ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2013 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1380/2013 dėl bendros žuvininkystės politikos, kuriuo iš dalies keičiami Tarybos reglamentai (EB) Nr. 1954/2003 ir (EB) Nr. 1224/2009 bei panaikinami Tarybos reglamentai (EB) Nr. 2371/2002 ir (EB) Nr. 639/2004 bei Tarybos sprendimas 2004/585/EB, 16 straipsnio 6 dalis, 17 straipsnis ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 16 ir 20 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jiems neprieštarauja valstybės narės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriame ši valstybė nustatė žvejybos galimybių paskirstymo metodą, kuris, nors ir grindžiamas skaidriu ir objektyviu paskirstymo kriterijumi, gali lemti skirtingą ūkio subjektų, valdančių su jos vėliava plaukiojančius žvejybos laivus, vertinimą, jei šiuo metodu siekiama vieno ar kelių Europos Sąjungos pripažįstamų bendrojo intereso tikslų ir paisoma proporcingumo principo.

Kadangi nacionalinės teisės aktu, kaip antai nagrinėjamu pagrindinėje byloje, siekiama Reglamente Nr. 1380/2013 nustatytų bendros žuvininkystės politikos tikslų, konstatuotina, kad jis atitinka Sąjungos pripažįstamą bendrojo intereso tikslą, kaip tai suprantama pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį. Kalbant apie tai, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas yra tinkamas juo siekiamiems bendrojo intereso tikslams įgyvendinti, reikia pažymėti, kad dėl jame numatyto žvejybos galimybių paskirstymo metodo šis teisės aktas leidžia, be kita ko, išvengti jūrų biologinių išteklių pereikvojimo ir jų atsinaujinimo trikdymo ar kliūčių. Tokiomis aplinkybėmis minėtas teisės aktas yra tinkamas užtikrinti žvejybos veiklos tvarumui aplinkosauginiu požiūriu, numatytam Reglamento Nr. 1380/2013 2 straipsnio 1 dalyje.

Kiek tai susiję su tuo, ar šis metodas lemia Chartijos 16 ir 20 straipsniuose įtvirtintų laisvių apribojimus, viršijančius tai, kas būtina pagrindinėje byloje nagrinėjamu nacionalinės teisės aktu siekiamiems tikslams įgyvendinti, pažymėtina, kad iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą visų pirma matyti, jog istorinė dalis gali būti padidinta ar sumažinta remiantis tam tikrais kriterijais, visų pirma aplinkosauginiais ar tais, kurie padeda vystyti vietos ekonomiką. Be to, vienas istorinis ūkio subjektas negali turėti daugiau kaip 40 % Lietuvos Respublikai skirtų konkrečios žuvų rūšies žvejybos galimybių. Galiausiai, kaip pažymėta šio sprendimo 38 punkte, žvejybos galimybių dalis, kuri laikantis pirmenybės tvarkos nebuvo paskirta istoriniams ūkio subjektams ir kuri turi sudaryti ne mažiau kaip 5 % Lietuvos Respublikai skirtų žvejybos galimybių, surengiant aukcioną paskirstoma kitiems ūkio subjektams, valdantiems su Lietuvos vėliava plaukiojančius laivus. Tokiomis aplinkybėmis pagrindinėje byloje nagrinėjamas žvejybos galimybių paskirstymo metodas ne tik nelemia to, kad žvejybos galimybės suteikiamos tik istoriniams ūkio subjektams atsižvelgiant į atitinkamas jų istorines dalis, bet ir leidžia nustatyti šių dalių svorį remiantis tam tikrais objektyviais veiksniais.

(žr. 44, 47, 48, 51–54, 56 ir rezoliucinę dalį)
Be to, neginčijama, kad taikant šią nacionalinę taisyklę siekiama sumažinti bendrą išmokų, kurių suinteresuotasis asmuo gali reikalauti, sumą.

Iš to darytina išvada, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinės teisės norma turi būti laikoma susijusia su išmokomis, kurias suinteresuotasis asmuo gauna kitoje valstybėje narėje arba Šveicarijoje, nes, kiek tai susiję su pastarąja valstybe, Reglamento Nr. 1408/71 taikymo tikslais Šveicarijos Konfederacija turi būti prilyginama Sąjungos valstybei narei (šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Xhymshiti, C‑247/09 , EU:C:2010:698 , 31 punktą).

Visiško ir nuolatinio nedarbingumo bazinės pensijos priedas, kuris darbuotojui buvo paskirtas valstybės narės teisės aktais, kaip antai nagrinėjamais pagrindinėje byloje, ir šio darbuotojo Šveicarijoje įgyta senatvės pensija turi būti laikomos tos pačios rūšies išmokomis, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1408/71, iš dalies pakeistą ir atnaujintą Reglamentu Nr. 118/97, iš dalies pakeistą Reglamentu Nr. 592/2008.

Nagrinėjamu atveju, kiek tai susiję su 20 % priedo dalyku ir tikslu, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jis skirtas apsaugoti šiai ypač pažeidžiamai asmenų kategorijai, t. y. 55–65 metų amžiaus darbuotojams, kuriems buvo pripažintas visiškas ir nuolatinis nedarbingumas ir kuriems yra itin sunku susirasti darbą kitoje darbinėje ar profesinėje srityje nei ta, kurioje jie vykdė veiklą anksčiau.

Kad šis tikslas būtų pasiektas, šiems darbuotojams skiriamas visiško ir nuolatinio nedarbingumo bazinės pensijos priedas, kurio suma nustatoma vadovaujantis apskaičiavimo baze, kuria remiantis apskaičiuojamas šios nedarbingumo bazinės pensijos suma.

Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad 20 % priedas ir bendra visiško ir nuolatinio nedarbingumo bazinė pensija, prie kurios jis mokamas papildomai, turi tokius pačius požymius kaip ir senatvės išmokos, nes jomis siekiama užtikrinti pragyvenimo šaltinį darbuotojams, kuriems, kiek tai susiję su jų įprasta darbine ar profesine veikla, yra pripažintas visiškas ir nuolatinis nedarbingumas ir kurie, sulaukę tam tikro amžiaus, be to, patiria sunkumų norėdami susirasti darbą kitoje darbinėje ar profesinėje srityje nei ta, kurioje užsiėmė įprasta veikla anksčiau.

Taigi tuomet, kai visiško ir nuolatinio nedarbingumo bazinės pensijos gavėjui pavyksta iš naujo integruotis į darbo rinką ir užsiimti kita darbine ar profesine veikla nei ta, kurią jis vykdė anksčiau, jam ir toliau mokama visiško ir nuolatinio nedarbingumo bazinė pensija ir sustabdomas tik 20 % priedo mokėjimas, nes jis užsiima šia nauja darbine ar profesine veikla, leidžiančia jam padengti trūkstamą savo darbinės ar profesinės veiklos pajamų dalį.

(žr. 51–53, 56 ir 61 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
Byla C‑126/16

Federatie Nederlandse Vakvereniging ir kt.

prieš

Smallsteps BV

(Rechtbank Midden-Nederland prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2001/23/EB – 3–5 straipsniai – Įmonių perdavimas – Darbuotojų teisių išlaikymas – Išimtys – Nemokumo procedūra – „pre-pack“ procedūra – Tolesnė įmonės veikla“

Santrauka – 2017 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas

Socialinė politika – Teisės aktų derinimas – Įmonių perdavimas – Darbuotojų teisių apsauga – Direktyva 2001/23 – Taikymo sritis – Įmonės perdavimas paskelbus bankrotą taikant „pre-pack“ procedūrą, parengtą iki šio paskelbimo ir įvykdytą tuoj pat po bankroto paskelbimo – Įtraukimas

(Tarybos direktyvos 2001/23 3, 4 straipsniai ir 5 straipsnio 1 dalis)

2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyva 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo, ypač jos 5 straipsnio 1 dalis, turi būti aiškinama taip, kad darbuotojų apsauga, užtikrinama pagal šios direktyvos 3 ir 4 straipsnius, turi būti išlaikoma tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai įmonė perduodama paskelbus bankrotą taikant pre-pack procedūrą, parengtą iki šio paskelbimo ir įvykdytą tuoj pat po bankroto paskelbimo, pagal kurią, be kita ko, teismo paskirtas „prižiūrimas administratorius“ nagrinėja galimos šios įmonės tolimesnės veiklos, vykdytinos trečiojo asmens, galimybes ir pasirengia iškart po bankroto paskelbimo imtis veiksmų siekiant taip tęsti šios įmonės veiklą ir, be to, kad šiuo klausimu nėra svarbu, kad šios procedūros tikslas yra ir padidinti visų nagrinėjamų įmonės kreditorių dėl perdavimo gautas pajamas.

Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atliktą patikrinimą, reikia konstatuoti: kadangi tokia procedūra nesiekiama galutinai likviduoti įmonę, ja siekiami ekonominiai ir socialiniai tikslai negali nei paaiškinti, nei pateisinti to, kad, kai perduodama visa nagrinėjama įmonė arba jos dalys, jos darbuotojai netenka jiems pagal Direktyvą 2001/23 pripažįstamų teisių (pagal analogiją žr. 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Spano ir kt., C‑472/93, EU:C:1995:421, 28 ir 30 punktus).

(žr. 50, 59 punktus ir rezoliucinę dalį)
Pagal 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 138 straipsnio 2 dalies a punktą draudžiama tai, jog pagal nacionalinės teisės nuostatas naujos transporto priemonės tiekimas Bendrijos viduje būtų neapmokestinamas tik su sąlyga, kad šios transporto priemonės įgijėjas yra įsisteigęs arba nuolat gyvena minėtos transporto priemonės paskirties valstybėje narėje.

Be to, tokios sąlygos taikymas prieštarautų šios nuostatos struktūrai ir pereinamojo laikotarpio PVM sistemos, taikomos prekybai Bendrijos viduje, kontekstui ir tikslams, primintiems šio sprendimo 37–39 punktuose. Iš tiesų atsisakydama neapmokestinti tiekimo Bendrijos viduje vien dėl to, kad naujos transporto priemonės įgijėjas nėra įsisteigęs arba nuolat negyvena paskirties valstybėje narėje, net neatsižvelgdama į tai, ar įvykdytos neapmokestinimo materialiosios sąlygos, tiekimo valstybė narė apmokestintų sandorį, kuris, jei įvykdomos šios sąlygos, paskirties valstybėje narėje turėtų būti apmokestintas kaip tiekimas Bendrijos viduje. Taip atsirastų dvigubas apmokestinimas, kuris prieštarautų mokesčių neutralumo principui.

Taigi atsisakymas taikyti PVM direktyvos 138 straipsnio 2 dalies a punkte numatytą neapmokestinimą vien dėl to, kad įgijėjas negyvena paskirties valstybėje narėje, prieštarauja kompetencijos mokesčių srityje pasidalijimui ir gali pažeisti mokesčių neutralumo principą. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 45 punkto, toks atsisakymas galėtų kelti dvigubo apmokestinimo pavojų.

(žr. 45, 51, 52 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
Pagrindų sprendimo 2002/584 dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos, iš dalies pakeisto Pamatiniu sprendimu 2009/299, 6 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „teisminė institucija“ yra savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, o šio 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia vykdomosios valdžios instituciją, kaip antai Lietuvos Respublikos Teisingumo ministeriją, skirti „išduodančiąja teismine institucija“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, todėl jos išduoto Europos arešto orderio, siekiant įvykdyti nuosprendį dėl laisvės atėmimo bausmės, negalima laikyti „teisminiu sprendimu“, kaip tai suprantama pagal Pagrindų sprendimo 2002/584, iš dalies pakeisto Pamatiniu sprendimu 2009/299, 1 straipsnio 1 dalį.

Iš tiesų Pagrindų sprendimu siekiama sukurti supaprastintą tiesioginio perdavimo tarp teisminių institucijų sistemą, skirtą pakeisti klasikinio suverenių valstybių bendradarbiavimo sistemai, kuriai būdingas politinių institucijų kišimasis ir vertinimas, kad būtų užtikrintas laisvas teismo sprendimų baudžiamosiose bylose judėjimas laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje. Paskyrus vykdomosios valdžios instituciją, kaip antai Lietuvos Teisingumo ministeriją, kompetentingą išduoti Europos arešto orderį, vykdomajai valdžiai būtų sutekti įgaliojimai priimti sprendimą per ieškomų asmenų perdavimo procedūrą, o būtent to siekiama atsisakyti Pagrindų sprendime. Be to, Pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas tarpusavio pripažinimo principas, pagal kurį vykdančioji teisminė institucija turi vykdyti išduodančiosios teisminės institucijos išduotą arešto orderį, grindžiamas prielaida, kad teisminė institucija įsikiša prieš įvykdant Europos arešto orderį tam, kad atliktų teisminę kontrolę. Jei arešto orderį išduoda vykdomajai valdžiai priklausanti institucija, kaip antai Lietuvos Teisingumo ministerija, vykdančioji teisminė institucija negali būti užtikrinta, kad išduodant šį Europos arešto orderį buvo taikoma tokia teisminė kontrolė, todėl tokio išdavimo nepakanka, kad būtų pateisintas didelis valstybių narių tarpusavio pasitikėjimas, kuriuo grindžiamas Pagrindų sprendimas.

(žr. 41–45, 48 punktus ir rezoliucinę dalį)
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant E. Farrell ginčą pirmojoje instancijoje su Alan Whitty, Minister for the Environment (Aplinkos apsaugos ministras, Airija), Ireland (Airija), Attorney General ir Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI) dėl žalos, susijusios su per eismo įvykį E. Farrell patirtais kūno sužalojimais, atlyginimo.
28

Šiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (Barselonos darbo bylų teismas Nr. 33) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar, atsižvelgiant į [2010 m. birželio 10 d. Teisingumo Teismo sprendime Bruno ir kt., C‑395/08 ir C‑396/08, EU:C:2010:329] suformuotą jurisprudenciją, reikia suprasti, kad [Bendrojo susitarimo] 4 straipsnis taikytinas tokiai įmokinei nedarbo išmokai, kaip numatytoji [LGSS] 210 straipsnyje, kuri finansuojama išimtinai iš darbuotojo ir jį įdarbinusių įmonių sumokėtų įmokų ir kuri apskaičiuojama atsižvelgiant į darbo laikotarpius, kai mokėtos įmokos, per šešerius metus iki teisės aktuose numatytos nedarbo padėties? 2. Jeigu į ankstesnį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar, atsižvelgiant į [2010 m. birželio 10 d. Teisingumo Teismo sprendime Bruno ir kt., C‑395/08 ir C‑396/08, EU:C:2010:329] suformuotą jurisprudenciją, [Bendrojo susitarimo] 4 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip antai [RD 625/1985] 3 straipsnio 4 dalis, į kurią daroma nuoroda [LGSS] septintosios papildomos nuostatos 4 taisyklės 1 dalyje, pagal kurią „vertikalaus“ darbo ne visą darbo dieną atveju (kai dirbama tik tris dienas per savaitę) apskaičiuojant nedarbo išmokos mokėjimo trukmę neįskaitomos dienos, kai nedirbta, nors už jas mokėtos įmokos, ir dėl to sutrumpėja nustatytos išmokos mokėjimo trukmė? 3. Ar [Direktyvos 79/7] 4 straipsnyje įtvirtintas draudimas tiesiogiai arba netiesiogiai diskriminuoti dėl lyties turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį negalima arba draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip antai [RD 625/1985] 3 straipsnio 4 dalis, kuria remiantis „vertikalaus“ darbo ne visą darbo dieną atveju (kai dirbama tik tris dienas per savaitę) kaip įmokų mokėjimo dienos neįskaitomos dienos, kai nedirbta, ir dėl to sutrumpėja nedarbo išmokos mokėjimo trukmė?“
314

Be to, ginčijamame sprendime nėra tinkamai apibrėžtas prašytojų statusas valstybėje narėje, į kurią jie perkeliami, ir juo neužtikrinama, kad prašytojai iš tikrųjų liks šioje valstybėje narėje tą laiką, per kurį nagrinėjamas jų prašymas. Kalbant apie vadinamąjį „antrinį“ judėjimą, pažymėtina, kad vien ginčijamo sprendimo 6 straipsnio 5 dalies nepakanka šiuo sprendimu siekiamiems tikslams, t. y. paskirstyti prašytojus valstybėms narėms, įgyvendinti, jei neužtikrinama, kad prašytojai iš tikrųjų liks valstybėse narėse, į kurias jie perkeliami.
25

Be to, ieškinys pareikštas per anksti ir nėra atsižvelgta į tam tikrus Airijos teisės aktuose padarytus pakeitimus, be kita ko, į 2014 m. Finansų įstatyme numatytą palūkanų mokėjimą. Airija pažymi, kad dar prieš pareiškiant ieškinį 2015 m. spalio 23 d. Komisija buvo informuota apie tai, kad nuo 2016 m. sausio 1 d. įsigalioja ir 2015 m. įgyvendinimo taisyklės, kuriose nustatytos grąžinant išmokamų palūkanų apskaičiavimo sąlygos, ir 2015 m. Finansų įstatymas, kuriame numatytas administracinių išlaidų sumažinimas iki 100 eurų.
27

Ginčijamame sprendime Komisija visų pirma nenustatė viršesnio viešojo intereso buvimo, kaip jis suprantamas pagal minėto reglamento 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, kuris suteiktų pagrindą atskleisti visą prašomą informaciją, patikslinusi, kad Saint-Gobain savo paraiškoje remiasi išskirtinai privataus pobūdžio interesais. Toliau ši institucija mano, kad nagrinėjamu atveju prioritetiniai interesai yra užtikrinti sprendimo priėmimą be jokio išorės poveikio ir išsaugoti Komisijos ir Vokietijos valdžios institucijų tarpusavio pasitikėjimo atmosferą. Be to, Komisija priminė, kad šios valdžios institucijos jau paviešino nemažai prašomos informacijos, ir nurodė, kad dėl šios priežasties visuomenė jau susipažino su svarbiausiomis suderinto nemokamų apyvartinių taršos leidimų paskirstymo projekto dalimis.
20

2014 m. lapkričio 25 d. Įstatymo 6 straipsnyje numatyta: „1. Dėl prašymo keistis informacija ir sprendimo dėl įpareigojimo suteikti prašomą informaciją, nurodytų 3 straipsnio 1 ir 3 dalyse, negali būti pateikiamas skundas. 2. Informaciją turintis asmuo gali kreiptis į Tribunal administratif (Administracinis teismas, Liuksemburgas) dėl 5 straipsnyje numatytų sprendimų pakeitimo. Šis skundas turi būti pateiktas per vieną mėnesį nuo pranešimo apie sprendimą prašomą informaciją turinčiam asmeniui. Jis turi stabdomąjį poveikį. <…> Tribunal administratif (Administracinis teismas) sprendimus galima apskųsti Cour administrative (Aukštesnysis administracinis teismas). Apeliacinis skundas turi būti paduotas per teismo kanceliariją per 15 dienų nuo pranešimo apie teismo sprendimą. <…> Cour administrative (Aukštesnysis administracinis teismas) priima sprendimą per vieną mėnesį nuo atsiliepimo į skundą įteikimo dienos, o jei jis neįteikiamas – per vieną mėnesį nuo tos dienos, kai baigiasi šio atsiliepimo pateikimo terminas.“
5

Komisijos pranešime apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155; toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo) apibrėžiamos sąlygos, kurioms esant įmonėms, bendradarbiaujančioms su Komisija šiai atliekant tyrimą dėl kartelio, gali būti neskiriama arba sumažinama bauda, kuri kitaip joms būtų paskirta. Šio pranešimo 11 punkto a papunktyje šiuo klausimu pažymima, kad įmonė be išlygų, be pertrūkio ir operatyviai turi bendradarbiauti su Komisija per administracinę procedūrą ir suteikti jai visus turimus įrodymus arba įrodymus, kuriuos gali gauti, dėl įtariamo pažeidimo.
25

Taigi iš REACH reglamento 57 straipsnio teksto matyti, jog šiame straipsnyje nereikalaujama dėl atitinkamų medžiagų atlikti tokio rizikos vertinimo, kokį reikia atlikti per šio reglamento I priedo 6 skirsnyje nurodytą vertinimo procedūrą ar minėto reglamento 64 straipsnio 4 dalyje numatytą autorizacijos procedūrą arba tuo atveju, kai taikoma to paties reglamento 70 straipsnyje nurodyta ribojimo procedūra. Be to, regis, šio 57 straipsnio f punkte numatomas savarankiškas mechanizmas, leidžiantis labai didelį susirūpinimą keliančiomis medžiagomis pripažinti medžiagas, kurios tokiomis nebuvo pripažintos pagal šią nuostatą.
8

AufenthG 33 straipsnyje „Vaiko gimimas federalinėje teritorijoje“ numatyta: „Nukrypstant nuo 5 straipsnio ir 29 straipsnio 1 dalies 2 punkto, leidimas apsigyventi šalyje gali būti ex officio išduotas federalinėje teritorijoje gimusiam vaikui, jei vienas iš jo tėvų turi leidimą apsigyventi šalyje, leidimą įsisteigti ar leidimą nuolat gyventi ES. Jei vaiko gimimo dieną abu tėvai arba vienas iš tėvų, kuriam vienam priklauso tėvų valdžia, turi leidimą apsigyventi šalyje, leidimą įsisteigti ar leidimą nuolat gyventi ES, federalinėje teritorijoje gimusiam vaikui leidimas apsigyventi šalyje išduodamas ex officio. Federalinėje teritorijoje gimusio vaiko, kurio tėvas ar motina jo gimimo dieną turi vizą arba teisę gyventi šalyje be vizos, gyvenimas šalyje laikomas leistinu iki vizos galiojimo ar teisėto gyvenimo šalyje be vizos pabaigos.“
23

Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar toks rezultatas suderinamas su Direktyva 2008/94. Remdamasis, be kita ko, 2004 m. kovo 4 d. Sprendimu Barsotti ir kt. (C‑19/01, C‑50/01 ir C‑84/01, EU:C:2004:119) ir 2011 m. lapkričio 17 d. Sprendimu van Ardennen (C‑435/10, EU:C:2011:751) šis teismas mano, kad nors ši direktyva valstybėms narėms leidžia nustatyti maksimalų dydį garantijų institucijų mokėjimams, tačiau ji numato, jog turi būti visiškai kompensuoti neįvykdyti su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai, mažesni nei nustatytas dydis. Pagrindinės bylos aplinkybėmis iš nagrinėjamų teisės nuostatų taikymo matyti, kad nėra visiškai kompensuojami neįvykdyti su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai.
6

To paties reglamento 4 straipsnyje numatyta: „Šiame reglamente taikomi šie sąvokų apibrėžimai: 1. „teismo sprendimas“ – bet koks valstybės narės teismo sprendimas, nepaisant to, kaip jis įvardijamas, įskaitant dekretą, įsakymą, nutartį ar vykdomąjį raštą, taip pat teismo pareigūno nutarimą dėl su bylos nagrinėjimu susijusių išlaidų ar sąnaudų; 2. „reikalavimas“ – tai reikalavimas dėl konkrečios pinigų sumos mokėjimo, kuriam sukako terminas arba kuriam teismo sprendime, susitarime ar autentiškame dokumente yra nustatyta atitinkama data; 3. „autentiškas dokumentas“: a) dokumentas, kuris buvo formaliai parengtas arba užregistruotas kaip autentiškas dokumentas, ir kurio autentiškumas: i) susijęs su parašu ir dokumento turiniu; ir ii) buvo nustatytas valdžios institucijos ar kitos institucijos, kurią šiam tikslui įgaliojo šio dokumento kilmės valstybė narė; arba b) su administracinėmis institucijomis sudarytas arba jų patvirtintas susitarimas dėl įsipareigojimų vykdymo; <…> 6. „kilmės teismas“ – tai teismas, kurio procesas vyksta tuo metu, kai vykdomos [kuriame procesas pradedamas, kai tenkinamos] 3 straipsnio 1 dalies a, b ar c punktuose nustatytos sąlygos; 7. Švedijoje vykstančiuose supaprastintuose teismo procesuose dėl įsakymo sumokėti (betalningsföreläggande) „teismo“ sąvoka apima Švedijos vykdomąją [išieškojimo] tarnybą (kronofogdemyndighet).“
27

Esant šioms sąlygoms Supreme Court of the United Kingdom (Jungtinės Karalystės Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar DLA dalis, susijusi su slauga, pagrįstai priskiriama prie „invalidumo išmokos“, o ne prie ligos išmokos pinigais, kaip jos suprantamos pagal Reglamentą Nr. 1408/71? 2. a) Ar asmeniui, kuris netenka teisės į [DLA dalį, susijusią su slauga,] pagal Jungtinės Karalystės nacionalinę teisę, nes persikelia gyventi į kitą valstybę narę, ir kuris prieš persikeldamas nutraukia visą profesinę veiklą, tačiau pagal Jungtinės Karalystės socialinės apsaugos sistemą lieka apdraustas nuo senatvės rizikos, nustoja galioję Jungtinės Karalystės teisės aktai, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies f punktą? b) Ar tokiam asmeniui bet kuriuo atveju ir toliau taikomi Jungtinės Karalystės teisės aktai, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo O dalies 19 punkto c papunktį? c) Jeigu tokiam asmeniui nustoja galioję Jungtinės Karalystės teisės aktai, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies f punktą, ar Jungtinė Karalystė pagal šio reglamento VI priedo O dalies 20 punktą privalo jam taikyti šio reglamento III antraštinės dalies 1 skyriaus nuostatas, ar jai tik leidžiama tai daryti? 3. a) Ar 2005 m. birželio 7 d. Sprendime Dodl ir Oberhollenzer (C‑543/03, EU:C:2005:364) pateikta plati pagal darbo sutartį dirbančio asmens sąvoka taikoma kalbant apie Reglamento Nr. 1408/71 19–22 straipsnius, kai prieš išvykdamas gyventi į kitą valstybę narę asmuo nutraukia visą profesinę veiklą, nepaisant to, kad šio reglamento III antraštinės dalies 1 skyriuje išdėstytos skirtingos nuostatos dėl pagal darbo sutartį dirbančių ir savarankiškai dirbančių asmenų ir dėl bedarbių? b) Jeigu ji taikoma, ar toks asmuo turi teisę eksportuoti išmoką pagal Reglamento Nr. 1408/71 19 arba 22 straipsnį? Ar 22 straipsnio 1 dalies b punktu užtikrinama, kad nacionalinės teisės aktuose nustatytu gyvenamosios vietos reikalavimu, taikomu, kai gyvenamoji vieta perkeliama į kitą valstybę narę, nebūtų panaikinta pareiškėjo teisė į DLA dalį, susijusią su slauga?