Byla T‑59/02

Archer Daniels Midland Co.

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Konkurencija – Karteliai – Citrinos rūgštis – EB 81 straipsnis – Bauda – Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis – Baudų nustatymo metodo gairės – Pranešimas dėl bendradarbiavimo – Teisinio saugumo ir negaliojimo atgal principai – Proporcingumo principas – Vienodas požiūris – Pareiga motyvuoti – Teisė į gynybą“

Sprendimo santrauka

1. Bendrijos teisė – Bendrieji teisės principai – Baudžiamųjų nuostatų negaliojimas atgal

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis; Komisijos pranešimai 96/C 207/04 ir 98/C 9/03)

2. Konkurencija – Baudos – Baudų nustatymo metodo gairės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

3. Konkurencija – Baudos – Bendrijos sankcijos ir valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje skirtos sankcijos už nacionalinės konkurencijos teisės pažeidimą

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)

4. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis ir EB 82 straipsnis; EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

5. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

6. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Atgrasantis baudos pobūdis

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)

7. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Konkretus poveikis rinkai

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1 punkto A dalies pirmoji pastraipa)

8. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

9. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)

10. Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas

(EB 81 ir EB 82 straipsniai; Tarybos reglamento Nr. 17 11 straipsnis)

11. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Sunkinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 2 punktas)

12. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

13. Konkurencija – Bendrijos teisės normos – Pažeidimai – Baudos – Dydis – Nustatymas

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamentas Nr. 17)

14. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 3 punkto trečioji įtrauka)

15. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)

16. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis; Komisijos pranešimo 96/C 207/04, B, C ir D skyriai)

17. Konkurencija – Administracinė procedūra – Pranešimas apie kaltinimus – Būtinas turinys

(Tarybos reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 dalis)

18. Konkurencija – Administracinė procedūra – Pranešimas apie kaltinimus – Būtinas turinys

(Tarybos reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 dalis)

19. Konkurencija – Baudos – Dydis – Komisijos diskrecija – Teisminė kontrolė

(EB 229 straipsnis)

1. Europos žmogaus teisių konvencijos 7 straipsnyje kaip pagrindinė teisė įtvirtintas baudžiamųjų įstatymų negaliojimo atgal principas yra bendras Bendrijos teisės principas, kurio turi būti laikomasi skiriant baudas už konkurencijos normų pažeidimą. Šis principas reikalauja, kad skirtos sankcijos atitiktų sankcijas, kurios buvo numatytos pažeidimo padarymo metu.

Gairių, galinčių pakeisti bendrą Komisijos konkurencijos politiką skiriant baudas, priėmimas iš esmės gali patekti į negaliojimo atgal principo taikymo sritį.

Viena vertus, gairės gali turėti teisinių pasekmių. Šias teisines pasekmes lemia ne gairių norminis pobūdis, o tai, kad jas priėmė ir paskelbė Komisija. Gairių priėmimas ir paskelbimas lemia, kad Komisija pati apriboja savo diskreciją, ir ji negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju ji gali būti apkaltinta bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio, teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo, pažeidimu.

Kita vertus, kadangi gairės yra konkurencijos politikos instrumentas, jos patenka į negaliojimo atgal principo taikymo sritį, kaip tai matyti iš naujo pažeidimą konstatuojančios normos teisminio aiškinimo, remiantis Europos žmogaus teisių teismo praktika dėl Europos žmogaus teisių konvencijos 7 straipsnio 1 dalies, pagal kurią ši nuostata draudžia taikyti atgal naują pažeidimą konstatuojančios normos išaiškinimą. Pagal šią teismo praktiką, tokia situacija pirmiausia susiklosto tuomet, kai kalbama apie teisminį aiškinimą, kurio rezultato, visų pirma atsižvelgiant į tuo metu teismų praktikoje pateikiamą nagrinėjamos teisės nuostatos išaiškinimą, nebuvo galima protingai numatyti pažeidimo padarymo metu. Vis dėlto iš šios praktikos išplaukia, jog „numatomumo“ sąvoka daugiausia priklauso nuo nagrinėjamos nuostatos turinio, nuo ja reglamentuojamos srities bei adresatų skaičiaus ir statuso. Tačiau įstatymo numatomumas neprieštarauja tam, kad suinteresuotasis asmuo turi naudotis specialisto patarimais, siekdamas susiklosčiusiomis aplinkybėmis tinkamai įvertinti tam tikro akto pasekmes. Tai visų pirma pasakytina apie verslininkus, įpratusius vykdant veiklą elgtis labai apdairiai. Todėl iš jų galima tikėtis, kad jie ypač rūpestingai vertina savo veiklos riziką.

Siekiant įvertinti, ar buvo laikytasi negaliojimo atgal principo, reikia patikrinti, ar pakeitimai, susiję su Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių priėmimu, buvo pagrįstai numanomi tuo metu, kai buvo padaryti atitinkami pažeidimai. Šiuo atžvilgiu principinė gairių naujovė yra ta, kad apskaičiuojant pagrindinį baudos dydį atskaitos tašku laikomos sumos, patenkančios į gairėse tam tikslui numatytą skalę, o ši skalė atitinka skirtingą pažeidimų sunkumą, tačiau savaime nėra susijusi su reikšminga apyvarta. Taigi šis metodas iš esmės paremtas baudų tarifikacija, nors ji yra santykinė ir lanksti.

Taip pat aplinkybė, kad Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai Reglamento Nr. 17 nustatytose ribose padidinti baudų lygį, jei to reikia Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti; ir veiksmingas Bendrijos konkurencijos normų taikymas veikiau reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį šios politikos poreikiams.

Iš to matyti, kad įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, kurioje gali būti paskirtos baudos, negali turėti teisėtų lūkesčių, jog Komisija neviršys anksčiau skiriamų baudų lygio arba taikys tam tikrą baudų apskaičiavimo metodą.

Dėl to šios įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija bet kuriuo metu gali nuspręsti pakelti baudų lygį, palyginti su ankstesniu lygiu. Tai pasakytina ne tik apie atvejus, kai Komisija pakelia baudų lygį skirdama baudas individualiais sprendimais, bet ir kai baudos padidinamos konkrečiais atvejais, taikant tokias visuotines elgesio taisykles kaip gairės.

(žr. 41–49, 409 punktus)

2. Aplinkybė, kad apskaičiuodama įmonei skirtinos baudos dydį Komisija taikė Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse nustatytą metodą nediskriminuoja įmonių, kurios konkurencijos normas pažeidė tuo pačiu metu, tačiau dėl pažeidimo atskleidimo datos ar dėl su jomis susijusios administracinės procedūros eigos buvo nubaustos prieš gairių priėmimą ir paskelbimą.

(žr. 53 punktą)

3. Ne bis in idem principas draudžia du kartus bausti tą patį asmenį už tą pačią neteisėtą veiką, siekiant apsaugoti tą patį teisinį interesą. Šiam principui taikyti reikalingos trys kumuliacinės sąlygos, t. y. faktinių aplinkybių vienodumas, tas pats pažeidėjas ir tas pats ginamas teisinis interesas.

Įmonės atžvilgiu dėl to paties neteisėto elgesio gali būti teisėtai vykdomos paralelios procedūros ir jai gali būti skirtos dvi sankcijos, iš kurių vieną skiria atitinkama kompetentinga valstybės narės institucija, o kitą – atitinkama Bendrijos institucija, jeigu tokiomis procedūromis siekiama skirtingų tikslų ir jeigu pažeistos normos nėra tos pačios.

Todėl ne bis in idem principas juo labiau negali būti taikomas tokiu atveju, kai Komisijos ir trečiosios valstybės valdžios institucijų procedūromis ir skirtomis sankcijomis akivaizdžiai siekiama skirtingų tikslų. Iš tikrųjų pirmuoju atveju siekiama apsaugoti neiškreiptą konkurenciją Europos Sąjungos teritorijoje ar Europos ekonominėje erdvėje, o antruoju – apsaugoti trečiosios valstybės rinką. Todėl sąlyga dėl ginamo teisinio intereso tapatumo, kuri būtina ne bis in idem principui taikyti, nėra tenkinama šiuo atveju.

(žr. 61–63 punktus)

4. Komisijos diskrecija skirti baudas įmonėms, kurios tyčia ar dėl aplaidumo pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį arba EB 82 straipsnį, yra viena iš Komisijai suteiktų priemonių, leidžiančių įgyvendinti jai Bendrijos teisės suteiktą priežiūros funkciją. Ši funkcija apima užduotį vykdyti bendrą politiką, kuria siekiama taikyti Sutartyje nustatytus principus konkurencijos srityje ir orientuoti įmonių veiklą, kad ji atitiktų šiuos principus.

Iš to matyti, kad Komisija turi teisę nuspręsti dėl baudos dydžio, siekdama sustiprinti jos atgrasantį poveikį, jeigu konkrečios rūšies pažeidimai vis dar yra pakankamai dažni dėl pelno, kurio iš pažeidimo gali turėti tam tikros suinteresuotosios įmonės, nors jų neteisėtumas buvo aiškus vos pradėjus taikyti Bendrijos konkurencijos politiką.

Komisijos siekiamas atgrasymo tikslas skirtas valdyti įmonių elgesį Bendrijoje ar Europos ekonominėje erdvėje (EEE). Todėl už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą įmonei skirtos baudos atgrasantis pobūdis negali būti nustatytas nei remiantis tik konkrečia jos situacija, nei atsižvelgiant į tai, kad ji laikėsi EEE nepriklausančiose trečiosiose valstybėse nustatytų konkurencijos normų.

(žr. 70–72 punktus)

5. Konkurencijos normų pažeidimų sunkumo laipsnis turi būti nustatytas atsižvelgiant į daug veiksnių, pavyzdžiui, konkrečias bylos aplinkybes ir jos kontekstą, tačiau nėra privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti, sąrašo.

Be to, atsižvelgiant į susiklosčiusią situaciją, vienu iš pažeidimo sunkumo vertinimo kriterijų gali būti pažeidimo objektu esančių prekių kiekis ir vertė, įmonės dydis bei ekonominis pajėgumas ir todėl įtaka, kurią ji galėjo daryti atitinkamai rinkai. Viena vertus, darytina išvada, kad nustatant baudos dydį yra teisėta atsižvelgti tiek į bendrą įmonės apyvartą, kuri yra jos dydžio ir ekonominio pajėgumo rodiklis, nors netikslus ir netobulas, tiek į atitinkamų įmonių užimamą atitinkamos rinkos dalį, kuri gali būti pažeidimo masto rodiklis. Kita vertus, darytina išvada, kad nei vienam, nei kitam iš šių skaičių nereikia suteikti neproporcingos svarbos kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, ir todėl tinkamas baudos dydis negali būti nustatytas remiantis vien apskaičiavimu pagal bendrą apyvartą.

(žr. 98–99 punktus)

6. Atgrasymas yra vienas iš pagrindinių kriterijų, kuriais turi vadovautis Komisija nustatydama baudos dydį už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą.

Jei būtų nustatyta tokio dydžio bauda, kuri tik panaikintų iš kartelio gautą naudą, ji neturėtų atgrasančio efekto. Visiškai pagrįstai galima manyti, kad įmonės, apskaičiuodamos savo finansus ir planuodamos veiklą, racionaliai atsižvelgia ne tik į baudų, kurias jos rizikuoja gauti pažeidimo atveju, dydį, bet ir į kartelio atskleidimo rizikos lygį. Be to, jei baudos funkcija būtų nužeminama iki paprasto naudos panaikinimo, būtų nepakankamai atsižvelgta į nagrinėjamą elgesį kaip į pažeidimą EB 81 straipsnio 1 dalies prasme. Iš tikrųjų nužeminant baudą iki patirtos žalos kompensacijos, be atgrasančio efekto, kuris gali būti orientuotas tik į būsimą elgesį, būtų neatsižvelgta ir į tokios priemonės represinį pobūdį konkretaus iš tikrųjų padaryto pažeidimo atžvilgiu.

Be to, įmonės, kuri veikia įvairiose rinkose ir kurios finansinis pajėgumas yra labai didelis, atveju norint užtikrinti baudos atgrasantį efektą gali nepakakti atsižvelgti į apyvartą nagrinėjamoje rinkoje. Iš tikrųjų kuo didesnė įmonė ir kuo daugiau ji turi bendrų išteklių, leidžiančių jai nepriklausomai veikti rinkoje, tuo labiau ji turi suvokti savo vaidmens svarbą užtikrinant veiksmingą konkurenciją rinkoje. Todėl nustatant pažeidimo sunkumą, turi būti atsižvelgiama į faktines aplinkybes, ir ypač į bendrą apyvartą, susijusias su pažeidimą padariusios įmonės ekonomine galia.

(žr. 129–131 punktus)

7. Pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1 punkto A dalies pirmąją pastraipą, apskaičiuodama baudą pagal pažeidimo sunkumą, Komisija, be kita ko, atsižvelgia į konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, kur tai galima įvertinti. Ši,galinti būti įvertinama kartelio įtaka rinkai turi būti laikoma pakankamai įrodyta, kai Komisija gali pateikti konkrečių ir patikimų duomenų, pakankamai pagrįstai parodančių, kad kartelis turėjo įtakos rinkai.

Kartelio įtakos atitinkamai rinkai nagrinėjimas yra neišvengiamai susijęs su rėmimusi tam tikromis prielaidomis. Tokiomis aplinkybėmis Komisija turi išsiaiškinti, kokia būtų buvusi atitinkamo produkto kaina nesant kartelio. Tačiau nagrinėjant realių kainų pokyčių priežastis yra pavojinga dėl kiekvienos iš jų daryti kokias nors teorines išvadas. Reikia atsižvelgti į objektyvią aplinkybę, kad dėl kainų kartelio šalys atsisakė laisvės konkuruoti kainomis. Taip pat įtakos, susijusios su kitais veiksniais nei šis savanoriškas kartelio šalių susilaikymas, vertinimas yra neišvengiamai paremtas pakankamai pagrįstomis, tačiau kiekybiškai tiksliai neįvertinamomis tikimybėmis.

Todėl Komisijai negali būti priekaištaujama rėmusis konkrečia antikonkurencinio kartelio, tokio kaip kainų kartelis ar su pardavimo kvotomis susijęs kartelis, įtaka rinkai, tvirtinant, kad ji kiekybiškai neįvertino šios įtakos ar nepateikė skaičiais išreikšto vertinimo šiuo klausimu, nes kitaip gairių 1 punkto A dalies pirmojoje pastraipoje įtvirtintas kriterijus, į kurį atsižvelgiama nustatant baudos dydį, netektų veiksmingumo.

(žr. 157–161 punktus)

8. Vertinant pažeidimo konkurencijos srityje sunkumą, reikia ypač atsižvelgti į inkriminuojamų veiksmų teisinį ir ekonominį kontekstą. Šiuo atžvilgiu, norėdama įvertinti konkrečią pažeidimo įtaką rinkai, Komisija turi atsižvelgti į konkurenciją, kuri būtų įprastai buvusi, jei pažeidimas nebūtų buvęs padarytas.

Pirmiausia iš to išplaukia, kad kainų kartelių atveju turi būti pakankamai pagrįstai nustatyta, jog susitarimai iš tikrųjų leido suinteresuotosioms įmonėms nustatyti didesnes kainas, nei jos būtų buvusios nesant kartelio. Antra, iš to išplaukia, kad vertindama Komisija turi atsižvelgti į visas objektyvias nagrinėjamos rinkos sąlygas esančiame ekonominiame bei galimame teisiniame kontekste. Tam tikrais atvejais reikia atsižvelgti į „objektyvių ekonominių veiksnių“, rodančių, kad „laisvos konkurencijos“ sąlygomis kainų lygis būtų kitęs kitaip nei jis kito esant karteliui, buvimą.

(žr. 181–182 punktus)

9. Tai, kad kartelio dalyvės nesilaikė savo susitarimo ir nevisiškai laikėsi sutartų kainų, nereiškia, kad taip darydamos jos taikė kainas, kurias jos būtų galėjusios taikyti, jei nebūtų buvę kartelio, ir todėl tai nėra aplinkybė, į kurią reikia atsižvelgti kaip į lengvinančią. Iš tikrųjų įmonė, kuri nepaisydama su konkurentais suderintų veiksmų vykdo daugiau ar mažiau nepriklausomą politiką rinkoje, gali paprasčiausiai bandyti išnaudoti kartelį savo naudai.

(žr. 189 punktą)

10. Jokia nuostata nedraudžia Komisijai remtis dokumentu, kuris buvo parengtas vykstant kitai, ne Komisijos procedūrai, kaip įrodymu siekiant įrodyti EB 81 ir EB 82 straipsnių pažeidimą ir nustatyti baudą.

Todėl remiantis bendraisiais Bendrijos teisės principais, kuriems priklauso pagrindinės teisės ir kuriais remiantis turi būti aiškinami visi Bendrijos teisės aktai, pripažįstama įmonės teisė nebūti Komisijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį spaudžiamai prisipažinti dalyvavus pažeidime. Šios teisės apsauga reiškia, kad ginčo dėl tam tikro klausimo apimties atveju turi būti patikrinta, ar adresato atsakymas iš tikrųjų reikštų prisipažinimą padarius pažeidimą ir todėl būtų pažeista teisė į gynybą.

Kai laisvai vertindama savo turimus įrodymus Komisija remiasi pareiškimu, padarytu skirtingomis nei šios Komisijos procedūros aplinkybėmis, ir kai šiame pareiškime, gali būti, yra informacijos, kurią įmonė turėjo teisę atsisakyti pateikti Komisijai, jei pastaroji būtų uždavusi klausimus dėl to paties dalyko, Komisija turi užtikrinti atitinkamai įmonei procesines teises, ekvivalentiškas nustatytoms įmonei, kuriai ji pateikia klausimus.

Tokiomis aplinkybėmis procesinių garantijų užtikrinimas reiškia, kad Komisija privalo savo iniciatyva išnagrinėti, ar iš pirmo žvilgsnio yra rimtų abejonių dėl suinteresuotųjų šalių procesinių teisių laikymosi procedūroje, per kurią pastarosios pateikė tokius pareiškimus. Nesant tokių rimtų abejonių atitinkamų šalių procesinės teisės turi būti laikomos pakankamai užtikrintomis, jei pranešime apie kaltinimus Komisija aiškiai nurodo, tam tikrais atvejais pridėdama susijusius dokumentus prie šio pranešimo, kad ji remsis nagrinėjamais pareiškimais. Taip Komisija leidžia suinteresuotosioms šalims pateikti savo nuomonę ne tik dėl šių pareiškimų turinio, bet ir dėl galimo jų neteisėtumo ar ypatingų aplinkybių, kuriomis jie buvo parengti ar pateikti Komisijai.

(žr. 261–265 punktus)

11. Kai konkurencijos normų pažeidimą padarė keletas įmonių, nustatant baudų dydžius reikia įvertinti santykinį kiekvienos iš jų dalyvavimo sunkumą ir dėl to ypač reikia nustatyti atitinkamą jų vaidmenį dalyvavimo darant pažeidimą laikotarpiu.

Iš to matyti, kad apskaičiuojant baudos dydį turi būti atsižvelgiama į vienos ar kelių įmonių „vadovaujamą“ vaidmenį kartelyje, nes tokį vaidmenį atlikusios įmonės dėl to turi išskirtinę atsakomybę, lyginant su kitomis įmonėmis.

(žr. 296–297 punktus)

12. Nustatydama baudos už konkurencijos normų pažeidimą dydį Komisija turi diskreciją. Tai, kad Komisija anksčiau esant sunkinančioms aplinkybėms taikė tam tikrą baudos padidinimo lygį, neatima iš jos teisės padidinti šį lygį Reglamente Nr. 17 ir Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse nustatytose ribose, jei tai būtina įgyvendinant Bendrijos konkurencijos politiką.

(žr. 312 punktą)

13. Taikydama Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį kiekvienoje byloje, t. y. kai ji skiria baudas už Sutarties konkurencijos normų pažeidimą, Komisija privalo laikytis bendrųjų teisės principų, įskaitant ir vienodo požiūrio principą, kaip jį aiškina Bendrijos teismai. Vis dėlto įmonė gali sėkmingai ginčyti jai paskirtos baudos dydį remdamasi minėto principo pažeidimu, tik jei ji įrodo, kad faktiniai bylų, kuriomis ji remiasi, duomenys, pavyzdžiui, rinkos, produktai, šalys, įmonės ir nagrinėjami laikotarpiai, buvo panašūs į nagrinėjamus jos byloje.

(žr. 315–316 punktus)

14. Vertindama konkurencijos normų pažeidimo sunkumą, kad nustatytų baudos dydį, Komisija turi atsižvelgti ne tik į ypatingas konkrečios bylos aplinkybes, bet ir į pažeidimo kontekstą, bei užtikrinti, kad jos veiksmai turėtų atgrasantį poveikį. Iš tikrųjų tik atsižvelgimas į šiuos aspektus leidžia užtikrinti visišką Komisijos veiksmų efektyvumą siekiant išlaikyti neiškraipytą konkurenciją bendrojoje rinkoje.

Vien lingvistinė Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 3 punkto trečiojoje įtraukoje įtvirtintos nuostatos analizė gali sudaryti įspūdį, kad pats pažeidimo nutraukimas įsikišus Komisijai visada ir be jokių išimčių yra lengvinanti aplinkybė. Tačiau toks šios nuostatos aiškinimas sumažintų praktinį nuostatų, leidžiančių užtikrinti veiksmingą konkurenciją, veiksmingumą, nes susilpnintų tiek sankciją, kuri gali būti paskirta už EB 81 straipsnio pažeidimą, tiek tokios sankcijos atgrasantį poveikį.

Iš tikrųjų, skirtingai nuo kitų lengvinančių aplinkybių, ši aplinkybė nėra susijusi nei su subjektyviais pažeidėjo ypatumais, nei su faktinėmis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis, nes iš esmės atsirado dėl išorinio Komisijos įsikišimo. Pažeidimo nutraukimas tik įsikišus Komisijai negali būti prilyginamas nuopelnams, pasiektiems savarankiška pažeidėjo iniciatyva, ir yra tik tinkama ir normali reakcija į įsikišimą. Be to, ši aplinkybė yra susijusi tik su pažeidėjo grįžimu prie teisėtų veiksmų ir nedaro Komisijos tyrimo veiksmingesnio. Galiausiai tariamas lengvinantis šios aplinkybės pobūdis negali būti pateisintas paprasčiausia paskata nutraukti daromą pažeidimą. Šiuo atžvilgiu pažeidimo tęsimo įsikišus Komisijai kvalifikavimas kaip sunkinančios aplinkybės savaime pagrįstai yra paskata nutraukti pažeidimą, tačiau nesumažina nei sankcijos, nei šios sankcijos atgrasančio poveikio.

Pažeidimo nutraukimo įsikišus Komisijai pripažinimas lengvinančia aplinkybe nepateisinamai susilpnintų EB 81 straipsnio 1 dalies veiksmingumą, sumažindamas tiek sankciją, tiek jos atgrasantį poveikį. Todėl Komisija negali įsipareigoti paprastą pažeidimo nutraukimą jai įsikišus laikyti lengvinančia aplinkybe. Taigi, kad neprieštarautų praktiniam EB 81 straipsnio veiksmingumui, gairių 3 punkto trečioje įtraukoje esanti nuostata turi būti aiškinama siaurai, kad tik ypatingos konkrečios bylos aplinkybės, kurioms esant pažeidimas yra nutraukiamas įsikišus Komisijai, gali pateisinti atsižvelgimą į šią aplinkybę kaip į lengvinančią aplinkybę.

Jei labai sunkus pažeidimas dėl kainų nustatymo ir rinkų pasidalijimo atitinkamų įmonių buvo padarytas tyčia, jo nutraukimas negali būti laikomas lengvinančia aplinkybe, jei jis buvo nutrauktas dėl Komisijos įsikišimo.

(žr. 334–338, 340–341 punktus)

15. Nors labai svarbu, kad įmonė imtųsi priemonių, siekdama užkirsti kelią naujiems savo darbuotojų Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimams, tačiau tai nekeičia konstatuoto pažeidimo fakto. Todėl Komisija neprivalo tokių veiksmų vertinti kaip lengvinančios aplinkybės, ypač kai nagrinėjamas pažeidimas yra akivaizdus EB 81 straipsnio 1 dalies nesilaikymas.

(žr. 359 punktą)

16. Siekiant nepažeisti vienodo požiūrio principo, Pranešimas dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais turi būti taikomas taip, kad Komisija sumažindama baudas turėtų vienodai vertinti įmones, kurios Komisijai tuo pačiu procedūros etapu ir identiškomis sąlygomis pateikia panašią informaciją apie faktines aplinkybes, kuriomis jos yra kaltinamos. Vien tai, jog viena iš šių įmonių pripažino faktines aplinkybes, kuriomis ji yra kaltinama, atsakydama pirmoji į Komisijos jai pateiktus klausimus tame pačiame procedūros etape, negali būti objektyvi jos skirtingo vertinimo priežastis.

Vis dėlto tai taikytina tik bendradarbiaujant įmonėms, kurios nepatenka į pranešimo dėl bendradarbiavimo B ir C skyrių taikymo sritį.

Iš tikrųjų, priešingai nei minėti skyriai, D skyrius nenumato skirtingo įmonių vertinimo atsižvelgiant į jų bendradarbiavimo su Komisija eiliškumą.

(žr. 400–401, 403 punktus)

17. Pranešime apie kaltinimus reikia pakankamai aiškiai, nors ir glaustai, nurodyti visus kaltinimus, kad suinteresuoti asmenys žinotų, kuo juos kaltina Komisija. Tik šiomis sąlygomis pranešimas apie kaltinimus gali atlikti savo Bendrijos reglamentuose nustatytą funkciją, t. y. pateikti įmonėms ir įmonių susivienijimams visą reikalingą informaciją, kad jos galėtų pasinaudoti savo teise į gynybą prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą.

(žr. 416 punktą)

18. Komisija laikosi savo pareigos paisyti įmonių teisės būti išklausytoms, jei ji savo pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodo, kad spręs klausimą, ar atitinkamoms šalims turi būti skirtos baudos, ir nurodo baudos skyrimui galinčias daryti įtaką pagrindines faktines ir teisines aplinkybes, pavyzdžiui, įtariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę bei tai, ar pažeidimas buvo padarytas „tyčia, ar dėl neatsargumo“. Tai padariusi, ji joms suteikia būtinus pagrindus gynybai ne tik dėl paties pažeidimo konstatavimo, bet ir dėl baudos skyrimo.

Iš to darytina išvada, kad nustatant baudų dydį, atitinkamų įmonių teises į gynybą Komisijoje užtikrina galimybė pateikti pastabas dėl pažeidimo trukmės, sunkumo ir galėjimo numatyti antikonkurencinį pažeidimo pobūdį. Šią išvada patvirtina ir tai, kad paskelbdama Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gaires Komisija detaliai supažindino suinteresuotus asmenis su galimos baudos apskaičiavimo metodu ir su tuo, kaip ji atsižvelgs į šiuos kriterijus. Šios išvados nepaneigia tai, kad gairės aiškiai nemini dauginimo koeficiento, nes jos nurodo, kad būtina atsižvelgti į pažeidėjų faktinį ekonominį pajėgumą padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams ir nustatyti tokį baudos lygį, kuris turėtų pakankamą atgrasantį poveikį.

(žr. 434–435 punktus)

19. Jei įmonės nurodytų pagrindų dėl Komisijos sprendimo jai paskirti baudą už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą neteisėtumo nagrinėjimas atskleidė neteisėtumą, Pirmosios instancijos teismas turi nuspręsti, ar naudodamasis savo neribota kompetencija jis privalo pakeisti ginčijamą sprendimą.

(žr. 443 punktą)

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (trečioji kolegija)

SPRENDIMAS

2006 m. rugsėjo 27 d.( )

„Konkurencija – Karteliai – Citrinos rūgštis – EB 81 straipsnis – Bauda – Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis – Baudų nustatymo metodo gairės – Pranešimas dėl bendradarbiavimo – Teisinio saugumo ir negaliojimo atgal principai – Proporcingumo principas – Vienodas požiūris – Pareiga motyvuoti – Teisė į gynybą“

Byloje T‑59/02

Archer Daniels Midland Co., įsteigta Decatur, Ilinojaus valstijoje (Jungtinės Amerikos Valstijos), atstovaujama advokato C. O. Lenz, solicitors L. Martin Alegi, m. Garcia ir E. Batchelor,

ieškovė,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą P. Oliver,

atsakovę,

pirmiausia dėl prašymo panaikinti 2001 m. gruodžio 5 d. Komisijos sprendimo 2002/472/EB dėl EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūros (COMP/E‑1/36.604 – Citrinos rūgštis) (OL L 239, 2002, p. 18) 1 straipsnį tiek, kiek jame konstatuota, kad ieškovė pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį dalyvaudama sudarant susitarimą dėl nagrinėjamos rinkos pajėgumo apribojimo ir dėl gamintojo, kuris turėtų vadovauti kainų augimui kiekviename atitinkamos rinkos nacionaliniame segmente, paskyrimo bei dėl prašymo panaikinti minėto sprendimo 3 straipsnį, kiek jis yra susijęs su ieškove, ir subsidiariai dėl prašymo sumažinti jai paskirtą baudą,

EUROPOS BENDRIJŲ

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija),

kurį sudaro pirmininkas J. Azizi, teisėjai m. Jaeger ir F. Dehousse,

posėdžio sekretorius J. Plingers, administratorius,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. birželio 9 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Faktinės bylos aplinkybės

1 Ieškovė Archer Daniels Midland Co. (toliau – ADM), yra įmonių grupės, veikiančios grūdų ir aliejinių augalų sėklų perdirbimo sektoriuje, patronuojanti bendrovė. Nuo 1991 m. ji pradėjo veikti citrinos rūgšties rinkoje.

2 Citrinos rūgštis yra pasaulyje labiausiai naudojamas rūgštiklis ir konservantas. Egzistuoja keletas jos rūšių, naudojamų skirtingais tikslais, pavyzdžiui, maisto produktams ir gėrimams, plovikliams ir buitiniams valikliams, farmacijos ir kosmetikos produktams ir įvairiems pramoniniams procesams.

3 1995 m. bendras pasaulinis citrinos rūgšties pardavimas buvo apie 894,72 mln. eurų, o pardavimas Europos ekonominėje erdvėje (EEE) – apie 323,69 mln. eurų. 1996 m. apie 60 % pasaulinės citrinos rūgšties rinkos buvo pasidalijusios įmonės, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas, t. y. ADM, Jungbunzlauer AG (toliau – JBL), F. Hoffmann-La Roche AG (toliau – HLR), Bayer AG grupei (toliau – Bayer) priklausanti bendrovė Haarmann & Reimer Corp. (toliau – H&R) ir Cerestar Bioproducts BV (toliau – Cerestar), visos kartu vadinamos „suinteresuotosiomis šalimis“.

4 1995 m. rugpjūčio mėn. JAV Teisingumo ministerija pranešė Komisijai, kad atliekamas citrinos rūgšties rinkos tyrimas. Nuo 1996 m. spalio mėn. iki 1998 m. birželio mėn. visos susijusios šalys, taip pat ir ADM, prisipažino dalyvavusios kartelyje. Šioms įmonėms sudarius sutartis su JAV Teisingumo ministerija, JAV valdžios institucijos paskyrė joms baudas. Be to, tam tikriems susijusiems asmenims buvo paskirtos asmeninės baudos. Tyrimas taip pat buvo atliekamas ir Kanadoje, kur kai kurioms iš šių įmonių, tarp jų ir ADM, buvo paskirtos baudos.

5 1997 m. rugpjūčio 6 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 11 straipsniu, pagrindiniams citrinos rūgšties gamintojams Bendrijoje išsiuntė prašymus pateikti informaciją. Be to, 1998 m. sausio mėn. Komisija prašymus pateikti informaciją išsiuntė pagrindiniams citrinos rūgšties pirkėjams Bendrijoje, o 1998 m. liepos mėn. ji dar kartą išsiuntė prašymus pateikti informaciją pagrindiniams citrinos rūgšties gamintojams Bendrijoje.

6 Atsakydama į pirmą prašymą pateikti informaciją, kuris jai buvo pateiktas 1998 m. liepos mėn., Cerestar susisiekė su Komisija ir per 1998 m. spalio 2 d. susitikimą pranešė, kad norėtų bendradarbiauti pagal 1996 m. liepos 18 d. Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių bylose (OL C‑207, 1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo). Taip pat Cerestar žodžiu apibūdino tam tikrus kartelio, kuriame ji dalyvavo, veiksmus. 1999 m. kovo 25 d. ji išsiuntė Komisijai rašytinį pareiškimą, patvirtinantį jos žodžius per minėtą susitikimą.

7 1998 m. liepos 28 d. Komisija išsiuntė JBL naują prašymą pateikti informaciją, į kurį ši atsakė 1998 m. rugsėjo 28 d. laišku.

8 Per 1998 m. gruodžio 11 d. susitikimą ADM pranešė norinti bendradarbiauti ir žodžiu išdėstė aplinkybes apie antikonkurencinius veiksmus, kuriuose ji dalyvavo. 1999 m. sausio 15 d. laišku ADM patvirtino savo žodinius pareiškimus.

9 1999 m. kovo 3 d. Komisija prašymus pateikti papildomos informacijos išsiuntė HLR, JBL ir Cerestar.

10 1999 m. atitinkamai balandžio 28 d. ir liepos 21 d. BayerH & R vardu, JBL ir HLR pateikė pareiškimus pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo.

11 2000 m. kovo 29 d., remdamasi jai pateikta informacija, Komisija ADM ir kitoms susijusioms šalims išsiuntė pranešimą apie kaltinimus dėl EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimo. ADM ir kitos susijusios šalys, atsakydamos į Komisijos nurodytus kaltinimus, pateikė rašytines pastabas. Nė viena iš šių įmonių neprašė surengti posėdžio, taip pat neginčijo pranešime apie kaltinimus nurodytų faktų teisingumo.

12 2001 m. liepos 27 d. ADM ir kitoms suinteresuotosioms šalims išsiuntė prašymus pateikti papildomos informacijos.

13 2001 m. gruodžio 5 d. Komisija priėmė Sprendimą K(2001)3923 (galutinis) dėl EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūros (COMP/E-1/36.604 – Citrinos rūgštis) (toliau – ginčijamas sprendimas). Apie sprendimą ADM buvo pranešta 2001 m. gruodžio 17 d. laišku.

14 Ginčijamame sprendime, be kitų, yra šios nuostatos:

„1 straipsnis

(ADM), (Cerestar), (H & R), (HLR) ir (JBL) dalyvaudamos sudarant susitarimą ir (arba) nuolatiniuose suderintuose veiksmuose citrinos rūgšties sektoriuje, pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį.

Pažeidimas truko:

– (ADM), (H & R), (HLR) ir (JBL) atveju nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1995 m. gegužės mėnesio;

– (Cerestar) atveju nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1995 m. gegužės mėnesio.

<...>

3 straipsnis

1 straipsnyje išvardytoms įmonėms už tame pačiame straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:

a) (ADM) – 39,69 mln. eurų bauda,

b) (Cerestar) – 170 000 eurų bauda,

c) (HLR) – 63,5 mln. eurų bauda,

d) (H & R) – 14,22 mln. eurų bauda,

e) (JBL) – 17,64 mln. eurų bauda.“

15 Ginčijamo sprendimo 80–84 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelis susijęs su tiksliu kvotų kiekvienam nariui paskirstymu ir šių kvotų laikymusi, tikslinių ir (arba) minimalių kainų nustatymu, nuolaidų netaikymu ir keitimusi tam tikra informacija apie klientus.

16 Ginčijamame sprendime apskaičiuodama baudos dydį Komisija taikė metodiką, pateiktą Baudų nustatymo, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB Sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės), ir pranešimu apie bendradarbiavimą.

17 Pirmiausia Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę, nustatė pagrindinį baudos dydį.

18 Šiomis aplinkybėmis dėl pažeidimo sunkumo Komisija pirmiausia nusprendė, kad suinteresuotosios šalys padarė labai sunkų pažeidimą, atsižvelgiant į jo pobūdį, konkrečią įtaką citrinos rūgšties rinkai EEE ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (ginčijamo sprendimo 230 konstatuojamoji dalis).

19 Komisija taip pat nusprendė, kad reikia atsižvelgti į realų ekonominį pajėgumą daryti žalą konkurencijai ir nustatyti tokią baudą, kuri garantuotų atgrasantį poveikį. Todėl remdamasi suinteresuotųjų šalių įmonių parduotu citrinos rūgšties kiekiu paskutiniais pažeidimo metais, t. y. 1995 m., Komisija suskirstė šias įmones į tris kategorijas, pirmajai priskirdama H & R, kurios rinkos dalis buvo 22 %, antrajai – ADM ir JBL, kurių rinkos dalys buvo (konfidencialu)( ), bei HLR, kurios rinkos dalis buvo 9 %, o trečiajai kategorijai – Cerestar, kurios pasaulinės rinkos dalis buvo 2,5 %. Atsižvelgdama į tai, Komisija pirmajai kategorijai priklausančioms įmonėms nustatė 35 mln. eurų pradinį baudos dydį, antrajai kategorijai priklausančioms įmonėms – 21 mln. eurų pradinį baudos dydį, o trečiai kategorijai priklausančiai įmonei – 3,5 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 239 konstatuojamoji dalis).

20 Be to, norėdama užtikrinti atgrasantį poveikį, Komisija pakoregavo šiuos pradinius dydžius. Todėl, atsižvelgdama į suinteresuotųjų šalių dydį ir bendrus išteklius, išreikštus bendra pasauline šių įmonių apyvarta, Komisija ADM ir HLR nustatytam pradiniam baudos dydžiui taikė 2 dauginimo koeficientą, o H & R – 2,5 dauginimo koeficientą (ginčijamo sprendimo 50 ir 246 konstatuojamosios dalys).

21 Dėl kiekvienos įmonės padaryto pažeidimo trukmės pradinis baudos dydis buvo padidintas 10 % už kiekvienus metus, t. y. 40 % ADM, H & R, HLR ir JBL bei 30 % Cerestar (ginčijamo sprendimo 249 ir 250 konstatuojamosios dalys).

22 Šitaip Komisija ADM nustatė 58,8 mln. eurų pagrindinį baudos dydį. Cerestar, HLR, H & R ir JBL buvo nustatyti atitinkamai 4,55, 58,8, 122,5 ir 29,4 mln. pagrindiniai baudų dydžiai (ginčijamo sprendimo 254 konstatuojamoji dalis).

23 Antra, dėl sunkinančių aplinkybių ADM ir HLR paskirti pagrindiniai baudos dydžiai buvo padidinti 35 % dėl to, kad šios įmonės buvo kartelio iniciatorės (ginčijamo sprendimo 273 konstatuojamoji dalis).

24 Trečia, Komisija išnagrinėjo ir atmetė tam tikrų įmonių argumentus, jog jų atžvilgiu turėjo būti pripažintos lengvinančios aplinkybės (ginčijamo sprendimo 274–291 konstatuojamosios dalys).

25 Ketvirta, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi Komisija pakoregavo Cerestar ir H & R apskaičiuotas baudas taip, kad jos neperžengtų 10 % bendros atitinkamų šalių apyvartos ribos (ginčijamo sprendimo 293 konstatuojamoji dalis).

26 Penkta, remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktu Komisija „labai žymiai sumažino“ (t. y. 90 %) Cerestar skirtinos baudos, kurią pastaroji būtų gavusi, jei nebūtų bendradarbiavusi, dydį. Remdamasi šio pranešimo D punktu, Komisija „gerokai sumažino“ (t. y. 50 %) ADM, (40 %) JBL (30 %) H & R ir (20 %) HLR baudas (ginčijamo sprendimo 326 konstatuojamoji dalis).

Procesas ir šalių reikalavimai

27 Ši byla buvo pradėta ADM ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2002 m. vasario 28 dieną.

28 Atskiru dokumentu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2002 m. vasario 28 d., ADM paprašė, kad tam tikra procesiniuose dokumentuose ir tam tikruose prieduose esanti informacija būtų slapta.

29 Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones raštu pateikė šalims klausimus, į kuriuos šios atsakė per nustatytus terminus.

30 Šalių nuomonių ir atsakymų į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus buvo išklausyta per 2004 m. birželio 9 d. teismo posėdį.

31 ADM Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek jame buvo konstatuota, kad ieškovė pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį dalyvaudama susitarime dėl nagrinėjamos rinkos pajėgumo apribojimo ir dėl gamintojo, kuris turėtų vadovauti kainų augimui kiekvienoje atitinkamoje nacionalinėje rinkoje paskyrimo,

– panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį tiek, kiek jis yra su ja susijęs,

– subsidiariai sumažinti jai paskirtos baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

32 Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš ADM bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

I – Dėl gairių taikytinumo

A – Šalių argumentai

33 Viena vertus, ADM tvirtina, kad gairėse nustatytas baudų apskaičiavimo būdas visiškai skiriasi nuo ankstesnės Komisijos praktikos šioje srityje, pagal kurią, kaip teigia ir pati Komisija ginčijamame sprendime (253 konstatuojamoji dalis), baudos dydis būdavo nustatomas remiantis pradiniu dydžiu, kurį sudarydavo tam tikras procentinis pardavimo atitinkamoje Bendrijos rinkoje dydis. Gairės, priešingai, nustato fiksuotą baudos dydį, pavyzdžiui, 20 mln. eurų labai sunkaus pažeidimo atveju, neatsižvelgiant į atitinkamo produkto pardavimo apimtis.

34 ADM pastebi, kad šioje byloje nagrinėjamu laikotarpiu (nuo 1991 m. iki 1995 m.) Komisija, remdamasi minėta nusistovėjusia praktika, skirdavo baudas, kurių dydis iš esmės būdavo nuo 2 iki 9 % nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartos Bendrijos rinkoje. Tačiau taikant naują gairėse įtvirtintą politiką baudos tapo nuo 10 iki 34 kartų didesnės už tas, kurios būtų skiriamos remiantis ankstesne praktika.

35 ADM pripažįsta, jog Komisija turi diskreciją didinti baudas, kai politika konkurencijos teisės srityje reikalauja, kad būtų paskirtos didesnį atgrasantį poveikį turinčios baudos. Vis dėlto nustatydama nuo 10 iki 34 kartų didesnę baudą nei ta, kuri būtų buvusi nustatyta remiantis ankstesne praktika, Komisija akivaizdžiai peržengė šios diskrecijos ribas. Priešingai nei tvirtina Komisija, šią išvadą patvirtina 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Lögstör Rör prieš Komisiją (T‑16/99, Rink. p. II‑1633, 237 punktas). Pirmiausia ji pabrėžia, kad šiame sprendime Pirmosios instancijos teismas pripažino Komisijos teisę padidinti baudas, neperžengiant Reglamente Nr. 17 nustatytų ribų, jei tai būtina užtikrinti Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimą. Tačiau nei sprendime, nei savo raštuose Komisija nepateikė paaiškinimo nei įrodymų, kad šios politikos įgyvendinimui būtina paskirti nuo 10 iki 34 kartų didesnę baudą nei ta, kuri būtų nustatyta atlikus tyrimą pagal ankstesnę praktiką. Antra, ji pastebi, kad byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, bei visose kitose bylose, susijusiose su šiluminiais vamzdžiais, išskyrus ABB bendrovės bylą (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją, T‑31/99, Rink. p. II‑1881), Komisija paskyrė panašaus lygio baudas kaip ir tos, kurios dažniausiai būdavo nustatomos taikant ankstesnę Komisijos praktiką. Iš tikrųjų ji nurodo, kad tame kartelyje dalyvavusioms įmonėms buvo paskirtos baudos, sudarančios tik nuo 3 % iki 14 % su karteliu susijusio pardavimo, ir net ABB atveju buvo paskirta bauda, atitinkanti 44 % jos su karteliu susijusios apyvartos.

36 ADM tvirtina, kad suinteresuotosios įmonės turi turėti galimybę veikti iš anksto numatomomis sąlygomis. Kaip aiškina ir pačios gairės (1 pastraipa), nustatydama baudas Komisija privalo laikytis nuoseklios ir nediskriminuojančios politikos. ADM mano, kad teisinio saugumo nebuvimas nustatant baudas prieštarauja baudos atgrasančio poveikio realaus įgyvendinimo idėjai. Tam, kad individualus baudos atgrasantis poveikis būtų realus, būtina, kad įmonės iš anksto žinotų taikomas sankcijas. Ji nurodo, kad bendra amnestija arba efektyvi atleidimo nuo bausmės politika reikalauja, jog sankcijos, taikomos bendradarbiavimo atsisakymo atveju, būtų aiškiai iš anksto apibrėžtos. Taip pat yra neprotinga išlaikyti nuolatinį netikrumą dėl baudų, kurios gali būti paskirtos pažeidus konkurencijos normas, lygio, ypač atsižvelgiant į didelį laiko tarpą, būtiną tokių pažeidimų tyrimams užbaigti. Todėl teisinio saugumo principas reikalauja, kad Komisijos veiksmus apskaičiuojant baudą pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį būtų įmanoma pakankamai užtikrintai numatyti.

37 ADM priduria, kad iš JAV Sentencing Commission gairių (1B1.11(b) (1) punkto, toliau – JAV gairės) ir iš Federalinio apeliacinio teismo praktikos (sprendimas United States v. Kimler, 167 F. 3d 889 (5th Circ. 1999)) matyti, kad naujų gairių, reglamentuojančių baudas, taikymas atgal yra draudžiamas pagal JAV Konstitucijos ex post facto taisyklę, kai dėl tokio taikymo paskiriama sunkesnė bausmė už tą, kuri buvo numatyta pažeidimo padarymo metu.

38 Todėl ADM mano, kad naujos politikos, numatytos gairėse, retroaktyvus taikymas pažeidimui, kuris, kaip šiuo atveju, buvo padarytas prieš gairių paskelbimą ir dėl kurių taikymo ADM buvo paskirta gerokai didesnė bauda už tą, kuri būtų buvusi paskirta taikant ankstesnę praktiką, ir kai šis padidinimas nėra būtinas užtikrinti politikos konkurencijos teisės srityje laikymąsi, pažeidžia teisinio saugumo principą ir yra neteisėtas.

39 Kita vertus, ADM tvirtina, kad taikant gaires yra pažeidžiamas vienodo požiūrio principas, nes dėl to konkurencijos teisę pažeidusios įmonės diferencijuojamos ne pagal pažeidimo padarymo datą, o pagal Komisijos vienašališkai priimto sprendimo datą. ADM kaip pavyzdį nurodo 1997 m. gegužės 14 d. Komisijos sprendime 97/624/EB dėl EB sutarties (82) straipsnio taikymo procedūros (IV/34.621, 35.059/F-3 – Irish Sugar plc) (OL L 258, p. 1) ir 1994 m. kovo 29 d. Komisijos sprendime 94/210/EB dėl EB sutarties (81) ir (82) straipsnių taikymo procedūros (IV/33.941 – HOV‑SVZ/MCN) (OL L 104, p. 34) nurodytoms įmonėms paskirtas baudas, kurios sudarė atitinkamai tik 6,8 ir 5 % pardavimo atitinkamoje rinkoje sumos, nors tie pažeidimai buvo padaryti tuo pačiu metu kaip ir citrinos rūgšties kartelis.

40 Komisija prašo atmesti šiuos ieškinio pagrindus.

B – Pirmosios instancijos teismo vertinimas

41 Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas teisingai pažymėjo, kad Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EŽTK), 1950 m. lapkričio 4 d. pasirašytos Romoje, 7 straipsnyje kaip pagrindinė teisė įtvirtintas baudžiamųjų įstatymų negaliojimo atgal principas yra bendras Bendrijos teisės principas, kurio turi būti laikomasi skiriant baudas už konkurencijos normų pažeidimą ir kuris reikalauja, kad skirtos sankcijos atitiktų sankcijas, kurios buvo numatytos pažeidimo padarymo metu (2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 202 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 218–221 punktai ir 2003 m. liepos 9 d. Sprendimo Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 39 punktas).

42 Taip pat Pirmosios instancijos teismas mano, kad gairių, galinčių pakeisti bendrą Komisijos konkurencijos politiką skiriant baudas, priėmimas iš esmės gali patekti į negaliojimo atgal principo taikymo sritį..

43 Viena vertus, gairės gali turėti teisinių pasekmių. Šias teisines pasekmes lemia ne gairių norminamasis pobūdis, o tai, kad jas priėmė ir paskelbė Komisija. Gairių priėmimas ir paskelbimas lemia, kad Komisija pati apriboja savo diskreciją, ir ji negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju ji gali būti apkaltinta bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio, teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo, pažeidimu (šiuo klausimu žr. 41 punkte minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 209–212 punktus).

44 Kita vertus, kadangi gairės yra konkurencijos politikos instrumentas, jos patenka į negaliojimo atgal principo taikymo sritį, kaip tai matyti iš naujo pažeidimą konstatuojančios normos teisminio aiškinimo, remiantis Europos žmogaus teisių teismo (EŽTT) praktika dėl EŽTK 7 straipsnio 1 dalies (žr., pavyzdžiui, 1995 m. lapkričio 22 d. EŽTT sprendimo S.W. ir C.R. prieš Jungtinę Karalystę, A serija, Nr. 335‑B ir 335‑C, § 34–36 ir § 32–34; 1996 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Cantoni prieš Prancūziją, Europos žmogaus teisių teismo sprendimų rinkinys, 1996‑V, § 29–32 ir 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo Coëme ir kt. prieš Belgiją, Europos žmogaus teisių teismo sprendimų rinkinys, 2000‑VII, § 145), pagal kurią ši nuostata draudžia taikyti atgal naują pažeidimą konstatuojančios normos išaiškinimą. Pagal šią teismo praktiką, tokia situacija pirmiausia susiklosto tuomet, kai kalbama apie teisminį aiškinimą, kurio rezultato, visų pirma atsižvelgiant į tuo metu teismų praktikoje pateikiamą nagrinėjamos teisės nuostatos išaiškinimą, nebuvo galima protingai numatyti pažeidimo padarymo metu. Vis dėlto iš šios praktikos išplaukia, jog „numatomumo“ sąvoka daugiausia priklauso nuo nagrinėjamos nuostatos turinio, nuo ja reglamentuojamos srities bei adresatų skaičiaus ir statuso. Tačiau įstatymo numatomumas neprieštarauja tam, kad suinteresuotasis asmuo turi naudotis specialisto patarimais, siekdamas susiklosčiusiomis aplinkybėmis tinkamai įvertinti tam tikro akto pasekmes. Remiantis minėtu sprendimu Cantoni prieš Prancūziją (§ 35) tai visų pirma pasakytina apie verslininkus, įpratusius vykdant veiklą elgtis labai apdairiai. Todėl iš jų galima tikėtis, kad jie ypač rūpestingai vertina savo veiklos riziką (41 punkte minėtos sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 215–223 punktai).

45 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia patikrinti, ar pakeitimai, susiję su gairių priėmimu, buvo protingai numanomi tuo metu, kai buvo padaryti atitinkami pažeidimai.

46 Šiuo atžvilgiu konstatuotina, jog principinė gairių naujovė yra ta, kad atskaitos tašku apskaičiuojant pagrindinį baudos dydį laikomos sumos, patenkančios į tam tikrą gairėse tam numatytą skalę, o ši skalė atitinka skirtingą pažeidimų sunkumą, tačiau pati savaime nėra susijusi su reikšminga apyvarta. Taigi šis metodas iš esmės paremtas baudų tarifikacija, nors ji yra santykinė ir lanksti (41 punkte minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 225 punktas).

47 Taip pat reikia priminti, kad aplinkybė, kad Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai Reglamento Nr. 17 nustatytose ribose padidinti baudų lygį, jei to reikia Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti; ir veiksmingas Bendrijos konkurencijos normų taikymas veikiau reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį šios politikos poreikiams (šiuo klausimu žr. 41 punkte minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 227 punktą; 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją, 100/80?103/80, Rink. p. 1825, 109 punktą ir 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo Aristrain prieš Komisiją, C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005, 81 punktą; 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Solvay prieš Komisiją, T‑12/89, Rink. p. II‑907, 309 punktą ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo Europa Carton prieš Komisiją, T‑304/94, Rink. p. II‑869, 89 punktą; 41 punkte minėto sprendimo Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją 56 punktą).

48 Tai taip pat reiškia, kad įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, kurioje gali būti paskirtos baudos, negali turėti teisėtų lūkesčių, jog Komisija neviršys anksčiau skiriamų baudų lygio arba taikys tam tikrą baudų apskaičiavimo metodą (41 punkte minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 228 punktas).

49 Dėl to šios įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija bet kuriuo metu gali nuspręsti pakelti baudų lygį, palyginti su ankstesniu lygiu. Tai pasakytina ne tik apie atvejus, kai Komisija pakelia baudų lygį skirdama baudas individualiais sprendimais, bet ir kai baudos padidinamos konkrečiais atvejais, taikant tokias visuotines elgesio taisykles kaip gairės (41 punkte minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 229 ir 230 punktai).

50 Todėl ADM iš esmės neteisingai tvirtina, kad Komisijos skiriamos baudos padidinimas kartelio atveju yra akivaizdžiai neproporcingas konkurencijos politikos įgyvendinimo užtikrinimo tikslui.

51 ADM nurodyta aplinkybė, – net manant, kad ji yra nustatyta, – jog dėl naujos praktikos taikymo buvo skirtos nuo 10 iki 34 kartų didesnės baudos už tas, kurios būtų buvusios skirtos remiantis ankstesne praktika, taip pat negali lemti negaliojimo atgal principo pažeidimo. Iš tikrųjų atsižvelgiant į šio sprendimo 44 punkte minėtą teismų praktiką ADM galėjo protingai numatyti, kad Komisija, įgyvendindama naują konkurencijos politiką, bet kuriuo metu gali peržiūrėti bendrą baudų lygį. Taigi ADM turėjo protingai numatyti tokį padidinimą – net manant, kad toks padidinimas egzistuoja, – tuo metu, kai buvo padaryti nagrinėjami pažeidimai.

52 Galiausiai dėl to, kad ADM tvirtina, jog norint užtikrinti baudų atgrasantį poveikį, reikia, kad įmonės iš anksto žinotų baudų, kurios joms gali būti paskirtos pažeidus Bendrijos konkurencijos normas, lygį, pakanka pažymėti, kad baudų atgrasantis poveikis visiškai nereiškia, jog įmonės iš anksto turi žinoti tikslų baudų, kurios joms gali būti paskirtos už tam tikrą antikonkurencinį elgesį, lygį.

53 Dėl ADM nurodyto vienodo požiūrio principo pažeidimo reikia pažymėti, kad teismų praktikoje jau buvo nuspręsta, jog gairėse nustatyto metodo taikymas apskaičiuojant baudos dydį nediskriminuoja įmonių, kurios konkurencijos normas pažeidė tuo pačiu metu, tačiau dėl pažeidimo atskleidimo datos ar dėl su jomis susijusios administracinės procedūros eigos buvo nubaustos prieš gairių priėmimą ir paskelbimą (šiuo klausimu žr. 41 punkte minėto sprendimo Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją 69–73 punktus; 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tate & Lyle ir kt. prieš Komisiją, T‑202/98, T‑204/98 ir T‑207/98, Rink. p. II‑2035, 118 ir 119 punktus).

54 Todėl kaltinimas dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo turi būti atmestas.

II – Dėl kitose valstybėse jau paskirtų baudų poveikio

A – Šalių argumentai

55 ADM tvirtina, kad atsisakydama iš ginčijamame sprendime nustatytos baudos atimti ADM JAV ir Kanadoje jau paskirtų baudų dydį, Komisija pažeidė principą, draudžiantį sudėti sankcijas už tą patį pažeidimą. Kaip matyti iš 1972 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Boehringer prieš Komisiją (7/72, Rink. p. 1281), Komisija privalo atsižvelgti į trečiosios valstybės valdžios institucijų paskirtą sankciją, jei Komisijos nustatytos faktinės aplinkybės prieš įmonę ieškovę yra identiškos nustatytoms minėtų valdžios institucijų. Būtent taip yra šiuo atveju, nes, priešingai nei byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Boehringer prieš Komisiją, kartelis, už kurį baudas skyrė JAV ir Kanados valdžios institucijos, ieškovės nuomone, pagal savo dalyką, teritoriją ir trukmę buvo tas pats, už kurį baudas skyrė Komisija, remdamasi, beje, JAV valdžios institucijų surinktais įrodymais.

56 Šiuo klausimu ADM nesutinka su ginčijamame sprendime pateiktu vertinimu, jog JAV ir Kanadoje skiriant baudas buvo atsižvelgta tik į kartelio antikonkurencinį poveikį minėtų valstybių jurisdikcijose (ginčijamo sprendimo 333 konstatuojamoji dalis). JAV 1996 m. spalio 15 d. priimtas sprendimas dėl ADM rodo, kad nustatytas kartelis buvo pasaulinis ir trukdė prekybai „JAV ir kitose valstybėse“. Be to, paskirta bauda yra ypač didelė dėl pažeidimo geografinės apimties. Dėl procedūros Kanadoje reikia pažymėti, kad ten taip pat buvo specialiai atsižvelgta į tai, jog kartelis buvo pasaulinis.

57 Bet kuriuo atveju, net manant, kad Komisijos tvirtinimas yra teisingas, aplinkybė, kad kitos valdžios institucijos atsižvelgė tik į vietinį poveikį, neturi reikšmės taikant draudimo sudėti sankcijas principą. Iš tikrųjų pagal šio sprendimo 55 punkte minėtą sprendimą Boehringer prieš Komisiją šiuo atžvilgiu yra svarbus tik inkriminuojamų veiksmų tapatumas. Tokį požiūrį patvirtina pačios Komisijos praktika, kai 1983 m. sprendime kartelyje dalyvavusioms įmonėms paskirtos baudos dydį ji sumažino Vokietijos valdžios institucijų paskirtos baudos dydžiu, nors sprendimą priėmė tik dėl kartelio aspektų, nesusijusių su Vokietija (žr. 1983 m. spalio 17 d. Komisijos sprendimą 83/546/EEB dėl Europos ekonominių bendrijų steigimo sutarties (81) straipsnio taikymo procedūros (IV/30.064 – Ketaus ir plieno lydinio cilindrai) (OL L 317, p. 1)).

58 ADM tvirtina, kad Komisija apskaičiuodama baudos dydį neatsižvelgė į tai, kad jai trečiosiose valstybėse jau buvo paskirtos baudos ir priteistas žalos atlyginimas tokio dydžio, kuris yra pakankamai atgrasantis iš naujo pažeis konkurencijos teisę. Todėl ADM jau buvo pakankamai nubausta.

59 Be to, ADM mano, kad Komisija padarė klaidą nuspręsdama, kad vykstant baudos sumažinimo procedūroms JAV ir Kanadoje ADM atlyginta žala buvo tik kompensuojamojo pobūdžio. ADM pažymi, kad iš tikrųjų šis žalos atlyginimas buvo atliekamas pagal taikos susitarimą atsižvelgiant į atitinkamų pirkėjų reikalavimus atlyginti trigubo dydžio žalą („trigubi nuostoliai“). Dėl to toks žalos atlyginimas yra didesnis už tą, kuris yra tik kompensuojamojo pobūdžio, ir turi baudos požymių. Todėl Komisija, remdamasi principu, jog jokia sankcija negali būti paskirta du kartus už tą patį pažeidimą, turėjo atsižvelgti į šias baudžiamojo pobūdžio sumas.

60 Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.

B – Pirmosios instancijos teismo vertinimas

61 Reikia priminti, kad ne bis in idem principas draudžia du kartus bausti tą patį asmenį už tą pačią neteisėtą veiką, siekiant apsaugoti tą patį teisinį interesą. Šiam principui taikyti reikalingos trys kumuliacinės sąlygos, t. y. faktinių aplinkybių vienodumas, tas pats pažeidėjas ir tas pats ginamas teisinis interesas (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 338 punktas).

62 Bendrijos teismų praktika pripažino, kad įmonės atžvilgiu dėl to paties neteisėto elgesio gali būti teisėtai vykdomos paralelios procedūros ir jai gali būti skirtos dvi sankcijos, iš kurių vieną skiria atitinkama kompetentinga valstybės narės institucija, o kitą – atitinkama Bendrijos institucija, jeigu tokiomis procedūromis siekiama skirtingų tikslų ir jeigu pažeistos normos nėra tos pačios (1969 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Wilhelm ir kt., 14/68, Rink. p. 1, 11 punktą; 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Trefileurope prieš Komisiją, T‑141/89, Rink. p. II‑791, 191 punktas ir 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo Sotralentz prieš Komisiją, T‑149/89, Rink. p. II‑1127, 29 punktas).

63 Todėl ne bis in idem principas juo labiau negali būti taikomas tokiu atveju kaip šioje byloje, kai Komisijos ir JAV bei Kanados valdžios institucijų procedūromis bei paskirtomis sankcijomis akivaizdžiai siekiama skirtingų tikslų. Iš tikrųjų, jei pirmu atveju siekiama apsaugoti neiškraipytą konkurenciją Europos Sąjungos teritorijoje ar EEE, tai antruoju – apsaugoti JAV ir Kanados rinką (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 134 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Todėl sąlyga dėl ginamo teisinio intereso tapatumo, kuri būtina ne bis in idem principui taikyti, nėra tenkinama šiuo atveju.

64 Todėl ADM neteisingai remiasi ne bis in idem principu šioje byloje.

65 Šios išvados nepaneigia ir šio sprendimo 55 punkte ADM nurodytas sprendimas Boehringer prieš Komisiją. Iš tikrųjų toje byloje Teisingumo Teismas nenurodė, kad Komisija turėjo įskaičiuoti ir trečiųjų valstybių valdžios institucijų paskirtą sankciją, jei Komisijos ir minėtų valdžios institucijų nustatytos faktinės aplinkybės prieš įmonę yra identiškos, o tik pažymėjo, kad šis klausimas turėtų būti sprendžiamas jam iškilus (55 punkte minėto sprendimo Boehringer prieš Komisiją 3 punktas).

66 Bet kuriuo atveju, nors teisingumo principas gali tam tikromis aplinkybėmis įpareigoti Komisiją atsižvelgti į trečiųjų valstybių valdžios institucijų paskirtas baudas, kai tokios institucijos nustato sankcijas už elgesį Bendrijos teritorijoje, reikia konstatuoti, kad ADM neįrodė, jog šioje byloje yra būtent taip ir jog JAV bei Kanados valdžios institucijos nustatė sankcijas už kartelį tiek, kiek jis veikė Bendrijos teritorijoje ar EEE.

67 Iš tikrųjų su JAV valdžios institucijomis sudarytame susitarime esanti paprasta nuoroda į tai, kad kartelis veikė „JAV ir kitose valstybėse“, neįrodo, jog apskaičiuodamos baudos dydį JAV valdžios institucijos atsižvelgė į kartelio veikimą ir poveikį ne tik JAV teritorijoje, bet ir kitose teritorijose, ypač EEE (šiuo klausimu žr. 63 punkte minėto sprendimo Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją 143 punktas).

68 Taip pat, kiek tai susiję su baudos didumu dėl pažeidimo geografinės apimties, reikia konstatuoti, kad norint įrodyti, jog buvo atsižvelgta į kartelio įtaką EEE rinkai, nepakanka paprasto teiginio.

69 Kalbant apie susitarimą, sudarytą su Kanados valdžios institucijomis, ADM nepateikė jokių įrodymų dėl to, kad nustatydamos baudos dydį šios valdžios institucijos atsižvelgė į kartelio veikimą ir poveikį ne tik šioje, bet ir kitose valstybėse, ypač EEE. Kanados valdžios institucijų nuoroda į pasaulinį kartelio pobūdį, kuria rėmėsi ADM, buvo padaryta tik siekiant apibrėžti kartelio įtaką visai Kanados rinkai.

70 Dėl jau paskirtų baudų atgrasančio poveikio ir žalos, kalbant konkrečiai, trigubos žalos, kuri nėra kompensuojamojo pobūdžio, atlyginimo Pirmosios instancijos teismas primena, kad Komisijos diskrecija skirti baudas įmonėms, kurios tyčia ar dėl aplaidumo pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį arba EB 82 straipsnį, yra viena iš Komisijai suteiktų priemonių, leidžiančių įgyvendinti jai Bendrijos teisės suteiktą priežiūros funkciją. Ši funkcija apima užduotį vykdyti bendrą politiką, kuria siekiama taikyti Sutartyje nustatytus principus konkurencijos srityje ir orientuoti įmonių veiklą, kad ji atitiktų šiuos principus (47 punkte minėto sprendimo Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją 105 punktas).

71 Iš to matyti, kad Komisija turi teisę nuspręsti dėl baudos dydžio, siekdama sustiprinti jos atgrasantį poveikį, jeigu konkrečios rūšies pažeidimai vis dar yra pakankamai dažni dėl pelno, kurio iš pažeidimo gali turėti tam tikros suinteresuotosios įmonės, nors jų neteisėtumas buvo aiškus vos pradėjus taikyti Bendrijos konkurencijos politiką (47 punkte minėto sprendimo Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją 108 punktas).

72 ADM negali pagrįstai tvirtinti, kad jos atžvilgiu nebereikia taikyti jokių atgrasinimo priemonių, nes ji už tas pačias faktines aplinkybes jau buvo nuteista trečiųjų valstybių teismų. Iš tikrųjų Komisijos įgyvendinamu atgrasinimu siekiama valdyti įmonių elgesį Bendrijoje ar EEE. Todėl ADM už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą paskirtos baudos atgrasomasis pobūdis negali būti nustatytas nei remiantis tik ADM išskirtine situacija, nei atsižvelgiant į tai, kad ji laikėsi konkurencijos normų, nustatytų EEE nepriklausančiose trečiosiose valstybėse (šiuo klausimu žr. 63 punkte minėto sprendimo Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją 146 ir 147 punktus).

73 Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas neatsižvelgimu į paskirtas baudas kitose valstybėse, turi būti atmestas.

III – Dėl pažeidimo sunkumo

A – Įžanga

74 ADM tvirtina, kad apskaičiuodama baudos dydį Komisija neteisingai įvertino pažeidimo sunkumą. Šiuo klausimu nurodyti ieškinio pagrindai pagrįsti pirmiausia neatsižvelgimu ar nepakankamu atsižvelgimu į nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartą, antra, padidinimo koeficiento taikymu pradiniam baudos dydžiui ir, trečia, konkrečia kartelio įtaka rinkai.

75 Prieš nusprendžiant dėl nurodytų ieškinio pagrindų pagrįstumo reikia trumpai paaiškinti metodą, kuriuo šioje byloje rėmėsi Komisija vertindama ir atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir kuris yra aprašytas ginčijamo sprendimo konstatuojamoje dalyje.

76 Iš ginčijamo sprendimo matyti, jog vertindama pažeidimo sunkumą Komisija pirmiausia nusprendė, kad suinteresuotosios šalys padarė labai sunkų pažeidimą, atsižvelgiant į jo pobūdį, konkrečią įtaką citrinos rūgšties rinkai EEE ir atitinkamos geografinės rinkos, apimančios visą EEE, dydį (ginčijamo sprendimo 204–232 konstatuojamosios dalys).

77 Toliau Komisija nusprendė, kad suinteresuotosioms šalims reikia taikyti „skirtingas baudas, kad būtų atsižvelgta į kiekvienos efektyvų ekonominį pajėgumą padaryti didelę žalą konkurencijai <...> ir nustatyti tokį baudos lygį, kuris turėtų didelį atgrasantį poveikį“. Tokiomis sąlygomis Komisija nurodė, kad ji atsižvelgs į konkrečią kiekvienos įmonės svarbą ir atitinkamai realų jos neteisėto elgesio poveikį konkurencijai (ginčijamo sprendimo 233 ir 234 konstatuojamosios dalys).

78 Vertindama šiuos elementus Komisija nusprendė remtis suinteresuotųjų šalių citrinos rūgšties pasauline pardavimų apyvarta per paskutiniuosius pažeidimo metus, t. y. 1995 metus. Tada Komisija nusprendė, kad kadangi citrinos rūgšties rinka yra pasaulinė, „ši apyvarta yra geriausias galimas pažeidime dalyvaujančių įmonių galimybių daryti didelę žalą kitiems bendrojoje ir (arba) EEE rinkoje veikiantiems ūkio subjektams, rodiklis“ (ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamoji dalis). Komisija pridūrė, kad, jos nuomone, šį metodo taikymą pagrindžia tai, kad kartelis buvo pasaulinis ir jo tikslas buvo pasidalinti rinką pasauliniu mastu. Be to, ji nusprendė, kad bet kurios kartelio dalyvės pasaulinė apyvarta leido suvokti jos įtaką viso kartelio veiksmingumui arba, priešingai, įtaką jo nestabilumui, jei ta dalyvė jame nedalyvautų (ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamoji dalis).

79 Atsižvelgdama į tai Komisija nusprendė padalinti įmones į tris kategorijas: pirmai kategorijai ji priskyrė H & R, nurodydama, kad „turėdama 22 % pasaulinės rinkos (ji) buvo didžiausia gamintoja rinkoje“. Antrai kategorijai ji priskyrė ADM, JBL ir HLR, nurodydama, kad dvi pirmosios „turėjo panašias (konfidencialu) % dydžio rinkos dalis“, o trečioji turėjo 9 % dydžio rinkos dalį. Galiausiai trečiai kategorijai Komisija priskyrė Cerestar, nes ji buvo „gerokai mažesnė už konkurentus“, 1995 m. turėdama 2,5 % dydžio rinkos dalį. Taip Komisija H & R nustatė 35 mln. eurų pradinį baudos dydį, ADM, JBL ir HLR – 21 mln. eurų, o Cerestar – 3,5 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 237–239 konstatuojamosios dalys).

80 Galiausiai, norėdama užtikrinti baudos didelį atgrasantį poveikį, Komisija pakoregavo šį pradinį dydį, atsižvelgdama į suinteresuotųjų šalių dydį ir bendrus išteklius. Todėl Komisija ADM nustatytam pradiniam baudos dydžiui taikė 2 dauginimo koeficientą (t. y. padidino 100 %) ir padidino šį pradinį dydį iki 42 mln. eurų, o HLR atveju taikė 2,5 dauginimo koeficientą (t. y. padidino 150 %) ir padidino jai nustatytą pradinį baudos dydį iki 87,5 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 240–246 konstatuojamosios dalys).

B – Dėl neatsižvelgimo į nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartą

1. Šalių argumentai

81 ADM priekaištauja Komisijai, kad ši, apskaičiuodama pradinį baudos dydį, neatsižvelgė ar nepakankamai atsižvelgė į nagrinėjamo produkto apyvartą.

82 Pirma, ADM tvirtina, kad iš Pirmosios instancijos teismo praktikos matyti, jog nagrinėjamo produkto apyvarta yra svarbus elementas apskaičiuojant baudas (1994 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Parker Pen prieš Komisiją, T‑77/92, Rink. p. II‑549, 92–95 punktai; 1996 m. spalio 8 d. Sprendimo Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją, T‑24/93–T‑26/93 ir T‑28/93, Rink. p. II‑1201, 233 punktas; 1997 m. spalio 21 d. Sprendimo Deutsche Bahn prieš Komisiją, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 127 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo SCA Holding prieš Komisiją, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 176 punktas).

83 ADM mano, kad atsižvelgimas į nagrinėjamo produkto apyvartą EEE yra tinkamas pagrindas įvertinti konkurencijos pažeidimus atitinkamo produkto rinkoje Bendrijoje bei sąlygišką dalyvių svarbą karteliui nagrinėjamų produktų atžvilgiu. Šią išvadą patvirtina Pirmosios instancijos teismo praktika (47 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo Europa Carton prieš Komisiją 126 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo KNP BT prieš Komisiją, T‑309/94, Rink. p. II‑1007, 108 punktas, patvirtintas 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimu, priimtu pagal apeliacinį skundą, KNP BT prieš Komisiją, C‑248/98 P, Rink. p. I‑9641).

84 Be to, ADM mano, kad šio sprendimo 41 punkte minėtas sprendimas LR AF 1998 prieš Komisiją patvirtina, kad neproporcingas bendram įmonės dydžiui atsižvelgimas nustatant baudą yra neteisėtas.

85 ADM taip pat tvirtina, kad pastarųjų metų savo sprendimuose bylose, panašiose į šią bylą (1994 m. liepos 13 d. Komisijos sprendimas 94/601/EB dėl EB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/C/33.833 – Kartonas) (OL L 243, p. 1); 1994 m. lapkričio 30 d. Komisijos sprendimas 94/815/EB dėl EB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/33.126 ir 33.322 – Cementas) (OL L 343, p. 1); 1986 m. balandžio 23 d. Komisijos sprendimas 86/398/EEB dėl EEB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/31.149 – Polipropilenas) (OL L 230, p. 1); 1989 m. rugpjūčio 8 d. Komisijos sprendimas 89/515/EEB dėl EEB sutarties 85 straipsnio taikymo procedūros (IV/31.553 – Suvirinti tinkleliai) (OL L 260, p. 1) ir 1994 m. vasario 16 d. Komisijos sprendimas 94/215/EAPB dėl EAPB sutarties 65 straipsnio taikymo procedūros dėl Europos plieninių sijų gamintojų susitarimų ir suderintų veiksmų (OL L 116, p. 1)), Komisija pati rėmėsi Bendrijos rinkoje parduotu nagrinėjamo produkto kiekiu, kaip, beje, ji tai pati pripažino ginčijamame sprendime (253 konstatuojamoji dalis). Ji nurodo, kad minėtuose sprendimuose remdamasi šiuo apskaičiavimo kriterijumi Komisija nustatė baudas, kurių dydis buvo nuo 2,5 iki 9 % nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartos. ADM pabrėžia, kad jei Komisija būtų taikiusi šį apskaičiavimo kriterijų šioje byloje, jai būtų buvusi paskirta nuo 1,15 iki 4,14 mln. eurų bauda. Tačiau netaikydama šio apskaičiavimo kriterijaus Komisija jai šioje byloje paskyrė baudas, kurios buvo nuo 10 iki 34 kartų didesnės už tas, kurios būtų buvusios paskirtos remiantis šiuo pagrindu.

86 ADM tvirtina, kad Komisija taip pat neteisingai pabrėžia, jog suskirstydama suinteresuotąsias šalis į tris kategorijas pagal jų pasaulinės citrinos rūgšties rinkos dalių dydį, ji atsižvelgė į šių įmonių apyvartą (236 konstatuojamoji dalis). ADM mano, kad Komisija taip pat turėjo atsižvelgti į ribotą citrinos rūgšties pardavimą EEE 1995 metais.

87 Iš tikrųjų pirmiausia, kaip tai pripažįsta ir pati Komisija, ji turi nustatyti pažeidimo sunkumą ir baudos lygį atsižvelgdama į pažeidimo įtaką EEE. Tačiau šiuo klausimu Komisijos ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje nurodyti argumentai, jog šiuo atveju reikėjo atsižvelgti į pasaulinę apyvartą, nes kartelio tikslas buvo „panaikinti EEE rinkos konkurencinius rezervus“, yra nepagrįsti. Ginčijamame sprendime netvirtinama, kad šalys susitarė nebeaprūpinti EEE rinkos. ADM pabrėžia, kad kartelis nustatė kvotas pasauliniu lygmeniu (ginčijamo sprendimo 97–101 konstatuojamosios dalys) ir kad nebuvo atskirų kvotų Europai. Kartelio, kuris daro poveikį EEE vartotojams, žala pastariesiems yra tokia pati, nesvarbu, ar kartelis veikia tik EEE ar ir už jos ribų. Šiuo atžvilgiu vertinant pažeidimo sunkumą ir nustatant skirtinos baudos dydį neturėtų būti jokio skirtumo.

88 Antra, Komisijos sprendimų praktika yra nenuosekli. Iš tikrųjų byla „Besiūliai plieno vamzdžiai“ (1999 m. gruodžio 8 d. Komisijos sprendimas dėl EB 81 straipsnio taikymo procedūros (byla IV/E‑1/35.860-B – Besiūliai plieno vamzdžiai) (OL L 140, 2003, p. 1)) ir byla „Natrio gliukonatas“ (2001 m. spalio 2 d. Sprendimas dėl EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūros, COMP/E‑1/36.756 – Natrio gliukonatas) Komisija atsižvelgė tik į pardavimą EEE.

89 Trečia, atsižvelgimo į pasaulinę apyvartą iškreiptas poveikis gerai matyti šioje byloje, nes į ADM pardavimus Kanadoje ir JAV, kurie sudaro beveik 50 % jos pasaulinio citrinos rūgšties pardavimo, pastarųjų valstybių valdžios institucijos jau atsižvelgė nustatydamos sankciją ADM. Atsižvelgdama į pasaulinę apyvartą Komisija paskyrė ADM pardavimui, už kurį pastarajai jau buvo skirta sankcija, neproporcingą baudą.

90 Ketvirta, ADM tvirtina, kad net manant, jog pasaulinė citrinos rūgšties apyvarta gali būti tinkamas faktorius nustatant baudą, Komisija į tai atsižvelgė netinkamai. Iš tikrųjų ADM paskirtos baudos dydis (prieš taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo) sudarė 66 % jos pasaulinės citrinos rūgšties apyvartos. Tokia sankcija labai viršija vartotojams ar konkurencijai padarytą žalą dėl ADM dalyvavimo kartelyje, kuris buvo susijęs tik su dalimi apyvartos pasaulinėje rinkoje. Konkrečiai kalbant, Komisija rėmėsi tik įmonės bendra apyvarta ir bendrais ištekliais. ADM mano, kad dėl neproporcingo rėmimosi bendra apyvarta paskirta bauda yra neteisėta.

91 Todėl ADM mano, kad Komisija ne tik nepaisė teismų praktikoje nustatytų principų, bet ir pažeidė proporcingumo principą.

92 Kita vertus, ADM tvirtina, kad gairės nurodo, jog „svarbu atsižvelgti į pažeidėjų efektyvų ekonominį pajėgumą padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams ir ypač vartotojams“ ir kad kartelių atveju jos taip pat numato galimą baudų padidinimą, siekiant įvertinti „pažeidimus darančių įmonių tikrąją įtaką konkurencijai“.

93 Tačiau ADM mano, kad ekonominė įtaka tiek konkurencijai, tiek kitiems ūkio subjektams gali būti įvertinta tik atsižvelgiant į nagrinėjamo produkto pardavimo mastą. Tik atsižvelgimas į šį pardavimą leidžia nustatyti galimą žalos vartotojams ar konkurencijai dydį, įvertinant antikonkurenciniais veiksmais gautą pelną ar kitas neteisėtas pajamas.

94 Todėl ji tvirtina, kad neatsižvelgdama į nagrinėjamo produkto pardavimo apyvartą Komisija klaidingai taikė savo nustatytas gaires.

95 Galiausiai ADM tvirtina, kad nenurodydama konkrečių sprendimą neatsižvelgti į ADM nagrinėjamo produkto pardavimą EEE rinkoje pagrindžiančių motyvų Komisija nesilaikė jai nustatytos pareigos motyvuoti.

96 Komisija prašo atmesti nurodytus ieškinio pagrindus.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

97 ADM pirmiausia nurodo proporcingumo principo ir gairių pažeidimą, antra, pareigos motyvuoti nesilaikymą.

a) Dėl proporcingumo principo pažeidimo

98 Kaip pripažinta nusistovėjusioje teismų praktikoje, pažeidimų sunkumo laipsnis turi būti nustatytas atsižvelgiant į daug veiksnių, pavyzdžiui, konkrečias bylos aplinkybes ir jos kontekstą, tačiau nėra privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti, sąrašo (1996 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo nutarties SPO ir kt. prieš Komisiją, C‑137/95 P, Rink. p. I‑1611, 54 punktas ir 1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ferriere Nord prieš Komisiją, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 33 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją, T‑9/99, Rink. p. II–1487, 443 punktas).

99 Be to, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad, atsižvelgiant į susiklosčiusią situaciją, vienu iš pažeidimo sunkumo vertinimo kriterijų gali būti pažeidimo objektu esančių prekių kiekis ir vertė, įmonės dydis bei ekonominis pajėgumas ir todėl įtaka, kurią ji galėjo daryti atitinkamai rinkai. Viena vertus, darytina išvada, kad nustatant baudos dydį yra teisėta atsižvelgti tiek į bendrą įmonės apyvartą, kuri yra jos dydžio ir ekonominio pajėgumo rodiklis, nors netikslus ir netobulas, tiek į atitinkamų įmonių užimamą atitinkamos rinkos dalį, kuri gali būti pažeidimo masto rodiklis. Kita vertus, darytina išvada, kad nei vienam, nei kitam iš šių skaičių nereikia suteikti neproporcingos svarbos kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, ir todėl tinkamas baudos dydis negali būti nustatytas remiantis vien apskaičiavimu pagal bendrą apyvartą (šiuo klausimu žr. 47 punkte minėtos sprendimo Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją 120 ir 121 punktus; 82 punkte minėto sprendimo Parker Pen prieš Komisiją 94 punktą; 82 punkte minėto sprendimo SCA Holding prieš Komisiją 176 punktą; 41 punkte minėto sprendimo Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją 188 punktą ir 98 punkte minėto sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją 444 punktą).

100 Iš to darytina išvada, kad nors negalima paneigti, kaip pabrėžia ADM, kad nagrinėjamo produkto apyvarta gali būti tinkamas pagrindas vertinant konkurencijos atitinkamo produkto Bendrijos rinkoje pažeidimą ir dalyvių svarbą karteliui nagrinėjamų produktų atžvilgiu, vis dėlto šis veiksnys jokiu būdu nėra vienintelis kriterijus, kuriuo remdamasi Komisija turi vertinti pažeidimo sunkumą.

101 Todėl, priešingai nei tvirtina ADM, jei vertinant proporcingumą būtų apsiribojama, kaip, atrodo, siūlo ieškovė, santykio tarp paskirtos baudos ir nagrinėjamo produkto apyvartos vertinimu, minėtam veiksniui būtų suteikiama neproporcinga svarba. Reikia įvertinti baudos lygio proporcingumą įvairių veiksnių, į kuriuos Komisija vertindama pažeidimo sunkumą turi atsižvelgti, t. y. pažeidimo pobūdžio, jo konkrečios įtakos atitinkamoje rinkoje ir geografinės rinkos dydžio atžvilgiu.

102 Ginčijamo sprendimo pagrįstumas tam tikrų veiksnių atžvilgiu bus nagrinėjamas remiantis keturiais ADM argumentais, kuriais iš esmės siekiama įrodyti, kad Komisija šioje byloje nagrinėjamu atveju privalėjo remtis suinteresuotosios įmonės apyvarta EEE, o ne pasauline apyvarta.

103 Savo pirmuoju argumentu ADM iš esmės ginčija tai, kad ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, jog suskirstant suinteresuotąsias šalis į tris kategorijas reikėjo atsižvelgti į pasaulinę apyvartą, nes kartelio tikslas buvo „panaikinti EEE rinkos konkurencinius rezervus“. Tačiau ADM mano, kad ginčijamame sprendime netvirtinama, jog šalys susitarė nebeaprūpinti EEE rinkos.

104 Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikia konstatuoti, jog ADM cituojama ši ginčijamo sprendimo dalis yra ištraukta iš konteksto. Bendra ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamosios dalies analizė aiškiai rodo, kad, Komisijos nuomone, pasaulinio kartelio atveju, kaip, pavyzdžiui, šioje byloje, tik pasaulinė apyvarta leidžia įvertinti efektyvų suinteresuotųjų šalių pajėgumą daryti žalą nagrinėjamai rinkai. Todėl pirmasis argumentas yra nepagrįstas.

105 Antruoju argumentu ADM siekia įrodyti, kad naujausioje savo sprendimų praktikoje Komisija remdavosi apyvarta EEE.

106 Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad grindžiant šį argumentą jos nurodyti du sprendimai yra netinkami šiai bylai. Iš tikrųjų byloje „Besiūliai plieno vamzdžiai“ (žr. šio sprendimo 88 punktą) Komisija neskirstė suinteresuotųjų šalių (žr. sprendimo minėtoje byloje 159–162 konstatuojamąsias dalis). Byloje „Natrio gliukonatas“ (žr. šio sprendimo 88 punktą), kaip ir šioje byloje, Komisija suskirstydama įmones rėmėsi pasauline apyvarta. Taigi ADM argumentas neatitinka faktinių aplinkybių.

107 Savo trečiuoju argumentu ADM iš esmės tvirtina, kad į citrinos rūgšties pardavimą Kanadoje ir JAV, kurie sudaro beveik 50 % jos pasaulinio citrinos rūgšties pardavimo, pastarųjų valstybių valdžios institucijos jau atsižvelgė skirdamos sankciją ADM. Šį argumentą tiek, kiek juo ADM pakartoja kaltinimą dėl principo, draudžiančio sudėti sankcijas, pažeidimo, Pirmosios instancijos teismo jau atmetė kaip nepagrįstą (žr. šio sprendimo 61–73 punktus). Tiek, kiek ADM mano, jog Komisija negali nustatyti baudos remdamasi įmonės elgesiu ne Bendrijos erdvės rinkose, šis argumentas neatitinka faktinių aplinkybių. Komisija iš tikrųjų nenaudojo pasaulinės apyvartos kaip esminio veiksnio apskaičiuojant baudą, o tik kaip priemonę nustatyti kiekvienos įmonės efektyvų ekonominį pajėgumą daryti žalą konkurencijai ir taip kiekvienai įmonei nustatyti tokį baudos lygį, kuris garantuotų šios baudos didelį atgrasantį poveikį, o tai yra pateisinama dėl pasaulinio kartelio pobūdžio.

108 Savo ketvirtuoju argumentu ADM iš esmės siekia įrodyti, kad dėl atsižvelgimo į pasaulinę citrinos rūgšties apyvartą paskirta bauda yra neproporcinga žalos vartotojams ir konkurencijai atžvilgiu.

109 Tačiau reikia priminti, kad šioje byloje kartelyje dalyvavusios įmonės užima 60 % atitinkamo produkto pasaulinės rinkos, o kartelis, be to, kad nustato kainas, inter alia, yra dėl rinkos pasidalijimo suteikiant pardavimų kvotas. Tokiu atveju suinteresuotąsias šalis išskirdama į skirtingas kategorijas Komisija teisėtai gali remtis, kaip ji ir darė šioje byloje, šio kartelio narių citrinos rūgšties pasaulinio pardavimo apyvarta. Iš tikrųjų šio išskyrimo tikslas buvo įvertinti pažeidėjų ekonominę galią pažeidimu daryti žalą konkurencijai ir atsižvelgti į jų specifinę svarbą kartelyje. Todėl Komisija neperžengė savo diskrecijos ribų nuspręsdama, kad atitinkamų kartelio narių pasaulinės rinkos dalis buvo tinkamas rodiklis.

110 Todėl ieškinio pagrindai, pagrįsti proporcingumo principo, pažeidimu turi būti atmesti.

b) Dėl gairių pažeidimo

111 Dėl gairių pažeidimo Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, jog gairėse nenumatyta, kad baudų dydis apskaičiuojamas remiantis bendra apyvarta arba įmonių apyvarta atitinkamoje rinkoje. Tačiau gairės taip pat neužkerta kelio į šią apyvartą atsižvelgti įvertinant baudos dydį, kad būtų laikomasi bendrų Bendrijos teisės principų ir jei to reikalauja aplinkybės (šiuo klausimu žr. 41 punkte minėto sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją 283 punktą, patvirtintą 41 punkte minėtu sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją pagal apeliacinį skundą 258 punktu ir 41 punkte minėto sprendimo Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją 187 punktą).

112 Be to, gairės nenumato, kad susijusių įmonių apyvarta – ar tai būtų bendra apyvarta, ar nagrinėjamo produkto pardavimų apyvarta, – yra atskaitos taškas apskaičiuojant baudas, ir juo labiau nenumato, kad ši apyvarta yra vienintelis tinkamas kriterijus nustatant pažeidimo sunkumą.

113 Tačiau Komisija į ją gali atsižvelgti šalia kitų tinkamų veiksnių. Taip yra tuomet, kai pagal gairių 1A punkto trečiąją – šeštąją pastraipas Komisija nustato tokį baudos lygį, kuris turėtų didelį atgrasantį poveikį. Tokiomis aplinkybėmis Komisija atsižvelgia į pažeidėjų efektyvų ekonominį pajėgumą padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams ir būtinybę nustatyti tokį baudos lygį, kuris turėtų didelį atgrasantį poveikį (1A punkto ketvirtoji pastraipa), ir padidina baudas, nustatytas remiantis kiekvienos konkuruojančios įmonės nusikalstamos veikos specifine svarba ir tikrąja įtaka konkurencijai ypač ten, kur skiriasi to paties tipo pažeidimus darančių įmonių dydis (1A punkto šeštoji pastraipa).

114 Šioje byloje Komisija savo raštuose tvirtino, kad vertindama kiekvienos įmonės svarbą ji rėmėsi apyvarta nagrinėjamo produkto rinkoje. Tačiau, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamosios dalies, Komisija atsižvelgė į nagrinėjamo produkto pasaulinę apyvartą tam, kad įvertintų įmonių svarbą nagrinėjamoje rinkoje. Iš tikrųjų, kaip tai jau buvo konstatuota šio sprendimo 77 ir 78 punktuose, Komisija nusprendė, kad norėdama taikyti skirtingas baudas, kad būtų atsižvelgta į kiekvienos įmonės efektyvų ekonominį pajėgumą padaryti didelę žalą konkurencijai ir nustatyti tokį baudos lygį, kuris turėtų didelį atgrasantį poveikį, ji kaip pagrindą pasirinko suinteresuotųjų įmonių citrinos rūgšties pasaulinę pardavimo apyvartą per paskutiniuosius pažeidimo metus, t. y. 1995 metus.

115 Šioje byloje kartelyje dalyvavusios įmonės užėmė labai didelę dalį atitinkamo produkto pasaulinės rinkos. Be to, kartelis nustato kainas ir pasidalija rinką, suteikiant pardavimų kvotas. Tokiu atveju suinteresuotąsias įmones išskirdama į skirtingas kategorijas Komisija teisėtai gali remtis šio kartelio narių citrinos rūgšties pasaulinio pardavimo apyvarta. Iš tikrųjų, kadangi šio išskyrimo tikslas buvo įvertinti pažeidėjų ekonominę galią pažeidimu daryti žalą konkurencijai ir atsižvelgti į jų specifinę svarbą kartelyje, Komisija neperžengė savo diskrecijos ribų nuspręsdama, kad atitinkamų kartelio narių pasaulinės rinkos dalis buvo tinkamas rodiklis.

116 Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas gairių pažeidimu, turi būti atmestas.

c) Dėl pareigos motyvuoti nesilaikymo

117 Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nurodant motyvus pagal EB 253 straipsnį turi būti pateikiamas aiškus ir nedviprasmiškas aktą priėmusios institucijos pagrindimas, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti, kuo grindžiamas priimtas aktas, o kompetentingas teismas galėtų vykdyti jo kontrolę. Pareiga motyvuoti turi būti vertinama atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, ypač į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį ir į interesą gauti paaiškinimus, kurį asmenys, kuriems šis aktas skirtas, arba kiti šiuo aktu tiesiogiai ir asmeniškai suinteresuoti asmenys gali turėti. Nėra reikalaujama, kad nurodant motyvus būtų tiksliai atspindėti visi susiję faktiniai ir teisiniai elementai, nes tai, ar aktų motyvavimas tenkina EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jų tekstą, bet taip pat ir į jų kontekstą bei nagrinėjamą sritį reglamentuojančių teisės normų visumą (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑301/96, Rink. p. I‑9919, 87 punktas).

118 Sprendimo kelioms įmonėms skirti baudas už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą pareigos motyvuoti apimtis turi būti nustatyta atsižvelgiant į tai, kad pažeidimo sunkumas turi būti nustatytas remiantis įvairiais veiksniais, pavyzdžiui, konkrečiomis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudos atgrasančiu poveikiu, nesudarant privalomo ir išsamaus kriterijų, į kuriuos reikėtų būtinai atsižvelgti, sąrašo (98 punkte minėtos nutarties SPO ir kt. prieš Komisiją 54 punktas).

119 Šioje byloje Komisija įmonei skirtinos baudos dydį apskaičiavo pagal atitinkamo produkto apyvartą, tačiau ji atsižvelgė ne į atitinkamo produkto apyvartą EEE, o į jo pasaulinę apyvartą (žr. šio sprendimo 114 punktą). Priešingai nei tvirtina ADM, Komisija neprivalėjo atsižvelgti į įmonės atitinkamo produkto apyvartą EEE (žr. šio sprendimo 111 punktą). Todėl negalima kaltinti Komisijos nenurodžius motyvų, dėl kurių ji, apskaičiuodama skirtinos baudos dydį, nesirėmė šiuo kriterijumi.

120 Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas pareigos motyvuoti nesilaikymu, taip pat turi būti atmestas.

C – Dėl dauginimo koeficiento taikymo pradiniam baudos dydžiui

1. Šalių argumentai

121 ADM mano, kad 2 dauginimo koeficiento taikymas pradiniam baudos dydžiui (ginčijamo sprendimo 246 konstatuojamoji dalis) yra akivaizdžiai neadekvati priemonė, pagrįsta klaidingais argumentais ir pažeidžianti vienodo požiūrio principą.

122 Pirmiausia ADM primena, kad procedūrose JAV ir Kanadoje už konkurencijos normų pažeidimą ji jau sumokėjo baudas (30 mln. JAV dolerių (USD) JAV ir 2 mln. Kanados dolerių (CAD) Kanadoje), atlygino vartotojams (83 mln. USD), pervedė 34 mln. USD siekdama užbaigti jos akcininkų pradėtą procesą, įsipareigojo laikytis konkurencijos normų pasauliniu lygmeniu, o vienas jos personalo narys JAV buvo nuteistas kalėti. Dėl visų šių sankcijų ir priemonių nauja Komisijos atgrasančio pobūdžio sankcija yra nereikalinga ir neproporcinga.

123 Antra, ADM tvirtina, kad kadangi įmonės yra racionalūs ekonominiai vienetai ir tam, kad bauda iš tikrųjų būtų atgrasančio poveikio, pakanka, jog ji būtų nustatyta tokio lygio, kad jos numatomas dydis viršytų iš pažeidimo turimą naudą. Ji tvirtina, kad jei įmonės suvokia, jog nuostoliai, susiję su sankcija, panaikina iš kartelio turimą naudą, bauda jau yra atgrasančio poveikio. Toks požiūris jau buvo patvirtintas šio sprendimo 47 punkte minėtame Teisingumo Teismo sprendime Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją (108 punktas). Jis atitinka ir gaires, kurios įpareigoja (1A punkto ketvirtoji pastraipa) įvertinti baudos atgrasantį poveikį atsižvelgiant į pažeidėjų pajėgumą padaryti žalą vartotojams ir kurios reikalauja, kad nustatant tinkamą baudos atgrasantį poveikį būtų atsižvelgta į bet kokią iš neteisėto kartelio turimą naudą. Galiausiai toks požiūris yra išreikštas ir kituose Bendrijos teisės aktuose.

124 ADM neginčija, kad apskaičiuojant baudą galima atsižvelgti į bendrą apyvartą. Vis dėlto suteikus šiam veiksniui pernelyg didelę svarbą bauda taptų neproporcinga. Komisija šiuo klausimu gynė tik padidinimą, taikytą remiantis ADM apyvartos palyginimu. Tačiau joks protingas paaiškinimas negali pateisinti to, jog apskaičiuojant, kiek padidinti baudą, kad ji taptų atgrasanti, daugiausia būtų atsižvelgiama į bendrą apyvartą. Komisijos pasirinktas metodas visiškai nepaaiškina, kodėl, siekiant atgrasinti atitinkamas įmones tęsti veiklą kartelyje, susijusiame su citrinos rūgštimi, reikėjo atimti iš ADM pelną, gautą pardavus visiškai su pažeidimu nesusijusius produktus.

125 Trečia, ADM dar kartą tvirtina, kad efektyvi atgrasinanti sankcija turi panaikinti iš kartelio gautą naudą (žr. šio sprendimo 123 punktą). ADM tvirtina, kad JBL šiuo atveju turėjo didžiausią metinį pardavimą EEE (77 mln. eurų) ir ji gavo didžiausią naudą iš kartelio. Tačiau, kaip nurodo ADM, JBL bauda šiame jos apskaičiavimo etape nebuvo padidinta iki atgrasančio lygio. ADM, kurios metinis pardavimas EEE sudarė 46 mln. eurų, pagrindinė bauda buvo padvigubinta iki 21 mln. eurų, siekiant atgrasančio poveikio. Dėl to ADM mano, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą.

126 Ketvirta, ADM tvirtina, kad Komisija savo atsiliepime į ieškinį negali teisėtai tvirtinti, jog be kartelio citrinos rūgšties rinkoje ADM tuo pačiu metu dalyvavo ir kituose karteliuose. Iš tikrųjų šis faktas nebuvo nurodytas ginčijamame sprendime. Be to, kiekviename su šiais karteliais susijusiame sprendime Komisija taikė dauginimo koeficientą, kad užtikrintų baudos atgrasantį poveikį.

127 Penkta, ADM tvirtina, kad ginčijamas sprendimas šiuo klausimu yra nepakankamai motyvuotas. ADM iš esmės tvirtina, kad Komisija nenurodė, kuo remiantis tokio dydžio padidinimas buvo būtinas siekiant užtikrinti atgrasantį poveikį. Ji tik pareiškė, kad didesnėms bendrovėms turi būti paskirta didesnė bauda, tačiau nepaaiškino priežasčių, kodėl dviguba bauda ADM šioje byloje buvo tinkama, taip pat nenurodė, ar buvo atsižvelgta į tokius veiksnius, kaip antai jau paskirtų sankcijų atgrasantis poveikis iš kartelio siekiamos naudos atžvilgiu. ADM mano, kad Komisija šioje byloje turėjo aiškiai išdėstyti motyvus, pagrindžiančius nagrinėjamos priemonės taikymą. Iš tikrųjų ADM tvirtina, kad nėra paskelbtų bylų, kuriose Komisija būtų taikiusi „gerokai atgrasantį“ padidinimą, kaip papildomą baudų apskaičiavimo procedūros priemonę. Be to, šis padidinimas sudaro didelę galutinės ADM baudos dalį.

128 Komisija prašo atmesti nurodytus ieškinio pagrindus.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

a) Dėl proporcingumo principo pažeidimo

129 Dėl to, kad ADM iš esmės tvirtina, jog atsižvelgiant į tai, kad įmonės yra racionalūs ekonominiai vienetai ir kad bauda turėtų atgrasantį poveikį, pakanka, jog ji būtų nustatyta tokio lygio, kad jos numatomas dydis viršytų iš pažeidimo turimą naudą, reikia priminti, kad atgrasymas yra vienas iš pagrindinių kriterijų, kuriais turi vadovautis Komisija nustatydama baudos dydį (1970 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Chemiefarma prieš Komisiją, 41/69, Rink. p. 661, 173 punktas ir 1972 m. liepos 14 d. Sprendimo BASF prieš Komisiją, 49/69, Rink. p. 713, 38 punktas).

130 Tačiau jei būtų nustatyta tokio dydžio bauda, kuri tik panaikintų iš kartelio gautą naudą, ji neturėtų atgrasančio poveikio. Visiškai pagrįstai galima manyti, kad įmonės, apskaičiuodamos savo finansus ir planuodamos veiklą, racionaliai atsižvelgia ne tik į baudų, kurias jos rizikuoja gauti pažeidimo atveju, dydį, bet ir į kartelio atskleidimo rizikos lygį. Be to, jei baudos funkcija būtų nužeminama iki paprasto naudos panaikinimo, būtų nepakankamai atsižvelgta į nagrinėjamą elgesį kaip į pažeidimą EB 81 straipsnio 1 dalies prasme. Iš tikrųjų nužeminant baudą iki patirtos žalos kompensacijos, be atgrasančio poveikio, kuris gali būti orientuotas tik į būsimą elgesį, būtų neatsižvelgta ir į tokios priemonės represinį pobūdį konkretaus iš tikrųjų padaryto pažeidimo atžvilgiu.

131 Be to, tokios įmonės kaip ADM, kuri veikia įvairiose rinkose ir kurios finansinis pajėgumas yra labai didelis, atveju norint užtikrinti baudos atgrasantį poveikį gali nepakakti atsižvelgti į apyvartą nagrinėjamoje rinkoje. Iš tikrųjų kuo didesnė įmonė ir kuo daugiau ji turi bendrų išteklių, leidžiančių jai nepriklausomai veikti rinkoje, tuo labiau ji turi suvokti savo vaidmens svarbą užtikrinant veiksmingą konkurenciją rinkoje. Todėl nustatant baudos dydį, užtikrinantį jos atgrasantį poveikį, turi būti atsižvelgiama į faktines aplinkybes, susijusias su pažeidimą padariusios įmonės ekonomine galia. Todėl šioje byloje atsižvelgus į ADM bendrą apyvartą apskaičiuota bauda nėra neproporcinga.

132 Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas proporcingumo principo pažeidimu, turi būti atmestas.

b) Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo

133 Reikia priminti, kad pagal vienodo požiūrio principą Komisija negali panašių situacijų vertinti skirtingai, o skirtingų situacijų – identiškai, išskyrus jei toks vertinimas būtų objektyviai pagrįstas (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Sermide, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BPB de Eendracht prieš Komisiją, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktas).

134 ADM iš esmės tvirtina, kad nepaisydama to, jog JBL citrinos rūgšties pardavimo apyvarta (77 mln. eurų) buvo didesnė už jos citrinos rūgšties apyvartą (46 mln. eurų), Komisija JBL baudos nepadidino tiek, kiek ADM.

135 Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad taikant dauginimo koeficientą siekiama užtikrinti baudos atgrasantį poveikį labai didelei įmonei. Tačiau JBL apyvarta 2000 m. buvo tik 314 mln. eurų, o ADM – 13 936 mln. eurų. Be to, taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad labai didelės įmonės, tokios kaip ADM, yra labiau atsakingos už laisvos konkurencijos rinkoje, kurioje jos veikia, išlaikymą ir paprastai turi daugiau teisinių bei ekonominių žinių ir labiau išplėtotą infrastruktūrą, kurios leidžia geriau įvertinti jų pažeidimo pobūdį ir su tuo susijusias pasekmes konkurencijos teisės požiūriu.

136 Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas vienodo požiūrio principo pažeidimu, turi būti atmestas.

c) Dėl pareigos motyvuoti nesilaikymo

137 Dėl ADM tvirtinimo, kad Komisija nenurodė priežasčių, dėl kurių baudos padvigubinimas, jos nuomone, buvo proporcingas, nei to, ar buvo atsižvelgta į tokius veiksnius kaip jau paskirtos ir turinčios atgrasantį nuo kartelio naudos poveikį baudos, pirmiausia reikia daryti nuorodą į šio sprendimo 117 ir 118 punktuose minėtą teismų praktiką. Taip pat reikia priminti, kad Komisija dauginimo koeficiento taikymą ADM baudai motyvavo būtinybe užtikrinti labai atgrasantį baudos poveikį. Šiuo klausimu Komisija rėmėsi pasauline susijusių šalių apyvarta (ginčijamo sprendimo 50 ir 241 konstatuojamosios dalys). Galiausiai ginčijamo sprendimo 246 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė, kad ji mano, jog 2 dauginimo koeficiento taikymas yra tinkamas ADM skirtinos baudos atgrasomajam pobūdžiui užtikrinti.

138 Dėl ADM taikyto padidinimo koeficiento dydžio reikia pažymėti, kad Komisija galėjo remtis tik šios įmonės dydžiu, apie kurį galima susidaryti apytikslį vaizdą iš bendros šios įmonės apyvartos, ir pabrėžti būtinybę užtikrinti baudos atgrasantį pobūdį. Ji neprivalėjo motyvuodama nurodyti skaičių, susijusių su apskaičiavimo metodu, pagrindžiančiu šį pasirinkimą (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Sarrió prieš Komisiją, C‑291/98 P, Rink. p. I‑9991, 80 punktą).

139 Todėl Komisija pakankamai motyvavo ginčijamą sprendimą šiuo klausimu ir ieškinio pagrindas, pagrįstas pareigos motyvuoti nesilaikymu taip pat turi būti atmestas.

D – Dėl konkrečios kartelio įtakos rinkai vertinimo klaidų

1. Įžanga

140 Pirmiausia reikia priminti, kad pažeidimų sunkumas turi būti nustatytas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasančiu poveikiu, tačiau privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti, sąrašo nėra (98 punkte minėtos nutarties SPO ir kt. prieš Komisiją 54 punktas; 98 punkte minėto sprendimo Ferriere Nord prieš Komisiją 33 punktas ir 98 punkte minėto sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją 443 punktas). Tokiomis aplinkybėmis į konkrečią kartelio įtaką rinkai gali būti atsižvelgiama kaip į vieną iš tinkamų kriterijų.

141 Savo gairėse (1A punkto pirmoji pastraipa) Komisija nurodė, kad vertindama pažeidimo sunkumą ji atsižvelgia ne tik į jo pobūdį ir atitinkamos geografinės rinkos dydį, bet ir į „(pažeidimo) konkrečią įtaką rinkai, kur tai gali būti įvertinta“.

142 Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 210–230 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija iš tikrųjų nustatė baudos dydį, apskaičiuotą remiantis pažeidimo sunkumu, įvertintu atsižvelgiant į šiuos tris kriterijus. Tokiomis aplinkybėmis ji nusprendė, kad kartelis turėjo „realią įtaką“ citrinos rūgšties rinkai (ginčijamo sprendimo 230 konstatuojamoji dalis).

143 Tačiau ADM mano, kad Komisija vertindama konkrečią kartelio įtaką nagrinėjamai rinkai, padarė daug klaidų. ADM tvirtina, kad šios klaidos turėjo įtakos apskaičiuojant baudų dydį.

2. Dėl to, kad Komisija pasirinko klaidingą metodą įrodyti, jog kartelis turėjo konkrečią įtaką rinkai

a) Šalių argumentai

144 ADM iš esmės tvirtina, kad Komisija pasirinko klaidingą metodą įrodyti, jog kartelis turėjo konkrečią įtaką rinkai.

145 ADM priekaištauja Komisijai neįrodžius konkrečios kartelio įtakos citrinos rūgšties rinkai. Ji nurodo, kad ginčijamo sprendimo 211 konstatuojamojoje dalyje Komisija pati pripažino, kad negalima buvo tiksliai įvertinti skirtumo tarp realiai buvusių kainų ir kainų, kurios būtų nusistovėjusios, jei nebūtų buvę kartelio. Tokiu atveju, užuot pateikusi ekonominiu požiūriu pagrįstą teoriją – kas būtų, jei nebūtų veikęs kartelis, – Komisija šiuo klausimu tik nurodė, kad kartelio veikimas turėjo turėti įtakos nagrinėjamai rinkai.

146 ADM tvirtina, jog nepaisant to, kad per administracinę procedūrą ji pateikė Komisijai 2000 m. birželio 30 d. ekspertų išvadą, nurodytą ginčijamo sprendimo 222 ir 223 konstatuojamosiose dalyse ir į kurią ADM daro nuorodą atsakydama į pranešimą apie kaltinimus bei kurioje buvo įrodyta, kad kartelis neturėjo poveikio nagrinėjamai rinkai (toliau – ekspertų išvada), Komisija neatliko tinkamo pateiktų duomenų ekonominio tyrimo. ADM nurodo, kad ekspertų išvadoje teigiama:

„Todėl pajėgumo ribojimai ir perteklinė paklausa bei vis konkurencingesnis citrinos rūgšties tiekimas iš Kinijos kartu su dideliu gamintojų pajėgumo išaugimu įtikinamai paaiškina kainų svyravimus 1991–1995 m. <...> Tai, kad per visą pažeidimo laikotarpį, nepaisant perteklinės paklausos ir to, kad kartelyje dalyvavę gamintojai negalėjo kontroliuoti naujų konkurentų atėjimo į rinką ir jų pajėgumo, kainos nepasiekė 1980 m. kainų lygio, reiškia, kad reikia atmesti prielaidą, jog gamintojai nagrinėjamu laikotarpiu veiksmingai kontroliavo citrinos rūgšties kainas.“

147 ADM pažymi, kad ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamojoje dalyje Komisija pati pripažino, kad kitų įmonių ir ADM pateikti kainų augimo 1991 m. ir 1992 m. paaiškinimai, „(galėjo) būti kažkiek teisingi“. ADM nurodo, kad vis dėlto Komisija tik teigė, jog negali būti atmesta galimybė, kad kartelis turėjo įtaką rinkai.

148 Pirmiausia ADM mano, kad Komisija neįrodė, jog kartelis turėjo realią įtaką rinkai gairių prasme, kuri gali būti įvertinama, o priešingai ? neteisėtai sukeitė tarp šalių įrodinėjimo pareigą.

149 Antra, ADM mano, kad iš to matyti, jog Komisija padarė teisės klaidą nurodydama, kad kainų svyravimai yra visiškai suderinami su veiksmingu karteliu. Iš tikrųjų, remdamasi tokiu visiškai abstrakčiu tvirtinimu, Komisija neatsižvelgė į situaciją pramonės šakoje nei į veiksnius, pagrindžiančius tvirtinimą, jog dėl detaliai ekspertų išvadoje išdėstytų priežasčių, kainos neviršijo kartelio nustatytų ribų.

150 Trečia, ADM tvirtina, jog Komisija suklydo manydama, kad kainos per trumpą laikotarpį padidėjo tik dėl veiksmingo kartelio. Iš tikrųjų egzistavo keletas produkto konkurencingų sektorių, kuriuose dėl panašaus pajėgumo nepakankamumo ir perteklinės paklausos kainos per trumpą laikotarpį buvo didinamos 40 % ir daugiau.

151 Be to, ADM tvirtina, kad norėdama įrodyti, jog kartelis darė konkrečią įtaką nagrinėjamai rinkai, Komisija negalėjo pagrįstai remtis tuo, kad kartelio nariams priklausė 60 % pasaulinės ir 70 % Europos citrinos rūgšties rinkų ir kad kartelio nariai ilgai ir veiksmingai dalyvavo kartelyje.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

152 Atsižvelgiant į ADM pateiktus kaltinimus dėl Komisijos pasirinkto būdo įrodyti, kad kartelis darė konkrečią įtaką citrinos rūgšties rinkai, prieš nusprendžiant dėl ADM nurodytų argumentų pagrįstumo, reikia apibendrinti Komisijos ginčijamo sprendimo 210–228 konstatuojamosiose dalyse pateiktą vertinimą.

– Komisijos atlikto vertinimo santrauka

153 Pirmiausia Komisija pažymi, kad „pažeidimą padarė įmonės, kurios nagrinėjamu laikotarpiu turėjo daugiau nei 60 % pasaulinės ir 70 % Europos citrinos rūgšties rinkos“ (ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis).

154 Toliau Komisija tvirtina, kad „kadangi šie susitarimai buvo veiksmingai vykdomi, jie turėjo realią įtaką rinkai“ (ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis). Ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamojoje dalyje, remdamasi ginčijamo sprendimo dalimi, kurioje aprašomos faktinės aplinkybės, Komisija pakartojo argumentą, jog kartelio susitarimai buvo „kruopščiai vykdomi“, ir pridūrė, kad „vienas iš dalyvių nurodė „buvęs nustebintas dalyvių pasiekto formalizmo ir organizavimo lygiu įgyvendinant šį susitarimą“. Be to, ginčijamo sprendimo 216 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė, kad „atsižvelgiant į pateiktus argumentus ir į kiekvieno dalyvio pastangas organizuojant kartelį jo veiksmingumas yra neabejotinas“.

155 Be to, Komisija nusprendė, kad nereikėjo „tiksliai apskaičiuoti šių kainų skirtumo kainų, kurios būtų nusistovėjusios nesant šių susitarimų, atžvilgiu“ (ginčijamo sprendimo 211 konstatuojamoji dalis). Komisija tvirtino, kad „šis skirtumas ne visada patikimai gali būti apskaičiuotas: tam tikri išorės veiksniai vienu metu gali turėti įtakos kainos kitimui, ir dėl to ypač rizikinga daryti kokias nors išvadas dėl bet kokių galimų priežasčių santykinės svarbos“ (ten pat). Vis dėlto ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamojoje dalyje ji aprašė citr