Bendrojo Teismo įgaliojimai pakeisti sprendimą nesuteikia jam teisės vertinti klausimo, dėl kurio Apeliacinė taryba dar nepriėmė sprendimo. Dėl šios priežasties sprendimų pakeitimo kompetencija turi būti naudojamasi iš esmės tik tais atvejais, kai patikrinęs Apeliacinės tarybos atliktą vertinimą Bendrasis Teismas, remdamasis nustatytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, gali nustatyti, kokį sprendimą turėjo priimti Apeliacinė taryba.

Be to, reikia manyti, kad nacionalinio teismo, kuris posėdžiauja kaip Bendrijos prekių ženklų teismas, sprendimas, priimtas išnagrinėjus ieškinį dėl teisių į Bendrijos prekių ženklą pažeidimo, nėra galutinis Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) instancijoms vykstant protesto dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos procedūrai, net jeigu tas Bendrijos prekių ženklas tapatus nacionaliniam prekių ženklui, dėl kurio pareikštas ieškinys dėl teisių pažeidimo. Iš to matyti, kad vien aplinkybės, jog egzistuoja toks sprendimas, net jei jis galutinis, nepakanka, kad Bendrasis Teismas galėtų nustatyti, kokį sprendimą Apeliacinė taryba turėjo priimti.

Neginčijama, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas Reglamentu Nr. 207/2009 įtvirtino sistemą, skirtą vienodai Bendrijos prekių ženklų apsaugai visoje Sąjungos teritorijoje užtikrinti, ir taip patvirtino vieningą Bendrijos prekių ženklų pobūdį. Tokiomis aplinkybėmis jis sukūrė Bendrijos prekių ženklų teismus, kompetentingus nustatyti draudimus tęsti teises į Bendrijos prekių ženklą pažeidžiančius arba keliančius grėsmę, kad minėtos teisės bus pažeistos, veiksmus; ši jų kompetencija apima visą Sąjungos teritoriją.

Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas remiantis tik Reglamentu Nr. 207/2009, kurį aiškina Sąjungos teismas, o ne ankstesne jų praktika; šie vertinimai taikomi ir pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktą pateikto protesto procedūrai. Tas pats pasakytina a fortiori apie ankstesnių nacionalinių sprendimų poveikį ginčo šioje byloje išsprendimui. Iš tikrųjų Sąjungos prekių ženklų teisės sistema yra autonominė, iš taisyklių sudaryta sistema ir ja siekiama jai būdingų tikslų, o jos taikymas nepriklauso nuo nacionalinių sistemų. Tai reiškia, kad atsisakymas registruoti turi būti vertinamas remiantis tik susijusiais Sąjungos teisės aktais, o ankstesni nacionaliniai sprendimai bet kuriuo atveju neturėtų paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo.

Pažymėtina, kad Reglamente Nr. 207/2009 nėra jokios nuostatos, pagal kurią Tarnybai būtų privalomas Bendrijos prekių ženklų teismo sprendimas, priimtas išnagrinėjus ieškinį dėl teisių pažeidimo, kai ji įgyvendina savo išimtinę kompetenciją Bendrijos prekių ženklų registracijos srityje ir tokiomis aplinkybėmis nagrinėja protestus dėl paraiškų įregistruoti Bendrijos prekių ženklus. Reglamento Nr. 207/2009 nuostatos, pagal kurias taikomas galutinio sprendimo principas, iš tikrųjų yra susijusios su kitokiomis situacijomis.

Be kita ko, Reglamento Nr. 207/2009 16 ir 17 konstatuojamosiose dalyse nurodytas vieningo Bendrijos prekių ženklo pobūdžio reikalavimas nereiškia, kad Tarnybos instancijos ir vėliau Sąjungos teismas nebegali, vadovaudamiesi galutinio sprendimo principu, per protesto dėl naujo Bendrijos prekių ženklo registracijos procedūrą nagrinėti galimybės supainioti buvimo, net jei šis prekių ženklas yra tapatus nacionaliniam prekių ženklui, dėl kurio Bendrijos prekių ženklų teismas yra nusprendęs, kad jis kenkia ankstesniam Bendrijos prekių ženklui.

Iš tikrųjų svarbu pažymėti, kad Tarnyba yra vienintelė institucija, Sąjungos teisės aktų leidėjo įgaliota nagrinėti registracijos paraiškas, ir todėl leisti registruoti Bendrijos prekių ženklus arba neleisti jų registruoti. Nepažeidžiant šios kompetencijos ribų, sprendimai, kuriuos apeliacinės tarybos, remdamosi Reglamentu Nr. 207/2009, turi priimti dėl žymens kaip Bendrijos prekių ženklo registracijos arba apsaugos, priskiriami ribotai kompetencijai, o ne diskrecijai. Todėl apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas remiantis vien minėtu reglamentu, aiškinamu Sąjungos teismo. Taigi Reglamente Nr. 207/2009 nėra nė vienos nuostatos, pagal kurią Tarnybai būtų privaloma, remiantis galutinio sprendimo principu, laikytis Bendrijos prekių ženklų teismo sprendimo, kuriuo konstatuojama, kad dėl nacionalinio prekių ženklo pažeidžiamos teisės į Bendrijos prekių ženklą.

(žr. 56–63 punktus)