Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

I – Įvadas

1. Teisingumo Teisme pareikšti trys ieškiniai dėl panaikinimo yra susiję su Belgijos Karalystės priimta koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka.

2. Koordinavimo centras yra tarptautinės bendrovių grupės įsteigta įmonė, kurios tikslas yra teikti šioms bendrovėms įvairias paslaugas, ypač finansų srityje. 1982 m. Belgijos Karalystė nustatė šiems centrams ypatingą apmokestinimo tvarką, kuri taikoma gavus individualų leidimą, kuris galioja dešimt metų ir gali būti pratęstas.

3. Europos Bendrijų Komisija, kuriai buvo pranešta apie šią tvarką, nusprendė, kad ji nėra valstybės pagalba. Tačiau po 1997 m. Europos Sąjungos Taryboje priimtų dokumentų valstybių narių mokestinės konkurencijos srityje ji atliko naują šios tvarkos tyrimą.

4. 2003 m. vasario 17 d. sprendimu(2) Komisija nustatė, kad minėta tvarka yra valstybės pagalba, nesuderinama su bendrąja rinka. Komisija uždraudė Belgijos vyriausybei nuo 2003 m. vasario 17 d. leisti ja naudotis naujiems koordinavimo centrams ir pratęsti dešimčiai metų suteiktus leidimus. Tačiau ji nustatė, kad tie leidimai, kurie galiojo šią dieną, gali būti taikomi iki jų galiojimo pabaigos, bet ne ilgiau kaip iki 2010 m. gruodžio 31 dienos.

5. Po šio sprendimo priėmimo Belgijos vyriausybė paprašė Tarybos leisti centrams, kurių leidimo galiojimo laikas baigiasi laikotarpiu nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 d., iki 2005 m. gruodžio 31 d. nustatyti apmokestinimo tvarką, tapačią koordinavimo centrų tvarkai. 2003 m. liepos 16 d. sprendimu(3) Taryba patenkino šį prašymą.

6. Sujungtose bylose C‑182/03 ir C‑217/03 atitinkamai Belgijos Karalystė ir Forum 187 ASBL (4), pagal Belgijos teisę įsteigta asociacija, kuri yra Belgijos koordinavimo centrų federacija, pareiškė ieškinius dėl Komisijos sprendimo panaikinimo.

7. Byloje C‑399/03 Komisija pareiškė ieškinį dėl Tarybos sprendimo panaikinimo.

8. Kadangi šie ieškiniai yra susiję su tokiomis pat teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, šioje išvadoje juos nagrinėsiu kartu.

9. Nagrinėdamas juos analizuosiu šiuos šešis punktus: Tarybos kompetenciją priimti 2003 m. liepos 16 d. sprendimą, Forum 187 ieškinio priimtinumą, galimybę Komisijai pakeisti savo ankstesnį vertinimą dėl pagalbos buvimo, koordinavimo centrų apmokestinimo tvarkos pripažinimo valstybės pagalba pagrįstumą ir klausimą, ar Komisija, neleisdama Belgijos Karalystei net ir laikinai pratęsti leidimų, kurių galiojimo laikas baigiasi po pranešimo apie jos 2003 m. vasario 17 d. sprendimą, nepažeidė koordinavimo centrų teisėtų lūkesčių ir bendrojo lygybės principo.

II – Bendrijos teisinis pagrindas

10. EB sutartyje valstybės pagalba iš principo yra draudžiama, išskyrus kai kurias išimtis. EB 87 straipsnio 1 dalis nustato:

„Išskyrus tuos atvejus, kai ši Sutartis nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.“

11. EB 87 straipsnio 2 ir 3 dalyse išvardijama, kokia valstybės pagalba bendrajai rinkai visiškai neprieštarauja ir kokia gali būti laikoma jai neprieštaraujančia. Prie pastarosios kategorijos pagalbos priskiriama pagalba, skirta regionų, kuriuose yra didelis nedarbas, ekonominei plėtrai skatinti ir pagalba, skirta tam tikros ekonominės veiklos rūšių plėtrai skatinti, jei ji netrikdo prekybos sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui.

12. EB 88 straipsnis numato:

„1. Komisija kartu su valstybėmis narėmis nuolat kontroliuoja visas tose valstybėse esamas pagalbos sistemas. Valstybėms narėms ji siūlo atitinkamas priemones, reikalingas bendrajai rinkai palaipsniui plėtoti ar jai veikti.

2. Jei, paprašiusi suinteresuotas šalis pateikti savo pastabas, Komisija nustato, jog tam tikra valstybės ar iš jos išteklių teikiama pagalba yra pagal 87 straipsnį nesuderinama su bendrąja rinka arba kad tokia pagalba netinkamai naudojama, ji priima sprendimą, reikalaujantį, kad atitinkama valstybė narė per Komisijos nustatytą laiką tokią pagalbą panaikintų ar pakeistų.

Jei atitinkama valstybė narė per nustatytą laiką neįvykdo tokio sprendimo, Komisija ar kita suinteresuota valstybė, nukrypdama nuo 226 ir 227 straipsnių nuostatų, gali šį klausimą perduoti tiesiogiai Teisingumo Teismui.

Kurios nors valstybės narės prašymu Taryba, nukrypdama nuo 87 straipsnio nuostatų arba 89 straipsnyje numatytų reglamentų, gali vieningai nuspręsti, kad tam tikra tos valstybės teikiama ar teiktina pagalba neprieštarauja bendrajai rinkai, jei toks sprendimas pateisinamas išimtinėmis aplinkybėmis. Jei dėl paminėtos pagalbos Komisija jau yra pradėjusi šios dalies pirmojoje pastraipoje nurodytą procedūrą, atitinkamai valstybei pateikus Tarybai prašymą toji procedūra sustabdoma, kol Taryba pareiškia savo požiūrį.

Tačiau jei Taryba per tris mėnesius po tokio prašymo pateikimo savo požiūrio nepareiškia, sprendimą priima Komisija.

3. Apie visus ketinimus suteikti ar pakeisti pagalbą Komisija turi būti laiku informuojama, kad ji galėtų pateikti savo pastabas. Jei Komisija mano, kad tokie ketinimai pagal 87 straipsnį yra nesuderinami su bendrąja rinka, ji nedelsdama pradeda 2 dalyje nustatytą procedūrą. Atitinkama valstybė narė savo pasiūlytų priemonių neįgyvendina tol, kol nepriimamas galutinis sprendimas.“

13. EB 89 straipsnis įgalioja Tarybą priimti EB 87 ir 88 straipsnių taikymo reglamentus. Vykdydama šį įgaliojimą, Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 659/1999(5), kuris nustato tikslias taisykles, kokių procedūrų reikia laikytis taikant EB 88 straipsnį.

14. Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkte apibrėžiama „esamos pagalbos“ sąvoka. Jame numatyta, kad šiame reglamente esama pagalba – tai:

„i) visa pagalba, kuri (…) iki Sutarties įsigaliojimo buvo teikiama atitinkamose valstybėse narėse, t. y. individuali pagalba ir pagalbos sistemos, įgyvendintos iki Sutarties įsigaliojimo ir toliau taikomos;

ii) patvirtinta pagalba, t. y. Komisijos arba Tarybos patvirtintos pagalbos sistemos ir individuali pagalba;

iii) pagalba, kuri laikoma patvirtinta pagal šio reglamento 4 straipsnio 6 dalį(6) arba prieš šio reglamento priėmimą, bet pagal jame nustatytą tvarką;

iv) pagalba, kuri pagal 15 straipsnį yra laikoma esama pagalba(7) ;

v) pagalba, kuri yra laikoma esama pagalba, nes galima nustatyti, kad jos patvirtinimo metu tai nebuvo pagalba, o tokia ji tapo vėliau dėl bendrosios rinkos vystymosi ir nebuvo atitinkamos valstybės narės pakeista. Jeigu pagal Bendrijos teisės aktus liberalizavus veiklą tam tikros priemonės tampa pagalba, po nustatytos liberalizavimo datos esama pagalba jos nebelaikomos“. (Pataisytas vertimas)

15. Esamos pagalbos kontrolės procedūra numatyta Reglamento Nr. 659/1999 17–19 straipsniuose. 17 straipsnyje numatyta, kad Komisija, bendradarbiaudama su valstybėmis narėmis, tiria esamas pagalbos sistemas. Jeigu, jos nuomone, tokia sistema neatitinka arba daugiau nebeatitinka bendrosios rinkos, savo išankstinę nuomonę ji praneša suinteresuotajai valstybei narei ir suteikia jai galimybę per vieno mėnesio laikotarpį, kuris gali būti pratęstas, pateikti savo pastabas.

16. Pagal šio reglamento 18 straipsnį, jeigu Komisija, vadovaudamasi valstybės narės pagal 17 straipsnį pateikta informacija, padaro išvadą, kad atitinkama pagalbos sistema neatitinka arba daugiau nebeatitinka bendrosios rinkos, suinteresuotajai valstybei narei ji pateikia rekomendaciją, siūlančią taikyti atitinkamas priemones. Rekomendacijoje konkrečiai gali būti siūloma iš esmės pakeisti pagalbos sistemą, pradėti taikyti procedūrinius reikalavimus arba panaikinti šią sistemą.

17. Pagal šio reglamento 19 straipsnį, jeigu suinteresuotoji valstybė narė nepritaria pasiūlytoms priemonėms, o Komisija, atsižvelgusi į suinteresuotosios valstybės argumentus, vis dar mano, kad tos priemonės yra būtinos, ji pradeda formalaus tyrimo procesą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje.

III – Koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka

18. Belgijos Karalystės priimta koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka buvo nustatyta 1982 m. gruodžio 30 d. Karaliaus nutarimu(8) . Neginčijama, kad nuo to laiko, kai 1984 m., 1987 m. ir 1990 m. Komisija pranešė Belgijos vyriausybei, kad, jos nuomone, ši tvarka nėra valstybės pagalba, iki 2003 m. vasario 17 d. sprendimo ji nebuvo iš esmės keičiama(9) .

19. Koordinavimo centras gali būti įsteigtas kaip Belgijos bendrovė, kuri yra juridinis asmuo, arba kaip užsienio bendrovės Belgijoje įsteigtas filialas. Centrui Karaliaus nutarimu Nr. 187 nustatyta apmokestinimo tvarka taikoma, tik jei jis iš anksto gauna Karaliaus nutarimu suteikiamą leidimą. Kad gautų tokį leidimą, šis centras turi priklausyti tarptautinei bendrovių grupei. Ši sąlyga pirmiausia reiškia, kad šią grupę sudarančios bendrovės būtų įsteigtos ne mažiau kaip keturiose šalyse. Ši grupė taip pat turi turėti kapitalo ir atsargų, ne mažesnių kaip vienas milijardas BEF. Jos metinė apyvarta turi būti ne mažesnė kaip 10 milijardų BEF. Ši tvarka netaikoma bankams ir draudimo bendrovėms.

20. Vienintelis tokio centro tikslas turi būti vienos ar kelių parengiamojo ar pagalbinio pobūdžio veiklos rūšių plėtojimas ir centralizavimas. Tokia veikla gali būti vykdoma tik visų šios grupės bendrovių ar jų dalies naudai(10) .

21. Baigiantis pirmiem dvejiem veiklos metams centras turi įdarbinti Belgijoje ne mažiau kaip 10 visą darbo dieną dirbančių darbuotojų arba juos atitinkantį kitų darbuotojų skaičių.

22. Šiam centrui suteiktas leidimas galioja dešimt metų ir gali būti pratęstas tokiam pat laikotarpiui.

23. Turintiems leidimą koordinavimo centrams taikoma apmokestinimo tvarka apima šias priemones:

– visos šių centrų apmokestinamosios pajamos nustatomos taikant fiksuotą dydį. Jis reiškia, kad mokamas procentas nuo jų veiklos išlaidų ir sąnaudų sumos iš jų atėmus jų personalo išlaidas, finansavimo išlaidas ir bendrovių mokestį;

– šie centrai atleidžiami nuo nekilnojamojo turto mokesčio už pastatus, kuriuos jie naudoja savo veiklai;

– nereikia mokėti 0,5 % registracijos mokesčio nuo įnašų į centro kapitalą ir jo įstatinio kapitalo didinimo;

– šie centrai atleidžiami nuo mokesčio prie pajamų šaltinio. Nuo šio mokesčio taip pat atleidžiami šių centrų paskirstomi dividendai, palūkanos ir mokėjimai už naudojimąsi suteiktomis paslaugomis bei pajamos, kurias šie centrai gauna už savo piniginius indėlius;

– jie kasmet už kiekvieną visą darbo dieną dirbantį darbuotoją moka 400 000 BEF dydžio mokestį, tačiau šis mokestis vienam centrui negali viršyti 4 000 000 BEF.

IV – Faktinės ir procesinės aplinkybės

A – Faktinės aplinkybės iki priimant Komisijos sprendimą

24. Pirmą kartą Komisija išnagrinėjo koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką 1984 metais. 1984 m. gegužės 16 d. sprendime ji konstatavo, kad ši tvarka nėra pagalba. Tačiau praktiškai įgyvendinta tvarka skyrėsi nuo tos, apie kurią jai buvo pranešta. Todėl 1985 m. gruodžio mėn. Komisija pradėjo formalaus tyrimo procesą. Po to, kai Belgijos vyriausybė iš dalies pakeitė šią tvarką, Komisija nusprendė, kad ji nebeturi pagalbos požymių, ir 1987 m. kovo 9 d. laišku informavo šią vyriausybę apie proceso užbaigimą.

25. Šį įvertinimą patvirtino 1990 m. rugsėjo 24 d. Komisijai atstovavusio už konkurenciją atsakingo Komisijos nario Leon Brittan atsakymas į Europos Parlamento nario Gijs de Vries pateiktą klausimą raštu Nr. 1735/90(11) .

26. Apsvarsčiusi valstybių narių mokestinę konkurenciją, Ekonomikos ir finansų taryba (ECOFIN) patvirtino Elgesio kodeksą verslo apmokestinimo klausimais(12) . Ji sudarė ad hoc grupę, pavadintą „elgesio kodekso grupe“, kuri buvo įgaliota surinkti informaciją apie nacionalines mokestines priemones, keliančias bendrajai rinkai žalingas pasekmes.

27. Po šio valstybių narių veiksmo Komisija įsipareigojo parengti EB 87 ir 88 straipsnių taikymo su tiesioginiu įmonių apmokestinimu susijusioms priemonėms gaires ir „atidžiai prižiūrėti, kad būtų griežtai įgyvendinamos nagrinėjamai pagalbai taikomos taisyklės“. Taigi 1998 m. lapkričio 11 d. Komisija priėmė pranešimą dėl valstybės pagalbos taisyklių taikymo su tiesioginiu įmonių apmokestinimu susijusioms priemonėms(13) . Remdamasi šiuo pranešimu, Komisija pradėjo nagrinėti arba iš naujo nagrinėti įvairiose valstybėse narėse galiojančias apmokestinimo tvarkas.

28. Šiomis aplinkybėmis 1999 m. vasario mėn. Komisija paprašė Belgijos valdžios institucijų informacijos apie koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką, kurią elgesio kodekso grupė paminėjo tarp 66 nacionalinių priemonių, potencialiai žalingų bendrosios rinkos veikimui. Šios valdžios institucijos atsakė 1999 m. kovo mėnesį.

29. 2000 m. liepos mėn. Komisijos tarnybos informavo šias valdžios institucijas, kad ši tvarka, atrodo, yra valstybės pagalba. Siekdamos pradėti bendradarbiavimo su šiomis valdžios institucijomis procedūrą pagal Reglamento Nr. 659/1999 17 straipsnį Komisijos tarnybos paprašė jų per vieną mėnesį pateikti savo pastabas.

30. Per 2000 m. lapkričio 26 ir 27 d. sesiją ECOFIN Taryba priminė, kad pagal jos 1997 m. gruodžio 1 d. rezoliuciją visos žalingos priemonės, susijusios su tiesioginiu įmonių apmokestinimu, turi būti panaikintos iki 2003 m. sausio 1 dienos. Ji priėmė pirmininkavusios valstybės narės pasiūlymą, numatantį, kad įmonių, kurios 2000 m. gruodžio 31 d. naudojasi žalinga apmokestinimo tvarka, atžvilgiu ši tvarka nustotų galioti ne vėliau kaip 2005 m. gruodžio 31 d., nesvarbu, ar buvo numatyta ją taikyti joms terminuotai, ar ne. Ji taip pat numatė, kad, įvertinusi kiekvieną atvejį ir siekdama atsižvelgti į specifines aplinkybes, gavusi „elgesio kodekso“ grupės išvadą ji gali nuspręsti pratęsti tam tikrų žalingų apmokestinimo tvarkų galiojimą po 2005 m. gruodžio 31 dienos(14) .

31. Po susirašinėjimo su Belgijos valdžios institucijomis Komisija, remdamasi EB 88 straipsnio 1 dalimi, 2001 m. liepos 11 d. laišku pasiūlė šioms valdžios institucijoms keletą reikalingų priemonių, kad koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka būtų suderinta su bendrąja rinka. Šiame laiške Komisija taip pat nurodė šioms valdžios institucijoms, kad pereinamuoju laikotarpiu, kol šios reikalingos priemonės bus priimtos, turintys leidimą koordinavimo centrai gali toliau naudotis minėta apmokestinimo tvarka iki 2005 m. gruodžio 31 dienos(15) .

32. Belgijos valdžios institucijoms nepriėmus Komisijos pasiūlytų priemonių, Komisija sprendimu, apie kurį pranešė 2002 m. vasario 27 d. laišku, paskelbtu 2002 m. birželio 20 d. Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje (16), pradėjo formalaus tyrimo procesą. Ji paprašė Belgijos Karalystės pranešti jai apie koordinavimo centrų, kuriems iki šio laiško dienos buvo suteiktas leidimas, skaičių ir nurodyti kiekvienam centrui suteiktą paskutinį leidimą arba leidimo pratęsimą. Ji taip pat paprašė šios valstybės narės ir suinteresuotųjų trečiųjų asmenų pateikti pastabas ir visus duomenis, kurių gali prireikti nustatant, ar asmenys, kuriems taikyta nagrinėjama tvarka, turėjo teisėtų lūkesčių, dėl kurių reikia numatyti pereinamojo laikotarpio priemones(17) .

33. 2002 m. gegužės 16 d. laišku Belgijos valdžios institucijos pranešė Komisijai apie naują koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką, kurią Komisija įregistravo kaip naują pagalbą N351/2002.

34. 2003 m. sausio 21 d. ECOFIN Taryba pritarė tam tikrų žalingų apmokestinimo tvarkų galiojimo pratęsimui po 2005 metų. Ji numatė, kad centrai, kuriems Belgijos koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka taikyta 2000 m. gruodžio 31 d., galės ir toliau ja naudotis iki 2010 m. gruodžio 31 dienos(18) .

B – Komisijos sprendimas

35. 2003 m. vasario 17 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, apie kurį tą pačią dieną pranešė Belgijos Karalystei.

36. Šiame sprendime Komisija pirmiausia nurodo priežastis, dėl kurių pripažino koordinavimo centrams taikomą tvarką esama pagalba, ir jos atliktos procedūros teisinį pagrindą. Šiame sprendime nurodyta, kad Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b dalis šiuo atveju galėtų būti teisinis pagrindas ir, jei to nepakanka, kad EB 87 ir 88 straipsniai tikrai būtų Komisijos veiksmų teisinis pagrindas.

37. Be to, 2003 m. vasario 17 d. sprendime nurodyta, kad jei būtų manoma, jog ji atšaukė arba iš dalies pakeitė 1984 m. ir 1987 m. sprendimus, ginčijamas sprendimas atitiktų sąlygas, keliamas Komisijai, kad ši galėtų panaikinti arba iš dalies pakeisti bet kokį palankų neteisėtą aktą.

38. Kitoje šio sprendimo dalyje Komisija nurodo priežastis, dėl kurių ji mano, kad įvairios priemonės, sudarančios koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką, atitiko EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytas sąlygas ir kad joms negalėjo būti taikoma jokia to paties straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta išimtis.

39. Tuomet Komisija nagrinėja koordinavimo centrų teisėtus lūkesčius. Ji pripažįsta jų buvimą ir pažymi, kad šie teisėti lūkesčiai pateisina tai, kad ji suteikė 2000 m. gruodžio 31 d. leidimą turėjusiems centrams teisę naudotis šia tvarka, kol baigsis pranešant apie 2003 m. vasario 17 d. sprendimą galiojusių leidimų terminas, bet ne ilgiau kaip iki 2010 m. gruodžio 31 d. imtinai. Ji pažymi, kad jos nuostatą pagrindžia toliau išdėstyti motyvai.

40. Komisija nurodo, kad Belgijos valdžios institucijų išduotas leidimas yra išankstinis pripažinimas, jog leidimą turintis centras atitinka reikiamas sąlygas, kad dešimt metų galėtų naudotis Karaliaus nutarimu Nr. 187 numatyta išimtine tvarka, ir kad kiekvienais metais to nereikia įrodinėti. Tačiau ji pažymi, kad šis leidimas nereiškia šių valdžios institucijų įsipareigojimo leidimą turinčiam centrui dešimt metų teikti pagal šią tvarką numatytas lengvatas. Ji taip pat primena, kad tiek, kiek ji naudojo esamos pagalbos kontrolės procedūrą, jos sprendimas negali galioti atgal ir kad ji privalo užtikrinti teisinį saugumą, prireikus nustatydama pereinamąjį laikotarpį, kad ginčijamos tvarkos pamažu būtų atsisakyta.

41. Esant tokiam kontekstui, Komisija mano turinti atsižvelgti į koordinavimo centrų ir grupių, kurioms jie priklauso, padarytas dideles investicijas, susijusias su šių centrų infrastruktūros sukūrimu ir plėtojimu, taip pat padarytus struktūrų, tinklų ir procesų organizavimo pakeitimus bei funkcijų perskirstymą grupėje. Ji turi atsižvelgti ir į ilgalaikius įsipareigojimus darbuotojams bei nekilnojamojo turto ar finansų bendrovėms. Komisija pažymi, kad nors leidimas negarantuoja nei nagrinėjamos apmokestinimo tvarkos tęstinumo, nei jos palankaus pobūdžio, ji pripažįsta, jog centrai įsteigti, investuota ir įsipareigojimai prisiimti pagrįstai ir teisėtai tikintis tam tikro ekonominių sąlygų, įskaitant ir apmokestinimo tvarką, tęstinumo. Todėl ji nusprendė turinti numatyti pereinamąjį laikotarpį, per kurį laipsniškai bus panaikinta dabartiniams pagalbos gavėjams taikoma minėta tvarka.

42. Tačiau ji prideda tokią šimtas dvidešimtą konstatuojamąją dalį:

„Kadangi leidimai, net ir jų galiojimo laikotarpiu, nesuteikia jokios teisės nei į tvarkos tęstinumą, nei į jos nuostatų palankų pobūdį, Komisija mano, kad jie jokiu atveju negali suteikti teisės į tvarkos taikymo pratęsimą pasibaigus leidimo galiojimo terminui. Aiškiai nustatytas dešimties metų leidimo galiojimo terminas neleidžia teisėtai tikėtis automatiško leidimo pratęsimo, kuris teoriškai prilygtų neterminuotam leidimui.“ (Neoficialus vertimas)

43. Atsižvelgdama į pirmiau minėtus argumentus, Komisija daro tokias išvadas:

„121. Komisija konstatuoja, kad koordinavimo centrams Belgijoje taikoma apmokestinimo tvarka yra nesuderinama su bendrąja rinka ir kad reikia imtis priemonių įvairių jos dalių nesuderinamumui pašalinti jas panaikinant arba iš dalies pakeičiant. Nuo pranešimo apie šį sprendimą datos negalima nei šios tvarkos arba jos dalių taikyti naujiems pagalbos gavėjams, nei pratęsti jos taikymo, pratęsiant galiojančius leidimus. Komisija nusprendžia, kad 2001 m. leidimą gavusiems centrams tvarka netaikoma nuo 2002 m. gruodžio 31 dienos.

122. Dėl centrų, kuriems tvarka taikoma dabar, Komisija pripažįsta, kad 1984 m. sprendimas, patvirtinantis Karaliaus nutarimą Nr. 187, ir už konkurenciją atsakingo Komisijos nario atsakymas į Parlamento nario klausimą < ... > lėmė jų teisėtus lūkesčius, kad ši tvarka nepažeidžia Sutarties taisyklių, susijusių su valstybės pagalba.

123. Be to, didelės investicijos, kurios galėjo būti padarytos šiuo pagrindu, ir būtinybė apsaugoti asmenų, kuriems taikoma ši tvarka, teisėtus lūkesčius bei teisinį saugumą pateisina pagrįsto termino, per kurį būtų panaikintas tvarkos poveikis leidimą turintiems centrams, nustatymą. Komisija mano, kad šis pagrįstas terminas baigiasi 2010 m. gruodžio 31 dieną. Centrai, kurių leidimų galiojimas baigiasi anksčiau nei šią dieną, negali naudotis šia tvarka po jų leidimų galiojimo termino pasibaigimo dienos. Pasibaigus leidimo galiojimo terminui ir bet kuriuo atveju po 2010 m. gruodžio 31 d. numatytų mokesčių lengvatų suteikimas ar išlaikymas yra neteisėtas.“ (Neoficialus vertimas)

44. 2003 m. vasario 17 d. sprendimo rezoliucinėje dalyje iš pradžių buvo nustatyta:

„1 straipsnis

Šiuo metu Belgijoje galiojanti apmokestinimo tvarka, taikoma koordinavimo centrams, gavusiems leidimus pagal Karaliaus nutarimą Nr. 187, yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalbos sistema.

2 straipsnis

Belgija privalo panaikinti 1 straipsnyje nurodytą pagalbą arba ją iš dalies pakeisti, kad ji taptų suderinama su bendrąja rinka.

Nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos negalima leisti pasinaudoti šia tvarka ar jos dalimis naujiems pagalbos gavėjams, nei pratęsti naudojimosi ja, pratęsiant galiojančius leidimus.

Iki 2000 m. gruodžio 31 d. leidimą gavusiems centrams galima taikyti šią tvarką, kol baigsis tą dieną galiojusio individualaus leidimo terminas, bet ne ilgiau kaip iki 2010 m. gruodžio 31 dienos. Pagal antrąją pastraipą, jei leidimas pratęsiamas iki šios datos, pagalbos pagal šiame sprendime nagrinėjamą sistemą nebegalima teikti net ir laikinai.

< … > “ (Neoficialus vertimas)

45. Konstatavusi, kad dėl šio sprendimo 2 straipsnio trečiosios pastraipos pirmo sakinio žodžių „tą dieną“ gali kilti painiava, Komisija nusprendė juos pakeisti žodžiais „pranešimo apie šį sprendimą metu“. Dėl to 2003 m. balandžio 23 d. ji priėmė sprendimą dėl klaidų ištaisymo, apie kurį pranešė Belgijos Karalystei 2003 m. balandžio 25 dieną.

46. Taigi pagal šį sprendimą dėl klaidų ištaisymo 2003 m. vasario 17 d. sprendimo 2 straipsnio trečioji pastraipa turi būti tokia:

„Iki 2000 m. gruodžio 31 d. leidimą gavusiems centrams galima taikyti šią tvarką, kol baigsis pranešimo apie šį sprendimą metu (19) galiojusio individualaus leidimo terminas, bet ne ilgiau kaip iki 2010 m. gruodžio 31 dienos. Pagal antrąją pastraipą, jei leidimas pratęsiamas iki šios datos, pagalbos pagal šiame sprendime nagrinėjamą sistemą nebegalima teikti net ir laikinai.“ (Neoficialus vertimas)

47. Atsižvelgiant į šį klaidų ištaisymą, 2003 m. vasario 17 d. sprendime numatytų pereinamųjų priemonių taikymo sritis turi būti suprantama taip, kaip nurodyta toliau ir kaip proceso metu sutiko visos šalys. Visi koordinavimo centrai, kurie pranešimo apie šį sprendimą dieną, t. y. 2003 m. vasario 17 d., turi galiojantį individualų leidimą, gali toliau juo naudotis iki jo termino pabaigos, bet ne ilgiau kaip iki 2010 m. gruodžio 31 d. Tačiau nuo 2003 m. vasario 17 d. jokio leidimo nebegalima pratęsti.

C – Komisijos sprendimo apskundimo teisminės procedūros

48. 2003 m. balandžio 25 d. Belgijos Karalystė pareiškė ieškinį dėl 2003 m. vasario 17 d. sprendimo pirminės versijos panaikinimo. Ji taip pat pateikė prašymą sustabdyti šio sprendimo vykdymą.

49. 2003 m. balandžio 25 d. gavusi pranešimą apie klaidų ištaisymą, Belgijos Karalystė, remdamasi Procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalimi, pareiškė Teisingumo Teisme naują ieškinį, siekdama pateikti du naujus ieškinio pagrindus ir išplėsti savo ieškinį dėl panaikinimo, prašydama panaikinti ištaisytą Komisijos sprendimą.

50. 2003 m. balandžio 28 d. Forum 187 pareiškė ieškinį Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme dėl Komisijos sprendimo pirminės versijos panaikinimo. Ji taip pat pateikė prašymą sustabdyti šio sprendimo vykdymą. 2003 m. gegužės 16 d. ji pateikė papildomą ieškinį dėl ištaisyto Komisijos sprendimo panaikinimo.

51. 2003 m. gegužės 16 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismas perdavė šį ieškinį ir prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių Teisingumo Teismui, kuriame šie procesai buvo atitinkamai užregistruoti numeriais C‑217/03 ir C‑217/03 R.

52. Atskiru 2003 m. birželio 16 d. dokumentu Komisija pareiškė prieštaravimą dėl Forum 187 pareikšto ieškinio priimtinumo. Ši, atsakydama į šį prieštaravimą, 2003 m. rugpjūčio 7 d. pateikė savo pastabas. 2004 m. kovo 30 d. nutartimi Teisingumo Teismas prijungė šio prieštaravimo nagrinėjimą prie nagrinėjimo iš esmės.

53. 2003 m. birželio 26 d. Nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas priėmė sprendimą dėl Belgijos vyriausybės ir Forum 187 pateiktų prašymų sustabdyti Komisijos sprendimo vykdymą. Jis nutarė:

„1) Sustabdyti 2003 m. vasario 17 d. Komisijos sprendimo K(2003) 564 (galutinis) dėl Belgijos įgyvendintos pagalbos sistemos Belgijoje įsteigtiems koordinavimo centrams vykdymą tiek, kiek juo draudžiama Belgijos Karalystei pratęsti pranešimo apie minėtą sprendimą metu galiojusius koordinavimo centrų leidimus.

2) Remiantis šia nutartimi padaryti pratęsimai nebegalės galioti po tos dienos, kai bus paskelbtas sprendimas pagrindinėje byloje.

< … > “

54. Bylos C‑182/03 ir C‑217/03 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas galutinis sprendimas. Per 2005 m. rugsėjo 14 d. posėdį buvo išklausyti šalių argumentai.

D – Faktinės aplinkybės Komisijai priėmus sprendimą

55. Pirma, Komisija atliko naujos koordinavimo centrų apmokestinimo tvarkos, apie kurią Belgijos Karalystė pranešė 2002 m. gegužės 16 d. laišku, tyrimą.

56. 2003 m. balandžio 23 d. sprendimu Komisija patvirtino šią naują tvarką tiek, kiek ji numatė išankstinio leidimo suteikimo centrams dešimčiai metų principą ir apmokestinamosios bazės, apskaičiuotos įtraukiant visas veiklos sąnaudas ir taikant atitinkamo dydžio maržą, nustatymą. Tačiau nauja tvarka numatė ir šių centrų atleidimą nuo mokesčių prie pajamų šaltinio ir nuo kapitalo padidinimo mokesčio bei centrams suteiktų „išimtinių ir neatlygintinų“ lengvatų neapmokestinimą, todėl Komisija pradėjo formalaus tyrimo procesą dėl šių trijų priemonių.

57. Pradėjus šį procesą, Belgijos Karalystė įsipareigojo panaikinti nagrinėjamą atleidimą nuo mokesčio ir vietoj jo taikyti visoms jos teritorijoje įsteigtoms įmonėms vienodą atleidimo nuo mokesčių arba jų sumažinimo tvarką. Ji taip pat įsipareigojo apmokestinti visas koordinavimo centrams taikytas išimtines ir neatlygintinas lengvatas.

58. 2004 m. rugsėjo 8 d. sprendimu Komisija nusprendė, kad, atsižvelgiant į šiuos įsipareigojimus, naują koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką sudarančios priemonės nėra pagalba pagal EB 87 straipsnio 1 dalį(20) .

59. jog Belgijos valdžios institucijos negalėjo gauti iš Komisijos tarnybų pakankamai informacijos, kad galėtų įgyvendinti šią naująją tvarką, ir kad galiausiai jos buvo atsisakyta, o Komisijai buvo pranešta apie tai 2005 m. vasario 28 d. laišku. Jis taip pat pažymėjo, kad Belgijos Karalystė pasirinko bendrojo poveikio priemones, kurios buvo priimtos 2005 m. vasarą.

60. Antra, Belgijos Karalystė ėmėsi priemonių dėl koordinavimo centrų, kurių leidimo galiojimo terminas baigėsi po 2003 m. vasario 17 d. sprendimo.

61. 2003 m. kovo 20 d. laišku Belgijos Karalystės finansų ministras informavo Komisiją pagal EB 88 straipsnio 3 dalį apie savo ketinimą iki 2005 m. gruodžio 31 d. suteikti mokesčių lengvatų, tapačių toms, kurios buvo numatytos pagal koordinavimo centrams taikomą tvarką, centrams, kurių leidimų galiojimo terminas baigėsi laikotarpiu nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 dienos.

62. Belgijos Karalystė taip pat tos pačios dienos laišku paprašė Tarybos pripažinti tokias priemones esant suderinamas su bendrąja rinka pagal EB 88 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą.

63. 2003 m. balandžio 25 d. laišku Komisijos pirmininkas atsakė Belgijos finansų ministrui, kad 2003 m. vasario 17 d. sprendimą buvo galima reikalauti įvykdyti, kad Belgija negalėjo sustabdyti jo taikymo ir kad šiame sprendime buvo aiškiai išnagrinėtas ginčijamos apmokestinimo tvarkos lengvatų suteikimas ar pratęsimas, todėl 2003 m. kovo 20 d. laiško nebuvo galima laikyti pranešimu apie naują pagalbą pagal EB 88 straipsnio 3 dalį.

64. 2003 m. gegužės 26 d. laišku Belgijos Karalystė vėl pranešė Komisijai apie savo ketinimus, išreikštus 2003 m. kovo 20 d. laiške. Tos pačios dienos laišku ji dar kartą paprašė Tarybos pripažinti siūlomas priemones esant suderinamas su bendrąja rinka pagal EB 88 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą.

65. 2003 m. birželio 3 d. susitikime ECOFIN Taryba iš esmės patvirtino šį prašymą ir įpareigojo Nuolatinių atstovų komitetą imtis visų reikalingų priemonių, kad Taryba galėtų priimti planuotą sprendimą kuo greičiau ir bet kuriuo atveju ne vėliau kaip 2003 m. birželio mėnesį.

66. 2003 m. liepos 17 d. laišku Komisija, atsakydama į 2003 m. gegužės 26 d. laiške išdėstytą Belgijos Karalystės pranešimą, patvirtino savo 2003 m. balandžio 25 d. atsakymą, nepažeisdama minėtos 2003 m. birželio 26 d. Nutarties dėl laikinųjų apsaugos priemonių.

E – Tarybos sprendimas

67. 2003 m. liepos 16 d. sprendime Taryba primena teisines ir faktines aplinkybes, kurioms esant Belgijos Karalystė paprašė jos patvirtinti planuojamas priemones koordinavimo centrams, kurių leidimo galiojimo terminas baigiasi laikotarpiu nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 dienos.

68. Ji pažymi, kad 1987 ir 1990 m. Komisija nusprendė, jog Karaliaus nutarimu Nr. 187 nustatyta koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka nekelia abejonių. Ji nurodo aplinkybes, dėl kurių ši institucija pradėjo naują šios tvarkos tyrimą, ir apibūdina 2003 m. vasario 17 d. sprendimo turinį. Taryba taip pat primena, kad per jos 2000 m. lapkričio 26 ir 27 d. sesiją buvo patvirtintos išvados, pagal kurias įmonės, kurios 2000 m. gruodžio 31 d. naudojasi žalinga apmokestinimo tvarka, gali ir toliau ja naudotis iki 2005 m. gruodžio 31 d., ir kad ji, siekdama atsižvelgti į specifines aplinkybes, pasiliko galimybę pratęsti jos galiojimą po šios dienos.

69. Tuomet Taryba pažymi, kad Belgijos Karalystės prašyme paminėti centrai turi laikiną leidimą, kuris, vadovaujantis Karaliaus nutarimu Nr. 187, galėjo būti pratęstas; kad neįgyvendinus planuojamų priemonių šie centrai gali nutraukti savo veiklą Belgijoje, o šis veiklos nutraukimas sukeltų šiai valstybei narei ypač neigiamų ekonominių ir socialinių pasekmių.

70. Taryba taip pat pažymi, kad savo sprendime Komisija nustatė, jog koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka gali būti toliau taikoma tiems leidimams, kurių galiojimo terminas baigiasi po 2005 m. gruodžio 31 d., ir kad kitais Komisijos sprendimais kitų valstybių narių konkuruojančioms apmokestinimo tvarkoms terminai buvo nustatyti iki 2010 m. gruodžio 31 dienos, kad Belgijos Karalystės planuojamų specifinių priemonių taikymas nesukeltų galimų konkurencijos iškraipymų, kurie būtų neproporcingi suteiktoms lengvatoms.

71. Remdamasi tuo, Taryba daro išvadą, kad tai yra išimtinės aplinkybės, pateisinančios tai, jog būtų patenkintas Belgijos Karalystės prašymas iki 2005 m. gruodžio 31 d. patvirtinti planuojamas mokesčių priemones koordinavimo centrams, kurie 2000 m. gruodžio 31 d. turi leidimą, kurio galiojimo terminas baigiasi laikotarpiu nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 dienos.

72. Atsižvelgdama į šiuos veiksnius, Taryba nusprendė:

„1 straipsnis

Pagalba, kurią Belgija ketina iki 2005 m. gruodžio 31 d. suteikti įmonėms, kurios 2000 m. gruodžio 31 d. turėjo leidimą veikti kaip koordinavimo centrai pagal 1982 m. gruodžio 30 d. Karaliaus nutarimą Nr. 187, ir šių leidimų galiojimas turėjo baigtis laikotarpiu nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 d., yra suderinama su bendrąja rinka. Nukrypstant nuo bendrųjų apmokestinimo taisyklių, ši pagalba apima

– įprasto bendrovių apmokestinimo tarifo taikymą teorinei apmokestinamajai bazei, atitinkančiai tam tikrų veiklos išlaidų kintamą procentą (vadinamasis „papildomų išlaidų“ („cost plus“) metodas). Tačiau jei alternatyvi apmokestinamoji bazė viršija apmokestinamąją bazę, gautą pritaikius „papildomų išlaidų“ metodą, naudojama alternatyvi apmokestinamoji bazė; ši alternatyvi apmokestinamoji bazė apima centrų gaunamas išimtines ir neatlygintinas lengvatas ir neišskaičiuojamas išlaidas,

– specialaus metinio 10 000 EUR už kiekvieną darbuotoją, bet ne didesnio nei 100 000 EUR mokesčio taikymą,

– atleidimą nuo nekilnojamojo turto mokesčio („précompte immobilier“) už pastatus, kurių savininkai yra centrai ir kuriuos jie naudoja savo profesinei veiklai,

– atleidimą nuo mokesčio prie pajamų šaltinio („précompte mobilier“) nuo centrų mokamų dividendų, palūkanų ir mokėjimų už naudojimąsi suteiktomis paslaugomis, išskyrus, palūkanų atveju, tuos atvejus, kai gavėjui yra taikomas fizinių asmenų arba juridinių asmenų mokestis,

– atleidimą nuo mokesčio prie pajamų šaltinio („précompte mobilier“) nuo centrų gaunamų pajamų už piniginius indėlius,

– atleidimą nuo 0,50 % registracijos mokesčio už įnašus ir įstatinio kapitalo padidinimą.

< … > “ (Neoficialus vertimas)

F – Tarybos sprendimo apskundimo teisminė procedūra

73. 2003 m. rugsėjo 24 d. pareiškimu Komisija pareiškė ieškinį Teisingumo Teisme dėl Tarybos sprendimo panaikinimo.

74. 2003 m. gruodžio 16 d. Taryba pateikė savo atsiliepimą į ieškinį, 2004 m. vasario 27 d. Komisija pateikė dubliką, o 2004 m. gegužės 18 d. Taryba pateikė tripliką.

75. Užbaigęs rašytinį procesą, 2004 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismas priėmė sprendimą Komisija prieš Tarybą (21), kuriame jis konstatavo, kad Taryba, remdamasi EB 88 straipsnio 2 dalies trečiąja pastraipa, nebeturi kompetencijos leisti suteikti neteisėtos pagalbos, Komisijos sprendimu pripažintos nesuderinama su bendrąja rinka, gavėjams sumą, skirtą kompensuoti mokėjimams, kuriuos jie turi atlikti pagal šį sprendimą(22) .

76. Per 2005 m. rugsėjo 14 d. posėdį šalys pareiškė savo nuomonę dėl to, kokias pasekmes šis sprendimas gali sukelti nagrinėjamai bylai.

V – Ieškinių analizė

77. Pirmiausia išnagrinėsiu Komisijos pareikštą ieškinį prieš Tarybos sprendimą.

A – Ieškinys prieš Tarybos sprendimą (byla C‑399/03)

1. Šalių reikalavimai ir pagrindai

78. Komisija prašo panaikinti Tarybos sprendimą ir priteisti iš jos bylinėjimosi išlaidas.

79. Grįsdama savo ieškinį ji remiasi keturiais ieškinio pagrindais atitinkamai dėl Tarybos kompetencijos nebuvimo, dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais ir procedūra, dėl Sutarties ir Bendrijos teisės bendrųjų principų pažeidimo bei papildomai dėl akivaizdžios vertinimo klaidos ir piktnaudžiavimo įgaliojimais dėl išimtinių aplinkybių buvimo.

80. Ji teigia, kad pirmo ieškinio pagrindo pagrįstumą įrodo minėtas sprendimas Komisija prieš Tarybą . Ji nurodo, kad Tarybos sprendimu siekiama palikti galioti ginčijamą apmokestinimo tvarką, kurią ji pripažino nesuderinama su bendrąja rinka ir kuri yra susijusi ne su naujos pagalbos ar individualių priemonių sistema, kaip teigia Taryba.

81. Ji taip pat teigia, kad Taryba nebeturėjo kompetencijos rationae temporis priimti sprendimą 2003 m. liepos 16 d., nes EB 88 straipsnio 2 dalis nustato jai trijų mėnesių terminą savo nuomonei pareikšti, o data, kai Belgijos Karalystė pranešė Tarybai apie aptariamą pagalbą, turi būti laikoma 2003 m. kovo 20 diena.

82. Taryba pirmiausia prašo atmesti ieškinį, arba, nepatenkinus šio reikalavimo, palikti galioti jos sprendimą, kol Teisingumo Teismas priims sprendimą. Ji taip pat prašo priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas

83. Taryba tvirtina, kad minėtame sprendime Komisija prieš Tarybą padaryta išvada negali būti taikoma šiai bylai, nes šiuo atveju ji patvirtino naują pagalbą, skirtingą nuo tos, kuri buvo numatyta Komisijos sprendime.

84. Ji teigia, kad tai, jog pagalbos sistema buvo pripažinta nesuderinama, nedraudžia atitinkamai valstybei narei suteikti naujos pagalbos įmonėms, kurios galėjo pasinaudoti ankstesne sistema, kaip, beje, aiškiai numatyta Reglamente Nr. 659/1999.

85. Ji tvirtina, kad jos sprendimu patvirtinta pagalba skiriasi nuo koordinavimo centrų apmokestinimo tvarkos, kurią Komisija pripažino su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba, dėl šių priežasčių: pirma, formaliąja prasme, ji yra nustatyta pagal skirtingas teisės nuostatas; antra, priešingai šiai apmokestinimo tvarkai, ji yra suteikta ribotam įmonių, kurias galima identifikuoti, skaičiui, t. y. maždaug trisdešimčiai koordinavimo centrų, kurių leidimų galiojimas turėjo baigtis nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 d.; galiausiai, jos sprendimo veikimas yra ribotas – iki 2005 m. gruodžio 31 dienos.

86. Taryba teigia, kad aplinkybė, jog Komisija pripažino koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką nesuderinama su bendrąja rinka, nedraudžia Belgijos Karalystei suteikti kai kuriems centrams mokesčių lengvatų, panašių į numatytas ankstesnėje tvarkoje.

87. Toliau Taryba pažymi, kad savo sprendimu nesiekia panaikinti Komisijos sprendimo poveikio. Komisijai pripažinus, kad nuo to laiko koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka yra valstybės pagalba, Taryba ir Komisija turi teisę patvirtinti pagalbos priemones, jei, jų nuomone, jas pateisina aplinkybės.

88. Galiausiai, dėl laikotarpio nuo tada, kai Belgijos Karalystė pateikė prašymą, iki 2003 m. liepos 16 d. sprendimo, Taryba tvirtina, kad Belgijos nuolatinio atstovo Europos Sąjungoje 2003 m. kovo 20 d. laiškas buvo tik parengiamasis dokumentas vertimams palengvinti, kad būtų pradėtos diskusijos dėl numatomų priemonių. Taigi Belgijos Karalystės prašymas jai buvo pateiktas tik 2003 m. gegužės 26 dieną.

2. Vertinimas

89. Atsižvelgdamas į Tarybos ir Komisijos įgaliojimų padalijimo valstybės pagalbos srityje analizę, kurią Teisingumo Teismas atliko minėtame sprendime Komisija prieš Tarybą , priimtame jo plenarinėje sesijoje, manau, kad ieškinio pagrindas, jog Taryba neturėjo kompetencijos priimti 2003 m. liepos 16 d. sprendimą, yra pagrįstas.

90. Savo analizei pagrįsti priminsiu šio sprendimo faktines aplinkybes ir Teisingumo Teismo pateiktus argumentus.

91. 1994 ir 1999 m. Portugalijos Respublika nustatė įvairias pagalbos sistemas kai kurioms žemės ūkio įmonėms, suteikdama kreditus, atidėdama paimtų paskolų grąžinimo terminą ir suteikdama lengvatines paskolas. Visą pagalbą arba dalį jos Komisija pripažino nesuderinama su bendrąja rinka ir nurodė ją kartu su palūkanomis už mokėtinas sumas išieškoti iš gavėjų.

92. Komisijai priėmus sprendimus, Portugalijos Respublika paprašė Tarybos remiantis EB 88 straipsnio 2 dalies trečiąja pastraipa leisti minėtą pagalbą grąžinti turintiems Portugalijos ūkininkams suteikti pagalbą, kurios dydis būtų lygus mokėtinoms sumoms.

93. Taryba patenkino šį prašymą(23) . Ji nurodė, kad Portugalijos Respublikos suteiktos pagalbos grąžinimas komplikuoja daugelio gavėjų ekonominį gyvybingumą ir kai kuriuose šios valstybės narės regionuose sukeltų labai neigiamų socialinių pasekmių(24) . Todėl ji padarė išvadą, kad yra išimtinės aplinkybės, kaip numatyta EB 88 straipsnio 2 dalies trečiojoje pastraipoje, kurios pateisina planuojamos priemonės patvirtinimą.

94. Komisija pareiškė Teisingumo Teisme ieškinį dėl šio sprendimo panaikinimo, kuriame pirmiausia nurodė, kad Taryba neturėjo kompetencijos priimti šį sprendimą.

95. Vertindamas šį ieškinio pagrindą, Teisingumo Teismas išdėstė savo motyvus dviem etapais. Pirma, jis paaiškino EB 88 straipsnio 2 dalies trečiosios pastraipos, kuri apibrėžia Tarybos įgaliojimus valstybės pagalbos srityje, taikymo sritį. Jis pažymėjo, kad ši nuostata yra išimtinio pobūdžio, nes EB 87 ir 88 straipsniai suteikia Komisijai pagrindinį vaidmenį pripažįstant pagalbos nesuderinamumą su bendrąja rinka.

96. Atsižvelgdamas į EB 88 straipsnio 2 dalies trečiosios ir ketvirtosios pastraipų turinį, jis taip pat konstatavo, kad jeigu prieš Komisijos sprendimo pripažinti nagrinėjamą pagalbą nesuderinama su bendrąja rinka priėmimą atitinkama valstybė narė nepateikė Tarybai jokio prašymo, Taryba nebegali vykdyti jai suteiktų išimtinių įgaliojimų pagal minėtą trečiąją pastraipą tam, kad tokią pagalbą paskelbtų suderinama su bendrąja rinka(25) .

97. Jis pažymėjo, jog šis aiškinimas, leidžiantis išvengti, kad dėl tos pačios valstybės pagalbos Komisija ir Taryba vieną po kito priimtų prieštaraujančius sprendimus, padeda užtikrinti teisinį saugumą.

98. Antra, Teisingumo Teismas konstatavo, kad taip apibrėžtos Tarybos kompetencijos ribos reiškia, jog ji taip pat neturi kompetencijos priimti sprendimo dėl pagalbos, skirtos kompensuoti neteisėtos pagalbos, anksčiau Komisijos sprendimu paskelbtos nesuderinama, gavėjams šiuo sprendimu nurodytą jos grąžinimą.

99. Jis pažymėjo, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką neteisėtai suteiktos valstybės pagalbos panaikinimas ją išieškant yra logiška jos neteisėtumo konstatavimo pasekmė, nes pagalbą suteikusios valstybės narės pareiga panaikinti tokią pagalbą yra siekiama ankstesnės padėties atkūrimo ir toks tikslas yra pasiekiamas, kai gavėjas grąžina nagrinėjamą pagalbą, prireikus – kartu su palūkanomis už vėlavimą.

100. Jis konstatavo, kad valstybei narei leidus suteikti neteisėtos pagalbos, anksčiau Komisijos sprendimu pripažintos nesuderinama su bendrąja rinka, gavėjams naują neteisėtos pagalbos dydžio pagalbą, skirtą panaikinti pagal minėtą sprendimą nurodytų išieškojimų iš minėtų gavėjų pasekmes, akivaizdžiai būtų pažeistas pagal EB 87 ir 88 straipsnius priimtų Komisijos sprendimų veiksmingumas.

101. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad kai Komisija yra priėmusi sprendimą pripažinti pagalbą nesuderinamą su bendrąja rinka, Taryba turi nepažeisti Komisijos sprendimo veiksmingumo, pati paskelbdama pagalbą suderinamą su bendrąja rinka, be to, lygiai taip pat ji turi nepažeisti tokio sprendimo veiksmingumo, pagal EB 88 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą paskelbdama suderinama su bendrąja rinka pagalbą, skirtą kompensuoti neteisėtos pagalbos, paskelbtos nesuderinama, gavėjams šiuo sprendimu nurodytą jos grąžinimą(26) .

102. Šias taisykles pritaikius nagrinėjamoje byloje darytina išvada, kad Taryba negalėjo teisėtai priimti 2003 m. liepos 16 d. sprendimo.

103. Iš tiesų Belgijos Karalystė pateikė Tarybai prašymą pagal EB 88 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą tik po 2003 m. vasario 17 d. sprendimo priėmimo. Vadinasi, atsižvelgiant į minėtą sprendimą Komisija prieš Tarybą (27), Taryba nebegalėjo vykdyti jai suteiktų išimtinių įgaliojimų pagal šią nuostatą tam, kad nacionalinę tvarką, kurią Komisija šiuo sprendimu pripažino nesuderinama, paskelbtų suderinama su bendrąja rinka. Lygiai taip pat, atsižvelgiant į minėtą sprendimą, Taryba negalėjo pažeisti šio Komisijos sprendimo veiksmingumo.

104. Taigi, priešingai nei teigia Taryba, manau, kad priimdama 2003 m. liepos 16 d. sprendimą ji pažeidė šias dvi taisykles.

105. Taigi palyginus Tarybos sprendimo 1 straipsnyje ir Belgijos Karalystės 2003 m. kovo 28 d. bei gegužės 26 d. laiškuose aprašytas priemones matyti, kad šios priemonės yra tokio pat turinio kaip ir priemonės, numatytos koordinavimo centrų apmokestinimo tvarkoje, dėl kurios Komisija priėmė sprendimą. Tarybos patvirtintos priemonės iš tiesų apima tokio pat apmokestinamojo pelno nustatymo metodo ir tokio pat mokesčio už darbuotojų skaičių taikymą, kaip ir koordinavimo centrų apmokestinimo tvarkoje. Jos taip pat apima tokį pat atleidimą nuo mokesčio prie pajamų šaltinio, nekilnojamojo turto mokesčio ir mokesčio nuo įnašų.

106. Galiausiai konstatuotina, kad Tarybos sprendime numatytos priemonės yra patvirtintos tiems koordinavimo centrams, kurie 2000 m. gruodžio 31 d. naudojosi apmokestinimo tvarka, pripažinta nesuderinama su bendrąja rinka, ir kurių leidimo galiojimas turėjo baigtis laikotarpiu nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 dienos. Taigi šios priemonės buvo patvirtintos įmonėms, kurios naudojosi pagalbos sistema, kuri Komisijos sprendimu buvo pripažinta nesuderinama, ir kurioms, remiantis šiuo sprendimu, ši sistema negalėjo būti toliau taikoma.

107. Galiausiai iš Tarybos sprendimo argumentų aiškiai matyti, kad juo buvo siekiama kompensuoti Komisijos sprendimo pasekmes koordinavimo centrams, kurių leidimo galiojimas turėjo baigtis nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 d.(28)

108. Taigi leisdama Belgijos Karalystei koordinavimo centrams, kurių leidimo galiojimas baigiasi nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 d., taikyti tokias pačias apmokestinimo taisykles, kaip taikant tvarką, kurią Komisija 2003 m. vasario 17 d. sprendimu pripažino nesuderinama, kad būtų kompensuotas negalėjimas toliau taikyti šią tvarką šiems centrams, Taryba priėmė sprendimą dėl tvarkos, dėl kurios Komisija jau buvo priėmusi sprendimą, suderinamumo ir siekė paneigti Komisijos sprendimo pasekmes šiems centrams.

109. Mano nuomone, nė vienas iš Tarybos pateiktų argumentų negali paneigti šios analizės. Tai, kad Tarybos patvirtintos priemonės formaliai kilo iš Belgijos Karalystės patvirtintų naujų teisės nuostatų, o ne iš prašymo pratęsti Karaliaus nutarimu Nr. 187 nustatytos apmokestinimo tvarkos poveikį, negali pateisinti jų pripažinimo skirtingomis priemonėmis. Minėtame sprendime Komisija prieš Tarybą Teisingumo Teismo nustatytas Tarybos ir Komisijos įgaliojimų padalijimas būtų akivaizdžiai pažeistas ir sprendimo dėl nesuderinamumo veiksmingumui būtų labai pakenkta, jei atitinkama valstybė narė galėtų naujame dokumente nustatyti nuostatas, tapačias pagalbos sistemos, pripažintos nesuderinama su bendrąja rinka, nuostatoms ir pateikti jį Tarybai.

110. Atsižvelgiant į minėtą sprendimą Komisija prieš Tarybą , siekiant nustatyti, ar Taryba veikė vykdydama EB 88 straipsnio 2 dalies trečiojoje pastraipoje jai nustatytus įgaliojimus, reikia atsižvelgti į priemonių, numatytų atitinkamai Komisijos, o vėliau – Tarybos priimtuose sprendimuose, poveikį.

111. Lygiai taip pat argumentai, kad Tarybos sprendimas yra skirtas tiksliam ir apibrėžtam įmonių skaičiui ir jo veikimas yra ribotas laiko atžvilgiu, neleidžia konstatuoti, jog Taryba turėjo teisę patvirtinti nagrinėjamas priemones remdamasi EB 88 straipsnio 2 dalies trečiąja pastraipa.

112. Iš tiesų, kaip matyti iš minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą argumentų, Tarybos ir Komisijos įgaliojimų padalijimu valstybės pagalbos srityje siekiama užtikrinti teisinį saugumą, išvengiant šių institucijų vienas po kito prieštaraujančių sprendimų dėl tos pačios valstybės pagalbos priėmimo(29) . Komisijai pripažinus pagalbą nesuderinama su bendrąja rinka, valstybė narė ir šios priemonės gavėjai gali ieškininės teisenos tvarka tiesiogiai ar netiesiogiai ginčyti šį sprendimą Bendrijos ir nacionaliniuose teismuose. Teisinis saugumas taip pat reikalauja, kad kai Komisijos sprendimas tampa galutinis, jis negali būti panaikintas Tarybos sprendimu. Galiausiai reikia vengti galimo Tarybos sprendimo ir Bendrijos teismo sprendimo, priimto dėl ankstesnio Komisijos sprendimo, konflikto.

113. Atsižvelgiant į šiuos tikslus, lemiamas veiksnys yra tas, ar Tarybos sprendimas prieštarauja Komisijos sprendimui arba panaikina jo poveikį. Taigi nesvarbu, kad Tarybos sprendimas yra skirtas mažesniam įmonių skaičiui, palyginti su Komisijos sprendimu, ar kad juo patvirtintos priemonės yra labiau ribotos trukmės nei apmokestinimo tvarka, kurią Komisija pripažino nesuderinama. Nagrinėjamoje byloje pakanka konstatuoti, kad Komisijos sprendimo 2 straipsnyje nustatyta, jog nuo pranešimo apie jį dienos negalima pratęsti naudojimosi nagrinėjama tvarka pratęsiant galiojančius leidimus (antroji pastraipa) ir kad jei leidimo terminas baigiasi iki 2010 m. gruodžio 31 d., pagalbos pagal šią sistemą nebegalima teikti net ir laikinai (trečioji pastraipa).

114. Darytina išvada, kad Taryba nebeturėjo kompetencijos leisti Belgijos Karalystei nustatyti šiems centrams apmokestinimo tvarką, tapačią tai, kurią Komisija pripažino nesuderinama. Todėl manau, jog Komisijos nurodytas pirmasis ieškinio pagrindas, kad Taryba neturėjo kompetencijos priimti 2003 m. liepos 16 d. sprendimo, yra pagrįstas. Vadinasi, šis sprendimas turi būti panaikintas.

115. Atsižvelgdamas į pirmiau išdėstytus argumentus siūlau Teisingumo Teismui panaikinti Tarybos sprendimą, tad kitų Komisijos nurodytų pagrindų ieškiniui pagrįsti nagrinėti nebūtina. Taryba, kuri pralaimėjo šią bylą, turėtų padengti bylinėjimosi išlaidas.

116. Taryba prašo, kad, jei bus panaikintas 2003 m. liepos 16 d. sprendimas, jis būtų toliau taikomas iki tos dienos, kai Teisingumo Teismas priims sprendimą.

117. Nemanau, kad šį prašymą būtų galima patenkinti dėl šių priežasčių. Kaip minėjau, EB 88 straipsnyje numatytu kompetencijų padalijimu valstybės pagalbos srityje siekiama išvengti ne tik galimų Komisijos ir Tarybos konfliktų dėl tos pačios nacionalinės priemonės, bet ir Tarybos bei Bendrijos teismo konflikto, kai šis priima sprendimą byloje dėl Komisijos sprendimo panaikinimo.

118. Nagrinėjamoje byloje dėl 2003 m. vasario 17 d. sprendimo buvo pareikšti du ieškiniai. Juos pareiškė atitinkamai Belgijos Karalystė ir Forum 187 . Ši valstybė narė savo ieškiniu siekia, kad šis sprendimas būtų panaikintas tiek, kiek jis draudžia jai pratęsti leidimus, kurių galiojimas baigiasi nuo 2003 m. vasario 17 dienos. Be to, žinome, kad 2003 m. birželio 26 d. Nutartimi buvo patenkinti Belgijos vyriausybės ir Forum 187 prašymai sustabdyti Komisijos sprendimo vykdymą tiek, kiek juo draudžiama nuo tos dienos pratęsti leidimus. Taigi vadovaudamasi šia nutartimi Belgijos Karalystė gali pratęsti centrų, kurių leidimo galiojimas baigiasi po 2003 m. vasario 17 d., leidimą. Taigi ši nutartis sukelia pasekmes, panašias į Tarybos sprendimo pasekmes, nes, kaip matėme, šiame sprendime numatytos priemonės yra tapačios koordinavimo centrų apmokestinimo tvarkoje numatytoms priemonėms.

119. Atsižvelgiant į tai, jei Teisingumo Teismas patenkins Belgijos Karalystės ir Forum 187 pareikštus ieškinius, Tarybos prašymas pratęsti jos sprendimo veikimą, kol Teisingumo Teismas priims sprendimą, praranda prasmę.

120. Jei, priešingai, Teisingumo Teismas atmes šiuos ieškinius ir panaikins nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, sprendimas, kad Tarybos sprendimas veikia tol, kol Teisingumo Teismas priims sprendimą, būtų prieštaringas ir pažeistų EB 88 straipsnyje nustatytą įgaliojimų padalijimą. Kadangi iš tiesų toks sprendimas negali būti priimtas iki 2005 m. gruodžio 31 d., dėl tokios nuostatos Tarybos sprendimo panaikinimas visiškai netektų prasmės.

B – Ieškiniai dėl Komisijos sprendimo (sujungtos bylos C‑182/03 ir C‑217/03)

1. Šalių reikalavimai

a) Byla Belgija prieš Komisiją (C‑182/03)

121. Belgijos Karalystė prašo Teisingumo Teismo panaikinti Komisijos sprendimą tiek, kiek juo neleidžiama, net ir laikinai, toliau taikyti „koordinavimo centro“ statuso koordinavimo centrams, kurie juo naudojosi 2000 m. gruodžio 31 dieną.

122. Ieškiniu ji prašo panaikinti Komisijos sprendimo 2 straipsnio antrąją ir trečiąją pastraipas tiek, kiek jose nustatyta, kad „nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos nebegalima < ... > pratęsti naudojimosi (šia tvarka ar jos dalimis), pratęsiant galiojančius leidimus“, ir kad „pagal antrąją pastraipą, jei leidimas pratęsiamas iki (2010 m. gruodžio 31 d.), pagalbos pagal šiame sprendime nagrinėjamą sistemą nebegalima teikti net ir laikinai“(30) .

123. Galiausiai ši valstybė narė prašo priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir patirtas taikant procedūrą dėl laikinųjų apsaugos priemonių.

124. 2003 m. gegužės 9 d. dokumente, pateiktame po 2003 m. balandžio 23 d. klaidų ištaisymo, Belgijos Karalystė pateikė du naujus ieškinio pagrindus prieš šį klaidų ištaisymą. Pirmasis buvo susijęs su teisinio saugumo principo pažeidimu dėl aiškinimo sunkumų, kuriuos, pasak šios valstybės narės, vis tiek kėlė nauja 2003 m. vasario 17 d. sprendimo 2 straipsnio trečiosios pastraipos redakcija, kokia buvo nustatyta šiuo klaidų ištaisymu. Tačiau, atsižvelgdama į Komisijos atsiliepime į ieškinį pateiktus paaiškinimus dėl šio straipsnio prasmės ir jame numatytų pereinamojo laikotarpio priemonių taikymo srities, Belgijos Karalystė savo dublike aiškiai atsisakė šio naujo ieškinio pagrindo(31) . Taigi šio pagrindo nagrinėti nereikia.

125. Antruoju iš šių naujųjų pagrindų buvo ginčijamos sąlygos, kuriomis buvo priimtas šis sprendimas dėl klaidų ištaisymo. Šiuo pagrindu Belgijos Karalystė pareiškė turinti didelių pagrįstų abejonių dėl šio klaidas ištaisančio akto priėmimo procedūros teisėtumo. Ji taip pat pareiškė pasiliekanti teisę užginčyti jo teisėtumą. Ji teigė, kad Komisija turėjo nurodyti, pagal kokią sprendimų priėmimo procedūrą šis aktas buvo priimtas, ir pateikti įrodymų, kad jis buvo pridėtas prie santraukos arba dienos akto, kaip numatyta Komisijos darbo reglamento 18 straipsnyje(32) . Ši valstybė narė teigė, kad, to nepadarius, Teisingumo Teismas priimdamas nutartį pagal Procedūros reglamento 45 straipsnį turėtų nustatyti tyrimo priemones, kurios jam atrodytų tinkamos, tačiau išsaugodamas ieškovo teises.

126. Atsiliepime į ieškinį Komisija pažymėjo, kad 2003 m. balandžio 23 d. klaidų ištaisymas buvo pažymėtas tokiais pat oficialiais autentifikavimo antspaudais kaip ir 2003 m. vasario 17 d. sprendimo pirminė versija. Ji taip pat teigė, kad šis aktas buvo priimtas per žodinę procedūrą, vykstant 2003 m. balandžio 23 d. kolegijos posėdžiui, griežtai laikantis jos procesinių taisyklių.

127. Konstatuotina, kad papildomu pareiškimu Belgijos Karalystė neprašė panaikinti minėto klaidų ištaisymo, o tik pasiliko teisę vėliau ginčyti jo teisėtumą. Taigi ji nepateikė Teisingumo Teismui tikro prašymo Procedūros reglamento 38 straipsnio prasme.

128. Be to, pažymėtina, jog Belgijos Karalystė nepateikė jokių duomenų, leidžiančių manyti, kad šis klaidų ištaisymo aktas buvo priimtas nesilaikant šios institucijos Darbo reglamento ir kad dėl to buvo pažeisti esminiai procesiniai reikalavimai. Šiuo požiūriu vienintelis Belgijos Karalystės pateiktas argumentas buvo susijęs su tuo, kad tai yra klaidų ištaisymo aktas. Tačiau iš Komisijos paaiškinimų matyti, kad šis aktas buvo priimtas laikantis tokios pat procedūros kaip ir 2003 m. vasario 17 d. sprendimo pirminė versija(33) . Šį teiginį patvirtina tai, kad 2003 m. balandžio 23 d. Komisijos laiškas ir 2003 m. vasario 17 d. sprendimo ištaisyta versija yra pažymėti tokiais pat oficialiais autentifikavimo antspaudais kaip ir pirminė jo versija. Galiausiai matyti, kad ši valstybė narė daugiau nepareiškė prieštaravimo dėl procedūros, pagal kurią buvo priimtas šis klaidų ištaisymo aktas, teisėtumo nei triplike, nei vykstant žodiniam procesui.

129. Todėl manau, kad Belgijos Karalystės papildomame pareiškime pateiktas antrasis naujas ieškinio pagrindas yra nepriimtinas, nes jis nebuvo nurodytas pagrindžiant prašymą, arba, alternatyviai, turi būti atmestas.

130. Atsižvelgiant į tai konstatuotina, kad Belgijos Karalystė kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu iš dalies panaikinti Komisijos sprendimą, t. y. tiek, kiek juo nebeleidžiama net ir laikinai pratęsti koordinavimo centrų, kurie 2000 m. gruodžio 31 d. naudojosi nagrinėjama sistema ir kurių leidimo galiojimas baigiasi iki 2010 m. gruodžio 31 d., leidimo.

131. Komisija prašo atmesti šį prašymą ir priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir patirtas taikant procedūrą dėl laikinųjų apsaugos priemonių.

b) Byla Forum 187 prieš Komisiją (C‑217/03)

132. Pareiškimu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. balandžio 30 d., Forum 187 prašė visiškai arba iš dalies panaikinti 2003 m. vasario 17 d. sprendimą.

133. Šiuo prašymu Forum 187 pirmiausia prašo panaikinti visą sprendimą, t. y. tiek, kiek jo 1 straipsniu pripažįstama, kad koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba. Nepatenkinus pirmojo reikalavimo, ji taip pat prašo iš dalies panaikinti Komisijos sprendimą tiek, kiek jame nenumatytos tinkamos pereinamojo pobūdžio priemonės.

134. Pirminiame pareiškime Forum 187 teigė, kad Komisija nepatvirtino tokių pereinamojo pobūdžio priemonių, pirma, koordinavimo centrams, kurių leidimas buvo pratęstas laikotarpiui nuo 2000 m. gruodžio 31 d. iki 2003 m. vasario 17 d., ir, antra, tiems koordinavimo centrams, kurių leidimo galiojimas turėjo baigtis 2003 m., po vasario 17 d., ir 2004 metais. Tačiau ištaisius 2003 m. vasario 17 d. sprendimo 2 straipsnio turinį, Forum 187 atsiėmė savo prašymą dėl centrų, kurių leidimas buvo pratęstas laikotarpiui nuo 2000 m. gruodžio 31 d. iki 2003 m. vasario 17 dienos(34) .

135. Galiausiai Forum 187 prašo priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas bylose C‑217/03 ir T‑276/02(35) .

136. Po 2003 m. vasario 17 d. sprendimo klaidų ištaisymo Forum 187 2003 m. gegužės 16 d. pateikė Teisingumo Teismui papildomą pareiškimą, kuriame nurodė, kad dėl šio sprendimo 2 straipsnio tekste Komisijos padarytos klaidos ji pateikė argumentų, kurie nebėra aktualūs. Ji paprašė, kad ši institucija padengtų dėl to patirtas išlaidas, nesvarbu, koks bus ieškinio dėl panaikinimo rezultatas.

137. Komisija prašo Teisingumo Teismo atmesti Forum 187 pareikštą ieškinį kaip akivaizdžiai nepriimtiną, arba, nepatenkinus pirmojo reikalavimo, kaip nepagrįstą. Ji taip pat prašo priteisti iš Forum 187 bylinėjimosi išlaidas.

138. Pradėsiu nuo Komisijos pareikšto prieštaravimo dėl Forum 187 ieškinio priimtinumo analizės.

2. Forum 187 ieškinio priimtinumas

a) Šalių argumentai

139. Komisija tvirtina, kad Forum 187 neturi teisės skųsti ne jai skirto 2003 m. vasario 17 d. sprendimo, nes šis sprendimas nėra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs.

140. Ji primena, kad tokia asociacija, kokia yra Forum 187 , yra įsteigta siekiant ginti tam tikros asmenų kategorijos kolektyvinius interesus ir kad aktas, darantis poveikį bendriesiems šios kategorijos asmenų interesams, nėra konkrečiai su ja susijęs. Forum 187 ieškinys galėtų būti priimtas, tik jei ši asociacija įrodytų, kad 2003 m. vasario 17 d. sprendimu buvo paveikti jos pačios interesai arba kad ji veikia kai kurių savo narių, kurie patys turi teisę pareikšti ieškinį, vardu.

141. Dėl pirmojo aspekto Komisija teigia, kad Forum 187 negali tvirtinti, jog 2003 m. vasario 17 d. sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs dėl to, kokį vaidmenį ji vaidino Belgijos valdžios institucijose ir dėl to, kad ji dalyvavo administracinėje procedūroje, po kurios buvo priimtas minėtas sprendimas.

142. Ji pažymi, jog, atsižvelgiant į sprendimą Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt‑Unternehmen ir Hapag‑Lloyd prieš Komisiją (36), vien to, kad per šią procedūą Forum 187 pateikė pastabas savo narių vardu, nepakanka, kad ji įgytų reikiamą teisę pareikšti ieškinį. Ji teigia niekada nepripažinusi, kad Forum 187 turi teisę derėtis savo narių vardu, ir kad ši asociacija neturi jokio oficialaus ar kone oficialaus statuso tarp Belgijos valdžios institucijų. Taigi Forum 187 statusas skiriasi nuo asociacijos, nagrinėtos byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas AIUFFASS ir AKT prieš Komisiją (37), statuso, kuri tekstilės pramonės sektoriuje užėmė ypatingą padėtį. Forum 187 vaidmuo nepanašus ir į Landbouwschap vaidmenį, kurios ieškinys sprendime Van der Kooy ir kt. prieš Komisiją (38) buvo pripažintas priimtinu ir kuri derėjosi su Nyderlandų vyriausybe dėl preferencinio dujų tarifo, kuris buvo pripažintas su Sutartimi nesuderinama valstybės pagalba.

143. Be to, Komisija teigia, kad Forum 187 negali tvirtinti, jog 2003 m. vasario 17 d. sprendimas kelia grėsmę jos egzistavimo pagrindui, nes šiuo sprendimu visiškai nereikalaujama, kad koordinavimo centrai nutrauktų Belgijoje savo veiklą.

144. Dėl antrojo aspekto Komisija teigia, kad jos sprendimas yra skirtas pagalbos sistemai, kuri taikoma tam tikrai įmonių kategorijai, o ne individualių priemonių visumai, suteikiančiai pagalbą vienai ar kelioms įvardytoms įmonėms. Taigi tai yra bendrojo taikymo priemonė, kuri taikoma objektyviai apibrėžtoms situacijoms ir sukelia teisinių pasekmių abstrakčiai apibrėžtų asmenų kategorijai. Komisijos teigimu, šis sprendimas taikytinas ne uždarai asmenų, kurių skaičius ir tapatybė yra žinomi arba juos galima nustatyti, grupei, o visoms esamoms, buvusioms ir būsimoms įmonėms, kurios galėtų pasinaudoti koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka.

145. Komisija pažymi, kad Forum 187 nenurodo jokios savybės, kuri leistų manyti, jog šis sprendimas yra susijęs su kai kuriais jos nariais „dėl tam tikrų jų ypatingų savybių arba dėl faktinių aplinkybių, kurios išskiria juos iš kitų asmenų ir todėl juos individualizuoja taip pat kaip ir asmenį, kuriam jis yra skirtas“, pagal formulę, įtvirtintą sprendime Plaumann prieš Komisiją (39) . Komisijos sprendimas yra susijęs su kiekviena šiuo metu koordinavimo centrą valdančia ar ketinančia jį įsteigti ateityje įmone tik dėl ypatingos objektyvios jos savybės, kaip esamo ar potencialaus ginčijamos apmokestinimo tvarkos naudotojo, taigi 2003 m. vasario 17 d. sprendimas nėra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs.

146. Be to, nė vienam Forum 187 nariui nei Belgijos valdžios institucijos, nustatydamos šią tvarką, nei Komisija, nagrinėdama ją, neskyrė ypatingo dėmesio. Komisija pažymi, kad Forum 187 narių padėtis yra kitokia nei individualios pagalbos, suteiktos pagal sektoriaus sistemą, gavėjų ir kad jie privalo ją grąžinti, kaip buvo nuspręsta bylose, kuriose buvo priimti sprendimai CETM prieš Komisiją (40), Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją (41) bei Italija prieš Komisiją (42) . Nagrinėjamoje byloje nė vienas Forum 187 narys neturėjo faktinės ir nustatytos teisės, kurią būtų paveikęs 2003 m. vasario 17 d. sprendimas. Šiuo aspektu Komisija pažymi, kad pereinamojo pobūdžio priemonės leido visiems koordinavimo centrams naudotis savo galiojančiu leidimu iki jo galiojimo pabaigos, išskyrus tuos, kurių leidimas galiojo ilgiau kaip iki 2010 m. gruodžio 31 dienos.

147. Būtent koordinavimo centrų, kurių leidimo galiojimas turėjo baigtis netrukus po 2003 m. vasario 17 d. sprendimo, padėtis nebuvo kitokia nei kitų Forum 187 narių, kad būtų galima juos individualizuoti taip pat kaip ir asmenį, kuriam yra skirtas sprendimas. Kai apmokestinimo tvarkoje nustatyta lengvata yra ribotos trukmės, neišvengiama, kad visi leidimai nesibaigs tuo pačiu metu. Data, kai baigiasi šis leidimas, yra objektyvus veiksnys, kuris parodo, kad bendra priemonė padaro poveikį šiems centrams, tačiau toks poveikis gali būti skirtingas. Be to, Komisija pabrėžia, kad šie centrai neįgijo teisės pratęstisavo leidimą. Klausimas, ar jie galėjo turėti teisėtų lūkesčių dėl savo leidimo pratęsimo, yra vienas esminių klausimų.

148. Galiausiai iš Forum 187 narių nėra atimta teisė kreiptis į teismą, nes jie galėtų ginčyti Belgijos teismuose bet kokią nacionalinių valdžios institucijų priimtą priemonę, kuri daro poveikį jų padėčiai apmokestinimo požiūriu. Jie galėtų ginčyti 2003 m. vasario 17 d. sprendimo teisėtumą pagal šią procedūrą.

149. Forum 187 ginčija šį Komisijos pareikštą prieštaravimą dėl priimtinumo ir teigia, kad jos ieškinys turi būti pripažintas priimtinu dėl dviejų motyvų. Pirma, Komisijos sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su kai kuriais jos nariais. Tai trisdešimt centrų, kurių leidimai pratęsti 2001 m. ir 2002 m. ir kurie galės naudotis ginčijama apmokestinimo tvarka iki 2010 m. gruodžio 31 d., ir aštuoni centrai, kurių prašymai pratęsti leidimus Komisijos sprendimo priėmimo dieną buvo nagrinėjami ir kurie pagal šį sprendimą nebegali jais naudotis(43) .

150. Antra, Forum 187 teigia, jog Komisijos sprendimas su ja susijęs dėl to, kad ji yra Belgijos valdžios institucijų pripažinta koordinavimo centrams atstovaujanti institucija, turinti kone oficialų statusą, kaip tai įrodo prie jos atsiliepimo į prieštaravimą dėl priimtinumo pridėti dokumentai. Ji pažymi, kad glaudžiai bendradarbiavo su šiomis valdžios institucijomis, kai Komisija ir elgesio kodekso grupė tyrė koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką, ir kad Belgijos vyriausybė nuolat prašė jos informuoti savo narius apie padėties pokyčius. Taigi, atsižvelgiant į minėtame sprendime Van der Kooy ir kt. prieš Komisiją Teisingumo Teismo nustatytus principus, Komisijos sprendimas buvo konkrečiai susijęs su Forum 187 .

151. Forum 187 taip pat teigia, jog Komisijos sprendimas yra konkrečiai susijęs su ja dėl to, kad jis daro poveikį jos egzistavimo pagrindui. Jei nebūtų jokios pakeičiančios apmokestinimo tvarkos, daugeliui koordinavimo centrų kiltų klausimas, ar pasilikti Belgijoje.

152. Galiausiai Forum 187 pažymi, kad ji buvo svarbi vykstant Komisijos administracinei procedūrai ir kad ši tiesiogiai pranešė jai apie savo sprendimą.

b) Vertinimas

153. Kaip buvo pažymėta per diskusijas ir kaip matyti iš teismų praktikos, tokia asociacija, kokia yra Forum 187 , kuri yra įpareigota ginti įmonių kolektyvinius interesus, iš esmės turi teisę pareikšti ieškinį dėl galutinio Komisijos sprendimo valstybės pagalbos srityje panaikinimo tik dviem atvejais. Jos ieškinys yra priimtinas, jei, pirma, jos atstovaujamos įmonės arba kai kurios iš jų pačios turi teisę pareikšti individualų ieškinį(44) . Tuomet laikoma, kad asociacija veikia vietoj savo narių. Antra, jos ieškinys taip pat yra priimtinas, jei ji gali įrodyti, kad pati yra suinteresuota pareikšti ieškinį. Teismų praktika patvirtina, kad taip galėtų būti tuo atveju, jei, pavyzdžiui, aktas, kurį prašoma panaikinti, turėjo įtakos asociacijos, kaip derybininkės, pozicijai(45) .

154. Šis kolektyvinius interesus ginančios asociacijos ieškinio priimtinumo Bendrijos teisme apibrėžimas kyla iš EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos, kuri, priminsiu, nustato kiekvieno fizinio arba juridinio asmens ieškiniui dėl sprendimo, kuris nėra jam skirtas, panaikinimo dvigubą sąlygą – kad šis sprendimas būtų tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs. Jei nagrinėjamas aktas šių sąlygų neatitinka, fizinio arba juridinio asmens pareikštas ieškinys dėl jo panaikinimo yra nepriimtinas. Be to, abi reikalaujamos sąlygos yra susijusios su viešąja tvarka, todėl Bendrijos teismas turi iškelti šį priimtinumo klausimą savo iniciatyva(46) .

155. Taigi kolektyvinius interesus ginančios asociacijos ieškinys dėl sprendimo, kuris nėra jai skirtas, panaikinimo gali būti priimtas, tik jei šis sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su ja arba jos nariais. Atsižvelgiant į nusistovėjusią teismų praktiką darytina išvada, kad asociacijos ieškinys dėl tokio akto, pareikštas ginant jos atstovaujamų įmonių bendrus ir kolektyvinius interesus, yra nepriimtinas(47) . Taip siekiama išvengti, kad, sukurdami tokią asociaciją, asmenys negalėtų apeiti EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos reikalavimų(48) .

156. Būtent atsižvelgiant į šiuos argumentus reikia vertinti Forum 187 pareikšto ieškinio dėl Komisijos sprendimo panaikinimo priimtinumą. Todėl pradėsiu nuo analizės, ar šis ieškinys yra priimtinas dėl to, kad šiuo sprendimu buvo padarytas poveikis pačios asociacijos interesams.

i) Dėl Forum 187 ieškinio priimtinumo tiek, kiek sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs

157. Forum 187 teigia, kad Komisijos sprendimas yra konkrečiai susijęs su ja, nes, pirma, šis sprendimas turėjo įtakos jos, kaip derybininkės, pozicijai ir, antra, jis sukėlė grėsmę pačiam jos egzistavimui. Manau, kad negalima pritarti nė vienam iš Forum 187 argumentų.

158. Visų pirma aptariant jos, kaip derybininkės, pozicijai padarytą įtaką reikia priminti, kad šį kriterijų Teisingumo Teismas išnagrinėjo minėtame sprendime Van der Kooy ir kt. prieš Komisiją , kurio faktinės aplinkybės yra ypatingos.

159. Byloje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, Teisingumo Teismas konstatavo, kad Komisija sprendimu, kuriuo šiltnamių augintojų lengvatinis dujų tarifas buvo pripažintas su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba, padarė poveikį Nyderlandų viešosios teisės organizacijos Landbouwschap , įgaliotos ginti žemės ūkio subjektų interesus, derybinei pozicijai ne tik todėl, kad ši organizacija aktyviai dalyvavo Komisijos pradėtame formalaus tyrimo procese, bet ir todėl, kad ji derėjosi dėl šių tarifų su tiekėju, taip pat buvo viena iš šiuos tarifus nustatantį susitarimą pasirašiusių šalių ir, Komisijai priėmus sprendimą, buvo įpareigota pradėti naujas derybas ir sudaryti naują susitarimą. Taigi tam tikra prasme Landbouwschap buvo nagrinėjamos nacionalinės sistemos bendraautorė.

160. Byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas CIRFS ir kt. prieš Komisiją , esant kitokioms faktinėms aplinkybėms, Teisingumo Teismas taip pat pripažino, jog asociacijos ieškinys buvo priimtinas dėl to, kad buvo padarytas poveikis jos, kaip derybininkės, pozicijai. Šioje byloje Teisingumo Teismui ieškinį pareiškė CIRFS , pagrindinius tarptautinius sintetinio pluošto gamintojus jungianti asociacija, ginčydama sprendimą, kuriuo Komisija nusprendė, kad apie valstybės narės suteiktą pagalbą neturėjo būti iš anksto pranešta, nes šiai pagalbai nebuvo taikoma valstybių narių įvesta „tvarka“ teikiant pagalbą sintetinio pluošto Bendrijos sektoriuje, nustatyta šios institucijos pranešime.

161. Teisingumo Teismas konstatavo, kad CIRFS kaip derybininkės pozicijai buvo padarytas poveikis, nes ši asociacija, atstovaudama pagrindinių tarptautinių sintetinio pluošto gamintojų interesams, atliko tam tikrus veiksmus šios veiklos rūšies sektoriaus restruktūrizavimo politikos srityje ir pirmiausia buvo Komisijos partnerė nustatant valstybės pagalbos teikimo šiame sektoriuje tvarką, ją pratęsiant ir pritaikant. Taigi CIRFS kartu su Komisija aktyviai dalyvavo rengiant pagalbos teikimui atitinkamame sektoriuje taikomą tvarką.

162. Kaip Teisingumo Teismas neseniai konstatavo sprendime Komisija prieš Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (49), dalyvavimas formalaus tyrimo procese ginant asociacijos atstovaujamų subjektų kolektyvinius interesus neįrodo, kad nagrinėjamas sprendimas padarė poveikį asociacijai dėl jos pačios interesų(50) . Kad tokios asociacijos, kaip derybininkės, pozicijai buvo padarytas poveikis, gali būti laikoma, tik jei ji aktyviai dalyvavo priimant nagrinėjamą nacionalinę priemonę, kaip nustatyta minėtame sprendime Van der Kooy ir kt. prieš Komisiją , arba priimant jai taikomą teisinę tvarką, kaip CIRFS dalyvavo priimant tvarką, taikomą atitinkamame veiklos sektoriuje teikiamai pagalbai.

163. Tačiau Forum 187 pateikti duomenys neįrodo, kad jos dalyvavimas buvo tokio lygio. Žinoma, šie duomenys įrodo, jog ji palaikė ryšius su Belgijos valdžios institucijomis, kad būtų tinkamai taikoma nagrinėjama apmokestinimo tvarka. Tačiau iš jų nematyti, kad ji būtų dalyvavusi nustatant ginčijamoje tvarkoje numatytų įvairių priemonių, kurias Komisija pripažino valstybės pagalba, turinį. Ji nesiderėjo ir nepasirašė susitarimo, nustatančio koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką. Ji nebuvo įpareigota pradėti naujas derybas ir sudaryti naują susitarimą dėl šių nuostatų, kad įgyvendintų ginčijamą sprendimą(51) . Todėl nemanau, kad 2003 m. vasario 17 d. sprendimas galėjo turėti įtakos „jos, kaip derybininkės, pozicijai“.

164. Dėl argumento, kad Komisijos sprendimas sukėlė grėsmę pačiam Forum 187 egzistavimui, jei jis būtų pagrįstas, būtų galima pripažinti, jog šios asociacijos ieškinys yra priimtinas, nes taip būtų padarytas poveikis jos pačios interesams. Tačiau, mano nuomone, nagrinėjamoje byloje šis argumentas yra nepagrįstas dėl šių priežasčių.

165. Forum 187 teigia, kad, jei nebus pakeičiančios tvarkos, Komisijos sprendimo poveikis bus toks, jog koordinavimo centrai bus priversti nutraukti savo veiklą Belgijoje. Tačiau, kaip pažymi Komisija, 2003 m. vasario 17 d. sprendimas nedraudžia šiems centrams Belgijoje vykdyti veiklos ir nenustato jos apribojimų. Jis yra taikomas apmokestinimo tvarkai, kuri taikoma šiems centrams, ir nedraudžia Belgijos Karalystei nustatyti pakeičiančios apmokestinimo tvarkos. Be to, Forum 187 antrajame ieškinio pagrinde dėl EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimo teigia, kad nagrinėjamoje tvarkoje numatytos ir valstybės pagalba Komisijos pripažintos įvairios mokesčių priemonės nesuteikia šiems centrams ekonominio pranašumo. Esant šioms sąlygoms sunku pripažinti, kad dėl šios apmokestinimo tvarkos panaikinimo visi koordinavimo centrai ar didelė jų dalis nutrauktų savo veiklą šioje valstybėje narėje.

166. Todėl manau, jog 2003 m. vasario 17 d. sprendimas nėra konkrečiai susijęs su Forum 187 , kad tai turėtų įtakos jos pačios interesams.

167. Dabar reikia išnagrinėti, ar Forum 187 ieškinys dėl panaikinimo yra priimtinas todėl, kad kai kurie jos nariai turi teisę patys pareikšti tokį ieškinį Bendrijos teismui.

ii) Dėl Forum 187 ieškinio priimtinumo tiek, kiek ji pakeičia kai kuriuos savo narius

168. Forum 187 teigia, kad jos ieškinys turi būti pripažintas priimtinu, nes ji atstovauja dviem koordinavimo centrų grupėms, o Komisijos sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su jomis susijęs. Pirma, tai trisdešimt centrų, kurių leidimas buvo pratęstas 2001 m. arba 2002 m. ir kurių atžvilgiu šis sprendimas apriboja ginčijamos apmokestinimo tvarkos taikymą iki 2010 m. gruodžio 31 d., ir, antra, aštuoni centrai, kurių prašymai pratęsti leidimą buvo nagrinėjami sprendimo priėmimo metu ir kuriems dėl šio sprendimo leidimas nebegalėjo būti pratęstas.

169. Kaip Teisingumo Teismas aiškiai patvirtino sprendime Codorniu prieš Tarybą (52), tai, kad Bendrijos aktas yra bendrojo taikymo, nepaneigia to, jog su kai kuriais ūkio subjektais jis gali būti tiesiogiai ir konkrečiai susijęs ir būti sprendimas jų atžvilgiu. Nagrinėjamoje byloje tai, kad Komisijos sprendimas ūkio subjektams yra bendrojo taikymo priemonė tiek, kiek koordinavimo centrams, t. y. bendrai ir abstrakčiai apibrėžiamai ūkio subjektų kategorijai, taikomą apmokestinimo tvarką jis pripažįsta nesuderinama su Bendrijos teise, nepaneigia to, jog su kai kuriais iš šių centrų jis gali būti tiesiogiai ir konkrečiai susijęs dėl jiems būdingų ypatingų savybių.

170. Komisija neginčija EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje reikalaujamos pirmosios sąlygos, pagal kurią 2003 m. vasario 17 d. sprendimas turi būti tiesiogiai susijęs su Forum 187 atstovaujamoms dviem grupėms priklausančiais centrais. Aš taip pat manau, kad ši sąlyga yra įvykdyta. Iš teismų praktikos matyti, kad skundžiamas aktas yra tiesiogiai susijęs su fiziniais ar juridiniais asmenimis tada, kai šis aktas nesuteikia už jo įgyvendinimą atsakingai institucijai jokios diskrecijos ir, pagal įprastą formuluotę, jo „įgyvendinimas yra automatiškas bei kyla tik iš Bendrijos teisės, netaikant kitų tarpinių taisyklių“(53) .

171. Taip yra ir nagrinėjamu atveju, nes Komisijos sprendimas, koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką pripažinęs nesuderinama su bendrąja rinka, uždraudė Belgijos Karalystei toliau ją taikyti centrams, kurių leidimo galiojimas baigiasi nuo 2003 m. vasario 17 d., ir nustatė, kad iki šios dienos pratęsti leidimai negali galioti ilgiau kaip iki 2010 m. gruodžio 31 dienos. Taigi Belgijos valdžios institucijos neturi jokios diskrecijos šioms nuostatoms įgyvendinti.

172. Tačiau nagrinėjamoje byloje diskutuojama dėl to, ar Komisijos sprendimas turi būti laikomas konkrečiai susijusiu su centrais, priklausančiais Forum 187 nurodytoms dviem grupėms. Taigi reikia nustatyti, ar, vadovaujantis minėtame sprendime Plaumann prieš Komisiją Teisingumo Teismo nustatytais ir nusistovėjusioje teismų praktikoje(54) patvirtintais kriterijais, 2003 m. vasario 17 d. sprendimas daro šioms dviem grupėms poveikį dėl tam tikrų jų ypatingų savybių arba dėl faktinių aplinkybių, kurios išskiria jas iš kitų asmenų ir todėl jas individualizuoja „taip pat kaip ir asmenį, kuriam jis yra skirtas“.

173. Kaip primena Komisija, akto bendrojo taikymo kai kuriems ūkio subjektams nepaneigia vien tai, kad jiems daroma įtaka yra didesnė ar kitokia nei kitiems subjektams. Iš tiesų bendroji nuostata yra tokio pobūdžio, kad vienodas jos taikymas atitinkamus asmenis gali paveikti skirtingai, atsižvelgiant į jų situacijos ypatybes. Ypatingoje valstybės pagalbos srityje iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, jog iš principo įmonė negali ginčyti Komisijos sprendimo, kuriuo uždraudžiama sektoriaus pagalbos sistema, jei šis sprendimas yra susijęs su ja tik dėl to, kad ji priklauso aptariamam sektoriui ir yra potenciali šios pagalbos gavėja(55) .

174. Tačiau iš teismų praktikos taip pat matyti, kad jei ginčijamas teisės aktas paveikia grupę asmenų, kurie buvo nustatyti arba kuriuos buvo galima nustatyti priimant šį aktą dėl šios grupės nariams būdingų kriterijų, šis aktas gali būti laikomas konkrečiai susijusiu su šiais asmenimis tiek, kiek jie sudaro apibrėžtą ūkio subjektų grupę(56) .

175. Tokių asmenų ieškiniai taip pat buvo pripažinti priimtinais, kai skundžiamas aktas pakeisdavo ieškovo teises atgaline data. Teisingumo Teismas taip nusprendė minėtame sprendime Toepfer ir Getreide‑Import prieš Komisiją, kuriame pirmą kartą pripažino, kad valstybei narei skirtas sprendimas galėjo būti konkrečiai susijęs su asmeniu(57) . Tokį požiūrį jis patvirtino ir sprendime Bock prieš Komisiją (58), taip pat sprendimuose Agrikola commerciale olio ir kt. prieš Komisiją bei Savma prieš Komisiją (59) .

176. Sprendime CAM prieš Komisiją (60) Teisingumo Teismas taip pat pripažino, kad ieškovė turėjo teisę pareikšti ieškinį, nes skundžiama priemonė yra susijusi su situacija, buvusia jos priėmimo metu, ir neleidžia naudotis įgytomis teisėmis būsimuose sandoriuose(61) .

177. Darytina išvada, kad kai Bendrijos teisės aktas panaikina asmenų anksčiau įgytas teises, šie asmenys turi teisę ginčyti šio teisės akto teisėtumą Bendrijos teisme.

178. Atsižvelgdamas į šią teismų praktiką, manau, kad turi būti pripažinta, jog Komisijos sprendimas yra konkrečiai susijęs su koordinavimo centrais, kurių leidimas buvo pratęstas 2001 m. ir 2002 metais.

179. Iš tiesų pagal nagrinėjamą apmokestinimo tvarką šių centrų leidimo pratęsimas 2001 m. ir 2002 m. suteikė jiems teisę naudotis šia tvarka dešimt metų, o Komisijos sprendimu šis terminas buvo apribotas iki 2010 m. gruodžio 31 dienos. Taigi šių centrų teisės, kurias jie įgijo pagal Belgijos apmokestinimo tvarką ir ankstesnius Komisijos sprendimus, pagal kuriuos ši tvarka neprieštaravo Bendrijos teisei valstybės pagalbos srityje, 2003 m. vasario 17 d. sprendimu buvo sumažintos.

180. Be to, tokioje padėtyje esančių centrų skaičius galėjo būti žinomas šio sprendimo priėmimo metu ir jis negali padidėti. Taigi jie sudaro apibrėžtą grupę, arba, pagal teismų praktiką, uždarą ūkio subjektų grupę, kuriai Komisijos sprendimas padarė ypatingą poveikį.

181. Galiausiai, mano nuomone, šių centrų teisę pareikšti ieškinį taip pat galima kildinti iš minėtų sprendimų Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją bei Italija prieš Komisiją . Šiuose sprendimuose buvo konstatuota, kad turi būti laikoma, jog Komisijos sprendimas, pripažįstantis šią pagalbos sistemą nesuderinama su bendrąja rinka ir nurodantis iš kiekvieno gavėjo išieškoti pagal šią sistemą suteiktas sumas, yra konkrečiai susijęs su įmone, kuriai pagalba buvo suteikta pagal sektoriaus sistemą. Teisingumo Teismas nusprendė, kad šis sprendimas buvo susijęs su įmone ne tik todėl, kad ji buvo nagrinėjamo veiklos sektoriaus įmonė, potencialiai galinti pasinaudoti ginčijama pagalbos sistema, bet ir todėl, kad ji faktiškai gavo pagal šią sistemą suteiktą individualią pagalbą(62) .

182. Manau, kad ši teismų praktika taikytina ir nagrinėjamai bylai. Kaip ir ieškovių bylose, kuriose buvo priimti minėti sprendimai, atveju, Komisijos sprendimas yra susijęs su koordinavimo centrais, kurių leidimų, pratęstų 2001 m. ir 2002 m., trukmė buvo apribota iki 2010 m. gruodžio 31 d., ne tik todėl, kad jie potencialiai gali pasinaudoti ginčijama apmokestinimo tvarka, bet ir todėl, kad faktiškai jie pasinaudojo šia tvarka, kai buvo pratęstas individualus jų leidimas.

183. Dėl visų šių argumentų manau, kad Forum 187 ieškinys yra priimtinas, nes ji atstovauja trisdešimčiai centrų, kurių teisės pasinaudoti ginčijama tvarka laiko atžvilgiu buvo apribotos iki 2010 m. gruodžio 31 dienos.

184. To pakanka, jog būtų galima pateisinti Forum 187 ieškinio dėl 2003 m. vasario 17 d. sprendimo tiek, kiek juo pripažįstama, kad koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba, panaikinimo priimtinumą.

185. Tačiau Forum 187 taip pat prašo iš dalies panaikinti 2003 m. vasario 17 d. sprendimą tiek, kiek jame nenumatytos pereinamojo pobūdžio priemonės centrams, kurių leidimo galiojimas baigėsi 2003 m., po vasario 17 d., ir 2004 metais. Tačiau iš Forum 187 atstovaujamų dviejų koordinavimo centrų grupių, kurios, jos nuomone, galėtų pačios tiesiogiai pareikšti ieškinį Bendrijos teismui, tik aštuoni centrai, kurių prašymai pratęsti leidimą buvo nagrinėjami tuo metu, kai buvo priimtas 2003 m. vasario 17 d. sprendimas, yra suinteresuoti pateikti tokį prašymą.

186. Iš tiesų šio sprendimo panaikinimas iš dalies tiek, kiek jame nenumatytos pereinamojo pobūdžio priemonės koordinavimo centrams, kurių leidimo galiojimas baigėsi 2003 m., po vasario 17 d. ir 2004 m., nesuteiktų jokios naudos centrams, kurių leidimas buvo pratęstas 2001 m. arba 2002 metais. Ieškinys dėl panaikinimo, pareikštas fizinio ar juridinio asmens, yra priimtinas tik tuo atveju, kai šis ieškovas yra suinteresuotas skundžiamo akto panaikinimu, ir toks suinteresuotumas reiškia, kad tam tikrais atvejais dėl ieškinio baigties atsiras nauda jį pareiškusiai šaliai(63) . Be kita ko, intereso pareikšti ieškinį nebuvimas yra pagrindas nepriimti ieškinio dėl viešosios tvarkos sumetimų(64) .

187. Taigi šio alternatyvaus Forum 187 reikalavimo priimtinumas priklauso nuo sąlygos, ar šie aštuoni centrai taip pat galėtų pareikšti ieškinį. Aplinkybė, kad šį reikalavimą iš dalies panaikinti Komisijos sprendimą apima Belgijos Karalystės reikalavimas, kurio priimtinumas nebuvo ginčijamas ir negalėtų būti ginčijamas(65), neatleidžia nuo jo nagrinėjimo jei prireikus Forum 187 pagrindinis reikalavimas būtų atmestas ir reikėtų priimti sprendimą dėl jos alternatyvaus reikalavimo.

188. Jei taip atsitiktų, taip pat manau, kad Forum 187 ieškinys yra priimtinas, nes koordinavimo centrai, kurių prašymas dėl pratęsimo buvo nagrinėjamas tuo metu, kai buvo pranešta apie Komisijos sprendimą, turi teisę pareikšti Bendrijos teismui ieškinį dėl šio sprendimo panaikinimo.

189. Asmenų grupės narių, kurie buvo nustatyti arba kuriuos buvo galima nustatyti priimant skundžiamą aktą dėl šios grupės nariams būdingų kriterijų, pareikštas ieškinys buvo pripažintas priimtinu, nes Bendrijos teisės aktas, kuriuo remiantis buvo priimtas šis aktas, aiškiai nustatė jį priėmusiai institucijai pareigą atsižvelgti į ypatingą ieškovų padėtį(66) .

190. Mano nuomone, šią teismų praktiką galima pritaikyti koordinavimo centrams, kurių prašymai dėl jų leidimo pratęsimo buvo nagrinėjami tuo metu, kai buvo priimtas 2003 m. vasario 17 d. sprendimas.

191. Pirma, šie centrai yra uždaros grupės, kaip apibrėžta teismų praktikoje, dalis, kurios nariams Komisijos sprendimas padarė ypatingą poveikį. Priminsiu, kad šis sprendimas numato, jog 2000 m. gruodžio 31 d. leidimą turėję centrai, kurių individualus leidimas galioja 2003 m. vasario 17 d., gali juo naudotis iki galiojimo termino pabaigos, bet ne ilgiau kaip iki 2010 m. gruodžio 31 dienos. Jame taip pat nustatyta, kad leidimai, kurių galiojimas baigiasi iki 2010 m. gruodžio 31 d., negali būti pratęsti, net ir laikinai. Taigi centrai, 2000 m. gruodžio 31 d. turėję leidimą, kurių dešimties metų terminas turėjo baigtis tarp 2003 m. vasario 17 d. ir 2010 m. gruodžio 31 d., sudarė grupę, kurią buvo nesunku nustatyti Komisijos sprendimo priėmimo metu ir kuri negalėjo padidėti jį priėmus.

192. Be to, šiems centrams buvo padarytas ypatingas poveikis, palyginti su kitais koordinavimo centrais ir bendrovėmis, kurios galėtų įsteigti tokius centrus. Jų padėtis yra ypatinga dėl to, kad jie turi dešimties metų trukmės leidimą, kuris baigiasi laikotarpiui nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d., kad pagal Belgijos teisės aktus, kurie buvo nagrinėjami 1984 m. ir 1987 m. Komisijos priimtuose sprendimuose, jis buvo pratęstinas ir kad pagal Komisijos sprendimą jis nebegali būti pratęstas.

193. Antra, kaip matyti iš minėto sprendimo Sofrimport prieš Komisiją (67) ir kaip Teisingumo Teismas patvirtino minėtame sprendime Antillean Rice Mills ir kt. prieš Komisiją (68), esminis veiksnys vertinant, ar su asmenimis, kuriems bendrojo taikymo aktas padarė ypatingą poveikį, šis aktas yra konkrečiai susijęs, yra Bendrijos teisės jiems suteikiama apsauga. Forum 187 nurodo teisėtų lūkesčių apsaugos principą ir teigia, jog atitinkami koordinavimo centrai turėjo tokį lūkestį, kad jų leidimas bus pratęstas.

194. Neatrodo abejotina, jog toks bendrasis principas, kaip antai teisėtų lūkesčių apsaugos principas, galėtų suteikti tokią apsaugą, kad ieškovai būtų išskirti iš kitų asmenų, kaip tai gali padaryti tiesioginė Bendrijos teisės akto nuostata, kuria remiantis buvo priimtos skundžiamos priemonės ir kuri įpareigoja aptariamą teisės aktą priėmusią instituciją atsižvelgti į ypatingą jų padėtį, kaip Teisingumo Teismas konstatavo minėtuose sprendimuose Piraiki‑Patraiki ir kt. prieš Komisiją ir Sofrimport prieš Komisiją . Bendrojo principo garantuojama apsauga gali būti veiksnys, išskiriantis ieškovą iš kitų asmenų ir leidžiantis tiesiogiai pareikšti ieškinį dėl panaikinimo Bendrijos teismui(69) .

195. Žinoma, kaip pažymi Komisija, klausimas, ar koordinavimo centrai galėjo turėti teisėtų lūkesčių, kad jų leidimas bus pratęstas, yra susijęs su ginču dėl esmės. Tačiau ieškinio priimtinumo analizės etape manau, kad pakanka konstatuoti, jog nuo 2003 m. vasario 17 d. sprendimo šimtas septynioliktos iki šimtas dvidešimtos konstatuojamosios dalies Komisija išanalizavo, kokių teisėtų lūkesčių galėjo turėti koordinavimo centrai, pranešimo apie šį sprendimą metu turėję galiojantį leidimą. Tai, kad Komisija ėmėsi tokios analizės, puikiai parodo, jog teisėtų lūkesčių apsaugos principas suteikė šiems centrams ypatingą apsaugą, palyginti su visais kitais koordinavimo centrais ir tarptautinių grupių bendrovėmis, kurios galėtų įsteigti tokius centrus.

196. Mano nuomone, to pakanka, kad koordinavimo centrai, kurių leidimo galiojimas baigiasi laikotarpiui nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d., būtų išskirti iš kitų subjektų, su kuriais buvo susijęs Komisijos sprendimas. Taigi šie centrai sudaro uždarą grupę, pakankamai išskirtą iš kitų šių ūkio subjektų, ir, vadovaudamiesi teisėtų lūkesčių apsaugos principu, naudojasi ypatinga apsauga, kurią jie gali ginti pareikšdami ieškinį Bendrijos teismui.

197. Todėl aš manau, kad reikia pripažinti antrosios koordinavimo centrų grupės, kurią Forum 187 nurodo atstovaujanti šioje byloje, teisę pareikšti ieškinį.

3. Ieškinių esmės analizė

198. Kadangi Forum 187 ieškinys yra platesnis už Belgijos Karalystės ieškinį, nes juo siekiama panaikinti visą 2003 m. vasario 17 d. sprendimą, pradėsiu nuo šio prašymo analizės.

199. Prireikus toliau nagrinėsiu Forum 187 ir Belgijos Karalystės prašymus iš dalies panaikinti Komisijos sprendimą tiek, kiek jame nenumatytos pereinamojo pobūdžio priemonės centrams, kurių leidimas baigia galioti nuo 2003 m. vasario 17 dienos.

a) Forum 187 prašymas panaikinti visą 2003 m. vasario 17 d. sprendimą

200. Šiam prašymui dėl panaikinimo pagrįsti Forum 187 pateikia tris ieškinio pagrindus. Nurodydama pirmąjį ieškinio pagrindą ji tvirtina, kad šis sprendimas neturi teisinio pagrindo ir pažeidžia teisinio saugumo principą, nes prieštarauja ankstesniems sprendimams, priimtiems daugiau kaip prieš penkiolika metų. Antruoju ieškinio pagrindu Forum 187 teigia, kad Komisija, koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką pripažindama valstybės pagalba, pažeidė EB 87 straipsnio 1 dalį. Paskutiniuoju pagrindu Forum 187 tvirtina, kad šis sprendimas buvo nepakankamai motyvuotas, nes nebuvo nurodyti motyvai, dėl kurių Komisija atšaukė savo ankstesnius sprendimus.

i) Ieškinio pagrindas, kad sprendimas neturi teisinio pagrindo ir pažeistas teisinio saugumo principas

– Šalių argumentai

201. Forum 187 teigia, jog teisinio saugumo principas reikalauja, kad Komisija laikytųsi savo sprendimų ir kad sąlygos, kurioms esant ji gali atšaukti neteisėtą sprendimą, yra labai ribotos. Pasak šios asociacijos, savo sprendimui pradėti formalaus tyrimo procesą pagrįsti Komisija nurodė du pagrindus, t. y. Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkto v papunktį ir savo bendrąją kompetenciją ištaisyti ankstesnę klaidą. 2003 m. vasario 17 d. sprendime Komisija dar nurodė EB 87 ir 88 straipsnius. Forum 187 teigia, kad šis sprendimas neturi teisinio pagrindo, nes jis negalėjo būti priimtas remiantis nė vienu iš šių pagrindų.

202. Forum 187 nuomone, Reglamentas Nr. 659/1999 negali būti teisiniu pagrindu, nes šio reglamento 1 straipsnio b punkto v papunktyje, kuris apibrėžia „esamos pagalbos“ sąvoką, nustatyta, kad priemonė, kuri nebuvo pagalba, galėtų tapti esama pagalba, jei vystytųsi bendroji rinka. Ši nuostata nebūtų taikoma, jei Komisija norėtų pakeisti savo vertinimą, kad tam tikra priemonė nėra valstybės pagalba.

203. Forum 187 teigia, kad dėl dviejų priežasčių Komisija negalėjo grįsti savo sprendimo ir EB 87, ir 88 straipsniais. Pirma, ji pradėjo formalaus tyrimo procesą remdamasi tik Reglamentu Nr. 659/1999 ir negali sprendimo, kuriuo šis procesas užbaigiamas, priimti remdamasi kitu teisiniu pagrindu. Antra, šie straipsniai nesuteikia Komisijai platesnės kompetencijos, nei numatyta Reglamente Nr. 659/1999, kuris nustato išsamų šios institucijos įgaliojimų sąrašą. Kadangi koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka neįeina į šiame reglamente apibrėžtą „esamos pagalbos“ sąvoką, ji negali teigti, kad 2003 m. vasario 17 d. sprendimą priėmė remdamasi EB 88 straipsnio 1 dalimi.

204. Galiausiai Forum 187 teigia, kad Komisija negali teigti, jog ištaisė klaidingą sprendimą praėjus daugiau kaip penkiolikai metų nuo jo priėmimo. Pagal teismų praktiką teisė ištaisyti klaidą turėtų būti įgyvendinama per protingą terminą. Daugiau nei po penkiolikos metų atšaukusi savo sprendimą, pagal kurį ginčijama apmokestinimo tvarka nėra valstybės pagalba, Komisija pažeidė teisinio saugumo principą pirmiausia dėl to, kad ji turi laikytis savo ankstesnių sprendimų vientisumo. Be to, ji nepateikė jokių paaiškinimų, pateisinančių tokį ilgą delsimą. Galiausiai Komisija negali remtis tuo, kad jos sprendimas neturi atgalinio poveikio. Pasak Forum 187 , 2003 m. vasario 17 d. sprendimas būtinai sukelia atgal galiojančias pasekmes dėl investicijų į koordinavimo centrus dydžio.

205. Atsakydama į š iuos argumentus, Komisija teigia turėjusi teisę pakeisti savo vertinimą, kad ginčijama apmokestinimo tvarka nėra valstybės pagalba, laikydamasi teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių principų bei atsižvelgdama į įgytas teises. Ši kompetencija išvestina iš jos teisės nuolat kontroliuoti esamą pagalbą, kuri leidžia jai ateityje peržiūrėti sprendimą, kuriuo pagalba pripažįstama suderinama su bendrąja rinka. Dėl procedūros, kurią reikia vykdyti, Komisijos nuomone, yra akivaizdu, kad ginčijama tvarka negalėjo būti laikoma nauja pagalba ir analogijos būdu turėjo būti taikoma procedūra, taikoma esamos pagalbos kontrolei.

– Vertinimas

206. Visų pirma, mano nuomone, reikia pažymėti, kad 2003 m. vasario 17 d. sprendimu Komisija neatšaukia savo ankstesnių sprendimų dėl koordinavimo centrų apmokestinimo tvarkos. Iš tiesų ji nei šio sprendimo motyvuojamojoje, nei rezoliucinėje dalyse nenurodo, kad jos 1984 m. ir 1987 m. sprendimai bei 1990 m. atsakymas į Parlamento nario klausimą turi būti panaikinti atgaline data ir kad 2003 m. vasario 17 d. sprendimu siekiama juos pakeisti. Jei taip būtų, be abejo, toks sprendimas prieštarautų teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principams.

207. Jei institucija turi teisę atgaline data atšaukti sprendimą, kuris jai atrodo klaidingas, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad jis turi būti atšauktas per protingą terminą ir kad ji turi atsižvelgti į tai, kiek asmenys, kuriems buvo skirtas nagrinėjamas aktas, galėjo pasitikėti jo teisėtumu(70) . Akivaizdu, kad šios sąlygos nebūtų patenkintos, jei po 19 metų, taigi kai valstybė narė, kuriai buvo skirti jos ankstesni sprendimai, įgyvendino šią tvarką, Komisija panorėtų atgaline data panaikinti savo vertinimą, kad koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka nėra valstybės pagalba.

208. Iš tiesų iš 2003 m. vasario 17 d. sprendimo turinio ir bylos medžiagos matyti, kad jis buvo priimtas po to, kai Komisija nusprendė atlikti naują koordinavimo centrų apmokestinimo tvarkos tyrimą, taikydama jam esamos pagalbos kontrolės procedūrą, o tai reiškia, jog galutinis jos sprendimas negali turėti atgalinio poveikio. Iš jo turinio taip pat matyti, kad Komisija manė, jog nuo šiol ši tvarka yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba.

209. Taigi nagrinėjant šį ieškinio pagrindą, reikia nustatyti, ar Komisija turėjo teisę pakeisti vertinimą dėl to, kad ši bendrojo taikymo tvarka, iš esmės nepakeista po ankstesnių jos vertinimų 1984 m., 1987 m. ir 1990 m., yra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, ir, jei atsakymas būtų teigiamas, ar Komisija galėjo pagrįstai taikyti esamos pagalbos sistemoms taikomą procedūrą.

210. Žinoma, teisinio saugumo principas reikalauja, jog Bendrijos teisė būtų aiški ir kad teisės subjektai galėtų numatyti jos taikymą(71) . Juo siekiama užtikrinti iš Bendrijos teisės kylančių situacijų ir teisinių santykių numatomumą(72) . Šis principas taikomas ypač griežtai, kai antrinės teisės aktas gali sukelti finansinių pasekmių(73), kaip galėtų būti kalbant apie Komisijos sprendimus valstybės pagalbos srityje. Be to, EB 88 straipsnio 3 dalyje nustatyta pareiga pranešti apie šią pagalbą pirmiausia siekiama išvengti galimų abejonių dėl to, ar nacionalinė priemonė yra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, ar ne.

211. Taigi teisinio saugumo principas ir teisėtų lūkesčių apsaugos principas, kuris yra subjektyvus pirmojo aspektas, suponuoja, kad valstybė narė, kuri pranešė Komisijai apie planuojamą nustatyti apmokestinimo tvarką, o taip pat šios tvarkos naudotojai gali pasitikėti šios institucijos sprendimu, pripažįstančiu, jog ši tvarka nėra valstybės pagalba.

212. Taip pat aišku, kad Reglamentas Nr. 659/1999, kuris, kaip nustatyta jo antroje konstatuojamojoje dalyje, kodifikuoja EB 88 straipsnyje numatytų Komisijos įgaliojimų vykdymą, tiesiogiai nenumato tokių aplinkybių, su kuriomis susidūrėme nagrinėjamoje byloje. Taigi vienintelė šio reglamento 1 straipsnio b punkto v papunktyje nustatyta sąlyga, apibrėžianti „esamos pagalbos“ sąvoką, kai priemonė, kuri jos patvirtinimo metu nebuvo pagalba, turi būti laikoma esama pagalba, yra šį – jei „tokia ji tapo vėliau dėl bendrosios rinkos vystymosi“.

213. Reglamentas Nr. 659/1999 neapibrėžia „bendrosios rinkos vystymosi“ sąvokos. Tačiau ją galima suprasti kaip su nagrinėjama priemone susijusio sektoriaus ekonominių ir teisinių sąlygų pasikeitimą. Žodžiai „vystymasis“ ir „bendroji rinka“ leidžia manyti, kad rinkoje, kuriai nagrinėjama priemonė padarė poveikį, įvyko pokyčių, dėl kurių šiai priemonei, kuri nebuvo pagalba, nuo šiol taikoma EB 87 straipsnio 1 dalis. Taigi ši sąvoka netaikoma tuomet, kai, kaip šiuo atveju, Komisija pakeičia savo įvertinimą, vien tiktai siekdama griežčiau taikyti Sutarties taisykles valstybės pagalbos srityje.

214. Tačiau kitaip nei Forum 187 , aš nemanau, kad teisinio saugumo principas ir Reglamento Nr. 659/1999 tekstas neleidžia Komisijai pakeisti savo vertinimo, ar bendrojo taikymo apmokestinimo tvarka yra pagalba, jei ji mano, kad būtent tokią išvadą reikia padaryti tinkamai taikant Sutarties taisykles.

215. Mano nuomone, tokią analizę pateisina EB 87 ir 88 straipsniai. Pirma, kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas, teisinio saugumo principas, kad ir koks svarbus būtų, neturi būti taikomas absoliučiai ir jo taikymas turi būti derinamas su teisėtumo principo taikymu(74) . Antra, kaip pažymėjo Komisija, jos įgaliojimus ir pareigas valstybės pagalbos srityje reikia vertinti atsižvelgiant į EB 87 ir 88 straipsnius. Taigi Reglamentas Nr. 659/1999, kuris yra antrinės teisės aktas, priimtas EB 87 ir 88 straipsniams taikyti, negali būti aiškinamas taip, kad būtų susiaurinta Sutartyje numatytų taisyklių taikymo sritis.

216. EB 88 straipsnis patiki Komisijai ne tik atlikti išankstinį valstybių narių ketinimų nustatyti naują pagalbą tyrimą, bet ir nuolat kontroliuoti visą esamą pagalbą. Atlikdama šią nuolatinę kontrolę Komisija, bendradarbiaudama su nagrinėjamą pagalbą suteikusia valstybe nare, gali pasiūlyti šiai valstybei ateityje padaryti visus reikiamus pakeitimus, kad ši pagalba išliktų suderinama su bendrąja rinka. Pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, šiai procedūrai nepavykus, ji gali pareikalauti, kad ši valstybė narė per jos nustatytą terminą tokią pagalbą pakeistų ar panaikintų.

217. Taigi EB 88 straipsniu Komisijai suteiktų įgaliojimų tikslas yra nepalikti galimybės toliau taikyti bendrą pagalbos sistemą ir leisti teikti naują individualią pagalbą, paaiškėjus, kad ši sistema nebėra suderinama su bendrąja rinka. Vadinasi, Komisijai yra pavesta užtikrinti, kad jokia pagalbos sistema, prieštaraujanti geram bendrosios rinkos veikimui, nebūtų patvirtinta ar vėl taikoma.

218. EB 88 straipsniu taip pat siekiama užtikrinti valstybių narių ir ūkio subjektų lygybę. Iš tiesų atsižvelgdama į ekonominių ir teisinių sąlygų pasikeitimą dėl naujos pagalbos sistemos, visais atžvilgiais tapačios kitoje valstybėje narėje galiojančiai esamai sistemai, Komisija gali priimti neigiamą sprendimą. Taigi leidimas ūkio subjektams naudotis toliau taikoma esama pagalbos sistema prieštarautų bendrajam lygybės principui.

219. Atsižvelgdamas į šiuos argumentus manau, kad Komisija turi teisę pakeisti savo vertinimą dėl pagalbos buvimo, jei ji mano, kad tokį atsakymą reikia pateikti tinkamai taikant Sutarties taisykles. Jei Komisija dėl to privalo laikytis teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų, šis reikalavimas, kad ir koks svarbus būtų, turi būti derinamas su teisėtumo principu, taigi ir EB 87 ir 88 straipsniuose nustatytomis taisyklėmis. Leidimas toliau taikyti nacionalinę sistemą, kai paaiškėja, kad ji prieštarauja geram bendrosios rinkos veikimui, prieštarautų šioms nuostatoms. Tai taip pat prieštarautų valstybių narių ir ūkio subjektų lygių sąlygų principui, nes dėl naujos sistemos, tapačios nacionalinei sistemai, kuri iš pradžių nebuvo laikoma pagalba, būtų priimtas neigiamas sprendimas.

220. Atsižvelgdamas į šį kontekstą manau, kad Komisija atliko vaidmenį, kuris jai buvo patikėtas valstybės pagalbos srityje Sutartimi, nes nagrinėjamu atveju ji nusprendė atlikti visų valstybėse narėse galiojančių apmokestinimo tvarkų, kurias elgesio kodekso grupė pripažino žalingomis bendrajai rinkai, tyrimą arba naują tyrimą, nes manė, jog šioms tvarkoms gali būti taikoma EB 87 straipsnio 1 dalis.

221. Todėl manau, kad teisinio saugumo principas nedraudžia Komisijai ateityje keisti savo vertinimo dėl pagalbos buvimo. Lygiai taip pat 2003 m. vasario 17 d. sprendimas nėra be teisinio pagrindo, kaip teigia Forum 187 ; jo pagrindas – EB 87 ir 88 straipsniai, kaip nurodyta šešiasdešimt devintoje konstatuojamojoje dalyje.

222. Dėl procedūros, taikytinos tuomet, kai Komisija keičia savo vertinimą, aš taip pat manau, kad tai gali būti tik procedūra, taikoma esamos pagalbos kontrolei. Reglamente Nr. 659/1999, kodifikuojančiame EB 88 straipsnyje numatytų Komisijos įgaliojimų vykdymą, numatytos tik dvi nacionalinių priemonių rūšys: naujos priemonės ir esama pagalba. Nagrinėjamu atveju Komisija ketina pakeisti nacionalinės tvarkos, apie kurią jai buvo pranešta ir kuri, kaip turėtų būti ir yra nagrinėjamu atveju, nebuvo iš esmės pakeista po Komisijos ankstesnio sprendimo, vertinimą. Taigi ši tvarka negali būti laikoma nauja priemone, apie kurią buvo pranešta Komisijai prieš tai jos neįgyvendinus, arba neteisėta pagalba,