. Nuo esmės…

29. Išimtinai vidaus taisyklės jurisprudencinė kilmė ( 6 ) randama keliuose Teisingumo Teismo sprendimuose, priimtuose praėjusio amžiaus aštuntojo dešimtmečio pabaigoje, panašiu metu, kai nagrinėta byla Rewe-Zentral ( 7 ) (Cassis de Dijon): Koestler ( 8 ), Knoors ( 9 ), Auer ( 10 ), Debauve ir kt. ( 11 ) ir Saunders ( 12 ). Byloje Knoors ( 13 )„sąvoka pavartota labai siaurame kontekste“ ( 14 ), kalbant apie įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas, bylos Koestler ( 15 ) ir Auer ( 16 ) buvo susijusios su tarpvalstybine situacija, o byloje Saunders ( 17 ) Teisingumo Teismas pritaikė išimtinai vidaus taisyklę.

30. Pastarasis pirma nurodytas sprendimas buvo susijęs su laisvu darbuotojų judėjimu pagal dabartinį SESV 45 straipsnį. Britanijos pilietis, prisipažinęs padaręs nusikalstamą veiką, buvo įpareigotas išvykti iš Anglijos į Šiaurės Airiją, ir negrįžti į Angliją ar Velsą. Taigi visos aplinkybės buvo susijusios tik su Jungtine Karalyste. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismui buvo gana paprasta nuspręsti, kad SESV 45 straipsniu ( 18 )„nėra siekiama riboti valstybių narių teisės savo teritorijoje nustatyti apribojimus visų asmenų, priklausančių jų jurisdikcijai įgyvendinant nacionalinę baudžiamąją teisę, laisvam judėjimui“ ( 19 ), ir kad „dėl to Sutarties nuostatos dėl laisvo darbuotojų judėjimo negali būti taikomos situacijoms, kurios yra visiškai vidinės valstybei narei, kitaip tariant, kai nėra jokių veiksnių, siejančių jas su bet kokiomis [ES] teisės aktuose numatytomis situacijomis“ ( 20 ).

31. Vėliau ši nauja ( 21 ) išvada buvo pritaikyta ir kitoms pagrindinėms laisvėms. Netrukus po sprendimo byloje Saunders ( 22 ), byloje Debauve ir kt. ( 23 ) Teisingumo Teismas nusprendė, kad „Sutarties nuostatos dėl laisvės teikti paslaugas negali būti taikomos veiklai, kurios reikšmingi elementai susiję tik su viena valstybe nare“. Vis dėlto ir šiuo atveju Teisingumo Teismas nusprendė, kad nagrinėjamos bylos aplinkybės buvo susijusios su tarpvalstybine situacija.

32. Visada buvo akivaizdu ir niekuomet nekėlė abejonių tai, kad šiose ankstyvosiose bylose buvo nagrinėtas klausimas dėl esmės: tam, kad būtų materialiai taikomos, Sutarties pagrindinės laisvės turi būti susijusios su vadinamuoju tarpvalstybiniu elementu. Išimtinai vidaus situacijos nepatenka į pagrindinių laisvių materialinę taikymo sritį, nes šių laisvių tikslas yra liberalizuoti mainus tarp valstybių narių.

2. …iki priimtinumo

33. Dėl to, kad išimtinai vidaus situacijos nepatenka į pagrindinių laisvių taikymo sritį, logiškai atsiranda procesinė pasekmė, jog Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į tokius klausimus ir prašymai priimti prejudicinius sprendimus bylose, susijusiose su išimtinai vidaus situacijomis, yra nepriimtini ( 24 ). ES teisė tokiu atveju tiesiog netaikoma.

34. Vis dėlto bėgant metams buvo nemažai pavyzdžių, kai Teisingumo Teismas atsakė į nacionalinio proceso metu kilusius klausimus, kai visos aplinkybės buvo susijusios tik su viena valstybe nare.

35. Šios jurisprudencijos nebereikia apdoroti ir apibendrinti, nes neseniai ji buvo apibendrinta ir suklasifikuota Sprendime byloje Ullens de Schooten ( 25 ): bylos dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, susijusios su išimtinai vidaus situacijomis, nepaisant šios aplinkybės yra priimtinos ( 26 ) keturiais konkrečiais atvejais. Šie atvejai yra tokie: 1) negalima atmesti to, kad kitose valstybėse narėse įsisteigę piliečiai buvo ar būtų suinteresuoti pasinaudoti šiomis laisvėmis tam, kad galėtų vykdyti veiklą valstybės narės, kuri priėmė nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, teritorijoje, todėl šie teisės aktai, vienodai taikomi tiek tos valstybės piliečiams, tiek kitų valstybių narių piliečiams, gali daryti poveikį, kuris nėra susijęs tik su šia valstybe nare ( 27 ); 2) kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kreipiasi vykstant procesui dėl nuostatų, taikytinų ne tik tos valstybės piliečiams, bet ir kitų valstybių narių piliečiams, panaikinimo, sprendimas, kurį šis teismas priims Teisingumo Teismui priėmus prejudicinį sprendimą, turės poveikį ir kitų valstybių narių piliečiams ( 28 ); 3) kai numatytų pagrindinių laisvių aiškinimas gali būti reikšmingas, jei nacionalinė teisė įpareigoja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą valstybės narės, kuriai šis teismas priklauso, piliečiams suteikti tokias pačias teises, kokias pagal ES teisę turi kitos valstybės narės pilietis, esant tokiai pačiai situacijai ( 29 ); ir 4) kai ES teisės nuostatas leidžia taikyti nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos sprendimų dėl vien su vidaus aspektais susijusių situacijų klausimu laikomasi ES teisėje įtvirtinto požiūrio ( 30 ).

3. Taikymas šioje byloje: BONVER WIN atvejis

36. Nagrinėjamoje byloje kyla didžiulė pagunda atsakyti, kaip siūlo Komisija, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas turi nustatyti, ar nagrinėjamoje byloje yra tarpvalstybinis elementas.

37. Vis dėlto tokiu atveju liktų neišnagrinėta klausimo esmė.

38. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai yra sudėtingesni. Jis siekia nustatyti ne tai, ar Teisingumo Teismas turėtų pateikti atsakymą (bet kuriuo atveju būtų keista užduoti tokį klausimą Teisingumo Teismui), bet tai, ar laisvė teikti paslaugas pagal SESV 56 straipsnį neturėtų būti taikoma situacijoms, kai yra aiškus tarpvalstybinis elementas. Kitaip tariant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašo išaiškinti SESV 56 straipsnio taikymo srities. Jis siekia išsamiai išnagrinėti „išimtinai vidaus situacijų“ klausimą ir, man regis, klausia, ar išimtinai vidaus situacijos turėtų būti suprantamos plačiau nei iki šiol.

39. Taigi tai yra klausimas dėl esmės, o ne dėl priimtinumo.

40. Galiausiai norėčiau pažymėti, kad atsakymą į klausimą dėl šios bylos priimtininumo galima rasti Teisingumo Teismo sprendime byloje Trijber ir Harmsen ( 31 ). Šiuo atveju Trijber siekė gauti leidimą organizuoti keliones laivu Amsterdame (Nyderlandai). Teisingumo Teismui pripažinti šią bylą priimtina pakako, kad „šia paslauga taip pat gali naudotis kitų valstybių narių piliečiai ir kad nagrinėjama tvarka gali kliudyti patekti į rinką visiems paslaugų teikėjams, įskaitant iš kitų valstybių narių, kurie nori įsisteigti Nyderlanduose, kad galėtų teikti tokią paslaugą“ ( 32 ).

41. Kitaip tariant, Teisingumo Teismas bylos priimtinumą grindė, inter alia, ta aplinkybe, kad paslaugos gavėjai buvo iš kitų valstybių narių ( 33 ). Byla buvo priimtina dėl tos aplinkybės, kad nagrinėjamų paslaugų gavėjai nebuvo iš tos valstybės narės, kurioje paslaugos buvo teikiamos. Šioje byloje situacija yra panaši.

42. Apibendrinant klausimą dėl šios bylos priimtinumo pažymėtina, kad Teisingumo Teismas negali (ir neturėtų) atsakydamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui remtis Sprendimu byloje Ullens de Schooten ( 34 ), nes byla aiškiai yra priimtina.

B. Dėl esmės

43. Taigi panagrinėkime bylos esmę ir SESV 56 straipsnio taikymo sritį ( 35 ).

1. SESV 56 straipsnio taikymo sritis

44. Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad ši byla yra susijusi tik su laisvės teikti paslaugas pagal ESV sutartį materialine taikymo sritimi. Ji nėra susijusi su bendra nacionalinės priemonės atitiktimi laisvei teikti paslaugas. Kitaip tariant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, padedamas Teisingumo Teismo, nori išsiaiškinti tik tai, ar yra apribojimas pagal SESV 56 straipsnį (tikėtina, kad taip ir būtų, jeigu šis atvejis patektų į tos nuostatos taikymo sritį), bet ne tai, ar taip pat (galimas) apribojimas būtų pateisinamas svarbesne su visuomenės interesu susijusia priežastimi.

45. Remiantis SESV 56 straipsniu, pagal ESV sutarties skyriaus dėl paslaugų nuostatas Sąjungoje uždraudžiami laisvės teikti paslaugas apribojimai, taikomi valstybių narių nacionaliniams subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje valstybėje narėje negu valstybė, kurios subjektas yra asmuo, kuriam tos paslaugos teikiamos.

46. Ši nuostata, kuri sudaro laisvės teikti paslaugas vidaus rinkoje pagrindinę taisyklę, arba Grundnorm ( 36 ), ir kurią papildė gausybė antrinės teisės, visų pirma Paslaugų direktyva, Teisingumo Teismo jurisprudencijoje buvo išsamiai išnagrinėta. Nors Sutartyje ji suprantama kaip kita pagrindinė laisvė ( 37 ), Teisingumo Teismas iš pat pradžių ją pavadino „vienu iš pagrindinių Sutarties principų“ ( 38 ). Be to, jis nusprendė, kad ši pagrindinė laisvė yra taikoma tiesiogiai ( 39 ), taip pat apima vienodai taikomas priemones ( 40 ). Taigi SESV 56 straipsnis, taip pat, kaip ir SESV 34, 45 ir 49 straipsniai, yra skirtas panaikinti prekybos kliūtims, o ne vien diskriminacijai tarp vietinių ir užsienio rinkos dalyvių. Kartu Teisingumo Teismas leido valstybėms narėms pateisinti laisvės teikti paslaugas apribojimus naudojantis nerašytais pagrindais, tai yra, svarbesnėmis priežastimis, kurios susijusios su visuomenės interesu. Be to, ir tai ypač svarbu šioje byloje, Teisingumo Teismas nusprendė, kad laisvė teikti paslaugas yra naudinga ir paslaugų tiekėjams, ir jų gavėjams ( 41 ). Ši laisvės teikti paslaugas evoliucija vyko valstybių narių ekonomikai ir visuomenei pereinant nuo gamybos prie paslaugų.

47. Laisvės teikti paslaugas atveju sudėtingiau nustatyti, ar egzistuoja tarpvalstybinė situacija, nei laisvo darbuotojų judėjimo ar įsisteigimo laisvės atveju ( 42 ), ir praėjo nemažai laiko, kol atsirado keturios bendrai sutartos tarpvalstybinės situacijos ( 43 ), kai taikoma laisvė teikti paslaugas; pirmiausia tai situacija, kai paslaugų teikėjas kerta sieną, siekdamas teikti paslaugas ( 44 ). Tai neabejotinai yra SESV 56 straipsnio paradigma ( 45 ), ir yra aiškiai nurodoma jo formuluotėje. Antra, situacija, kai paslaugų gavėjas kerta sieną, siekdamas gauti paslaugas ( 46 ). Trečia, situacijos, kai sieną kerta ir paslaugų teikėjas, ir paslaugų gavėjas, ir tuomet suteikiama paslauga ( 47 ). Ir ketvirta, situacijos, kai sieną kerta pati paslauga ( 48 ).

48. Be to, priešingai nei kitų pagrindinių laisvių, pavyzdžiui, laisvo darbuotojų judėjimo ar iš tikrųjų Sąjungos pilietybės taisyklių atveju, ne susijusių asmenų pilietybė, o jų įsisteigimas ( 49 ) lemia tarpvalstybinį elementą ( 50 ).

49. Konkrečiau dėl antrosios situacijos, kai paslaugų gavėjas kerta sieną, siekdamas gauti paslaugą, pažymėtina, kad ir paslaugų teikėjui, ir paslaugų gavėjui taikomi apribojimai patenka į SESV 56 straipsnio taikymo sritį. Dėl apribojimų paslaugų teikėjui pažymėtina, kad SESV 56 straipsnio taikymas jiems grindžiamas tuo, kad jie neišvengiamai sukurs apribojimus paslaugų gavėjams.

50. Taigi apribojimas gali atsirasti arba paslaugų teikėjo valstybėje narėje, arba paslaugų gavėjo valstybėje narėje. Sutartis abu apribojimus reglamentuoja taip pat. Tai logiška. Jeigu, tarkime, laisvo prekių judėjimo atveju Sutartyje pagrįstai nustatomas importo ( 51 ) ir eksporto ( 52 ) skirtumas, ir Teisingumo Teismo jurisprudencijoje importas traktuojamas (ir pagrįstai) griežčiau ( 53 ), tokio skirtumo laisvės teikti paslaugas atveju nėra dėl paprastos priežasties: yra daug sunkiau atskirti „importo“ ir „eksporto“ sąvokas. Kaip matysite toliau, šis atvejis yra puikus to pavyzdys.

51. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad „laisve teikti jūrų transporto paslaugas tarp valstybių narių <…> įmonė gali remtis prieš valstybę, kurioje ji įsteigta, jeigu paslaugos teikiamos kitoje valstybėje narėje įsisteigusiems asmenims“ ( 54 ).

52. Be to, Teisingumo Teismas dėl veiksmų, kurie paprastai vadinami „cold‑calling“ (t. y. skambinimas asmenims telefonu be išankstinio jų sutikimo, norint jiems pasiūlyti finansines paslaugas), nusprendė, kad „laisvės teikti paslaugas nuostatų taikymas [nepriklauso] nuo to, ar gavėjas yra žinomas“ ( 55 ). Teisingumo Teismas, taip pat argumentuodamas savo sprendimą, nurodė, kad „laisvė teikti paslaugas taptų netikra, jei nacionalinėmis normomis būtų galima laisvai riboti paslaugų siūlymą“ ( 56 ). Taigi jau vien pasirengimas teikti paslaugą patenka į SESV 56 straipsnio taikymo sritį ( 57 ).

53. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog galimo apribojimo pakanka tam, kad būtų taikomas SESV 56 straipsnis.

54. Apibendrindamas norėčiau pasiremti generalinio advokato M. Bobek išvada byloje TÜV Rheinland LGA Products and Allianz IARD ( 58 ), kurioje jis pagrįstai nurodė: „Tarpvalstybinio elemento galimybė išlieka pagrįstai numanomos hipotezės lygmeniu: kalbant apie paslaugas, pavyzdžiui, galimybės, kad kai kurie paslaugos gavėjai atvyks iš kitos valstybės narės, pakanka, kad būtų taikomos paslaugas reglamentuojančios Sutarties normos“.

2. Taikymas šioje byloje: BONVER WIN atvejis

55. Taip prieiname prie nagrinėjamos bylos ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo keliamų klausimų.

56. Remiantis pirma pateiktu įvertinimu atrodytų, kad šiuo atveju neabejotinai taikytinas SESV 56 straipsnis: yra Čekijos Respublikoje įsisteigęs paslaugų teikėjas, teikiantis paslaugas, be kita ko, įprastai Vokietijoje įsisteigusiems klientams, kurie kerta Čekijos-Vokietijos sieną norėdami pasinaudoti tomis paslaugomis.

57. Be to, BONVER WIN veikla yra apribojama: tai, kad ji negali toliau vykdyti veiklos toje pačioje vietoje, kurioje ją vykdė anksčiau, neabejotinai atitinka susijusią Teisingumo Teismo jurisprudenciją šiuo klausimu. Taigi taip pat apribojamos BONVER WIN klientų galimybės pasinaudoti paslaugomis. Jeigu BONVER WIN privalo nutraukti veiklą toje miesto dalyje, kurioje ji buvo įsteigta, klientai joje daugiau nebegali lošti.

58. Ta aplinkybė, kad apribojimą nustatė kilmės valstybė narė ( 59 ) paslaugų teikėjui BONVER WIN, šiuo atveju nėra svarbi. Teisingumo Teismas šiuo atveju gali pasiremti savo Sprendimu byloje Alpine Investments ( 60 ), kuriame nusprendė, jog Sutartyje nustatyta laisve teikti paslaugas „bendrai draudžiama riboti laisvę teikti paslaugas [Sąjungos] viduje“, ir dėl to ši laisvė „apima ne tik apribojimus, kuriuos nustato paskirties valstybė, bet ir apribojimus, kuriuos nustato kilmės valstybė“.

59. Remdamasis šia išvada būčiau pasakęs: byla baigta.

3. Ar reikia apriboti SESV 56 straipsnio taikymo sritį?

60. Vis dėlto šioje byloje yra prijungti dar du klausimai: pirmiausia, tai aplinkybė, jog apribojimas taikomas ne paslaugų gavėjui, kuriam kertant sieną pradedamas taikyti SESV 56 straipsnis, o paslaugų teikėjui; ir, antra, nacionalinio teismo rūpestis vien dėl galimybės, jog atsiras klientų iš Vokietijos, ir susijęs klausimas dėl de minimis taisyklės.

a) Paslaugų gavėjas, dėl kurio SESV 56 straipsnis taikomas paslaugų teikėjui

61. Neįžvelgiu, kaip aplinkybė, jog sieną kerta paslaugų gavėjas, turėtų kaip nors pakeisti tokią mano išvadą. Klausimas dėl SESV 56 straipsnio taikymo srities yra objektyvus ta prasme, jog jis arba taikomas, jei tenkinamos tam tikros sąlygos, arba ne.

62. Šį klausimą reikia atskirti nuo klausimo, ar tokiu atveju paslaugos teikėjas gali remtis SESV 56 straipsniu prieš savo paties valstybę narę, t. y. ar jis suteikia teisę, panašią į pagrindinę ekonominę teisę.

63. Atsakymas į ši klausimą yra „taip“.

64. Kaip jau buvo paaiškinta, paslaugos gavėjo laisvė gauti paslaugas yra tiesiog kita paslaugų teikėjo laisvės teikti paslaugas monetos pusė. Tokiu atveju būtų keista, jeigu, tarkime, tik Lenkijos ar Vokietijos BONVER WIN klientai galėtų remtis SESV 56 straipsniu Čekijos teismų procese, o pati BONVER WIN to daryti negalėtų. Šiuo klausimu reikėtų vadovautis analogija Teisingumo Teismo sprendimui, priimtam dėl laisvo darbuotojų judėjimo pagal SESV 45 straipsnį byloje Clean Car Autoservice ( 61 ), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, jog laisvu darbutojų judėjimu pagal SESV 45 straipsnį gali remtis ir darbdavys, norėdamas valstybėje narėje, kurioje yra įsisteigęs, įdarbinti darbuotojus, kurie yra kitos valstybės narės piliečiai.

b) „Keck“ paslaugoms?

65. Akivaizdu, kad dėl tokios išvados manytina, jog remiantis šiuo metu galiojančia teise materialinė taikymo sritis yra labai plati, ir kyla klausimas, ar Teisingumo Teismas turėtų sukurti apribojimą taip, kaip 1993 m. padarė byloje Keck and Mithouard ( 62 ) dėl laisvo prekių judėjimo. Tokį apribojimą būtų galima pagrįsti šiais argumentais: kaip ir byloje Keck and Mithouard ( 63 ), šiuo atveju kalbama apie laisvei teikti paslaugas ir susijusiai laisvei gauti tokias paslaugas teisiškai ir faktiškai vienodai taikomą priemonę. Taigi šiuo atveju nėra jokio diskriminacinio elemento: kalbant apie paslaugų teikėją, bet kuri užsienio įmonė, norinti įsisteigti ir vykdyti lošimo veiklą Dečyne, atsidurtų lygiai tokioje pačioje padėtyje kaip BONVER WIN, ir negalėtų vykdyti savo veiklos konkrečioje miesto dalyje. Priešingai, kalbant apie paslaugų gavėją, pažymėtina, kad joks – nei Čekijos, nei užsienio – paslaugų gavėjas negali konkrečioje miesto dalyje gauti lošimo paslaugų. Darant prielaidą, kad byloje Keck ir Mithouard ( 64 ) suformuluota „kai kurių prekybos būdų“ sąvoka iš tiesų reiškia įmonės, ketinančios parduoti prekes arba šiuo atveju – siūlyti savo paslaugas, patekimą į rinką, kodėl neapribojus SESV 56 straipsnio taikymo srities ir jo netaikyti priemonėms, kurios teisiškai ir faktiškai taikomos vienodai ir neriboja paslaugų teikėjų iš kitų valstybių narių patekimo į rinką?

66. Šis klausimas susijęs pačia Sąjungos ekonomine sąranga ir su samprata, kas yra ir kas turėtų būti laikoma tarpvalstybinės prekybos apribojimu.

67. Į bet kokius svarstymus dėl pačios idėjos nustatyti tokią taisyklę laisvei teikti paslaugas pagal SESV 56 straipsnį norėčiau atsakyti griežtu „ne“.

68. Pirmiausia, dabartinėje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje neįžvelgiu jokių tokio svarstymo užuominų ( 65 ).

69. Teisingumo Teismas, nustatydamas SESV 56 straipsnio taikymo sritį, nuosekliai laikosi kliūtimis (o ne diskriminacija) paremto požiūrio. Tai aiškiai matyti tokiose bylose ( 66 ), kaip Gebhard ( 67 ) ir Alpine Investments ( 68 ); abi šias bylas jau minėjau.

70. Reikėtų pripažinti, kad dabar gali kilti klausimas, ar atsakymas dėl SESV 56 straipsnio apribojimo remiantis Sprendimu Keck ir Mithouard ( 69 )„gal dar nepateiktas“ ( 70 ). Manyčiau, kad toks jurisprudencinis žingsnis nėra reikalingas dėl priežasčių, kurias toliau išdėstysiu.

71. Pirmiausia, abejotina, ar Sprendimas Keck ir Mithouard ( 71 ) vis dar yra tinkamas teisės šaltinis laisvo prekių judėjimo srityje. Teisingumo Teismas nebeteikia tiesioginių nuorodų į šią bylą, ir retais atvejais remiasi jos pagrindine mintimi. Žinau, jog anksčiau priėjau išvados, kad „Keck vis dar gyvuoja“ ( 72 ); vis dėlto dabar kartais svarstau, ar nederėtų jos papildyti žodžiais „formaliai, budėjimo režimu“. Arba, tiksliau, Keck iš liūto tapo naminiu katinu: galbūt prijaukintu, bet vis dar neperprantamu.

72. Antra, Sprendimo Keck ir Mithouard ( 73 ) argumentai tuo metu buvo sunkiai suprantami, ir Teisingumo Teismas buvo pagrįstai kritikuojamas dėl to, jog sąvokos „kai kurie prekybos būdai“ negalima pritaikyti praktiškai, norint aiškių kriterijų, kuriais remiantis būtų galima įvertinti konkretų atvejį ( 74 ). Vėliau paaiškėjo, kad Sprendimas Keck ir Mithouard ( 75 ) iš tiesų buvo ne apie „kai kuriuos prekybos būdais“, bet apie tai, ar buvo sunkiau, o gal net trukdoma, patekti į rinką. Ir netgi tokiu atveju sudėtinga ir teisinio tikrumo požiūriu problemiška tiksliai apibrėžti patekimo į rinką sąvoką.

73. Trečia, nors iš esmės turėtų būti teikiama pirmenybė analogiškam pagrindinių laisvių aiškinimui, sunku palyginti laisvą prekių judėjimą ir laisvę teikti paslaugas, kai kalbama apie prekybos būdų ir patekimo į rinką doktriną. Tokią doktriną paprasčiau suformuluoti, kalbant apie (iš esmės) ( 76 ) apčiuopiamas prekes. Kitaip yra su paslaugomis: kadangi paslaugos yra neapčiuopiamo pobūdžio, yra sudėtingiau nustatyti, kas sudaro pačią paslaugą ir kas su paslauga nėra tiesiogiai susiję.

74. Ketvirta, jeigu pripažinsime, jog Sprendimas Keck ir Mithouard ( 77 ) buvo (taip pat) susijęs su „docket-control“ (bylų skaičiaus kontrolė) tokiais atvejais, kurie buvo susiję ne tiek su pačiomis prekėmis, kiek su prekybininkų komercinėmis laisvėmis, ir Teisingumo Teismas jau tai pripažino (ir taip būtų galima paaiškinti vieną ironiškiausių Sprendimo Keck ir Mithouard ( 78 ) aspektų, t. y. tai, jog aplinkybės buvo susijusios tik su viena valstybe nare ( 79 ), todėl laisvas prekių judėjimas toje byloje bet kuriuo atveju neturėjo būti taikomas, ir dėl šios priežasties byla galėjo būti pripažinta nepriimtina), tuomet, mano nuomone, Sprendimas Keck ir Mithouard ( 80 ) neturėtų būti taikomas kitoms pagrindinėms laisvėms. Dėl laisvės teikti paslaugas pažymiu, kad nepastebėjau jokio paslaugų teikėjų „didėjančio polinkio“ ( 81 ) remtis savo teisėmis pagal SESV 56 straipsnį, taip pat nežinau nieko kito, kuris tokį polinkį būtų pastebėjęs. Priešingai. Iš tiesų ES teisės aktų leidėjas per pastaruosius du dešimtmečius daugiausia savo pastangų skyrė skatinti laisvę teikti paslaugas Sąjungoje, ypač priimdamas Paslaugų direktyvą. Šiuo atveju manyta, jog laisvė teikti paslaugas ūkio subjektams turėtų būti prieinamesnė. Apribojančios taisyklės nustatymas pirminėje teisėje visiškai prieštarautų tokiai tendencijai, ir šiuo klausimu, deja, būtų žingsnis atgal.

75. Panašiai, penkta, ir svarbiausia – Teisingumo Teismas (visiškai pagrįstai) nesirėmė Sprendimu Keck ir Mithouard ( 82 ), kai galėjo tai padaryti, aiškindamas paslaugų teikėjo įsisteigimo laisvę Paslaugų direktyvos kontekste. Byloje X ir Visser ( 83 ) jis nusprendė, kad priemonė, kuri Sprendimo Keck ir Mithouard ( 84 ) prasme būtų neabejotinai laikoma „prekybos būdu“, vis dėlto patenka į įsisteigimo laisvės pagal Paslaugų direktyvą taikymo sritį, ir taip „iliustravo žingsnį tolyn nuo idėjų, lėmusių Sprendimą Keck“ ( 85 ).

76. Taigi nebūtų pagrįsta perkelti vieno iš labiausiai ginčijamų sprendimų laisvo prekių judėjimo klausimu ( 86 ) argumentų už tos konkrečios pagrindinės laisvės ribų.

c) „De minimis“ taisyklė SESV 56 straipsniui?

77. Ligšiolinėje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nėra užuominų, kad SESV 56 straipsniui ar kartu bet kuriai kitai pagrindinei laisvei būtų taikoma de minimis taisyklė ta prasme, kad laisvė teikti paslaugas būtų taikoma tik tokiu atveju, jeigu paslauga naudotųsi tam tikras skaičius jos gavėjų.

78. Nors Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad laisvė teikti paslaugas netaikoma konkrečiomis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytomis aplinkybėmis, dažniausiai tai būdavo tokiais atvejais, kai nagrinėjamos nacionalinės priemonės ir pagrindinės laisvės ryšys būdavo pernelyg silpnas.

79. Yra rimtų priežasčių, dėl kurių egzistuoja tokia jurisprudencija ir dėl kurių Teisingumo Teismas nesiima svarstyti apie de minimis: laisvės teikti paslaugas taikymo sritis turi būti nustatoma remiantis kokybiniais kriterijais, kurie gali būti lengvai pritaikomi visoje Sąjungoje. Priešingai, kiekybiniais kriterijais jos taikymo sritis negali ir neturi būti nustatoma. Be to, būtų neįmanoma nustatyti ar pagrįsti kiekybinės ribos. Pavyzdžiui, koks matas turėtų būti naudojamas BONVER WIN atveju? Dešimt klientų? Šimtas? Tūkstantis? Tam tikra klientų procentinė dalis – kaip „viso klientų pyrago“ dalis? Pavyzdžiui, penkiolika procentų? Ar ji turi būti nustatoma pagal lėšų, kurias klientai skiria lošimui, dydį? Ar klientas, lošiantis su 1000 EUR, yra lygiavertis 10 klientų, lošiančių su 100 EUR? Jeigu šie pavyzdžiai atrodo kvaili, mano nuomone, jie puikiai parodo, kad pagrindinių laisvių atveju de minimis sąvoka ateityje sukeltų sunkumų.

80. Kadangi kiekybinė de minimis samprata yra labiau susijusi su konkrečiomis bylos aplinkybėmis nei su jos teisiniais aspektais, kiltų didesnė problema. Nesunku įsivaizduoti, kad ta pati priemonė galėtų būti laikoma de minimis vienoje valstybėje narėje, tačiau negalėtų kitoje. Tai keltų pavojų rinkos dalyvių vienodoms sąlygoms, kurias siekiama sudaryti vidaus rinką reguliuojančiomis nuostatomis. Ar de minimis turėtų būti apibrėžta abstrakčiomis sąlygomis? Jei taip, tai kaip ir kas tai turėtų padaryti? Nederėtų pamiršti, kad šiuo atveju kalbama apie nesuderintą sritį, kurioje reikia palyginti valstybių narių priemones ir Sutarties laisvę, ir kad vidaus rinka lieka mišrios ES kompetencijos sritis. Šios situacijos negalima lyginti su ES konkurencijos teisės sritimi, kurioje tam tikros ribos nustatomos pačiais ES teisės aktais.

81. Apibendrinant argumentus prieš de minimis taisyklės nustatymą laisvės teikti paslaugas pagal SESV 56 straipsnį ar iš tiesų bet kurios kitos laisvės kontekste, reikėtų pažymėti, kad šis klausimas yra dėl faktų, o ne dėl teisės. Prašymo priimti prejudicinį sprendimą procese sprendimą dėl faktų turi priimti nacionalinis teismas. Leidus tokią taisyklę nustatyti nacionaliniams teismams, atsirastų vidaus rinkos fragmentacija ir iškiltų pavojus tikslui sudaryti rinkos dalyviams vienodas sąlygas.

82. Darytina išvada, jog de minimis taisyklė SESV 56 straipsnio kontekste turėtų būti iš principo atmesta.

V. Išvada

83. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas, Čekijos Respublika) pateiktus klausimus: Laisvė teikti paslaugas pagal SESV 56 straipsnį, kuriame nėra de minimis taisyklės, taikoma situacijai, kai valstybėje narėje įsteigta įmonė praranda teisę vykdyti savo veiklą dėl valstybės priemonės, nustatančios paslaugų teikimo sąlygas, pavyzdžiui, konkrečią vietą, jeigu kai kurie jos klientai yra iš kitos valstybės narės nei ta, kurioje ši įmonė įsteigta, nesvarbu, ar ta nacionalinė priemonė taikoma vienodai (teisiškai ir faktiškai).

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) Pavyzdžiui: diskriminacija ar kliūtis, prekybos būdas ir (arba) patekimas į rinką, išimtinai vidaus situacijos.

( 3 ) 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimas Keck and Mithouard (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 4 ) Kaip matyti, šiuo klausimu jos neteikė Teisingumo Teismui prašymo priimti prejudicinį sprendimą.

( 5 ) Žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, 47 punktas).

( 6 ) Šį terminą pasiskolinau iš A., Arena „The Wall Around ES Fundamental Freedoms: the Purely Internal Rule at the Forty-Year Mark“, Yearbook of European Law, 2019, 38 t., p. 153–219, p. 163.

( 7 ) 1979 m. vasario 20 d. sprendimas (120/78, EU:C:1979:42).

( 8 ) 1978 m. spalio 24 d. sprendimas (15/78, EU:C:1978:184).

( 9 ) 1979 m. vasario 7 d. sprendimas (115/78, EU:C:1979:31).

( 10 ) 1979 m. vasario 7 d. sprendimas (136/78, EU:C:1979:34).

( 11 ) 1980 m. kovo 18 d. sprendimas (52/79, EU:C:1980:83).

( 12 ) 1979 m. kovo 28 d. sprendimas (175/78, EU:C:1979:88).

( 13 ) 1979 m. vasario 7 d. sprendimas (115/78, EU:C:1979:31, 24 punktas): „Sutarties nuostatos dėl įsisteigimo ir paslaugų teikimo netaikomos situacijoms, kurios išimtinai vidinės valstybei narei“.

( 14 ) Generalinio advokato J. P. Warner išvados byloje Saunders žodžiais (175/78, nepaskelbta Rink., EU:C:1979:63, 1141 punktas).

( 15 ) Žr. 1978 m. spalio 24 d. sprendimą (15/78, EU:C:1978:184, 3 punktas).

( 16 ) Žr. 1979 m. vasario 7 d. sprendimą (136/78, EU:C:1979:34)

( 17 ) Žr. 1979 m. kovo 28 d. sprendimą (175/78, EU:C:1979:88, 10 punktas).

( 18 ) Ankstesnis EEB sutarties 48 straipsnis.

( 19 ) Žr. 1979 m. kovo 28 d. Sprendimą Saunders (175/78, EU:C:1979:88, 10 punktas).

( 20 ) Žr. 1979 m. kovo 28 d. Sprendimą Saunders (175/78, EU:C:1979:88, 11 punktas). Vis dėlto įdomu pažymėti, kad šioje byloje generalinis advokatas savo išvadoje nagrinėjo visiškai vidaus situacijas, bet padarė kitokią išvadą nei Teisingumo Teismas, ir dėl to vertino nagrinėjamus nacionalinius aktus, remdamasis laisvu darbuotojų judėjimu; žr. generalinio advokato J. P. Warner išvadą byloje Saunders (175/78, nepaskelbta Rink., EU:C:1979:63).

( 21 ) Anksčiau nagrinėtose bylose, pavyzdžiui, priimdamas reikšmingą 1964 m. liepos 15 d. Sprendimą Costa (6/64, EU:C:1964:66), Teisingumo Teismas, atrodo, nemanė, kad reikia nagrinėti išimtinai vidaus situacijos klausimą.

( 22 ) 1979 m. kovo 28 d. sprendimas (175/78, EU:C:1979:88).

( 23 ) 1980 m. kovo 18 d. sprendimas (52/79, EU:C:1980:83, 9 punktas).

( 24 ) Netgi rizikuodamas būti pavadintas eretiku, dėl patogumo terminus „kompetencija“ ir „priimtinumas“ vartoju pakaitomis. Tai nereiškia, kad nežinau teisinio šių terminų skirtumo: kompetencija yra objektyvi ir susijusi su Teisingumo Teismo teisine galimybe priimti sprendimą, o priimtinumas turi subjektyvų elementą, nes jam iš dalies gali turėti įtakos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Iš tiesų byla priimtina tik tuo atveju, jeigu nacionalinis teismas, teikdamas Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą, laikėsi taikomų proceso taisyklių ir tinkamai motyvavo, kodėl prašymas yra būtinas. Dėl to dar labiau sutinku su generalinio advokato N. Wahl išvada byloje Gullotta ir Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:168, 21 ir 25 punktai), kurioje pateikiamas panašus teiginys ir pažymima, kad šių dviejų sąvokų skirtumų nereikėtų pernelyg sureikšminti.

( 25 ) Žr. 2016 m. lapkričio 15 d. sprendimą (C‑268/15, EU:C:2016:874, 50–53 punktai). Dėl išsamios Teisingumo Teismo jurisprudencijos toje byloje nagrinėtu klausimu santraukos žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą sujungtose bylose Venturini ir kt. (C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:529).

( 26 ) Šiuo klausimu taip pat žr. mano išvadą sujungtose bylose X ir Visser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2017:397, 115 punktas).

( 27 ) Žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, 50 punktas).

( 28 ) Žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, 51 punktas).

( 29 ) Žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, 52 punktas).

( 30 ) Žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, 53 punktas).

( 31 ) 2015 m. spalio 1 d. sprendimas (C‑340/14 ir C‑341/14, EU:C:2015:641).

( 32 ) Žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimą Trijber ir Harmsen (C‑340/14 ir C‑341/14, EU:C:2015:641, 41 punktas). Išskirta mano.

( 33 ) 2015 m. spalio 1 d. Sprendime Trijber ir Harmsen (C‑340/14 ir C‑341/14, EU:C:2015:641) yra įdomus posūkis: nusprendęs, kad tam tikros situacijos nėra išimtinai vidinio pobūdžio, Teisingumo Teismas atsisakė pateikti atsakymą į materialinius klausimus, užduotus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, kuris siekė tiksliai nustatyti, ar 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, 2006, p. 36) (toliau – Paslaugų direktyva) nuostatos, susijusios su paslaugų teikėjų įsisteigimo laisve, taikomos išimtinai vidaus situacijoms. Tik vėliau 2018 m. sausio 30 d. Sprendime X ir Visser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2018:44) Teisingumo Teismas į šį klausimą atsakė teigiamai.

( 34 ) Žr. 2016 m. lapkričio 15 d. sprendimą (C‑268/15, EU:C:2016:874).

( 35 ) Šią bylą reikia nagrinėti atsižvelgiant į Sutarties nuostatas. Paslaugų direktyva netaikoma azartinių lošimų veiklai; žr. šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies h punktą. Jeigu šia direktyva būtų reguliuojama azartinių lošimų veikla, nebūtų kilęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas, nes skyrius dėl paslaugų teikėjų įsisteigimo taikomas ratione materiae išiminai vidaus situacijoms; žr. 2018 m. sausio 30 d. Sprendimą X ir Visser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2018:44).

( 36 ) Vartojant P.‑Chr. Müller-Graff terminus, žr. R. Streinz (red.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, Miunchenas, 3‑iasis leid., 2018, AEUV 56 straipsnis, 1 punktas.

( 37 ) Žr. SESV 57 straipsnį, pagal kurį paslaugos turėtų būti laikomos paslaugomis pagal Sutartis, kurios paprastai yra teikiamos už užmokestį ir kurių nereglamentuoja nuostatos dėl prekių, kapitalo ir asmenų judėjimo laisvės. Teisingumo Teismas šiuo klausimu nusprendė, jog sąvoka „paslaugos“ reiškia paslaugas, kurių neapima kitos laisvės, taip užtikrinant, kad bet kokia ekonominė veikla patektų į pagrindinių laisvių reguliavimo sritį, todėl darau išvadą, kad tai ne subsidiari, o kita pagrindinė laisvė. Žr. mano išvadą sujungtose bylose X ir Visser (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2017:397, 88 punktas).

( 38 ) Žr. 1981 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Webb (279/80, EU:C:1981:314, 17 punktas).

( 39 ) Žr. 1974 m. gruodžio 3 d. Sprendimą van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, 27 punktas).

( 40 ) Taigi SESV 56 straipsnyje nustatyta laisve teikti paslaugas reikalaujama ne tik panaikinti bet kokią kitoje valstybėje narėje įsisteigusių paslaugų teikėjų diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokio apribojimo panaikinimą, net jeigu jis taikomas vienodai nacionaliniams paslaugų teikėjams ir paslaugų teikėjams iš kitų valstybių narių. Tokia yra nuosekli jurisprudencija nuo 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo Säger (C‑76/90, EU:C:1991:331, 12 punktas). Be to, žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Citroën Belux (C‑265/12, EU:C:2013:498, 35 punktas) ir 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, 51 punktas). 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendime Gebhard (C‑55/94, EU:C:1995:411, 37 punktas), nors byla buvo susijusi su įsisteigimo laisve, Teisingumo Teismas nurodė ne tik šią konkrečią laisvę: „nacionalinės priemonės, kurios gali trukdyti naudotis pagal Sutartį garantuotomis pagrindinėmis laisvėmis arba dėl kurių jų vykdymas gali būti mažiau patrauklus“. Išskirta mano.

( 41 ) Žr. 1984 m. sausio 31 d. Sprendimą Luisi ir Carbone (286/82 ir 26/83, EU:C:1984:35, 16 punktas) ir 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, 51 punktas).

( 42 ) Tokiam požiūriui taip pat pritaria A. Randelzhofer, U. Forsthoff; E. Grabitz, M. Hilf, M. Nettesheim Das Recht der Europäischen Union, 57. Atnaujintas 2020 m. vasario mėn., C. H. Beck, Miunchenas, AEUV 56 straipsnis, 57 straipsnis, 3 punktas.

( 43 ) Tai iš esmės analogiška „prekybos paslaugomis“ apibrėžčiai Bendrajame susitarime dėl prekybos paslaugomis, pridėtame prie PPO steigimo sutarties (toliau – GATS). GATS 1 straipsnio 2 dalyje prekyba paslaugomis apibrėžta kaip susidedanti iš keturių paslaugų teikimo būdų: 1) teikimas per sieną, nesant jokio asmenų judėjimo; 2) vartojimas užsienyje, apimantis kliento judėjimą į PPO šalį narę, kurioje įsisteigęs paslaugų teikėjas; 3) komercinis įsisteigimas, t. y. patronuojamosios įmonės ar filialo įsteigimas PPO šalies narės, kurioje turi būti teikiama paslauga, teritorijoje; 4) fizinių asmenų iš PPO šalies narės buvimas, dėl kurio paslaugų teikėjas iš vienos šalies narės gali teikti paslaugas bet kurios kitos šalies narės teritorijoje.

( 44 ) Tai dažnai vadinama „aktyviu“ laisvu paslaugų judėjimu.

( 45 ) Žr. generalinio advokato C. O. Lenz išvadą byloje Cowan (186/87, nepaskelbta Rink., EU:C:1988:526, 14 punktas).

( 46 ) Tai dažnai vadinama „pasyviu“ laisvu paslaugų judėjimu. Dėl šios sampratos žr. St. Völker, Passive Dienstleistungsfreiheit im Europäischen Gemeinschaftsrecht, Duncker & Humblot, Berlynas, 1990, p. 61 ir paskesni.

( 47 ) Tipiškas pavyzdys – turistų grupė, kartu su gidu kertanti sieną.

( 48 ) Ypač naudojantis telekomunikacijomis ar internetu.

( 49 ) Taip pat žr. SESV 56 straipsnio formuluotę.

( 50 ) Priešingai nei darbuotojų judėjimo laisvės ir įsisteigimo laisvės atveju, laisvės teikti paslaugas atveju būtinas tarpvalstybinis elementas yra nustatomas nurodant ne laisvės turėtoją, o paslaugos santykį. T. y. laisvei teikti paslaugas netrukdo tai, kad paslaugų gavėjai ir paslaugų teikėjai turi tą pačią pilietybę. Smulkiau žr. A. Randelzhofer, U. Forsthoff, op. cit.

( 51 ) Žr. SESV 34 straipsnį.

( 52 ) Žr. SESV 35 straipsnį.

( 53 ) Beje, Keck jurisprudencija, kurią toliau dar panagrinėsime smulkiau, taikoma tik importui. Ji buvo suformuota pagal dabartinį SESV 34 straipsnį ir taikoma tik teisiškai ir faktiškai vienodai taikomų priemonių kontekste. Atvirkščiai, SESV 35 straipsnis taikomas tik diskriminacinėms priemonėms.

( 54 ) Žr. 1994 m. gegužės 17 d. Sprendimą Corsica Ferries (C‑18/93, EU:C:1994:195, 30 punktas).

( 55 ) Žr. 1995 m. gegužės 10 d. Sprendimą Alpine Investments (C‑384/93, EU:C:1995:126, 19 punktas).

( 56 ) Ten pat.

( 57 ) Dėl šio klausimo taip pat žr. P.‑Chr. Müller-Graff, op. cit., ir M. Holoubek, J. Schwarze, U. Becker, A. Hatje, J. Schoo (red.), EU-Kommentar, 4‑asis leid., Nomos, Baden Badenas, 2019, AEUV 57 straipsnis, 42 punktas.

( 58 ) C‑581/18, EU:C:2020:77, 30 punktas. Išskirta mano.

( 59 ) Priešingai nei paskirties valstybė narė.

( 60 ) Žr. 1995 m. gegužės 10 d. sprendimą (C‑384/93, EU:C:1995:126, 30 punktas).

( 61 ) 1998 m. gegužės 7 d. sprendimas (C‑350/96, EU:C:1998:205, 25 punktas).

( 62 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 63 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 64 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 65 ) Atlikdamas vertinimą sąmoningai nenagrinėjau specifinio mokesčių klausimo. Tuo klausimu Teisingumo Teismas, kaip gerai žinoma, laikosi visiškai teisingo požiūrio, kuris yra artimesnis požiūriui į apribojimus dėl diskriminacijos. Net tais atvejais, kai bylos sudėtingos. Tam yra paprasta priežastis: mokesčiai dėl savo pobūdžio dažniausiai teisiškai ir faktiškai taikomi vienodai. Būtų sunku pagrįsti, kad jie automatiškai patenka į pagrindinių teisių sritį ir kad valstybės narės įprastu atveju privalo juos pagrįsti. Dėl šios priežasties visiškai sutinku su Teisingumo Teismu, jeigu jis šiuo konkrečiu klausimu nusprendžia, jog tais atvejais, kai dėl mokesčių tik padidėja tam tikros paslaugos kaina ir yra vienodai paveikiamas paslaugų teikimas tarp valstybių narių ir vienos valstybės narės viduje, jie nepatenka į SESV 56 straipsnio taikymo sritį. Žr., pavyzdžiui, 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Mobistar ir Belgacom Mobile (C‑544/03 ir C‑545/03, EU:C:2005:518, 31 punktas) ir 2005 m. vasario 17 d. Sprendimą Viacom Outdoor (C‑134/03, EU:C:2005:94, 38 punktas).

( 66 ) Beje, netrukus po 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Keck ir Mithouard (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905). Tai rodo, kad bent jau tuo metu Teisingumo Teismas nemanė, jog būtina nustatyti laisvės teikti paslaugas apribojimą.

( 67 ) 1995 m. lapkričio 30 d. sprendimas (C‑55/94, EU:C:1995:411).

( 68 ) 1995 m. gegužės 10 d. sprendimas (C‑384/93, EU:C:1995:126).

( 69 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 70 ) Žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje TÜV Rheinland LGA Products ir Allianz IARD (C‑581/18, EU:C:2020:77, 31 punktas).

( 71 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 72 ) Žr. mano išvadą byloje Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:394, 23 punktas).

( 73 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 74 ) Šiuo klausimu žr., pavyzdžiui, P.‑Chr. Müller-Graff, H. von der Groeben, J. Schwarze, A. Hatje (red.) Europäisches Unionsrecht (Kommentar), 7‑asis leid., Nomos, Baden Badenas, AEUV 34 straipsnis, 247 punktas.

( 75 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 76 ) Pavyzdžiui, elektra būtų akivaizdi apčiuopiamumo reikalavimo išimtis.

( 77 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905, 14 punktas).

( 78 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 79 ) Prancūzijos ūkio subjektai norėjo Prancūzijoje nuostolingai pardavinėti picon bière, iš Prancūzijos kilusį produktą, ir jiems buvo užkirstas kelias tai daryti, remiantis Prancūzijos teise.

( 80 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 81 ) Ten pat, 14 punktas.

( 82 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 83 ) Žr. 2018 m. sausio 30 d. sprendimą (C‑360/15 ir C‑31/16, EU:C:2018:44, 97 punktas). Taip pat žr. mano išvadą sujungtose bylose X ir Visser (C‑360/15 ir C-31/16, EU:C:2017:397, 87–104 punktai).

( 84 ) 1993 m. lapkričio 24 d. sprendimas (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 85 ) Žr. J. Snell „Independence day for the Services Directive: Visser“, Common Market Law Review, 2019, 56 t., p. 1119–1136, p. 1129.

( 86 ) Žr., be daugelio kitų, A. Mattera „De l’arrêt „Dssonville“ à l’arrêt „Keck“: l’obscure clarté d’une jurisprudence riche en principes novateurs et en contradictions“, Revue du marché unique européen, 1994, no1, p. 117–160; L. Gormley „Reasoning Renounced? The Remarkable Judgment in Keck & Mithouard“, European Business Law Review, 1994, p. 63–67; E. Steindorff „Unvollkommener Binnenmarkt“, Zeitschrift für das gesamte Handelsrecht und Wirtschaftsrecht, 1994, p. 149–169; C. O. Lenz „Ein undeutlicher Ton“, Neue juristische Wochenschrift, 1994, p. 1633 ir 1634. Dėl 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Keck ir Mithouard (C‑267/91 ir C‑268/91, EU:C:1993:905) gynybos žr. R. Joliet (vienas iš šį sprendimą priėmusių teisėjų) „Der freie Warenverkehr: Das Urteil Keck und Mithouard und die Neuorientierung der Rechtsprechung“, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht, internationaler Teil, 1994, p. 979–987. Taip pat žr. mano išvadą byloje Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:394, 21 ir paskesni punktai.).