Keywords

Summary



Keywords

1. Tarptautiniai susitarimai – Bendrijos susitarimai – Jūrų teisės konvencija

(EB 175 straipsnio 1 dalis ir EB 176 straipsnis)

2. Tarptautiniai susitarimai – Bendrijos susitarimai – Jūrų teisės konvencija

(EB 220, 227 ir 292 straipsniai)

3. Valstybės narės – Pareigos

(EB 227 ir 292 straipsniai; AE 142 ir 193 straipsniai)

4. Valstybės narės – Pareigos – Bendra pareiga pagal EB 10 straipsnį

(EB 10 ir 292 straipsniai)

5. Valstybės narės – Pareigos – Pareiga bendradarbiauti

(EB 10 straipsnis; AE 192 straipsnis)

Summary

1. EB 175 straipsnio 1 dalis yra tinkamas teisinis pagrindas tarptautiniams susitarimams aplinkos apsaugos srityje Bendrijos vardu sudaryti. Taigi, kaip tai nurodo EB 176 straipsnis, ši Bendrijos išorės kompetencija aplinkos apsaugos srityje yra ne išimtinė, o iš esmės bendra Bendrijos ir valstybių narių kompetencija. Vis dėlto klausimas, ar mišraus susitarimo nuostata yra Bendrijos kompetencijoje, susijęs su Bendrijos išorės kompetencijos atitinkamoje srityje suteikimu ir jos egzistavimu, o ne su jos išimtiniu ar bendruoju pobūdžiu. Iš to išplaukia, kad Bendrijos išorės kompetencijos jūros aplinkos apsaugos srityje egzistavimas iš esmės nepriklauso nuo to, ar nagrinėjamoje srityje priimti antrinės teisės aktai, kuriems tuo atveju, jei valstybės narės dalyvautų nagrinėjamo susitarimo sudarymo procedūroje, galėtų būti daroma įtaka. Iš tiesų Bendrija gali sudaryti susitarimus aplinkos apsaugos srityje, net jeigu Bendrijos teisės aktai dar nereglamentuoja specifinių klausimų, kuriems taikomi šie susitarimai, arba reglamentuoja tik iš dalies ir dėl to jiems negali būti daroma įtaka.

Tačiau specifinėmis Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos aplinkybėmis išvada, jog bendra kompetencija buvo perduota Bendrijai, priklauso nuo to, ar nagrinėjamų konvencijos nuostatų reglamentuojamų klausimų srityje egzistuoja Bendrijos taisyklės, neatžvelgiant į tai, kokia jų apimtis ir pobūdis. Su jūros taršos prevencija susijusių konvencijos nuostatų, konkrečiai kalbant, minėtos konvencijos 123, 192, 193, 194, 197, 206, 207, 211 ir 213 straipsnių, reglamentuojamus klausimus labai plačiai reglamentuoja Bendrijos teisės aktai, iš kurių keli aiškiai minimi prie Tarybos sprendimo 98/392, kuriuo konvencija buvo patvirtinta Bendrijos vardu, pridėtos deklaracijos dėl Bendrijos kompetencijos priede. Iš to matyti, kad minėtos konvencijos nuostatos yra Bendrijos kompetencijoje, kurią ši pasirinko vykdyti prisijungdama prie konvencijos, todėl šios nuostatos yra sudėtinė Bendrijos teisės sistemos dalis. Taigi Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti su minėtų nuostatų aiškinimu ir taikymu susijusius ginčus bei vertinti, ar valstybė narė jų laikosi.

(žr. 90, 92–95, 108, 110 ir 120–121 punktus)

2. Tarptautinis susitarimas, pavyzdžiui, Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencija, negali pažeisti Sutartyse nustatytos jurisdikcijos tvarkos, vadinasi, ir Bendrijos teisės sistemos autonomiškumo, kurio laikymąsi pagal EB 220 straipsnį užtikrina Teisingumo Teismas. Šią išimtinę Teisingumo Teismo kompetenciją patvirtina EB 292 straipsnis, pagal kurį valstybės narės įsipareigoja ginčų dėl EB sutarties aiškinimo ar taikymo nespręsti kitais būdais nei nustatytieji šioje Sutartyje. Be to, nagrinėjama konvencija aiškiai leidžia išvengti tokio išimtinės Teisingumo Teismo kompetencijos pažeidimo, išsaugodama Bendrijos teisės sistemos autonomiškumą. Iš tiesų iš konvencijos 282 straipsnio išplaukia, kad EB sutartyje įtvirtinta ginčų sprendimo tvarka dėl to, kad ji numato procedūras, kurioms pasibaigus priimami įpareigojantys sprendimai, skirti valstybių narių ginčams išspręsti, iš esmės yra viršesnė už įtvirtintąją konvencijos XV dalyje.

Iš to išplaukia, kad EB 220 ir 292 straipsniai draudžia kreiptis į pagal konvencijos VII priedą sudarytą arbitražinį teismą siekiant, kad būtų išspręstas su konvencijos nuostatų, esančių Bendrijos kompetencijoje, kurią ši įvykdė prisijungdama prie konvencijos ir dėl to šios nuostatos yra sudėtinė Bendrijos teisės sistemos dalis, aiškinimu ir taikymu susijęs ginčas. Be to, ginčui tarp dviejų valstybių narių dėl tariamo minėtoje konvencijoje numatytų įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę neįvykdymo akivaizdžiai taikomas vienas iš Sutartyje įtvirtintų ginčų sprendimo būdų EB 292 straipsnio prasme, t. y. EB 227 straipsnyje numatyta procedūra.

(žr. 123–126, 128 ir 133 punktus)

3. Tai, kad valstybė narė iš EB sutarties ir EAPB sutarties išplaukiančias Bendrijos teisės nuostatas pateikė ne Teisingumo Teismui, o kitam teismui, pavyzdžiui, pagal Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos VII priedą įsteigtam arbitražiniam teismui, tam, kad jos būtų aiškinamos ir taikomos per procedūrą, kuria siekiama, jog būtų pripažinta, jog kita valstybė narė jas pažeidė, prieštarauja valstybių narių įsipareigojimui pagal atitinkamai EB 292 ir AE 193 straipsnius nepažeisti išimtinės Teisingumo Teismo kompetencijos nagrinėti ir spręsti su Bendrijos teisės nuostatų aiškinimu ir taikymu susijusius ginčus būtent vadovaujantis EB 227 ir AE 142 straipsniuose numatytomis procedūromis siekiant pripažinti, kad kita valstybė narė šias nuostatas pažeidė. Be to, tokiomis aplinkybėmis bylos iškėlimas ir nagrinėjimas arbitražiniame teisme kelia akivaizdžią grėsmę Sutarčių nustatytai jurisdikcijos tvarkai ir Bendrijos teisės sistemos autonomiškumui.

(žr. 151, 152 ir 154 punktus)

4. EB 292 straipsnyje numatyta valstybių narių pareiga naudotis Bendrijos teismų sistema ir nepažeisti jos pagrindine ypatybe esančios išimtinės Teisingumo Teismo kompetencijos turi būti suprantama kaip speciali iš EB 10 straipsnio išplaukiančios jų bendros lojalumo pareigos išraiška. Todėl nereikia pripažinti, kad buvo neįvykdytos bendrosios EB 10 straipsnio nuostatose numatytos pareigos, jei jau buvo pripažintas specialesnių EB 292 straipsnyje numatytų valstybės narės įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę neįvykdymas.

(žr. 169 ir 171 punktus)

5. Valstybės narės ir Bendrijos institucijos privalo glaudžiai bendradarbiauti vykdydamos įsipareigojimus, kuriuos jos prisiėmė pasinaudojusios bendra kompetencija sudaryti mišrų susitarimą. Taip yra būtent tuo atveju, kai ginčas iš esmės susijęs su įsipareigojimais, išplaukiančiais iš mišraus susitarimo srityje, kurioje atitinkama Bendrijos ir valstybių narių kompetencija gali būti glaudžiai tarpusavyje susijusi. Tai, kad tokio pobūdžio ginčas buvo pateiktas tokiam teismui, koks yra pagal Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos VII priedą įsteigtas arbitražinis teismas, sukelia grėsmę, kad kita teisminė institucija, o ne Teisingumo Teismas, priims sprendimą dėl pagal Bendrijos teisę valstybėms narėms nustatytų pareigų apimties.

Šiomis aplinkybėmis pareiga glaudžiai bendradarbiauti mišraus susitarimo srityje reiškia, kad prieš pradėdama ginčo sprendimo procedūrą pagal konvenciją valstybė narė turi pareigą iš anksto pranešti apie tai kompetentingoms Bendrijos institucijoms ir konsultuotis su jomis.

(žr. 175–177 ir 179 punktus)