GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2011 m. birželio 9 d.( )

Byla C‑225/10

Juan Pérez García,

José Arias Neira,

Fernando Barrera Castro,

José Bernal Fernàndez teisių perėmėja Dolores Verdún Espinosa

prieš

Familienkasse Nürnberg

(Sozialgericht Nürnberg (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 – Pašalpos šeimai – Išmokos pensijų, mokamų pagal kelių valstybių narių teisės aktus, gavėjų išlaikomiems neįgaliems vaikams – Išmokos darbuotojų, kuriems taikomi kelių valstybių narių teisės aktai, našlaičiams – Teisė į išmokas buvusios darbo vietos valstybėje – Gyvenamosios vietos valstybės mokamos pašalpos šeimai, nesuderinamos su suinteresuotojo asmens pasirinkta kita išmoka pinigais“

1. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudiciniai klausimai susiję su Reglamento (EEB) Nr. 1408/71( ) (toliau – reglamentas) 77 ir 78 straipsnių aiškinimu. Šias nuostatas, kurias Teisingumo Teismas nagrinėjo jau daugelį kartų, visiškai pakeitė Reglamentą Nr. 1408/71 pakeitęs teisės aktas, t. y. Reglamentas (EB) Nr. 883/2004( ). Tačiau naujosios nuostatos netaikomos nagrinėjamai bylai.

2. Ginčo dalykas, dėl kurio nacionalinis teismas turi priimti sprendimą, susijęs su kai kurių Ispanijoje gyvenančių ir praeityje Vokietijoje dirbusių Ispanijos pensininkų teise gauti Vokietijos teisės aktuose numatytas pašalpas išlaikomiems vaikams (Kindergeld). Vokietijos valdžios institucijos atsisakė mokėti šias išmokas dėl to, kad ieškovai pagrindinėje byloje galėjo prašyti didesnių išmokų pinigais Ispanijoje (prestaciones por hijo a cargo).

I – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

3. Reglamento 1 straipsnio u papunktyje pateiktos tokios sąvokos:

„i) išmokos šeimai reiškia visas išmokas natūra arba pinigais, skirtas padengti šeimos išlaidas <...>, neįskaitant II priede nurodytų specialių vaiko gimimo ar įvaikinimo išmokų;

ii) pašalpos šeimai reiškia periodiškas išmokas pinigais, kurių skyrimas priklauso tiktai nuo šeimos narių skaičiaus ir prireikus nuo jų amžiaus.“

4. Reglamento 77 ir 78 straipsniai, kuriuos Teisingumo Teismo prašo išaiškinti nacionalinis teismas, patenka į III dalies 8 skyrių „Išmokos pensininkų išlaikomiems vaikams ir našlaičiams“.

5. 77 straipsnyje numatyta:

„1. Terminas „išmokos“ šiame straipsnyje reiškia pašalpas šeimai, skirtas asmenims, gaunantiems senatvės ar invalidumo pensijas arba pensijas dėl nelaimingo atsitikimo darbe ar profesinės ligos ir tų pensijų padidinimą ar priedus prie jų už tokių pensininkų vaikus, išskyrus priedus, mokamus pagal draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistemas.

2. Išmokos, nepaisant to, kurios valstybės narės teritorijoje pensininkas ar vaikai gyvena, mokamos pagal šias taisykles:

<…>

b) pensininkui, gaunančiam pensiją pagal daugiau kaip vienos valstybės narės teisės aktus:

i) remiantis bet kurios iš tų valstybių, kurioje jis gyvena, teisės aktais, su sąlyga, kad prireikus atsižvelgiant į 79 straipsnio [1] dalies [a punkto] nuostatas teisė gauti vieną iš 1 dalyje nurodytų išmokų įgyjama pagal tos valstybės teisės aktus.“

6. 78 straipsnyje nurodyta:

„1. Sąvoka „išmokos“ šiame straipsnyje reiškia pašalpas šeimai ir, kur reikia, papildomas ar specialias pašalpas našlaičiams.

2. Išmokos našlaičiams, nepaisant to, kurios valstybės narės teritorijoje našlaitis arba fizinis ar juridinis asmuo, kuris faktiškai jį išlaiko, gyvena, mokamos pagal šias taisykles:

<…>

b) našlaičiui, mirus pagal darbo sutartį dirbusiam asmeniui arba savarankiškai dirbusiam asmeniui, kuriam buvo taikomi kelių valstybių narių teisės aktai:

i) remiantis valstybės narės, kurios teritorijoje našlaitis gyvena, teisės aktais, su sąlyga, kad, atsižvelgiant į 79 straipsnio 1 dalies a punkto nuostatas, teisė į vieną iš 1 dalyje nurodytų išmokų įgyjama pagal tos valstybės teisės aktus;

<…>

Tačiau valstybės narės teisės aktų nuostatos, taikomos 77 straipsnyje nurodytoms išmokoms pensininkų vaikams, pensininkui mirus, ir toliau taikomos jo našlaičių išmokoms.“

7. Reglamento 5 straipsnyje numatyta, kad „valstybės narės apie <...> 77 ir 78 straipsniuose nurodytas išmokas turi pranešti ir paskelbti <...>“.

8. Reglamento 76 straipsnis nėra tiesiogiai reikšmingas šiai bylai, nes jame daroma nuoroda į dirbančius darbuotojus, o ne į pensininkus. Tačiau pateiktose pastabose ši nuostata minima, todėl ją reikia nagrinėti analizuojant prejudicinius klausimus. Šioje šiuo metu galiojančios redakcijos, kuri taip pat taikoma ir pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, nuostatoje įtvirtinta:

„1. Jeigu tą patį laikotarpį tam pačiam šeimos nariui ir darbinei veiklai tęsti yra mokamos išmokos šeimai pagal tos valstybės narės, kurios teritorijoje šeimos nariai gyvena, teisės aktus, teisė gauti išmokas šeimai, mokamas pagal kitos valstybės narės teisės aktus, jei tai numatyta [prireikus] pagal 73 ar 74 straipsnius, sumažinama tokiu dydžiu, kuris mokamas pagal pirmosios valstybės narės teisės aktus.

2. Jeigu valstybėse narėse, kurių teritorijoje šeimos nariai gyvena, išmokų skirti neprašoma, kitos valstybės narės kompetentinga įstaiga gali taikyti 1 dalies nuostatas, tartum išmokas būtų paskyrusi pirmoji valstybė narė.“

9. Naujausioje Vokietijos pranešimo pagal reglamento 5 straipsnį( ) redakcijoje Kindergeld yra nurodyta kaip viena iš pašalpų šeimai, kurioms taikomi reglamento 77 ir 78 straipsniai.

10. Analogiškai naujausiame Ispanijos Karalystės pranešime( ) į išmokų, kurioms taikomi reglamento 77 ir 78 straipsniai, sąrašą įtrauktos Karaliaus įstatyminiame dekrete Nr. 1/1994 nustatytos išmokos, į kurias, vadovaujantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Ispanijoje turėjo teisę ieškovai.

B – Vokietijos teisė

11. Vokietijos teisėje pašalpos išlaikomiems vaikams (Kindergeld)( ) numatytos visiems vaikams iki 18 metų amžiaus. Jei tenkinamos tam tikros specifinės sąlygos (studijuojama, negaunant didelių pajamų ir kt.), šios pašalpos gali būti mokamos iki 21 ar net 25 metų amžiaus.

12. Neįgalių vaikų, kurie negali patenkinti savo poreikių, atveju teisė į pašalpas išlaikomiems vaikams yra pripažįstama iš esmės be jokių amžiaus apribojimų.

13. Pašalpų išlaikomiems vaikams dydis nuolat peržiūrimas. Pavyzdžiui, 2010 metais šis dydis svyravo nuo 184 eurų per mėnesį (už pirmą vaiką) iki 215 eurų per mėnesį (už ketvirtą ir paskesnius vaikus). Atrodo, kad pašalpos šeimai nėra nesuderinamos su kitomis išmokomis, kurios gali būti mokamos neįgaliesiems.

C – Ispanijos teisė

14. Ispanijos teisės sistemoje numatytos pašalpos išlaikomiems vaikams, į kurias daroma nuoroda nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir kurias reguliuoja Karaliaus įstatyminis dekretas Nr. 1/1994( ), yra grindžiamos sistema, kuri iš dalies skiriasi nuo vokiškos sistemos.

15. Tačiau neįgalių vaikų atveju Ispanijoje ir Vokietijoje nėra numatytos pajamų ribos. Be to, jei negalios lygis viršija 65 %, taip pat nėra numatyta amžiaus riba. Vaikui, kuriam suėjo 18 metų ir kurio negalios lygis siekia 65 %, mokama suma per mėnesį 2010 metais buvo 339,70 eurų. Jei negalios lygis buvo 75 % ar viršesnis, ši suma siekė 509,60 eurų.

16. Tačiau Ispanijos teisės aktuose numatyta, kad teisė į pašalpas išlaikomiems vaikams išnyksta, jei neįgalus asmuo gauna tam tikras kitas išmokas, kaip antai invalidumo pensiją pagal 1982 m. balandžio 7 d. Neįgaliųjų asmenų socialinės integracijos įstatymą Nr. 13/1982( ).

II – Faktinės aplinkybės, procesas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai

17. Ieškovai pagrindinėje byloje yra Ispanijoje gyvenantys Ispanijos piliečiai. Tai – pensininkai( ), kurie praeityje dirbo Vokietijoje ir taip įgijo teisę į pensiją pagal Vokietijos teisės aktus. Kitaip tariant, jie yra pensijų Vokietijoje gavėjai, kurios jiems pripažintos nesumuojant darbo įvairiose valstybėse narėse laikotarpių. Visi ieškovai išlaiko pilnamečius neįgalius vaikus.

18. Vadovaujantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo informacija, ieškovų vaikai Ispanijoje gauna invalidumo pensijas pagal Įstatymą Nr. 13/1982. Todėl, remiantis Ispanijos teisės aktais, jie negali gauti išlaikomiems vaikams skirtų pašalpų šeimai.

19. Tam tikrą laikotarpį ieškovai savo išlaikomiems neįgaliems vaikams gavo Vokietijos pašalpas šeimai. Tačiau vėliau šių išmokų mokėjimas buvo sustabdytas. Vokietijos valdžios institucijų teigimu, ieškovai buvo įgiję teisę į Ispanijos pašalpas šeimai pagal reglamento 77 straipsnio 2 dalies b punkto i papunktį. Taigi jie turėjo šią teisę savo gyvenamosios vietos valstybėje pagal minėtą Sąjungos teisės nuostatą, todėl Vokietijos pašalpos šeimai jiems neturėjo būti mokamos. Tai, kad ieškovai pasirinko Ispanijoje išmokas, alternatyvias Ispanijos pašalpoms šeimai, nieko nekeičia, nes, jeigu būtų norėję, jie galėjo vietoj šių alternatyvių išmokų pasirinkti vadinamąsias pašalpas šeimai.

20. Nacionalinis teismas, siekdamas išspręsti šį ginčą, pateikė Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

„1. Ar Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 77 straipsnio 2 dalies b punkto i papunktis turi būti aiškinamas taip, kad išmokos šeimai, skirtos asmenims, kurie gauna senatvės ar invalidumo pensijas arba pensijas dėl nelaimingo atsitikimo darbe ar profesinės ligos pagal daugiau kaip vienos valstybės narės teisės aktus (vadinamieji daugiau nei vieną pensiją gaunantys asmenys arba kelias pensijas gaunantys asmenys) ir kurių teisė į pensiją grindžiama pagal buvusios darbo vietos valstybės teisės aktus (nacionalinė teisė į pensiją), neturi būti suteikiamos buvusios darbo vietos valstybėje, jeigu gyvenamosios vietos valstybėje, nors ir yra numatyta panaši didesnė išmoka, ji nesuderinama su kita išmoka, kurią pasirinko atitinkamas asmuo, remdamasis galimybe pasirinkti?

2. Ar Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 78 straipsnio 2 dalies b punkto i papunktis turi būti aiškinamas taip, kad išmokos šeimai, skirtos našlaičiams, mirus pagal darbo sutartį dirbusiam asmeniui arba savarankiškai dirbusiam asmeniui, kuriam buvo taikomi kelių valstybių narių teisės aktai, ir kurių numanoma teisė į našlaičių pensiją grindžiama buvusios darbo vietos valstybės teisės aktais (galima nacionalinė teisė į pensiją), neturi būti suteikiamos buvusios darbo vietos valstybėje, jeigu gyvenamosios vietos valstybėje, nors ir numatyta panaši didesnė išmoka, ji pripažinta nesuderinama su kita išmoka, kurią pasirinko atitinkamas asmuo, remdamasis galimybe pasirinkti?

3. Ar tas pats taikoma ir Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 77 ar 78 straipsniuose įtvirtintai išmokai, kuri nors iš principo nustatyta vaikų gyvenamosios vietos valstybėje, tačiau jos atžvilgiu nėra jokios galimybės pasirinkti?“

III – Preliminarios pastabos

21. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyti klausimai grindžiami prielaida, kad Karaliaus įstatyminiame dekrete Nr. 1/1994 numatytos pašalpos išlaikomiems vaikams ir Vokietijos teisės aktuose numatytos pašalpos šeimai patenka į reglamento 77 straipsnio (ir 78 straipsnio) taikymo sritį. Tačiau taip pat atsižvelgiant į raštu bei žodžiu teismo posėdyje pateiktas pastabas pirmiausia būtina patikrinti, ar taip yra. Iš tiesų nebereikėtų atsakyti į nacionalinio teismo pateiktus klausimus, jei minėtoms išmokoms nebūtų taikomas 77 straipsnis.

22. Iš teisinio pagrindo apžvalgos matyti, kad abi sąvokos išmokos šeimai ir pašalpos šeimai pagal reglamentą yra aiškiai atskirtos. Pagal 1 straipsnio u papunktį „išmokos šeimai“ skirtos „padengti šeimos išlaidas“, todėl jų gavimas susijęs su galimų gavėjų socialinėmis sąlygomis ar pajamomis. Atvirkščiai, „pašalpos šeimai“ reiškia išmokas pinigais, kurių skyrimas „priklauso tiktai nuo šeimos narių skaičiaus ir prireikus nuo jų amžiaus“.

23. Reglamento 77 straipsnis ypatingas tuo, kad jame reguliuojamos „išmokos“ yra tik „pašalpos šeimai“. Teisingumo Teismas savo praktikoje daugelį kartų yra patvirtinęs, kad sąvoka „pašalpa šeimai“, kaip ji suprantama pagal 77 straipsnį, sutampa su 1 straipsnio u papunktyje įtvirtinta sąvoka( ). Teisingumo Teismas būtent konstatavo, kad tai, jog reglamento 77 straipsnis taikomas tik pašalpoms šeimai, pateisinama, kai išmokas, susijusias su vaikų skaičiumi ar amžiumi, gali mokėti taip pat ir kita valstybė, kuri nėra gavėjų gyvenamosios vietos valstybė. Atvirkščiai, kitos išmokos, kaip išmokos šeimai, skirtos padengti specifines šeimos išlaidas, „dažniausiai yra glaudžiai susijusios su socialine aplinka ir dėl to – suinteresuotųjų asmenų gyvenamąja vieta“( ).

24. Todėl reikia patikrinti, ar Ispanijos teisės aktuose numatytos pašalpos išlaikomiems vaikams ir Vokietijos teisės aktuose numatytos pašalpos šeimai yra „pašalpos šeimai“, kaip tai suprantama pagal reglamentą.

25. Kalbant apie Ispanijos išmokas, kaip jau nurodžiau, pagrindinė sistema yra ta, kad išmokos išlaikomiems vaikams yra skiriamos tik šeimoms, kurių pajamos mažesnės už minimalias. Dėl šios priežasties šios išmokos skiriasi nuo Sąjungos teisės aktuose nustatytų pašalpų šeimai, kurios skiriamos ne tik remiantis sąlygomis, susijusiomis su vaikų skaičiumi ir amžiumi, bet taip pat papildoma aplinkybe, t .y. šeimos pajamomis.

26. Tačiau sunkią negalią turinčių vaikų atveju Ispanijos teisės aktuose, viena vertus, numatyta, kad pajamų dydis nebėra reikšmingas ir kad nebeatsižvelgiama į vaikų amžių. Kita vertus, įtakos mokėtinų sumų dydžiui turi negalios lygis.

27. Kiek tai susiję su Vokietijos Federacine Respublika, „įprasta“ pašalpų šeimai sistema, be jokios abejonės, atitinka reglamentą, nes atsižvelgiama tik į vaikų skaičių ir amžių, o šeimos pajamos neturi jokios reikšmės. Tačiau Vokietijos sistema taip pat skiriasi neįgalių vaikų atveju, nes nebeatsižvelgiama į amžių.

28. Taigi, kaip matyti, nei Ispanijos, nei Vokietijos sistemose pilnamečių neįgalių vaikų atveju nėra įtvirtinta reglamente pateiktą sąvoką „pašalpos šeimai“ visiškai atitinkanti tvarka. Iš tiesų abiem atvejais vien neįgalios sąlyga lemia teisę į išmokas pilnamečiams neįgaliems vaikams, kuri kitu atveju nebūtų taikoma. Kitaip tariant, Ispanijos ir Vokietijos teisės aktuose pripažįstama teisė į išmokas atsižvelgiant į papildomą aplinkybę (neįgalią), palyginti su kitomis dviem sąlygomis (vaikų skaičiumi ir amžiumi), kurios, vadovaujantis reglamentu, yra vienintelės galimos pagrindžiant teisę į išmoką, kuri gali būti apibrėžiama kaip „pašalpa šeimai“. Be to, Ispanijos išmokų atveju papildoma skiriamoji aplinkybė yra ta, kad, siekiant nustatyti pašalpos išlaikomiems vaikams dydį, taip pat atsižvelgiama į negalios lygį.

29. Tačiau reikia pažymėti, kad, kaip esu nurodęs, Ispanijos Karalystė ir Vokietijos Federacinė Respublika atitinkamuose reglamento 5 straipsnyje numatytuose pranešimuose kaip išmokas, patenkančias į reglamento 77 ir 78 straipsnių taikymo sritį, nurodė atitinkamai Ispanijos teisės aktuose numatytas pašalpas išlaikomiems vaikams ir Vokietijos teisės aktuose numatytas pašalpas šeimai.

30. Šiuo klausimu teismų praktikoje numatyta, kad nors tai, jog išmoka nėra nurodyta reglamento 5 straipsnyje numatytame pranešime, nereiškia, kad šiai išmokai netaikomas 77 straipsnis, atvirkščiai, jei išmokos yra nurodytos tokiame pranešime, jos automatiškai laikomos išmokomis, kurioms taikomas 77 straipsnis. Kitaip tariant, valstybė, nurodžiusi išmoką savo pranešime, negali nevykdyti įsipareigojimų teigdama, kad išmoka neatitinka reglamente numatytų 77 straipsnio taikymo sąlygų( ).

31. Atsižvelgiant į tai, Ispanijos Karalystė ir Vokietijos Federacinė Respublika iš esmės turi pareigą pripažinti atitinkamai pašalpas išlaikomiems vaikams ir pašalpas šeimai, skirtas pilnamečiams neįgaliems vaikams, kaip „pašalpas šeimai“, kaip jos suprantamos reglamento 77 straipsnyje.

32. Europos Komisija teismo posėdyje akcentavo būtinybę vertinti Ispanijos išmokas pagal jų objektyvius požymius, neatsižvelgiant į jų pavadinimą arba tai, ar apie jas buvo pranešta pagal 5 straipsnį. Tokiai pozicijai negalima pritarti.

33. Visų pirma, kaip jau buvo nurodyta, abi valstybės narės pripažino teisę į išmokas, kurios yra šio ginčo dalykas. Vien ši aplinkybė neparodo, kuri iš dviejų valstybių turi mokėti šias išmokas. Ji tik reiškia, kad abiejų nagrinėjamų valstybių atveju siekiant nustatyti, kuri iš jų turi mokėti išmokas, reikia taikyti 77 ir 78 straipsniuose įtvirtintas nuostatas. Tai taikoma, atsižvelgiant į Ispanijos Karalystės ir Vokietijos Federacinės Respublikos santykius, tiek Ispanijoje gyvenančio ir Vokietijoje dirbusio asmens (kaip yra pagrindinėje byloje), tiek atvirkštiniu atvejais.

34. Antra, Komisijos pozicija kelia riziką, kad reglamento 5 straipsnis ir jame įtvirtinta pranešimo pareiga praras veiksmingą poveikį. Tiesa, kad reglamente pateikiama sąvoka „pašalpos šeimai“ yra Sąjungos teisės sąvoka, aiškiai įtvirtinta paties reglamento 1 straipsnyje. Taip pat tiesa, kad, vadovaujantis teismų praktika, kaip jau nurodžiau( ), ši sąvoka būtent apima, pirma, valstybių narių pagal 5 straipsnį praneštas išmokas ir, antra, kitas išmokas, apie kurias, nors ir nebuvo pranešta, bet kurios turi 1 straipsnio u papunktyje reikalaujamų požymių, kad būtų priskirtos „pašalpoms šeimai“.

35. Jei pritartume Komisijos aiškinimui, taip pat kiltų rizika nepateisinamai suskaidyti išlaikomiems vaikams mokamas išmokas. Šios bylos atveju, pavyzdžiui, pilnamečių neįgalių vaikų šeimoms mokamos Vokietijos pašalpos šeimai, labai tikėtina, taip pat turėtų būti pašalintos iš reglamento 77 ir 78 straipsnių taikymo srities( ). Galėtų kilti klausimas, kiek pripažintų ir įvairių valstybių narių pagal 5 straipsnį praneštų „pašalpų šeimai“ tikrai atitiktų 1 straipsnio u papunktyje nurodytą sąvoką, jei būtų vertinamos pagal Komisijos nurodytą tvarką.

36. Be to, konstatuoju, kad pati Ispanijos Karalystė rašytinėse pastabose ir teismo posėdyje neginčijo to, kad Karaliaus įstatyminiame dekrete Nr. 1/1994 numatytos išmokos patenka į reglamento 77 ir 78 straipsnių taikymo sritį. Taip pat reikia pažymėti, kad nors šioje byloje šis pripažinimas Ispanijos Karalystei nėra reikšmingas, kitais atvejais dėl jo ši valstybė narė galėtų būti įpareigota mokėti išmokas, kurių neturėtų mokėti, jeigu joms nebūtų taikomi 77 ir 78 straipsniai.

37. Galiausiai taip galima pažymėti, kad Teisingumo Teismas yra priėmęs nemažai sprendimų, kuriuose, nors ir netiesiogiai, abi nagrinėjamos išmokos buvo laikomos patenkančiomis į reglamento 77 ir 78 straipsnių taikymo sritį( ).

38. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, manau, kad, siekiant atsakyti į pagrindinėje byloje pateiktus prejudicinius klausimus, galima laikyti, jog abi – tiek Ispanijos, tiek Vokietijos – išmokos patenka į 77 straipsnio taikymo sritį. Galiausiai tokią išvadą netiesiogiai padarė ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, išnagrinėjęs atitinkamas nacionalinės teisės nuostatas.

IV – Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

39. Pirmasis ir antrasis prejudiciniai klausimai suformuluoti beveik identiškai ir juose daroma nuoroda į teisės nuostatas (reglamento 77 ir 78 straipsnius), kurios, nepaisant to, kad skirtos atitinkamai į pensiją išėjusiems darbuotojams ir našlaičiams, yra beveik identiškos. Todėl abu klausimai turėtų būti vertinami kartu.

40. Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokiomis aplinkybėmis, kaip antai pagrindinėje byloje, valstybės narės valdžios institucijos gali teisėtai atsisakyti mokėti pašalpas šeimai užsienyje gyvenančiam buvusiam darbuotojui (ar jo našlaičiams), jeigu jis savo gyvenamosios vietos valstybėje turi teisę į pašalpas šeimai, bet jų negauna, nes iš šios valstybės pasirinko gauti( ) su pašalpa šeimai nesuderinamą alternatyvią išmoką.

41. Toliau nagrinėsiu pirmąjį klausimą, susijusį su 77 straipsniu. Atsižvelgiant į 77 ir 78 straipsnių tapatumą, mano padaryta išvada būtų taip pat taikoma antrajam straipsniui ir todėl antrajam klausimui.

42. Klausimas paaiškinamas tuo, kad, vadovaujantis reglamento 77 straipsniu, jei pensininkas turi teisę į išmokas pagal daugiau nei vienos valstybės narės teisės nuostatas, iš principo gyvenamosios vietos valstybė turi mokėti pašalpas šeimai, tačiau su sąlyga, kad ši teisė „įgyjama“ pagal šios valstybės teisės aktus. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagrindinėje byloje galima laikyti, kad teisė į pašalpas šeimai Ispanijoje yra „įgyjama“, nors pašalpos nėra gaunamos, bet ieškovai pagrindinėje byloje galėtų jas gauti, jei atsisakytų pasirinktų alternatyvių išmokų.

43. Iš pirmo žvilgsnio išnagrinėjus teisės nuostatos tekstą atrodytų, kad klausimas nekelia didelių problemų. Galima būtų manyti, jog tam, kad teisė galėtų būti laikoma „įgyjama“, kaip numatyta reglamento 77 straipsnyje, pakaktų, kad galimam gavėjui pateikus prašymą tokia išmoka galėtų būti mokama. Šiuo atveju neturi reikšmės tai, kad joks prašymas nebuvo pateiktas, nei tai, kad gavėjas pasirinko gauti alternatyvią išmoką, nes abiem atvejais pašalpos šeimai negavimas yra gavėjo valios pasekmė ir teisė bet kuriuo atveju yra „įgyjama“.

44. Tačiau reikia priminti, kad, kiek tai susiję su reglamento 76 straipsnio 1 dalimi, Teisingumo Teismas daugelį kartų savo praktikoje yra patvirtinęs, jog išmoka nėra „mokėtina“( ), jei gavėjas, nors ir turintis teisę į ją, jos negauna, nes, pavyzdžiui, nepateikė prašymo( ). Dėl to teisės aktų leidėjas( ), taip pat atsižvelgdamas į šį Teisingumo Teismo požiūrį, papildė šiuo metu galiojančią 76 straipsnio redakciją 2 dalimi, kurioje numatyta, kad jei nebuvo pateiktas prašymas dėl išmokų, į kurias turima teisė, valstybė narė gali elgtis taip, tartum valstybė, kuriai turėjo būti pateiktas prašymas, tas išmokas paskyrė.

45. Be to, Teisingumo Teismas neseniai patikslino, kad ši teismų praktika, nors ir aiškiai nebetaikoma reglamento 76 straipsnio 1 daliai dėl teisės aktų leidėjo įsikišimo, vis dėlto ir toliau galioja panašioms teisės nuostatoms, kurios šioje srityje nebuvo pakeistos( ).

46. Atsižvelgiant į tai ir remiantis minėtais Teisingumo Teismo sprendimais, reikėtų į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmuosius du klausimus atsakyti, kad negali būti laikoma, jog ieškovai pagrindinėje byloje, kurie Ispanijoje pasirinko kitokią pašalpai šeimai alternatyvią išmoką, šioje valstybėje narėje įgijo teisę į pašalpas šeimai.

47. Vis dėlto egzistuoja du argumentai, kurie gali būti naudojami tvirtinant, kad minėta teismų praktika netaikoma reglamento 77 straipsnio 1 daliai.

48. Pirma, galima nurodyti 76 straipsnio ir 77 straipsnio formuluočių skirtumus. Kaip jau buvo nurodyta, 76 straipsnyje kalbama apie „mokamas“ išmokas( ), o šioje byloje nagrinėjamoje 77 straipsnio dalyje daroma nuoroda į „įgyjamą“ teisę. Šis skirtumas išlieka ir kitose šios teisės nuostatos kalbinėse versijose. Todėl galima teigti, kad Teisingumo Teismo išplėtota teismų praktika dėl 76 straipsnio negali būti taikoma 77 straipsniui, nes jame nagrinėjama kitokia situacija. Šiuo atveju teisės aktų leidėjo sprendimas pakeisti tik 76 straipsnį, o ne 77 straipsnį, gali būti paaiškintas tuo, kad jis nemanė esant būtina keisti antrąją teisės nuostatą.

49. Antra, kaip alternatyvą 77 straipsnio atveju taip pat galima siūlyti pagal analogiją taikyti 76 straipsnio 2 dalį, pagal kurią, kaip minėta, leidžiama valstybei elgtis taip, tartum išmoka buvo faktiškai sumokėta kitoje valstybėje, su sąlyga, kad taip nėra vien dėl prašymo nepateikimo. Tokį sprendimą siūlė Vokietijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose, ypač remdamasi šiais dviem straipsniais reguliuojamų situacijų panašumu ir 1989 metais naujos 76 straipsnio dalies teleologiniu aiškinimu, atsižvelgiant į teisės aktų leidėjo valią.

50. Net jei suprantu ir iš dalies sutinku su problematika, susijusia su dviem aprašytais argumentais, manau, kad jie nėra įtikinami, ypač atsižvelgiant į konsoliduotą Teisingumo Teismo praktiką.

51. Kalbant apie pirmąjį argumentą, reikia pasakyti, kad nagrinėjamų dviejų teisės nuostatų formuluočių skirtumai nėra tokie aiškūs, kad juos būtų galima atskirti, siekiant taikyti teismų praktikos principus. Reikia pažymėti, kad aiškindamas reglamento 76 straipsnį Teisingumo Teismas iš tiesų nagrinėjo ne tik žodinius subtilumus, bet iš esmės išaiškino teisės normą labai pragmatiškai, sutelkdamas dėmesį tik į tai, ar suinteresuotasis asmuo gavo išmoką, ar ne( ). Be to, Teisingumo Teismas, aiškindamas teisės normą, pažymėjo svarbą užtikrinti, kad jos aiškinimas būtų palankus laisvam darbuotojų judėjimui( ). Taip pat pažymiu, kad pati Vokietijos vyriausybė, atrodo, atmetė galimybę daryti šį skirtumą ir pasiūlė antrą alternatyvą, t. y. 76 straipsnio 2 dalies taikymą pagal analogiją.

52. Tačiau manau, kad ši antroji alternatyva taip pat negali būti priimta. Iš tiesų, atsižvelgiant į minėtą teismų praktiką, 76 straipsnio 2 dalis bet kuriuo atveju turi būti laikoma teisę į reglamente įtvirtintą išmoką ribojančia išlyga. Todėl ši išlyga turi būti aiškinama griežtai( ). Be to, Teisingumo Teismas neseniai atsisakė šią teisės nuostatą taikyti pagal analogiją situacijoje, kuri daugeliu atžvilgiu yra panaši į nagrinėjamą šioje byloje( ).

53. Todėl baigdamas nagrinėti pirmąjį ir antrąjį klausimus siūlau Teisingumo Teismui į juos atsakyti, kad tokioje situacijoje, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, valstybės narės, kur gavėjai įgijo teisę į pensiją pagal nacionalinės teisės aktus, valdžios institucijos negali atsisakyti mokėti pagal reglamento 77 straipsnį ar 78 straipsnį mokėtinos išmokos, kai gyvenamosios vietos valstybėje, nors ir numatyta panaši didesnė išmoka, ji nesuderinama su kita išmoka, kurią pasirinko suinteresuotasis asmuo, remdamasis jam suteikta galimybe pasirinkti.

V – Dėl trečiojo prejudicinio klausimo

54. Trečiuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar skirtųsi į du pirmuosius klausimus pateiktas atsakymas, jei gyvenamosios vietos valstybės pašalpos šeimai, nors ir pripažįstamos, faktiškai negalėtų būti gaunamos, nes yra privaloma su jomis nesuderinama alternatyvi išmoka, todėl galimi gavėjai net neturi galimybės pasirinkti pašalpos šeimai vietoj šios alternatyvios išmokos.

55. Nors tai nėra akivaizdu, šis klausimas pateiktas tam atvejui, jei Teisingumo Teismas turėtų patvirtinti, kad situacijoje, kuri aprašyta pirmajame ir antrajame klausimuose (teisė pasirinkti tarp pašalpų šeimai ir kitų išmokų, kai suinteresuotasis pasirenka pastarąsias), darbo vietos valstybė (šiuo atveju – Vokietijos Federacinė Respublika) gali atsisakyti mokėti pašalpas šeimai.

56. Kadangi Teisingumo Teismui siūlau į pirmuosius du prejudicinius klausimus atsakyti priešingai, atsakymas į trečiąjį klausimą automatiškai išplaukia iš į juos siūlomo atsakymo. Jei teisė į Vokietijos pašalpas šeimai neišnyksta tuo atveju, kai Ispanijos pašalpos šeimai negaunamos dėl galimų gavėjų pasirinkimo, ši teisė juolab neturėtų išnykti, kai tokios pasirinkimo galimybės nėra. Tokioje situacijoje net negalima sakyti, kad egzistuoja teisė gauti pašalpas šeimai Ispanijoje. Pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, jo nuomone, tokioje situacijoje Vokietijos pašalpos šeimai turėtų būti ir toliau mokamos.

57. Atsižvelgdamas į tai, siūlau Teisingumo Teismui į trečiąjį prejudicinį klausimą atsakyti pripažįstant, kad atsakymas į pirmuosius du klausimus taip pat tinka tuo atveju, kai pašalpų šeimai mokėjimas gyvenamosios vietos valstybėje, nors ir teoriškai numatytas, faktiškai neįmanomas, net jei gavėjai jas pasirinko.

VI – Išvada

58. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlau taip atsakyti į Sozialgericht Nürnberg pateiktus prejudicinius klausimus:

„1. Valstybės narės, kurioje gavėjai įgijo teisę į pensiją pagal nacionalinės teisės aktus, valdžios institucijos negali atsisakyti mokėti pagal 1971 m. birželio 14 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, 77 straipsnį ar 78 straipsnį mokėtinos išmokos, kai gyvenamosios vietos valstybėje, nors ir numatyta panaši didesnė išmoka, ji nesuderinama su kita išmoka, kurią pasirinko suinteresuotasis asmuo, remdamasis jam suteikta galimybe pasirinkti.

2. Tai irgi galioja tuo atveju, jei pašalpų šeimai mokėjimas gyvenamosios vietos valstybėje, nors ir teoriškai numatytas, faktiškai neįmanomas, net jei gavėjai jas pasirinko.“