ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
70

Grįsdamos šią pirmąją dalį apeliantės visų pirma nurodo, kad informacija, pateikta per susitarimo procedūrą ir per prašymo atleisti nuo baudų ar jas sumažinti procedūrą, negali būti kvalifikuojama kaip „prisipažinimas“. Toliau jos konstatuoja, kad iš prašymo atleisti nuo baudų ar jas sumažinti mechaniškai negalima daryti išvados apie prisipažinimą dėl dalyvavimo darant pažeidimą, nes jo autorius gali bet kada ginčyti faktus ir Komisijos atliktą jų kvalifikavimą. Galiausiai, apeliančių teigimu, atsakomybė už pažeidimą per susitarimo procedūrą pripažįstama pateikiant oficialų susitarimo pareiškimą, o jos to daryti nenorėjo. Todėl Bendrasis Teismas, „prisipažinimui“ automatiškai prilyginęs pareiškimus, pateiktus jų prašyme atleisti nuo baudų ar jas sumažinti ir per susitarimo procedūrą, pažeidė jų teisę į gynybą, nes nepaisė jų teisės neduoti parodymų prieš save.
21

Be to, to paties kodekso 202 straipsnio 3 dalies nuostatų tikslas – nustatyti skolą muitinei, atsiradusią neteisėtai įvežus prekes į Sąjungos teritoriją, turinčius asmenis siekiant bendrojo intereso – saugoti Sąjungos finansinius interesus.
9

Iki 80‑ojo pakeitimo DO.A 40 straipsnio 2 dalyje dėl administracijos tarnautojų, kurie įdarbinimo momentu neturėjo 18 metų, buvo numatyta, kad asmenys, kuriems nėra sukakę 16, 17 ir 18 metų, atitinkamai priskiriami prie pagal DO.A 37 straipsnį taikomos darbo užmokesčio grupės a, b ir c pakopų. Tik tuomet, kai šiems tarnautojams sukanka 18 metų, jie priskiriami prie pirmosios pakopos, prie kurios taip pat turėjo būti priskirti tarnautojai, įdarbinti po to, kai jiems sukako 18 metų, tačiau pastarieji negalėjo remtis ankstesniais laikotarpiais, prilyginamais darbo laikotarpiams. Taigi mokymosi laikotarpiai negalėjo būti įskaityti. Be to, darbo užmokestis a, b ir c pakopose buvo gerokai mažesnis negu pirmojoje pakopoje. Taigi už tą patį darbą ar pareigas buvo mokamas skirtingas darbo užmokestis, atsižvelgiant į darbą atliekančio ar pareigas einančio asmens amžių.
38

Taigi šiuo atveju reikia atsižvelgti į visus skirtingus pagrindinėje byloje nagrinėjamo sandorio etapus. Šiuo klausimu iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad priimdami reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktą Hanoverio regionas ir Hanoverio miestas bendrai nusprendė įsteigti naują viešosios teisės subjektą, kad perduotų jam tam tikrus įgaliojimus, kurių kai kurie iš pradžių buvo priskirti abiems bendrai, o kiti – kiekvienai iš minėtų valdžios institucijų atskirai. Be to, pastarosios valdžios institucijos šiam naujam subjektui suteikė tam tikras galias, leidžiančias jam vykdyti tuos įgaliojimus atitinkančias funkcijas. Minėtos valdžios institucijos tam subjektui perdavė priemones, kuriomis jos pačios anksčiau naudojosi siekdamos vykdyti minėtus įgaliojimus, ir buvo įpareigotos padengti minėto subjekto galimą biudžeto deficitą, taip pat turėjo teisę nustatyti ir rinkti rinkliavas ir teisę vykdyti tam tikras veiklos rūšis, kurios nesutampa su tam subjektui perduotos kompetencijos vykdymu, tačiau kurios atitinka tam tikras veiklos rūšis, įgyvendinamas dėl šio vykdymo. Galiausiai naujajam subjektui būdinga veiklos autonomija, tačiau jis turi gerbti asamblėjos, sudarytos iš dviejų naująjį subjektą įsteigusių valdžios institucijų atstovų, kuri yra šio subjekto organas ir kuri, be kita ko, turi kompetenciją paskirti už minėto subjekto valdymą atsakingą asmenį, sprendimus.
23

Šiuo tikslu M. Daouidi ir Bootes Plus trims mėnesiams sudarė pagalbinio darbuotojo sutartį, kuri buvo grindžiama darbo krūvio restorane padidėjimu ir pagal kurią jis turėjo dirbti 20 valandų per savaitę. Sutartyje numatytas 30 dienų bandomasis laikotarpis. 2014 m. liepos 1 d. M. Daouidi ir Bootes Plus susitarė šią sutartį dėl darbo ne visą darbo laiką pakeisti sutartimi dėl darbo visą darbo laiką – 40 valandų per savaitę.
66

Iš tiesų Direktyvos 2004/38 16 straipsnis, kuriame numatyta minimalaus nepertraukiamo nuolatinio gyvenimo trukmės sąlyga siekiant užtikrinti teisę į nuolatinį gyvenimą šalyje asmenims, nuolat gyvenantiems priimančioje valstybėje narėje, priskirtinas, kaip, be to, Teisingumo Teismas aiškiai pabrėžė 2013 m. birželio 20 d. Sprendimo Giersch ir kt. (C‑20/12, EU:C:2013:411) 80 punkte, prie kito konteksto nei vienodo nacionalinių darbuotojų ir darbuotojų migrantų vertinimo kontekstas. Be to, Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje aiškiai patikslinama, kad šioje nuostatoje palikta galimybė atsisakyti suteikti prieš įgyjant nuolatinio gyvenimo teisę pagalbą studijoms, įskaitant profesinį parengimą, susidedančią iš studento stipendijų ar paskolų, taikoma tik asmenims, išskyrus darbuotojus, savarankiškai dirbančius asmenis, tokį statusą išlaikančius asmenis ir jų šeimos narius.
45

Be to, tokią išvadą taip pat patvirtina pagal Direktyvą 2006/115 siekiamas tikslas. Šios direktyvos 4 konstatuojamojoje dalyje, be kita ko, nustatyta, kad autorių teisės turi prisitaikyti prie tokių naujų ekonominių pokyčių kaip naujos panaudojimo formos. Skaitmeninė panauda neginčijamai priskiriama prie šių naujų panaudojimo formų, todėl dėl jos autorių teisės turi prisitaikyti prie naujų ekonominių pokyčių.
41

Be to, Ruhrlandklinik teigimu, šiems nariams taikomos teisės normos, taikytinos darbuotojams, kiek tai susiję su mokamomis atostogomis, ligos laikotarpiais, vaiko priežiūros ir tėvystės atostogomis ir darbo užmokesčio mokėjimu nedarbingumo dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo atveju. Be to, jie turi tą pačią apsaugą kaip ir pačios Ruhrlandklinik darbuotojai, dirbantys pagal darbo sutartį, kiek tai susiję su dalyvavimu priimant sprendimus šioje klinikoje, gauna tą patį darbo užmokestį ir turi tas pačias darbo sąlygas. Galiausiai iš asociacijos juos galima pašalinti tik dėl rimtos priežasties.
42

Be to, Westermann nurodo, kad Bendrasis Teismas pažeidė jos teisę į teisingą procesą, taip pat Bendrojo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio c ir d punktus ir 77 straipsnį atsisakydamas patenkinti pirmojoje instancijoje jos pateiktus prašymus sustabdyti procesą ir nepateikdamas atitinkamų motyvų.
66

Visų pirma dėl ankstesnių nacionalinių prekių ženklų Teisingumo Teismas jau nurodė, jog iš Sąjungos prekių ženklų ir nacionalinių prekių ženklų koegzistavimo ir iš aplinkybės, kad pastarųjų registracija nepriskirtina EUIPO kompetencijai ir jų atžvilgiu Bendrasis Teismas neturi įgaliojimų vykdyti teisminės priežiūros, išplaukia, kad per protesto dėl paraiškos įregistruoti Sąjungos prekių ženklą procedūrą negali būti ginčijamas nacionalinių prekių ženklų registracijos galiojimas. Todėl per tokią protesto procedūrą negalima konstatuoti, atsižvelgiant į žymenį, tapatų valstybėje narėje saugomam prekių ženklui, absoliutaus atmetimo pagrindo, kaip antai apibūdinamojo požymio ir skiriamojo požymio nebuvimo, numatyto Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose ir Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies b ir c punkte (šiuo klausimu žr. 2012 m. gegužės 24 d. Sprendimo Formula One Licensing / VRDT, C‑196/11 P, EU:C:2012:314, 40 ir 41 punktus).
53

Be to, iš Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 2 dalies a punkto ir 4 dalies, siejamų su Prieigos direktyvos 1 straipsnio 1 dalimi ir 8 straipsnio, kuriame pateikiama nuoroda į Pagrindų direktyvos 8 straipsnį, 4 dalimi, matyti, kad NRI turi skatinti konkurenciją ir užtikrinti, kad galutiniai paslaugų gavėjai ir vartotojai gautų maksimalią naudą, be kita ko, pasirinkimo ir kainos aspektu, ir rūpintis Sąjungos piliečių interesais. Taip pat nustatydamos sąnaudų padengimo mechanizmą, kaip jis suprantamas pagal Prieigos direktyvos 13 straipsnio 2 dalį, jos turi užtikrinti, kad šis mechanizmas teiktų kuo didesnę naudą vartotojams.
1

Savo apeliaciniu skundu Pilkington Group Ltd, Pilkington Automotive Ltd, Pilkington Automotive Deutschland GmbH, Pilkington Holding GmbH ir Pilkington Italia SpA prašo panaikinti 2014 m. gruodžio 17 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Pilkington Group ir kt. / Komisija (T‑72/09, nepaskelbtas Rink., EU:T:2014:1094, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jų ieškinį ir kuriuo prašoma panaikinti 2008 m. lapkričio 12 d. Komisijos sprendimą C (2008) 6815 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (COMP/39.125 – automobilių stiklai), iš dalies pakeistą 2009 m. vasario 11 d. Komisijos sprendimu C (2009) 863 galutinis ir 2013 m. vasario 28 d. Komisijos sprendimu C (2013) 1119 galutinis (toliau – ginčijamas sprendimas), kiek jis susijęs su apeliantėmis, o jei šis prašymas nebūtų patenkintas, panaikinti to sprendimo 2 straipsnį, kiek juo apeliantėms skirta bauda, arba, jei ir šis prašymas nebūtų patenkintas, sumažinti šią baudą.
4

Direktyva 2003/88 į Austrijos teisę perkelta Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Besoldungsordnung 1994 (Įstatymas dėl Vienos federalinės sostinės atlyginimo pareigūnams tvarkos, 1994 m. Reglamentas dėl apmokėjimo tvarkos), iš dalies pakeisto 2014 m. (toliau – BO), 41a straipsniu: „(1) Paliekantis tarnybą pareigūnas arba pareigūnas, kurio darbo santykiai pasibaigia, turi teisę į piniginės kompensacijos už nepanaudotas metines atostogas dalį, išskyrus atvejį, kai jis iškart tęsia tarnybą kitoje Vienos miesto tarnyboje. Teisę į tokią kompensaciją jis turi tik tuo atveju, jeigu savo noru neišnaudojo teisės į metines atostogas. (2) Teisės į kompensaciją už atostogas nesuteikiama pareigūnui, nepasinaudojusiam visomis savo teisėmis į metines atostogas, be kita ko, kai jis palieka tarnybą: 1. Dėl atleidimo iš tarnybos <...> dėl jo paties kaltės. 2. Nutrūkus darbo sutarčiai pagal [Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994, (Įstatymas dėl Vienos federalinės sostinės pareigūnų nuostatų – 1994 m. Reglamentas dėl tarnybų) (toliau – DO)] 33 straipsnio 1 dalį [(pravaikšta)], 73 straipsnį [(atsistatydinimas iš pareigų)] arba 74 straipsnį [(atšaukimas iš pareigų)], arba 3. Nes išeina į pensiją savo prašymu pagal [DO] 68b straipsnio 1 dalies 1 punktą, 68c straipsnio 1 dalį arba [DO] 115i straipsnį. (3) Piniginė kompensacija už nepanaudotas metines atostogas apskaičiuojama atskirai už kiekvienus kalendorinius metus, per kuriuos nebuvo pasinaudota visomis teisėmis į metines atostogas, jeigu jų nebuvo prarasta. (4) Pareigūnas turi teisę į piniginę kompensaciją už nepanaudotas mokamas metines atostogas, lygią sumai, kuri mokėtina už dienas, likusias atėmus tais kalendoriniais metais panaudotų dienų skaičių. <...>“
49

Šiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad, pirma, teismo išlaidos iš esmės prisideda prie sklandaus teisminės sistemos veikimo, nes jos laikomos valstybių narių teismų veiklos finansavimo šaltiniu (2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, 73 punktas). Be to, kaip matyti iš OUG Nr. 80/2013 1 straipsnio 2 dalies ir kaip Rumunijos vyriausybė tai patvirtino savo rašytinėse pastabose, būtent to siekiama teismo žyminiu mokesčiu, kuriuo prisidedama prie teismų veiklos finansavimo ir nuo kurio gali būti atleidžiama pagal šio potvarkio 30 straipsnį.
7

2006 m. balandžio 12 d. Įstatyminio dekreto Nr. 163 dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių, kurioms taikomos direktyvos 2004/17/EB ir 2004/18/EB, kodekso (Decreto legislativo no 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE; GURI, paprastasis priedas Nr. 100, 2006 m. gegužės 2 d.), iš dalies pakeisto 2008 m. rugsėjo 11 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 152 (decreto legislativo no 152; GURI, paprastasis priedas Nr. 231, 2008 m. spalio 2 d.) (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 163/2006), 49 straipsniu „Rėmimasis trečiojo asmens pajėgumais“ į Italijos teisę perkeliami Direktyvos 2004/18 47 ir 48 straipsniai.
6

Sprendimo 2011/273, iš dalies pakeisto Sprendimu 2011/522, 3 straipsnio 1 dalyje taip pat buvo nurodyti „iš režimo politikos naudos gaunantys arba jį remiantys asmenys“. Be to, Sprendimo 2011/273, iš dalies pakeisto Sprendimu 2011/522, 4 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta įšaldyti lėšas, priklausančias, be kita ko, „priede [esančiame sąraše] išvardytiems iš režimo naudos gaunantiems arba jį remiantiems asmenims bei subjektams ir su jais susijusiems asmenims ir subjektams“.
(2)

Mokesčių kreditas pensininkams yra 300 eurų per metus. Mėnesinė įmoka yra 25 eurai. Mokesčių kreditas pensininkams taikomas tik laikotarpiu, per kurį mokesčių mokėtojas gauna pajamų iš pensijų ar rentų, kaip tai suprantama pagal [1 dalį] ir laikantis joje nustatytų sąlygų. Jį perveda pensijų fondas ar kitas pensijų mokėtojas per mokestinius metus, su kuriais jis susijęs, laikantis tvarkos, kuri turi būti nustatyta 4 dalyje nurodytu Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės nutarimu. Pajamoms, kurios nesiekia atitinkamai 300 eurų už metus ar 25 eurų už mėnesį, mokesčių kreditas pensininkams netaikomas. Mokesčių kreditas pensininkams skiriamas ir grąžinamas tik atsižvelgiant į mokesčių atskaitymus iš atlyginimų, kurį tinkamai atlieka pensijų fondas ar kitas pensijų mokėtojas remdamasis mokesčių išskaičiavimo kortele.
Be to, tai, kad Sąjungos institucija nukrypsta nuo Sutartyse numatytos teisinės formos, yra esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimas, dėl kurio atitinkamas aktas gali būti panaikintas, nes dėl tokio nukrypimo gali pasidaryti neaišku, koks yra šio akto pobūdis arba kokia procedūra vadovaujantis jį reikia priimti, ir taip kenkiama teisiniam saugumui. Taip yra tuo atveju, kai atitinkamame akte vartojamos formuluotės didina šį neaiškumą, nes jos nesuderinamos su privalomąja galia, kurią turi įgyti Sąjungos institucijos sprendimas pagal SESV 288 straipsnį, ir, priešingai, nei numatyta SESV 218 straipsnio 9 dalyje, iš nė vienos minėto akto nuostatos nematyti, kad valstybės narės privalo priimti poziciją Sąjungos vardu.

Teisinį pagrindą būtina nurodyti remiantis ESS 5 straipsnio 2 dalyje įtvirtintu kompetencijos suteikimo principu, pagal kurį Sąjunga veikia tik neperžengdama ribų kompetencijos, kurią, siekiant Sutartyse nustatytų tikslų, jai šiose Sutartyse suteikė valstybės narės tiek dėl Sąjungos vidaus, tiek dėl jos tarptautinių veiksmų.

Iš tiesų tinkamo teisinio pagrindo pasirinkimas yra konstitucinės svarbos, nes turėdama tik suteiktą kompetenciją Sąjunga turi susieti savo priimamus aktus su SESV nuostatomis, kurios ją šiuo tikslu įgalioja. Be to, teisinio pagrindo nurodymas ypač svarbus siekiant apsaugoti per atitinkamo akto priėmimo procedūrą dalyvaujančių Sąjungos institucijų prerogatyvas. Taip pat teisinį pagrindą būtina nurodyti laikantis iš SESV 296 straipsnio išplaukiančios pareigos motyvuoti. Ši pareiga, be kita ko, pateisinama teismine kontrole, kurią turi teisę vykdyti Teisingumo Teismas, iš principo turi būti taikoma bet kokiam Sąjungos aktui, turinčiam teisinių padarinių. Galiausiai pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad bet kurio akto, kuriuo sukeliama teisinių pasekmių, privalomoji galia būtų pagrįsta Sąjungos teisės nuostata, kuri turi būti aiškiai nurodyta kaip teisinis pagrindas ir kurioje numatyta, kokia teisine forma turi būti priimtas aktas.

Kalbant apie sprendimą, kuriuo nustatomos pozicijos, kurių turi būti laikomasi Sąjungos vardu, remiantis SESV 218 straipsnio 9 dalimi, pažymėtina, kad teisinės formos nenurodymas kartu su nukrypimu nuo minėtoje nuostatoje numatytos teisinės formos kelia painiavą dėl šio akto pobūdžio ir teisinės reikšmės, taip pat dėl procedūros, kurios reikia laikytis jį priimant, – painiavą, dėl kurios Sąjunga gali susilpnėti gindama savo poziciją.

(žr. 48–50, 52, 53, 58 punktus)
Byla C‑591/15

The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

prieš

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

ir

Her Majesty’s Treasury

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 355 straipsnio 3 punktas – Gibraltaro statusas – SESV 56 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Išimtinai vidaus situacija – Nepriimtinumas“

Santrauka – 2017 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas

Sąjungos sutartys–Teritorinė taikymo sritis–Gibraltaras–Įtraukimas–Laisvė teikti paslaugas–Taikymas (SESV 56 straipsnis ir SESV 355 straipsnio 3 dalis) Laisvė teikti paslaugas–Sutarties nuostatos–Netaikymas išimtinai valstybės narės vidaus situacijai–Ūkio subjektų, įsisteigusių Gibraltare, paslaugų teikimas Jungtinėje Karalystėje įsisteigusiems ar gyvenantiems asmenims–Išimtinai vidaus situacija (SESV 56 straipsnis ir SESV 355 straipsnio 3 dalis)
Direktyvos 2000/31 18 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad sąvoka „informacinės visuomenės paslaugos“ apima įvairią ekonominę veiklą, atliekamą prisijungus prie tinklo, ir kad tai nėra vien paslaugos, dėl kurių sutartys sudaromos internetu, bet, jei tokios paslaugos susijusios su ekonomine veikla, prie jų priskiriamos ir paslaugos, už kurias jų gavėjai nemoka, pavyzdžiui, informacijos teikimo internetu paslaugos arba komerciniai pranešimai. Šiomis aplinkybėmis manytina, kad reklama internete gali būti laikoma informacinės visuomenės paslauga, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2000/31 (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Mc Fadden, C‑484/14, EU:C:2016:689, 41 ir 42 punktus).

Be to, šios direktyvos 2 straipsnio f punkte numatyta, kad sąvoka „komercinis pranešimas“, be kita ko, apima bet kokią pranešimo formą, skirtą asmens, besiverčiančio reglamentuojama profesija, paslaugoms tiesiogiai arba netiesiogiai reklamuoti. Darytina išvada, kad burnos ir dantų priežiūros paslaugų reklama, skelbiama naudojant reglamentuojamos profesijos atstovo sukurtą interneto svetainę, yra komercinis pranešimas, kuris priklauso informacinės visuomenės paslaugai arba ją sudaro, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/31 8 straipsnį.

(žr. 36–39 punktus)
SESV 34 ir 36 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos lygiagretų veterinarinių vaistų importą gali vykdyti tik didmeniniai platintojai, turintys Direktyvos 2001/82 dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio veterinarinius vaistus, iš dalies pakeistos Reglamentu Nr. 596/2009, 65 straipsnyje numatytą leidimą, ir pagal kuriuos dėl to tokio importo negali vykdyti gyvulių augintojai, norintys importuoti veterinarinių vaistų savo pačių gyvulininkystės ūkių poreikiams.

Iš tiesų dėl to, kad tokie teisės aktai nustato gyvulių augintojui pareigą gauti didmeninio platinimo leidimą, kaip antai numatytą Direktyvos 2001/82 65 straipsnyje, kad jam galėtų būti išduotas leidimas lygiagrečiai importuoti veterinarinį vaistą savo gyvulininkystės ūkio poreikiams, šiais teisės aktais gali būti kliudoma į atitinkamą nacionalinę rinką patekti veterinariniam vaistui, kuriuo teisėtai prekiaujama kilmės valstybėje narėje, todėl jie yra kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, kaip ji suprantama pagal SESV 34 straipsnį. Be to, kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonę, be kita ko, galima pateisinti žmonių ir gyvūnų sveikatos apsaugos sumetimais, tik jeigu ši priemonė yra tinkama ja siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir ja neviršijama tai, kas būtina jam pasiekti.

Vis dėlto vykdant rinkodaros leidimo išdavimo procedūrą veterinarinių vaistų laikymo ir tvarkymo reikalavimai negali būti taikomi gyvulių augintojams, kurie lygiagrečiai importuoja veterinarinius vaistus savo pačių gyvulininkystės ūkių poreikiams. Iš tiesų Direktyvos 2001/82 65 straipsnio 2 dalis konkrečiai susijusi su subjektais, norinčiais gauti didmeninio veterinarinių vaistų platinimo leidimą, ir joje nurodytos pareigos, kad būtų galima vykdyti šios rūšies platinimą. Užsiimdami žemės ūkio veikla minėti gyvulių augintojai nevykdo jokio didmeninio jų importuotų veterinarinių vaistų platinimo. Remiantis tuo darytina išvada, kad tiems gyvulių augintojams nustačius pareigas, kuriomis siekiama apibrėžti ir reglamentuoti didmeninio veterinarinių vaistų veiklos vykdymą, viršijama tai, kas būtina siekiant užtikrinti žmonių ir gyvūnų sveikatos apsaugos tikslo įgyvendinimą.

(žr. 67, 69, 73 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
EB sutarties 119 straipsnis (vėliau – EB 141 straipsnis), Direktyvos 75/117 dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principo taikymui, suderinimo 1 straipsnis, Direktyvos 92/85 dėl priemonių, skirtų skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių ir neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata, nustatymo 11 straipsnio 2 punkto b papunktis ir 3 punktas turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, jei atitinkama valstybė narė nenumatė, kad teisėja išlaiko visas atlyginimo dalis, kurias turėjo teisę gauti iki motinystės atostogų, pagal juos nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos už privalomų motinystės atostogų laikotarpius iki 2005 m. sausio 1 d. bendrosios kompetencijos teisėja neturi teisės gauti priedo, skirto padengti išlaidoms, kurių bendrosios kompetencijos teismų teisėjai patiria vykdydami profesinę veiklą, su sąlyga, kad ši darbuotoja tuo laikotarpiu gavo pajamas, bent lygiavertes nacionalinės teisės aktuose socialinės apsaugos srityje numatytai pašalpai, kurią ji būtų gavusi nutraukusi darbinę veiklą dėl su sveikata susijusių priežasčių, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

Direktyvos 92/85 11 straipsnyje numatyta „atlyginimo“ sąvoka, atitinkanti EB sutarties 119 straipsnio (vėliau – EB 141 straipsnis) įtvirtintą sąvoką, apima atlygį, kurį per motinystės atostogas darbdavys tiesiogiai ar netiesiogiai moka darbuotojai dėl jos darbo. Atvirkščiai, sąvoka „pašalpa“, į kurią 11 straipsnyje taip pat daroma nuoroda, reiškia bet kokias pajamas, kurias darbuotoja gauna per motinystės atostogas ir kurias darbdavys jai moka ne dėl darbo santykių.

Taigi reikia skirti Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 ir 3 punktuose nurodytą sąvoką „atlyginimas“ ir sąvoką „visas atlyginimas“, kurį darbuotoja gauna faktiškai dirbdama ir kuris nagrinėjamu atveju apima specialų teisėjams mokamą priedą, skirtą padengti išlaidoms, kurių bendrosios kompetencijos teismų teisėjai patiria vykdydami savo veiklą.

Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė užtikrinti, kad per motinystės atostogas darbuotoja gautų pajamas, bent jau lygiavertes pašalpai, numatytai nacionalinės teisės aktais socialinės apsaugos srityje ir skiriamai nutraukus darbinę veiklą dėl su sveikata susijusių priežasčių.

Kai darbuotoja dėl motinystės atostogų nebūna darbe, pagal minėtos direktyvos 11 straipsnio 2 ir 3 punktus reikalaujama užtikrinti apsauga nereiškia, kad turi būti išlaikytas visas suinteresuotosios atlyginimas.

Be to, vien tai, jog bendrosios kompetencijos teisėja per privalomas motinystės atostogas negauna specialaus teisėjams mokamo priedo, kurį gauna dirbantys kolegos vyrai, nėra diskriminacija dėl lyties, kaip ji suprantama pagal EB sutarties 119 straipsnį (vėliau – EB 141 straipsnis) ir Direktyvą 75/117.

(žr. 30, 32–34, 41, 44 punktus ir rezoliucinę dalį)