Byla C-413/06 P

Bertelsmann AG ir Sony Corporation of America

prieš

Independent Music Publishers and Labels Association (Impala)

„Apeliacinis skundas — Konkurencija — Koncentracijų tarp įmonių kontrolė — Bendroji įmonė Sony BMG — Prieštaravimas dėl Komisijos sprendimo, skelbiančio koncentraciją suderinama su bendrąja rinka, panaikinimo — Teisminė kontrolė — Apimtis — Įrodymams keliami reikalavimai — Pranešimo apie kaltinimus reikšmė — Kolektyvinės dominuojančios padėties sustiprinimas arba sukūrimas — Koncentraciją leidžiančių sprendimų motyvavimas — Konfidencialios informacijos panaudojimas“

Generalinės advokatės J. Kokott išvada, pateikta 2007 m. gruodžio 13 d. I - 4960

2008 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas I - 5028

Sprendimo santrauka

Iš Reglamento Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės 2 straipsnio 2 ir 3 dalių nematyti, jog jis nustato skirtingus reikalavimus įrodymams koncentraciją leidžiančių ir draudžiančių sprendimų atžvilgiu. Iš tiesų koncentracijų kontrolės srityje būtina perspektyvinė analizė apima nagrinėjimą, kokiu mastu koncentracija galėtų pakeisti konkurencijos situacijai tam tikroje rinkoje svarbius veiksnius, siekiant nustatyti, ar dėl to galėtų atsirasti didelė kliūtis veiksmingai konkurencijai, ir tokia analizė reikalauja įsivaizduoti įvairias priežasčių ir pasekmių grandines, siekiant pasiremti labiausiai tikėtinomis. Remiantis reglamentu vis dėlto negalima daryti bendros prielaidos, kad koncentracija, apie kurią pranešta, yra suderinama arba nesuderinama su bendrąja rinka. Tokio Reglamento Nr. 4064/89 aiškinimo nepaneigia jo 10 straipsnio 6 dalis, pagal kurią koncentracija, apie kurią buvo pranešta, laikoma suderinama su bendrąja rinka, jeigu Komisija per atitinkamą terminą nepriėmė sprendimo dėl šios koncentracijos suderinamumo. Iš tikrųjų ši nuostata yra konkreti skubumo reikalavimo, kuris apibūdina šio reglamento bendrąją struktūrą ir įpareigoja Komisiją laikytis griežtų terminų priimant galutinį sprendimą, išraiška. Vis dėlto ši nuostata yra bendrosios reglamento struktūros išimtis, išplaukianti, be kita ko, iš jo 6 straipsnio 1 dalies ir 8 straipsnio 1 dalies, kuria remdamasi Komisija konkrečiai priima sprendimus dėl koncentracijų, apie kurias jai buvo pranešta. Be to, Komisijos sprendimai dėl koncentracijų suderinamumo su bendrąja rinka turi būti paremti pakankamai reikšmingais bei tinkamais įrodymais ir atliekant „konglomerato“ tipo koncentracijos analizę Komisijos pateiktų įrodymų dėl būtinybės priimti sprendimą, pripažįstantį koncentraciją nesuderinama su bendrąja rinka, kokybė ypač svarbi. Tačiau iš to negalima daryti išvados, kad Komisija, ypač kai ji remiasi teiginiu dėl kolektyvinės dominuojančios padėties, koncentraciją draudžiančių sprendimų atžvilgiu turi laikytis griežtesnių įrodinėjimo reikalavimų nei tokią koncentraciją leidžiančių sprendimų atžvilgiu. Iš tikrųjų pagrindinė įrodymo funkcija yra patvirtinti tezės pagrįstumą arba, kaip yra koncentracijų kontrolės srityje, sprendimuose pateikiamus vertinimus. Be to, ta aplinkybė, kad turimas omeny teiginys dėl kolektyvinės dominuojančios padėties arba ne, pati savaime neturi įtakos taikomiems įrodinėjimo reikalavimams. Teiginio dėl kliūties konkurencijai, pateikto dėl koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, sudėtingumas yra įrodymas, į kurį reikia atsižvelgti vertinant įvairių šios koncentracijos pasekmių tikimybę, siekiant nustatyti tą, kuri yra labiausiai tikėtina, tačiau toks sudėtingumas savaime neturi įtakos reikalaujamam įrodymo lygiui. Iš to, kas pasakyta, išplaukia, jog kai į Komisiją kreiptasi dėl koncentracijos pagal Reglamentą Nr. 4064/89, ji iš esmės turi pareikšti poziciją arba leisdama šią koncentraciją, arba ją uždrausdama, atsižvelgdama į savo atliktą aptariamos koncentracijos ekonominio vystymosi, kuris yra labiausiai tikėtinas, įvertinimą. (žr. 46–52 punktus)

Vykdant koncentracijos kontrolės procedūrą pranešimas apie kaltinimus yra procedūrinis ir parengiamasis dokumentas, kuriame, siekiant užtikrinti veiksmingą teisės į gynybą įgyvendinimą, apibrėžiamas Komisijos pradėtos administracinės procedūros dalykas, taip užkertant Komisijai kelią savo sprendime, kuriuo užbaigiama atitinkama procedūra, remtis kitais kaltinimais. Taigi šis pranešimas apie kaltinimus yra negalutinis ir gali būti pakeistas per vertinimą, kurį vėliau atlieka Komisija, remdamasi pastabomis, kurias jai atsakydamos pateikė šalys, ir kitomis nustatytomis faktinėmis aplinkybėmis. Iš tikrųjų Komisija turi atsižvelgti į visos administracinės procedūros elementus arba tam, kad atsisakytų blogai pagrįstų kaltinimų, arba tam, kad performuluotų ir teisiniu bei faktiniu požiūriais papildytų argumentus, kuriais ji grindžia savo nurodytus kaltinimus. Taigi pranešimas apie kaltinimus visiškai netrukdo Komisijai pakeisti savo pozicijos atitinkamų įmonių naudai. Iš to išplaukia, kad Komisija neprivalo išlaikyti pranešime apie kaltinimus pateikto faktinių ir teisinių aplinkybių vertinimo. Atvirkščiai, ji turi galutinį sprendimą motyvuoti savo galutiniais vertinimais, pagristais viso tyrimo rezultatais, kurie žinomi formalios procedūros užbaigimo momentu. Be to, Komisija nėra įpareigota paaiškinti galimų skirtumų, palyginti su šiame pranešime esančiu laikinu vertinimu. Tai, kad, kitaip nei EB 81 ir EB 82 straipsnių taikymo atveju, vykdydama koncentracijų kontrolę Komisija turi laikytis griežtų procedūrinių terminų, niekaip nepakeičia laikino pranešimo apie kaltinimus pobūdžio. Iš tikrųjų veiksmingas teisės į gynybą įgyvendinimas reikalauja, kad į siūlomos koncentracijos šalių argumentus vykstant koncentracijos kontrolės procedūrai būtų atsižvelgiama taip pat, kaip ir į argumentus, kuriuos atitinkamos šalys pateikė procedūrose, pradėtose pagal EB 81 ar EB 82 straipsnius. (žr. 63–66 punktus)

Pirmosios instancijos teismui nėra kliūčių naudoti pranešimą apie kaltinimus aiškinant Komisijos sprendimą dėl koncentracijų kontrolės, ypač kiek tai susiję su jo faktinio pagrindo nagrinėjimu, ir tai nepaisant šio dokumento parengiamojo ir laikino pobūdžio bei aplinkybės, kad Komisija neįpareigota paaiškinti galimų galutinio sprendimo skirtumų, palyginti su pranešimu apie kaltinimus. Tačiau Pirmosios instancijos teismas padaro teisės klaidą, kai nagrinėdamas argumentus, susijusius su akivaizdžių vertinimo klaidų buvimu, pasinaudoja pranešimu apie kaltinimus ne vien tam, kad patikrintų faktinių aplinkybių, dėl kurių buvo priimtas ginčijamas sprendimas, teisingumą, išsamumą ir patikimumą; tam tikrus pranešime apie kaltinimus esančius įrodymus pripažindamas įrodytais, jis neįrodo priežasčių, dėl kurių, nepaisant galutinės Komisijos pozicijos ginčijamame sprendime, šie įrodymai turi būti laikomi neginčytinai įrodyti. Tačiau, nepaisant neginčytinų įrodymų, kurie, pavyzdžiui, dėl praktinio pobūdžio ir galėjimo patikrinti, yra tokie akivaizdūs, kad jų neįmanoma ginčyti, negalima daryti prielaidos, kad pranešime apie kaltinimus padarytos išvados negali būti pakeistos atsižvelgiant į atsakymus į tokį pranešimą. Iš tiesų gali būti, kad pranešančios šalys, atsakydamos į pranešimą apie kaltinimus ir į jį atsižvelgdamos, papildo ar paaiškina savo poziciją dėl aptariamos rinkos ar rinkų veikimo, todėl gali būti priduriama naujų elementų arba į Komisijos jau išnagrinėtus faktus gali būti pažvelgiama iš kitos perspektyvos. (žr. 69, 73, 75, 76 punktus)

Iš įmonių, pranešančių apie koncentraciją, teisės į gynybą išplaukia, kad šios įmonės turi teisę, po to kai gavo pranešimą apie kaltinimus, išklausant jas raštu ir žodžiu, pateikti viską, kas, jų manymu, galėtų paneigti Komisijos kaltinimus ir paskatintų pastarąją leisti jų koncentraciją. Todėl iš esmės joms negalima priekaištauti, kad jos pateikė tam tikrų argumentų, aplinkybių ar įrodymų, galinčių turėti lemiamą reikšmę, tik atsakydamos į pranešimą apie kaltinimus. Iš tikrųjų tik gavusios šį pranešimą koncentracijos šalys gali gauti detalesnės informacijos dėl Komisijos abejonių, išreikštų dėl jų koncentracijos projekto bei argumentų ir įrodymų, kuriais ji remiasi šiuo atžvilgiu. Argumentai, pateikti atsakant į pranešimą apie kaltinimus, yra viena iš tyrimo, kuris turi būti vykdomas vykstant formaliai procedūrai, dalių ir nėra pavėluoti, o pateikiami šiuo tikslu numatytu momentu vykstant koncentracijų kontrolės procedūrai. Atsižvelgiant į teisės į gynybą reikalavimus, tokiems argumentams, pateiktiems atsakant į pranešimą apie kaltinimus, negali būti taikomi griežtesni reikalavimai, susiję su įrodomąja galia ir įtikinamumu, nei tie, kurie taikomi konkurentų, klientų ir kitų trečiųjų asmenų, kuriuos Komisija apklausė vykstant administracinei procedūrai, argumentams arba įrodymams, kuriuos pranešančios įmonės pateikė ankstesnėje Komisijos vykdomo tyrimo stadijoje. Be to, kai Komisija savo sprendime nagrinėja pranešančių įmonių gynybos argumentus, pateiktus atsakant į pranešimą apie kaltinimus, ir turi galimybę peržiūrėti savo laikinas šiame pranešime padarytas išvadas tam, kad galbūt jų atsisakytų, nepateikdama prašymo suteikti informacijos ar neatlikdama papildomo rinkos tyrimo, ji neduoda „pavedimo“ pranešančioms įmonėms vykdyti tyrimą. Žinoma, Komisija turi kruopščiai išnagrinėti koncentracijos šalių argumentų tikslumą, išsamumą ir įtikinamumą bei į juos neatsižvelgti, jei kyla pagrįstų abejonių. Taip pat tiesa, kad pagal Reglamento Nr. 447/98 3 straipsnio 1 dalį pranešime apie numatomą koncentraciją pateikiama informacija privalo būti teisinga ir išsami, o remiantis Reglamento Nr. 4064/89 11 straipsniu pranešančios šalys turi atsakyti išsamiai, tiksliai ir per galimoms Komisijos informacijos užklausoms nustatytus terminus, o to nepadarius, kai aptariamos informacijos buvo prašoma sprendimu, Komisija pagal Reglamento Nr. 4064/89 14 ir 15 straipsnius gali skirti baudas. Tačiau, gavusi atsakymą į pranešimą apie kaltinimus, Komisija turi taikyti tokius pačius kriterijus, kuriuos taikė nagrinėdama trečiųjų asmenų argumentus, ar tuos, kurie jai buvo pateikti iki jos vykdomo tyrimo pradžios, nes priešingu atveju būtų pažeista pranešančiųjų šalių teisė į gynybą, o tai netrukdo jai padaryti atitinkamų išvadų, kai gerokai vėlesnėje procedūros stadijoje paaiškėja, kad toks pranešimas neatitinka Reglamento Nr. 447/98 3 straipsnio 1 dalyje nustatytų reikalavimų. Šiomis sąlygomis, atsižvelgiant būtent į laiko apribojimus, kurie išplaukia iš Reglamente Nr. 4064/89 numatytų procedūrinių terminų, Komisija iš esmės negali būti įpareigota kiekvienu atskiru atveju, po pranešimo apie kaltinimus ir išklausiusi šalis, nusiųsti daugumai ūkio subjektų prašymus pateikti išsamesnę informaciją prieš pat perduodama savo sprendimo projektą Įmonių koncentracijų kontrolės patariamajam komitetui pagal Reglamento Nr. 4064/89 19 straipsnį. (žr. 89, 91–95 punktus)

Kalbant apie tvirtinimą, kad sukurta ar sustiprinta kolektyvinė dominuojanti padėtis, pažymėtina, kad Komisija, vertindama koncentracijos atitiktį bendrajai rinkai ir remdamasi perspektyvine atitinkamos rinkos analize, turi įvertinti, ar jos nagrinėjama koncentracija nulemia tokios situacijos atsiradimą, kai veiksminga konkurencija atitinkamoje rinkoje bus itin apribota koncentracijoje dalyvaujančių įmonių ir vienos ar kelių trečiųjų įmonių, kurios pirmiausia dėl tarp jų egzistuojančių ryšių turi pakankamai galios bendrai veikti rinkoje, kad pasinaudotų kolektyvinės ekonominės galios situacija, ir visa tai vyktų esamiems ar potencialiems konkurentams arba net klientams ir vartotojams negalint veiksmingai reaguoti. Tokie koreliacijos faktoriai visų pirma apima tarpusavio priklausomybės santykius, egzistuojančius tarp ribotos oligopolijos narių, kurie rinkos, pasižyminčios tam tikromis savybėmis, būtent rinkos koncentracija, skaidrumu ir produkto homogeniškumu, atžvilgiu gali numatyti savo abipusius veiksmus ir todėl yra labai skatinami suderinti savo elgesį rinkoje, kad padidintų bendrą savo pelną padidindami kainas, sumažindami gamybą, prekių bei paslaugų pasirinkimą ir kokybę, sumažindami inovacijas arba kitaip darydami įtaką konkurencijos veiksniams. Iš tikrųjų tokiame kontekste kiekvienas ūkio subjektas žino, kad stipri konkurencija iš jo pusės sukeltų tokią kitų reakciją, kad jo iniciatyvos jam neduotų naudos. Kolektyvinio dominavimo situacija, kuri ypač apriboja veiksmingą konkurenciją bendrojoje rinkoje ar didelėje jos dalyje, gali atsirasti po koncentracijos, kai, atsižvelgiant į tikrąsias atitinkamos rinkos ypatybes ir jos struktūros pokyčius, kuriuos nulėmė sandorio užbaigimas, koncentracijos pasekmė būtų ta, kad žinodama apie bendrus interesus kiekviena dominuojančios oligopolijos narė manytų, jog galima, ekonomiškai racionalu, taigi ir pageidautina ilgą laiką vykdyti tokią pačią politiką rinkoje, siekiant parduoti didesnėmis už konkurencingas kainomis, nesant reikalo sudaryti susitarimo ar pradėti taikyti suderintus veiksmus pagal EB 81 straipsnį, kai faktiniai ar potencialūs konkurentai ar netgi vartotojai ir pirkėjai negali veiksmingai reaguoti. Tokio tylaus derinimo galimybė yra dar didesnė, jeigu konkurentai gali lengvai suprasti, kaip turi veikti derinimas, būtent parametrus, dėl kurių gali būti numatytas derinimas. Iš tikrųjų, negalėdami nebyliai bendrai suprasti derinimo taisyklių, konkurentai turėtų imtis EB 81 straipsniu draudžiamos praktikos tam, kad rinkoje vykdytų suderintus veiksmus. Be to, atsižvelgiant į galimą kiekvieno tylaus derinimo dalyvio mėginimą nuo jo nukrypti siekiant per trumpą laiką padidinti savo pelną, reikia įvertinti, ar toks derinimas gali būti ilgalaikis. Šiuo atžvilgiu įmonės, kurios derina savo elgesį, turi būti pajėgios pakankamai kontroliuoti, kad būtų laikomasi derinimo taisyklių. Taigi skaidrumo rinkoje turėtų pakakti tam, kad kiekviena atitinkama įmonė galėtų pakankamai ir nedelsdama sužinoti, kaip rinkoje keičiasi kitų derinimo dalyvių elgesys. Be to, disciplina reikalauja, kad nuo taisyklių nukrypstančio elgesio atveju egzistuotų tam tikras veiksmingas atgrasymo mechanizmas. O derinime nedalyvaujančių įmonių, t. y. esamų ar būsimų konkurentų, taip pat klientų reakcija neturi galėti pakenkti rezultatams, kurių tikimasi pasiekti derinimu. Taikant šiuos kriterijus reikia vengti mechaninio kiekvieno atskiro kriterijaus patikrinimo, neatsižvelgiant į hipotetinio tylaus derinimo bendrą ekonominį mechanizmą. Šiuo atžvilgiu, pavyzdžiui, skaidrumo konkrečioje rinkoje vertinimas turėtų būti atliekamas ne izoliuotai ir abstrakčiai, bet remiantis hipotetinio tylaus derinimo mechanizmu. Iš tikrųjų tik atsižvelgiant į tokią hipotezę įmanoma patikrinti, ar tariami rinkoje egzistuojančio skaidrumo elementai tikrai gali palengvinti nebylų bendrų veiksmų apibrėžimą (ir) arba leisti atitinkamiems konkurentams pakankamai kontroliuoti, ar laikomasi tokio elgesio taisyklių. Šiuo atžvilgiu, siekiant išnagrinėti galimo tylaus derinimo trukmę, būtina atsižvelgti į kontrolės mechanizmus, kurie gali būti prieinami tariamo tylaus derinimo dalyviams, siekiant patikrinti, ar dėl tokių mechanizmų jie galėtų pakankamai tiksliai ir greitai sužinoti apie kitų tokio derinimo dalyvių elgesio pokyčius rinkoje. Galiausiai negalima paneigti analizės, ar egzistavo kolektyvinė dominuojanti padėtis, kuri grindžiama tam tikrais elementais, paprastai laikomais parodančiais tylaus konkurentų derinimo buvimą ar jo galimybę. Tačiau reikalaujama, kad ši analizė būtų vykdoma atsargiai ir ypač pateikiant nuomonę, grindžiamą galimų tikėtinų derinimo strategijų analize. (žr. 120–123, 125, 126, 129 punktus)

Komisija ekonominėje srityje turi diskreciją taikydama materialines Reglamento Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės taisykles, ypač jo 2 straipsnį. Iš to išplaukia, kad atlikdamas Komisijos sprendimo koncentracijos srityje kontrolę Bendrijos teismas tik patikrina, ar faktai iš esmės yra tikslūs ir ar nėra akivaizdžios vertinimo klaidos. Atsižvelgiant į tai, nors Bendrijos teismas neturi savo ekonominiu vertinimu pakeisti Komisijos vertinimo taikant materialines reglamento taisykles, tai nereiškia, kad jis turi susilaikyti nuo Komisijos ekonominių duomenų teisinio kvalifikavimo kontrolės. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas turi patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų faktinį teisingumą, jų patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą padėtį, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas. (žr. 144, 145 punktus)

Komisija nepažeidžia pareigos motyvuoti, jei įgyvendindama koncentracijų kontrolės įgaliojimus savo sprendime nenurodo tikslių motyvų vertindama tam tikrus koncentracijos aspektus, kurie jai atrodo akivaizdžiai nesusiję, nereikšmingi ar aiškiai antraeiliai vertinant šią koncentraciją. Toks reikalavimas iš tiesų būtų sunkiai suderinamas su skubumo reikalavimu ir trumpais procedūriniais terminais, privalomais Komisijai, kai ji įgyvendina savo koncentracijų kontrolės įgaliojimą, ir kuris yra viena iš šių koncentracijų kontrolės išskirtinių aplinkybių. Iš to išplaukia, kad kai Komisija paskelbia koncentraciją suderinama su bendrąja rinka pagal Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnio 2 dalį, reikalavimas motyvuoti yra įvykdomas, jeigu šiame sprendime aiškiai nurodomos priežastys, dėl kurių Komisija mano, kad aptariama koncentracija, prireikus atitinkamoms įmonėms padarius pakeitimus, nesukuria ar nesustiprina dominuojančios padėties, dėl kurios bendrojoje rinkoje arba esminėje jos dalyje būtų stipriai iškraipyta veiksminga konkurencija. Šiuo atžvilgiu, nors Komisija nėra įpareigota pagal reglamentą priimtų sprendimų motyvuose pareikšti nuomonę dėl visų jai pateiktų įrodymų ir argumentų, įskaitant turinčius antraeilę reikšmę pateiktinam vertinimui, vis dėlto ji turi išdėstyti faktines aplinkybes ir teisinius argumentus, turinčius esminę reikšmę sprendimo sistemai. Be to, motyvai turi būti logiški ir tarpusavyje neprieštarauti. (žr. 167–169 punktus)