ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Šioje KN antrosios dalies XV skyriuje yra, be kita ko, šios nomenklatūros 73 skirsnis „Gaminiai iš geležies arba iš plieno (iš juodųjų metalų)“, kuriame yra 7318 ir 7326 pozicijos. Šios pozicijos suformuluotos taip: „7318 Sraigtai, varžtai, veržlės, medsraigčiai, įsukami kabliai, kniedės, pleištai, kaiščiai, poveržlės (įskaitant spyruoklines poveržles) ir panašūs gaminiai iš geležies arba iš plieno: – Gaminiai su sriegiais: 7318 11 00 – – Stambieji medsraigčiai su briaunotomis galvutėmis 7318 12 – – Kiti medsraigčiai: <…> <…> 7318 13 00 – – Įsukami kabliai ir įsukami žiedai 7318 14 – – Savisriegiai: <…> <…> 7318 15 – – Kiti sraigtai ir varžtai, su veržlėmis ir poveržlėmis arba be jų: 7318 15 10 – – – Netuščiavidurio skerspjūvio sraigtai, ištekinti iš juostų, strypų, profilių arba iš vielos, kurių strypo storis ne didesnis kaip 6 mm – – – Kiti: 7318 15 20 – – – – Skirti geležinkelio bėgių konstrukcijų sudedamosioms dalims tvirtinti ‐ ‐ ‐ ‐ Kiti: – – – – – Be galvučių: <…> <…> – – – – – Su galvutėmis: – – – – – – Sraigtai, kurių galvutėse padarytos išilginės įpjovos ir kryžminės išdrožos: <…> <…> – – – – – – Sraigtai, kurių galvutėse padarytos šešiakampės lizdinės išdrožos: <…> <…> – – – – – – Varžtai su šešiakampėmis galvutėmis: <…> <…> 7318 15 90 – – – – – – Kiti 7318 16 <…> – – Veržlės: <…> 7318 19 00 – – Kitos: <…> <…> 7326 Kiti geležies arba plieno gaminiai: ‐ Kaltiniai arba štampuoti, bet toliau neapdoroti“
–

UAB „Renerga“, iš pradžių atstovaujamos advokatų V. Radvilos, K. Pabijansko ir G. Balčiūno, dikigoros C. Malamataris, Rechtsanwalt A. Wilhelm, avvocato E. Righini ir advokato C. Cluzel, vėliau advokatų V. Radvilos, K. Pabijansko, avvocato E. Righini ir advokato C. Cluzel,
12

Šio teismo sprendimą Al Bosco apskundė Oberlandesgericht München (Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija). Šis teismas apeliacinį skundą atmetė dėl to, kad baigėsi ZPO 929 straipsnio 2 dalyje numatytas vieno mėnesio terminas. Tas teismas nusprendė, kad šis terminas taikomas vykdant Italijos teismo išduotą turto arešto dokumentą, kuris buvo pripažintas Vokietijoje, todėl prilyginamas Vokietijos teismo išduotam turto arešto dokumentui. Be to, jis nusprendė, kad ši nuostata susijusi ne su kitoje valstybėje narėje išduoto turto arešto dokumento galiojimu, bet jo priverstiniu vykdymu, kurį reglamentuoja lex fori.
25

Be to, teisė į atskaitą, kai ji atsirado, išlieka, net jei vėliau planuojama ekonominė veikla nebuvo vykdoma ir dėl to nebuvo sudaryta apmokestinamųjų sandorių (1996 m. vasario 29 d. Sprendimo INZO, C‑110/94, EU:C:1996:67, 20 punktas), arba kai apmokestinamasis asmuo negalėjo naudoti prekių ar paslaugų, dėl kurių atsirado teisė į atskaitą, apmokestinamiesiems sandoriams dėl nuo jo nepriklausančių aplinkybių (2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Midland Bank, C‑98/98, EU:C:2000:300, 22 punktas ir 1998 m. sausio 15 d. Sprendimo Ghent Coal Terminal, C‑37/95, EU:C:1998:1, 20 punktas). Aiškinant kitaip, būtų pažeistas PVM neutralumo principas, kiek tai susiję su įmonės mokesčių našta. Dėl to, mokesčių tikslais vertinant tą pačią investicijų veiklą, atsirastų nepagrįstų skirtumų tarp jau apmokestinamuosius sandorius vykdančių įmonių ir kitų įmonių, kurios investuodamos dar tik siekia užsiimti apmokestinamąja veikla, dėl kurios būtų sudaryta apmokestinamųjų sandorių. Be to, atsirastų neteisėtų skirtumų tarp šių įmonių, nes galutinis atskaitos pripažinimas priklausytų nuo klausimo, ar tokios investicijos baigiasi apmokestinamaisiais sandoriais, ar ne (1996 m. vasario 29 d. Sprendimo INZO, C‑110/94, EU:C:1996:67, 22 punktas).
4

Reglamento Nr. 561/2006 10 straipsnio 5 dalyje nustatyta: „a) Transporto ūkio subjektas, naudojantis transporto priemones, kuriose įrengta įrašymo įranga pagal [1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3821/85 dėl kelių transporto priemonėse naudojamų tachografų (OL L 370, 1985, p. 8; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 227)] I B priedą, ir kuri[o]ms taikomas šis reglamentas, užtikrina: i) kad visi duomenys iš transporto priemonės ar vairuotojo kortelės būtų perkeliami taip dažnai, kaip tai nustatė valstybė narė. Be to, transporto ūkio subjektas atitinkamus duomenis perkelia dažniau, kad užtikrintų, jog visi duomenys apie ūkio subjekto ar jo vardu atliktą veiklą būtų perkelti; ii) kad visi iš transporto priemonės ir vairuotojo kortelės perkelti duomenys būtų saugomi ne mažiau kaip 12 mėnesių nuo jų įregistravimo, ir kad tikrinančio pareigūno prašymu jie būtų tiesiogiai ar per nuotolį prieinami ūkio subjekte [ūkio subjekto patalpose]; b) taikant šią dalį „duomenų perkėlimas“ aiškinamas pagal apibrėžimą, pateiktą Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3821/85 IB priedo I skyriaus s punkte; c) laikydamasi 24 straipsnio 2 dalyje nurodytos tvarkos, Komisija nustato maksimalų laikotarpį, per kurį atitinkami duomenys perkeliami pagal pirmiau nurodyto a punkto i papunktį.“
18

Montego Bėjaus konvencijos 220 straipsnio „Nuostatų vykdymo užtikrinimas pakrantės valstybėse“ 3–6 dalyse nustatyti jurisdikcijos pagrindai, kuriems esant pakrantės valstybė gali imtis vykdomųjų priemonių laivo, kuris pažeidė tarptautines taisykles ir standartus, susijusius su teršimu iš laivų jos IEZ, atžvilgiu. Šiose dalyse nustatyta, kad: „3. Kai yra pakankamas pagrindas manyti, kad laivas, plaukiantis valstybės [IEZ] ar teritorinėje jūroje, [IEZ] pažeidė taikytinas tarptautines normas ir standartus, skirtus išvengti, sumažinti ir kontroliuoti jūros aplinkos teršimą iš laivų, arba tos valstybės įstatymus ir kitus teisės aktus, atitinkančius tarptautines normas ir standartus ir skirtus jiems įgyvendinti, minėta valstybė gali pareikalauti, kad šis laivas praneštų savo pavadinimą ir registracijos uostą, paskutinį ir būsimą sustojimo uostą bei kitą svarbią informaciją, kurios reikia siekiant nustatyti, ar buvo įvykdytas pažeidimas. 4. Valstybės priima įstatymus bei kitus teisės aktus ir imasi kitų priemonių, užtikrinančių, kad su jų vėliava plaukiojantys laivai laikytųsi reikalavimų pateikti informaciją pagal šio straipsnio 3 dalį. 5. Kai yra pakankamas pagrindas manyti, kad laivas, plaukiantis valstybės [IEZ] ar teritorinėje jūroje, [IEZ] įvykdė šio straipsnio 3 dalyje nurodytą pažeidimą, kurio metu buvo išmestas didelis kiekis teršalų, dėl to buvo labai užteršta jūros aplinka ar kilo to grėsmė, minėta valstybė gali atlikti to laivo fizinę apžiūrą su pažeidimu susijusiems klausimams tirti, jei laivas atsisakė pateikti reikalaujamą informaciją arba jei laivo pateikta informacija aiškiai neatitinka tikrovės, o aplinkybės pateisina tokią apžiūrą. 6. Kai yra pakankamai objektyvių įrodymų, kad laivas, plaukiantis valstybės [IEZ] ar teritorinėje jūroje, [IEZ] įvykdė šio straipsnio 3 dalyje nurodytą pažeidimą išmesdamas medžiagas, tuo padarydamas didelės žalos ar sukeldamas pavojų padaryti didelės žalos valstybės pakrantei ar su ja susijusiems interesams arba bet kokiems jos teritorinės jūros ar [IEZ] ištekliams, minėta valstybė gali, laikydamasi 7 skyriaus nuostatų, jei tik pakanka įrodymų, pagal savo įstatymus iškelti bylą, įskaitant laivo sulaikymą.“
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Edel Grace bei Peter Sweetman ir An Bord Pleanála (Nacionalinė teritorijų planavimo skundų komisija, Airija; toliau – An Bord) ginčą dėl pastarosios sprendimo išduoti leidimą ESB Wind Developments Ltd ir Coillte vėjo elektrinių parko projektui specialios apsaugos teritorijoje, kuri priskirta prie tokių dėl to, kad joje yra saugomos rūšies natūrali buveinė.
8

Šio reglamento 46 straipsnyje „Pašalinami trūkumai“ nurodyta: „1. Jeigu atlikdama ekspertizę pagal 45 straipsnio nuostatas [EUIPO] pastebi, jog esama trūkumų, kuriuos galima pašalinti, ji prašo, kad pareiškėjas per nurodytą laiką juos pašalintų. 2. Jeigu trūkumai susiję su 36 straipsnio 1 dalyje pateiktais reikalavimais ir jeigu pareiškėjas per nurodytą laiką įvykdo [EUIPO] prašymą, [EUIPO] suteikia paraiškai tokią paraiškos padavimo datą, kurią buvo pašalinti trūkumai. Jeigu per nurodytąjį laiką trūkumai nepašalinami, tokia paraiška nenagrinėjama kaip registruotojo Bendrijos dizaino paraiška. 3. Jeigu trūkumai susiję su 45 straipsnio 2 dalies a, b ir c punktų reikalavimais, įskaitant reikalavimus sumokėti mokesčius, ir jeigu pareiškėjas per nurodytą laiką įvykdo [EUIPO] prašymą, [EUIPO] suteikia paraiškai tokią paraiškos padavimo datą, kuri buvo pirminė paraiškos padavimo data. Per nurodytą laiką nepašalinus trūkumų ir nesumokėjus mokesčių, [EUIPO] paraišką atmeta. 4. Per nurodytą laiką nepašalinus trūkumų, susijusių su 45 straipsnio 2 dalies d punkto reikalavimais, paraiška netenka teisės į prioritetą.“
16

To sprendimo 34 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad SESV 63 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis valstybės narės teisės nuostatas, susijusias su šioje valstybėje gyvenančių asmenų pajamų apmokestinimu, jeigu dėl jų tuo metu, kai taikoma susitarime dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo įtvirtinta progresinių mokesčių išlyga, didesnis pajamų mokesčio tarifas nustatomas vien dėl to, kad pajamų iš nekilnojamojo turto nustatymo tvarka lemia tai, jog pajamos, gaunamos iš kitoje valstybėje narėje esančio nenuomojamo nekilnojamojo turto, įvertinamos suma, kuri yra didesnė už pajamas, gaunamas už tokį turtą, esantį pirmojoje valstybėje narėje. Be to, jis manė, kad būtent nacionalinis teismas turi patikrinti, ar atitinkamos nuostatos turėjo tokį poveikį.
29

Reikia pažymėti, kad Sprendimą 2011/278 Komisija priėmė, kaip matyti, be kita ko, iš jo 1 straipsnio, siekdama nustatyti pereinamojo laikotarpio nuostatas visai Sąjungai dėl suderinto leidimų suteikimo. Nors priemonėmis, dėl kurių taip nuspręsta, kaip skelbiama pastarojoje nuostatoje, siekiama pakeisti ne esminius Direktyvos 2003/87 aspektus ją papildant, vis dėlto Komisija šiomis aplinkybėmis privalėjo laikytis šioje direktyvoje nustatyto teisinio pagrindo (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 26 d. Sprendimo Čekijos Respublika / Komisija, C‑696/15 P, EU:C:2017:595, 51 punktą) ir, be kita ko, jos taikymo srities. Be to, iš to darytina išvada, kad Sprendimo 2011/278 nuostatas reikia aiškinti atsižvelgiant į reikalavimus, įtvirtintus Direktyvoje 2003/87.
1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos 6 straipsnį reikia aiškinti taip, kad kai projektas turi būti įgyvendintas rūšims apsaugoti ir išsaugoti skirtoje teritorijoje, kurios plotas, tinkamas saugomos rūšies poreikiams, keičiasi laikui bėgant, ir kai dėl tokio projekto tam tikros šios teritorijos dalys laikinai ar galutinai nebebus tinkama aptariamos rūšies buveinė, pagal šio straipsnio 3 dalį turimo atlikti vertinimo, skirto įsitikinti, kad nagrinėjamas projektas nekels pavojaus aptariamos teritorijos vientisumui, tikslais negalima atsižvelgti į aplinkybę, kad šis projektas apima priemones, skirtas užtikrinti, jog po tinkamo to projekto poveikio aplinkai vertinimo ir per jo laikotarpį minėtos teritorijos dalys, konkrečiai sudarančios tinkamą buveinę, nesumažės ar net galėtų padidėti, bet prireikus ji priskirtina to paties straipsnio 4 dalies taikymo sričiai.

Šiuo aspektu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad, vertinant pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalį, į projekte numatytas apsaugos priemones, kuriomis siekiama kompensuoti minėto projekto neigiamą poveikį, negalima atsižvelgti (2014 m. gegužės 15 d. Sprendimo Briels ir kt., C‑521/12, EU:C:2014:330, 29 punktas ir 2016 m. liepos 21 d. Sprendimo Orleans ir kt., C‑387/15 ir C‑388/15, EU:C:2016:583, 48 punktas).

Tik jei egzistuoja pakankamas tikrumas, kad priemonė veiksmingai prisidės prie pavojaus išvengimo ir užtikrins bet kokios pagrįstos abejonės dėl to, kad projektas nekels pavojaus teritorijos vientisumui, nebuvimą, į tokią priemonę galima atsižvelgti atliekant atitinkamą vertinimą (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑142/16, EU:C:2017:301, 38 punktą).

Paprastai sunku numatyti naujos buveinės, kuria būtų siekiama kompensuoti prarastą to paties buveinės tipo plotą ir kokybę saugomojoje teritorijoje, plėtros ateityje galimą teigiamą poveikį ir jį galima pastebėti tik vėliau (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 21 d. Sprendimo Orleans ir kt., C‑387/15 ir C‑388/15, EU:C:2016:583, 52 ir 56 punktus bei nurodytą jurisprudenciją).

Reikia pažymėti, kad netikrumo šaltinis nėra aplinkybė, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama buveinė nuolat kinta ir kad šiai teritorijai reikia „dinamiško“ valdymo. Vis dėlto toks netikrumas išplaukia iš tikro ar galimo pavojaus tam tikros teritorijos, kaip gyvenimo ir maitinimosi teritorijos, vientisumui, todėl ir vienai iš šiai teritorijai būdingų savybių, nustatymo, taip pat iš to, kad į poveikio vertinimą įtraukiama būsima nauda dėl priimamų priemonių, kuri šio vertinimo etape yra tik galima, nes priemonių įgyvendinimas dar neužbaigtas. Dėl šios aplinkybės minėta nauda negalėjo būti numatyta su reikiamu užtikrintumu tuo momentu, kai valdžios institucijos išdavė leidimą nagrinėjamam projektui, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

(žr. 50–53, 57 punktus ir rezoliucinę dalį)
20

Bendrovei R GmbH priklausė 100 % Hella Asia Pacific Pty Ltd (toliau – HAP Ltd), pagal Australijos teisę įsteigtos kapitalo bendrovės, turinčios savo buveinę Australijoje, kapitalo. 2009 m. HAP Ltd gavo 556000 Australijos dolerių (AUD) (apie 337584 EUR) dividendų iš savo patronuojamosios bendrovės Hella Philippinen Inc. (toliau – H Inc.).
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Marcandi Ltd, veikiančios komerciniu pavadinimu „Madbid“, ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Jungtinės Karalystės mokesčių ir muitų institucija, toliau – mokesčių administratorius) ginčą dėl pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) schemos, taikomos kreditų, leidžiančių dalyvauti internetiniuose aukcionuose, pardavimui.
60

Tokio samprotavimo negali paneigti Belgijos vyriausybės pateiktas prieštaravimas, susijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų bendru aspektu. Be to, kad iš pačios SPAV direktyvos 2 straipsnio a punkto pirmosios įtraukos formuluotės matyti, kad sąvoka „planai ir programos“ gali apimti norminius aktus, priimtus pagal teisėkūros ar kitų teisės aktų priėmimo procedūrą, šioje direktyvoje nėra konkrečių nuostatų dėl bendros politikos ar teisės aktų, kuriuos reikėtų skirti nuo planų ir programų, kaip jie suprantami pagal minėtą direktyvą. Be to, tai, kad RUZP, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra tam tikro abstraktumo bendrų taisyklių rinkinys ir juo siekiama kvartalo pertvarkymo tikslo, atspindi jo programinį ar planavimo aspektą ir netrukdo jo įtraukti į sąvoką „planai ir programos“ (šiuo klausimu žr. 2016 m. spalio 27 d. Sprendimo D’Oultremont ir kt., C‑290/15, EU:C:2016:816, 52 ir 53 punktus).
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant MB ir Secretary of State for Work and Pensions (darbo ir pensijų ministras) ginčą dėl pastarojo atsisakymo skirti MB senatvės pensiją sukakus įstatyme įgytosios lyties (dėl lyties pakeitimo) asmenims nustatytą pensinį amžių.
19

Pagal Vreemdelingenwet 2000 (2000 m. Užsieniečių įstatymas) 29 straipsnio 2 dalies pradžią ir c punktą užsienio šalies piliečio, kuris yra nelydimas nepilnametis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/86 2 straipsnio pradžią ir f punktą, tėvui ir motinai gali būti suteiktas leidimas laikinai gyventi šalyje, suteikiant prieglobstį pagal šio įstatymo 28 straipsnį, jei atitinkamo užsienio šalies piliečio atvykimo momentu jie buvo jo šeimos branduolio nariai ir į Nyderlandus atvyko tuo pačiu momentu kaip tas užsienio pilietis arba per tris mėnesius po to, kai jam buvo suteiktas tame 28 straipsnyje numatytas leidimas laikinai gyventi šalyje.
16

Grįsdama savo prašymą apeliantė nurodė šešis panaikinimo pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs su teisės į gynybą pažeidimu dėl to, kad Komisija savo poziciją Sprendime Sernam 3 suformulavo dėl privataus investuotojo kriterijaus netaikytinumo šioje byloje, nes jis nebuvo taikytas sprendime pradėti formalią tyrimo procedūrą; antrasis pagrindas susijęs su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu; trečiasis – su pareigos laikytis protingų terminų ir su teisinio saugumo principo pažeidimu; ketvirtasis – su Komisijos padarytomis teisės ir faktinių aplinkybių klaidomis dėl to, kad ji nusprendė, jog vienu kartu perleidžiant Sernam turtą nebuvo laikytasi Sprendimo Sernam 2 3 straipsnio 2 dalyje nustatytų sąlygų; penktasis – su Komisijos padaryta teisės klaida dėl to, kad ji nusprendė, jog pareiga susigrąžinti 41 mln. eurų dydžio valstybės pagalbą, kuri Sprendime Sernam 2 pripažinta nesuderinama su vidaus rinka, buvo perkelta Financière Sernam ir jos patronuojamosioms įmonėms; galiausiai šeštasis pagrindas susijęs su Komisijos padaryta teisės klaida dėl to, kad ši nusprendė, jog 2005 m. liepos 21 d. susitarimo protokole numatytos priemonės yra nauja valstybės pagalba, skirta Sernam Xpress ir Financière Sernam.
48

Be to, iš Direktyvos 2006/112 273 straipsnio matyti, kad valstybėms narėms suteikiama galimybė numatyti kitas pareigas, kurias jos laiko būtinomis tam, kad būtų teisingai renkamas PVM ir užkirstas kelias sukčiavimui. Kova su galimu mokesčių slėpimu, vengimu ir piktnaudžiavimu yra šios direktyvos pripažįstamas ir skatinamas tikslas. Vis dėlto priemonės, kurias valstybės narės gali priimti pagal šios direktyvos 273 straipsnį, neturi viršyti to, kas būtina tokiems tikslams pasiekti. Todėl jos neturi būti naudojamos taip, kad dėl jų nuolat būtų abejojama teise į PVM atskaitą, taigi ir PVM neutralumu, kuris yra bendros PVM sistemos pagrindinis principas (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 28 d. Sprendimo Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, 49 ir 50 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
1

Savo apeliaciniu skundu Ispanijos Karalystė prašo panaikinti 2015 m. lapkričio 26 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Ispanija / Komisija (T‑461/13, EU:T:2015:891, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Bendrasis Teismas atmetė ieškinį dėl 2013 m. birželio 19 d. Komisijos sprendimo 2014/489/ES dėl valstybės pagalbos SA.28599 (C 23/2010) (ex NN 36/2010, ex CP 163/2009), kurią Ispanijos Karalystė suteikė skaitmeninės antžeminės televizijos diegimui atokiuose ir mažiau urbanizuotuose regionuose (už Kastilijos–La Mančos ribų) (OL L 217, 2014, p. 52, toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.
39

Antra, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalyje nenumatyta tokio vėlesnio sutartinių santykių pakeitimo tam, kad ši nuostata galėtų būti taikoma. Iš tiesų iš principo ji įpareigoja valstybes nares sumažinti apmokestinamąją vertę kas kartą, kai po sandorio sudarymo apmokestinamasis asmuo negauna dalies ar viso atlygio. Be to, niekas nerodo, kad Teisingumo Teismas 1996 m. spalio 24 d. Sprendime Elida Gibbs (C‑317/94, EU:C:1996:400) norėjo apriboti Šeštosios direktyvos 11 straipsnio C skirsnio 1 dalies, kuri atitinka PVM direktyvos 90 straipsnį, taikymo sritį. Atvirkščiai, iš bylos, kurioje priimtas šis sprendimas, faktinių aplinkybių matyti, kad nebuvo jokio sutartinių santykių pasikeitimo. Nepaisant to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Šeštosios direktyvos 11 straipsnio 1 skirsnio 1 dalis yra taikytina (šiuo klausimu žr. 2001 m. gegužės 29 d. Sprendimo Freemans, C‑86/99, EU:C:2001:291, 33 punktą).
42

Reglamento Nr. 1408/71 46 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta, kad tokiu atveju kompetentinga institucija teorinį išmokos, į kurią turi teisę suinteresuotasis asmuo, dydį apskaičiuoja taip, lyg visas šis darbo stažas, kurį jis įgijo įvairiose valstybėse narėse, būtų įgytas kompetentingos institucijos valstybėje narėje. Be to, pagal to paties straipsnio 2 dalies b punktą kompetentinga institucija nustato faktinį išmokos dydį remdamasi teoriniu dydžiu proporcingai draudimo stažo ir (arba) gyvenimo kompetentingos institucijos valstybėje narėje trukmei, palyginti su visa draudimo stažo ir (arba) gyvenimo šalyje laikotarpio, įgytų skirtingose valstybėse narėse, trukme. Turimas omenyje proporcingo apskaičiavimo metodas.
30

Šiomis aplinkybėmis abejodamas dėl to, kaip aiškinti Direktyvos 93/104 5 straipsnį ir Direktyvos 2003/88 5 straipsnį, Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar pagal Direktyvos 93/104 5 straipsnį, Direktyvos 2003/88 5 straipsnį ir Chartijos 31 straipsnį pamainomis dirbančių ir rotacijos tvarka besiilsinčių darbuotojų, įdarbintų įmonėse, veikiančiose visas savaitės dienas, bet ne visą parą, atveju privalomas poilsio laikas, į kurį turi teisę darbuotojas, turi būti skiriamas per kiekvieną septynių dienų laikotarpį, t. y. bent septintą dieną po šešių iš eilės dirbtų dienų? 2. Ar suderinamas su minėtomis direktyvomis ir nuostatomis aiškinimas, pagal kurį šių darbuotojų atveju darbdavys gali kiekvieną savaitę pasirinkti dieną, kurią suteiks darbuotojui poilsį, į kurį jis turi teisę, ir taip nurodyti darbuotojui dirbti iki 10 dienų iš eilės, neatlyginant už viršvalandžius (pavyzdžiui, po poilsio dienų pirmadienį ir antradienį nurodyti dirbti nuo trečiadienio iki kitos savaitės penktadienio suteikiant poilsio dienas tos savaitės šeštadienį ir sekmadienį)? 3. Ar su minėtomis direktyvomis ir nuostatomis suderinamas aiškinimas, pagal kurį 24 valandų nepertraukiamo poilsio laikas gali būti suteikiamas bet kurią kalendorinę dieną per nustatytą septynių kalendorinių dienų laikotarpį ir kitas 24 valandų nepertraukiamas poilsio laikas (prie kurio pridedama 11 valandų kasdienio poilsio laiko) taip pat gali būti suteikiamas bet kurią kalendorinę dieną per kitą septynių kalendorinių dienų laikotarpį, einantį po minėto laikotarpio? 4. Ar suderinamas su minėtomis direktyvomis ir nuostatomis, taip pat atsižvelgiant į Direktyvos 2003/88 16 straipsnio a punktą, aiškinimas, pagal kurį darbuotojas, užuot ilsėjęsis 24 nepertraukiamas valandas (prie kurių pridedama 11 valandų kasdienio poilsio laiko) per kiekvieną septynių dienų laikotarpį, gali ilsėtis du iš eilės arba ne iš eilės einančius laikotarpius po 24 nepertraukiamas valandas per bet kurias keturias kalendorines dienas per nustatytą pamatinį 14 kalendorinių dienų laikotarpį?“
9

Reglamento Nr. 1/2005 II priedo priedėlį sudaro įvairūs skirsniai, kiekviename iš jų pateikta standartinė forma. Šio priedėlio 3 skirsnyje pateikta forma „Paskirties vieta“. Šios formos 4 punkte nurodyti „tikrinimai, [kuriuos atlieka]“ šios formos 1 punkte nurodytas „paskirties vietos gyvūnų laikytojas / įgaliotasis veterinarijos gydytojas“. Vienas iš šių tikrinimų, nurodytas šios formos 4.5 punkte, susijęs su „kelionės žurnalo įrašais ir kelionės laiko apribojimais“. Be to, to paties priedėlio 4 skirsnyje pateikta vežėjo deklaracijos forma, kurią per kelionę turi pildyti vairuotojas. Šioje deklaracijoje, kiek tai susiję su faktiniu maršrutu (poilsis, perkrovimas arba išvykimo punktai), turi būti nurodytos įvairios vietos ir adresai, atvykimo ir išvykimo data ir laikas, stovėjimo trukmė ir priežastys, skirtumo tarp faktinio ir siūlyto maršrutų priežastys ir kitos pastabos, taip pat gyvūnų sužalojimo ir (arba) mirties atvejų kelionės metu skaičius ir priežastis. Šią deklaraciją turi pasirašyti vairuotojas (-ai) ir vežėjas.
21

Regiono administracija šį sprendimą grindė, argumentais, be kita ko, susijusiais su vartotojų apsauga. Pirmiausia ji konstatavo, kad nuolaidos „neturi trukdyti vartotojams ir naudotojams tinkamai pareikšti sutikimą sudaryti sandorį, atsižvelgiant į tam tikros įmonės ar ūkio subjekto kainų lygį“. Be to, ji atkreipė dėmesį į „pažeidimo, turinčio įtakos visiems Mursijos regiono prekiautojams ir vartotojams, socialinę reikšmę <…> atsižvelgiant į tai, kad pažeidėjas siekia įvairių ekonominių tikslų, tarp jų teikti pasiūlymus dėl prekių, kaip antai nagrinėjamų šioje byloje, kurie yra kaip „jaukas ar kabliukas“ siekiant įtikinti vartotojus įsigyti prekių ar paslaugų toje pačioje įmonėje, turėdamas užslėptą siekį atgrasyti konkurentus arba jų išvengti“. Galiausiai skirdama baudą regiono administracija atsižvelgė į „didelės žalos vartotojų interesams“ kriterijų, nurodytą Regioninio įstatymo Nr. 11/2006 55 straipsnyje. Tačiau ji konkrečiai nepaaiškino, kaip Europamur veiksmais konkrečiai pažeisti vartotojų interesai, atsižvelgiant į tai, kad, vadovaujantis įprastu LOCM 14 straipsnio aiškinimu, pats nuostolingas pardavimas gali padaryti žalos vartotojams ir naudotojams.