GENERALINIO ADVOKATO

PEDRO CRUZ VILLALÓN IŠVADA,

pateikta 2013 m. liepos 18 d. ( 1 )

Byla C‑176/12

Association de médiation sociale

prieš

Union locale des syndicats CGT,

Hichem Laboubi,

Union départementale CGT des Bouche‑du‑Rhône,

Confédération générale du travail (CGT)

(Cour de cassation (Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija — 27 straipsnis — Darbuotojų teisė į informaciją ir konsultacijas įmonėje — Direktyva 2002/14 — Nacionalinės teisės nuostata, kurioje tam tikros kategorijos darbuotojams nenumatyta teisė būti atstovaujamiems įmonėje — Pagrindinių teisių veiksmingumas esant santykiams tarp privačių asmenų — Chartijoje numatytos pagrindinės teisės prilyginimas „principui“ — Chartijos 51 straipsnio 1 dalis — Chartijos 52 straipsnio 5 dalis — Galimybė remtis „principu“ ginčijantis privatiems asmenims — Sąjungos teisės aktai, kuriais iš esmės ir tiesiogiai patikslinamas „principas“ — Įgyvendinimas direktyva — Veiksmingumas — Nacionalinio teismo pareiga netaikyti nacionalinės teisės nuostatų, prieštaraujančių aktams, kuriais iš esmės ir tiesiogiai patikslinamas „principo“ turinys — Sąjungos teisę atitinkantis nacionalinės teisės aiškinimas — Ribos“

1. Labai paprastai suformuluotu pagrindiniu klausimu Cour de cassation siekia sužinoti, ar Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija gali būti remiamasi esant santykiams tarp privačių asmenų, kai tų teisių turinys buvo patikslintas direktyva. Jeigu į klausimą būtų atsakyta teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas užduoda konkretesnį klausimą, dėl kurio egzistuoja Teisingumo Teismas praktika, o tai turėtų palengvinti šio teismo užduotį. Tačiau pirma reikia atsakyti į pagrindinį klausimą.

2. Pagrindinėje byloje Cour de cassation kyla abejonių dėl to, ar tam tikra nacionalinės teisės akto nuostata suderinama su darbuotojų teise į informaciją ir konsultacijas, patikslinta Direktyva 2002/14/EB dėl bendros darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistemos sukūrimo Europos bendrijoje ( 2 ). Ši direktyva buvo priimta siekiant išsamiai įgyvendinti šiuo metu Chartijos 27 straipsnyje įtvirtintą teisę, kurios atžvilgiu reikės išnagrinėti, ar ji labiau yra „teisė“, ar „principas“, kaip jie suprantami pagal Chartijos bendrąsias nuostatas (51 straipsnio 1 dalis ir 52 straipsnio 5 dalis). Be to, reikia pažymėti, kad Cour de cassation abejonių kilo nagrinėjant ginčą tarp profesinės sąjungos ir darbdavio, o tai lėmė jo klausimą ir dėl aptariamos teisės veiksmingumo, ir dėl jos įgyvendinimo Direktyva 2002/14 privačių asmenų santykių srityje.

3. Atsižvelgiant į trumpai išdėstytą šios bylos problematiką akivaizdu, kad Teisingumo Teismo prašoma pareikšti nuomonę dėl kelių neabejotinai konstitucinės reikšmės klausimų.

4. Laikantis loginės tvarkos, pirmasis iš jų yra ypač bendras, Chartijoje tiesiogiai neaptartas klausimas dėl pagrindinių teisių veiksmingumo esant santykiams tarp privačių asmenų („horizontalus veiksmingumas“), taip pat dėl galimos jų taikymo srities konkrečiai šioje byloje nagrinėjamos teisės atveju.

5. Be to, tai galėtų būti pirmoji galimybė bendrai ir atskirai išnagrinėti klausimą, apie kurį Chartijoje ir jos išaiškinimuose tik užsiminta ir kuris susijęs su „teisių“ ir „principų“ atskyrimu ir atitinkamai skirtingu jų vertinimu, kaip numatyta Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje ir 52 straipsnio 5 dalyje.

6. Taip pat tai galimybė pirmą kartą nagrinėti labai sudėtingą minėto Chartijos 52 straipsnio 5 dalį. Taigi, konkrečiai kalbant, keliamas klausimas dėl „principų“„taikymo“, kaip jų veiksmingumo sąlygos. Tačiau taip pat užduodamas klausimas dėl šių „principų“ teisminės garantijos apimties, apibrėžtos tos dalies antrame sakinyje.

7. Galiausiai, jeigu Teisingumo Teismas pritars mano siūlomam aiškinimui, jis turės išnagrinėti opesnį Cour de cassation pateikto klausimo aspektą: tuo atveju, kai Sąjungos teisės aktas, kuriuo įgyvendinamas ir tiesiogiai patikslinamas „principas“, yra direktyva, kokios faktinės pasekmės atsiranda, kai ginčas kyla tarp dviejų privačių asmenų. Pastaruoju klausimu vėl teiraujamasi dėl tiesioginio horizontalaus direktyvų veikimo ribų šioje byloje, todėl neišvengiamai šios bylos problematika panaši į, be kita ko, nagrinėtąją bylose Mangold ir Kücükdeveci.

I – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

8. Chartijos 27 straipsnyje, kaip matyti iš jo pavadinimo, įtvirtinta darbuotojų teisė į informaciją ir konsultacijas įmonėje. Jame numatyta: „Darbuotojams ar jų atstovams turi būti atitinkamu lygiu garantuota informacija ir konsultacijos reikiamu laiku Sąjungos ir nacionalinės teisės aktų bei praktikos nustatytais atvejais ir sąlygomis.“

9. Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje ir 52 straipsnio 5 dalyje „teisės“ ir „principai“ atskiriami taip: „51 straipsnis Taikymo sritis 1. Šios Chartijos nuostatos skirtos Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams, tinkamai atsižvelgiant į subsidiarumo principą, bei valstybėms narėms tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę. Todėl jie turi gerbti teises, laikytis principų ir juos taikyti pagal turimus atitinkamus įgaliojimus, nepažeisdami Sąjungos įgaliojimų, suteiktų jai Sutartimis, ribų. <...> 52 straipsnis Teisių ir principų taikymo sritis ir aiškinimas 5. Principus apibrėžiančios šios Chartijos nuostatos gali būti įgyvendinamos Sąjungos institucijų, įstaigų ir organų priimtais įstatymo galią turinčiais aktais ir vykdomaisiais aktais bei valstybių narių teisės aktais, kuriuos jos pagal savo įgaliojimus priima įgyvendindamos Sąjungos teisę. Teismo proceso metu jomis galima remtis tik aiškinant tokius aktus ir priimant sprendimą dėl jų teisėtumo.“

10. Direktyvos 2002/14 dėl bendros darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistemos sukūrimo Europos bendrijoje 2 straipsnyje apibrėžtos tam tikros sąvokos, tarp jų ir darbuotojo sąvoka. Šio straipsnio d punkte numatyta: „darbuotojas“ – bet kuris asmuo, kurį atitinkamoje valstybėje narėje gina darbuotojams taikomi nacionaliniai darbo įstatymai ir nusistovėjusi tvarka;“

11. Direktyvos 2002/14 taikymo sritis jos 3 straipsnyje apibrėžiama taip: „Taikymo sritis 1. Valstybių narių pasirinkimu ši direktyva taikoma: a) įmonėms, kuriose dirba mažiausiai 50 darbuotojų bet kurioje iš valstybių narių, arba b) padaliniams, kuriuose dirba mažiausiai 20 darbuotojų bet kurioje valstybių narių. Valstybės narės nustato metodą, kaip apskaičiuoti įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribas. 2. Pagal šios direktyvos principus ir tikslus valstybės narės gali nustatyti specialias nuostatas įmonėms ir padaliniams, kurie tiesiogiai ir iš esmės siekia politinių, profesinių, organizacinių, religinių, labdaringų, švietimo, mokslo ir meno tikslų, bei tikslų, susijusių su informacija ir nuomonės pareiškimu, jeigu įsigaliojus šiai direktyvai, tokios nuostatos jau taikomos nacionalinės teisės aktuose. 3. Valstybės narės gali daryti išlygas šiai direktyvai, taikydamos specialias nuostatas atviroje jūroje kursuojančių laivų įguloms.“

12. Direktyva 2002/14 įsigaliojo 2002 m. kovo 23 d. Jos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas baigėsi 2005 m. kovo 23 d.

B – Nacionalinė teisė

13. Darbo kodekso L. 1111‑3 straipsnyje numatyta tokia įmonės darbuotojų skaičiaus bendros apskaičiavimo tvarkos išimtis: „Apskaičiuojant įmonės darbuotojų skaičių neatsižvelgiama į: 1o mokinius; 2o užimtumo iniciatyvos sutartį pasirašiusius asmenis susitarimo pagal L. 5134‑66 straipsnį galiojimo laikotarpiu; 3o [panaikinta] 4o profesinės integracijos sutartį pasirašiusius asmenis susitarimo galiojimo laikotarpiu; 5o [panaikinta] 6o asmenys, su kuriais pasirašyta sutartis dėl profesinio tobulėjimo iki sutartyje numatyto termino pabaigos, jeigu ji yra terminuota, arba iki pasibaigiant profesinio tobulėjimo programai, jei sutartis neterminuota. Tačiau į išvardytus darbuotojus atsižvelgiama taikant įstatymų nuostatas dėl atlyginimo už profesinę riziką ir profesines ligas.“

II – Faktinės aplinkybės ir nacionalinis procesas

14. Association de Médiation Sociale (toliau – AMS) yra privati pelno nesiekianti asociacija, kuriai taikomas Prancūzijos 1901 m. Asociacijų įstatymas ir kurios pagrindinis tikslas yra nusikalstamumo prevencija Marselio miesto aglomeracijoje. Tam AMS vykdo mediacijos veiklą socialinėje ir užimtumo srityje, kurios esmė – jaunimo įdarbinimas sudarant „profesinės integracijos sutartis“ siekiant, kad vėliau jie užsiimtų stabilesne darbine ar socialine veikla. Taigi tokiomis sutartimis AMS siekia ypač pažeidžiamų asmenų profesinės ir socialinės reintegracijos. Tuo metu, kai kilo šis ginčas, AMS buvo pasirašiusi 120–170 „profesinės integracijos sutarčių“.

15. Nors, kaip minėta, AMS yra privati pelno nesiekianti asociacija, ją proteguoja įvairios regiono ir vietos institucijos ir jai padeda kiti privatūs vietos socialinės srities atstovai.

16. Savo veiklai vykdyti pati AMS iš viso turi aštuonis pagal neterminuotą darbo sutartį dirbančius darbuotojus. Hichem Laboubi yra vienas iš tokių. 2005 m. lapkričio 28 d. su juo buvo sudaryta neterminuota darbo sutartis; jis atsakingas už kaimynystės mediacijos veiklą Marselio pirmojo ciklo vidurinio išsilavinimo centruose.

17. Kadangi pagal Prancūzijos darbo kodekso L.1111‑3 straipsnį į „profesinės integracijos sutarčių“ kategoriją neatsižvelgiama, dėl to apskaičiuodama savo darbuotojų skaičių AMS gali jiems priskirti tik aštuonis pagal neterminuotą darbo sutartį dirbančius asmenis. Toks skaičiavimas turi pasekmių – o tai svarbu šioje byloje – darbuotojų atstovavimo įmonėje tvarkai. Skirtingai nei terminuotų sutarčių atveju, į kurias atsižvelgiama proporcingai jų trukmei, į „profesinės integracijos sutartis“ apskaičiuojant darbuotojų skaičių visiškai neatsižvelgiama. Remiantis nacionalinės teisės aktais, nesvarbu, kad AMS yra pasirašiusi „profesinės integracijos sutartis su maždaug šimtu darbuotojų, skaičiuojami tik jos aštuoni nuolatiniai darbuotojai, todėl ši organizacija neturi minimalaus penkiasdešimties darbuotojų skaičiaus, kad būtų galima taikyti atitinkamas Direktyvos 2002/14 nuostatas.

18. Nepaisant to, kas nurodyta, 2010 m. birželio 4 d.Union Locale des Syndicats CGT Quartiers Nord pranešė AMS direktoriui apie tai, kad asociacijoje įsteigtas CGT profesinės sąjungos skyrius, o jo atstovu paskirtas H. Laboubi. AMS ginčijo profsąjungos raštą ir teigė, kad dėl to, jog asociacijoje nedirba minimalus 50 darbuotojų skaičius, ji neturi pareigos imtis priemonių, susijusių su darbuotojų atstovavimu.

19. 2010 m. birželio 18 d. AMS pakvietė H. Laboubi į susirinkimą, per kurį jam buvo pranešta apie laikiną jo darbo santykių sustabdymą. Tą pačią dieną AMS kreipėsi į Marselio apylinkės teismą ir prašė H. Laboubi paskyrimą CGT profesinės sąjungos skyriaus atstovu pripažinti negaliojančiu.

20. Vykstant procesui tribunal d’instance (Apylinkės teismas) pateikė Conseil constitutionnel prioritetinį konstitucingumo klausimą, nes nusprendė, kad neatsižvelgimas į „profesinės integracijos sutartis“ apskaičiuojant įmonės darbuotojų skaičių galėtų pažeisti konstitucinį lygybės principą. 2011 m. balandžio 29 d. sprendimu Conseil constitutionnel nusprendė, kad dėl minėto neatsižvelgimo Konstitucija nepažeidžiama.

21. Pasibaigus šiai konstitucingumo kontrolės ad hoc procedūrai Marselio tribunal d’instance nusprendė, kad Prancūzijos darbo kodekso L.1111‑3 straipsnio nuostatos prieštarauja Sąjungos teisei, būtent Direktyvai 2002/14, todėl ši nacionalinės teisės akto nuostata netaikytina, o AMS prašymas – atmestinas.

22. Minėtas teismo sprendimas buvo apskųstas Cour de cassation, o šis, remdamasis SESV 267 straipsniu, nusprendė Teisingumo Teismui pateikti toliau nurodytus prejudicinius klausimus.

III – Prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

23. 2012 m. balandžio 16 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje gautas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, kuriame pateikti prejudiciniai klausimai suformuluoti taip: „1. Ar pagrindine darbuotojų teise į informaciją ir konsultacijas, pripažinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 27 straipsniu ir patikslinta 2002 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/14/EB dėl bendros darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistemos sukūrimo Europos bendrijoje nuostatomis, galima remtis ginčuose tarp privačių asmenų siekiant nustatyti direktyvą perkeliančios nacionalinės priemonės atitiktį [Bendrijos teisei]? 2. Jeigu taip, ar tos pačios nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jomis draudžiamos nacionalinės teisės aktų nuostatos, pagal kurias apskaičiuojant įmonės darbuotojų skaičių, kurio reikalaujama pagal įstatymą siekiant įsteigti personalui atstovaujančias institucijas, neįtraukiami įmonės darbuotojai, pasirašę tokias sutartis: mokymo, užimtumo iniciatyvos, profesinės integracijos ir profesinio tobulėjimo?“

24. Rašytines pastabas pateikė CGT, atsakovė pagrindinėje byloje, Prancūzijos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Nyderlandų Karalystės vyriausybės bei Komisija.

25. 2013 m. balandžio 23 d. įvyko teismo posėdis, kuriame dalyvavo CGT atstovai ir Prancūzijos Respublikos, Lenkijos Respublikos bei Komisijos atstovai.

IV – Analizė

26. Cour de cassation pateikia du labai skirtingus klausimus, kur antrasis iš jų priklauso nuo teigiamo atsakymo į pirmąjį klausimą. Kaip minėta šios išvados pradžioje, pirmasis klausimas yra esmės klausimas. Iš tikrųjų juo siekiama išsiaiškinti, ar Chartijoje įtvirtinta ir antrinėje teisėje patikslinta teisė yra legitimus vertinimo elementas konkrečiu atveju nagrinėjant privačių asmenų ginčą. Atsakius, kad toks elementas yra tinkamas, tik tokiam atvejui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dar užduoda konkretų specialų klausimą, nes jam taip pat kyla abejonių, ar konkreti nacionalinės teisės nuostata, šiuo atveju Prancūzijos darbo kodekso L.1111‑3 straipsnio 4 punktas, atitinka Sąjungos teisę.

27. Tai reiškia, o tai ypač svarbu siekiant išvengti bet kokios dviprasmybės, kad Cour de cassation pateikia ne įprastą klausimą, ar direktyva gali turėti horizontalų poveikį esant santykiams tarp privačių asmenų, nes iš sprendimo, kuriuo teikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad šis teismas yra pakankamai susipažinęs su Teisingumo Teismo praktika šiuo klausimu. Tačiau tai, ko jis klausia pirmiausia, yra visiškai neįprasta: ar Chartija tuo atveju, kai, pirma, jos turiniui įgyvendinti būtina priimti patikslinimo aktą ir kai, antra, šis patikslinimas buvo atliktas direktyva, yra tinkamas kontrolės elementas tam, kad nacionalinis teismas galėtų nuspręsti dėl nacionalinės teisės normos teisėtumo. Kaip minėjau, tada nagrinėtinas Cour de cassation keliamas klausimas dėl Sąjungos ir nacionalinės teisės suderinamumo.

A – Pirmasis prejudicinis klausimas

1. Chartija ir jos veiksmingumas esant santykiams tarp privačių asmenų

28. Prieš pasiūlant atsakymą į klausimą dėl pagrindinių teisių horizontalaus veikimo, manau, reikėtų išsiaiškinti, ką laikau painiava. Egzistuoja nuomonė, kad Chartijoje yra nuostata dėl veiksmingumo arba, tiksliau tariant, nuostata dėl pagrindinių teisių neveiksmingumo esant santykiams tarp privačių asmenų. Remiantis tokia nuomone, ši nuostata – tai 51 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys, pagal kurį „[šios] Chartijos nuostatos skirtos Sąjungos institucijoms <...> bei valstybėms narėms <...>“.

29. Atsižvelgiant į tokią formuluotę, nuomonė, kuriai nepritariu, lemia išvadą a contrario arba, jei parankiau, inclusio unius, pagal kurią, kadangi Chartijos nuostatos skirtos Sąjungos institucijoms ir valstybėms narėms, jos neskirtos privatiems asmenims ( 3 ).

30. Tokia išvada yra aiškiai skubota. Pakanka pažymėti, kad paprastai teises pripažįstančiuose tekstuose, daugiausia konstituciniuose, aiškiai neįvardijami asmenys, kuriems teisės skirtos, ar pasyvūs teisių subjektai, kurie spontaniškai suprantami kaip viešosios valdžios subjektai. Kita vertus, labai retai aiškiai įvardijami privatūs asmenys kaip asmenys, kuriems teisės gali būti skirtos. Dėl to reikia pastebėti, kad daugeliu atvejų pagrindinių teisių reikšmingumo klausimas esant privatinės teisės santykiams buvo sprendžiamas aiškinamuoju būdu, nesiremiant konkrečia konstitucinės teisės norma ir paprastai atsižvelgiant į konkretų atvejį ( 4 ).

31. Mano nuomone, nesant būtinybės detaliai gilintis į Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, gana aiškiai matyti, kad problema, kurią iš tikrųjų buvo siekta išspręsti šia nuostata, susijusi su taikymo apimtimi, t. y. kiek Chartijoje skelbiamos pagrindinės teisės privalomos Sąjungos institucijoms ir valstybėms narėms. Mano nuomone, nei iš šios nuostatos formuluotės, nei, nebent klysčiau, iš parengiamųjų dokumentų ar Chartijos išaiškinimų nematyti nieko, kas leistų manyti, kad, atsižvelgiant į šios nuostatos formuluotę, buvo norima spręsti labai sudėtingą pagrindinių teisių veikimo klausimą esant santykiams tarp privačių asmenų ( 5 ).

32. Galiausiai manau, kad tokio pagrindimo nepaneigia ir Chartijos 51 straipsnio 1 dalies antras sakinys, kai nurodoma, kad „jos“, t. y. Sąjunga ir valstybės narės, „turi gerbti teises, laikytis principų ir juos taikyti pagal turimus atitinkamus įgaliojimus, nepažeisdamos Sąjungos įgaliojimų, suteiktų jai Sutartimis, ribų“. Akivaizdu, kad šiuo sakiniu taip pat nesiekiama pašalinti Chartijos pagrindinių teisių svarbos esant privatinės teisės santykiams. Sakinio esmė yra ta, kad visų pirma numatoma summa divisio tarp „teisių“ ir „principų“ ir, antra, tam tikras caveat (įspėjimas) apie galimą Sąjungos įgaliojimų, suteiktų Sutartimis, pasikeitimą dėl Chartijos įsigaliojimo.

33. Jei yra būtent taip, kaip galvoju, tai reikštų, kad, kiek tai susiję su šiuo klausimu, Chartiją aiškinantis asmuo dažnai susiduria su tokiais pačiais neaiškumais, paprastai kylančiais tiems, kurie aiškina valstybių narių konstitucijas.

34. Įsigilinus į klausimo esmę ir atsižvelgus į kai kurias nuomones šiuo klausimu, gali pasirodyti, kad horizontalaus veikimo idėja Sąjungos teisėje buvo nežinoma sąvoka, kol pirmą kartą buvo iškeltas argumentas suteikti Chartijai pirminės Sąjungos teisės statusą. Tačiau idėja, kad pagrindinės judėjimo laisvės ( 6 ) ar tam tikri principai, kaip antai diskriminacijos dėl lyties draudimo ( 7 ), yra reikšmingi esant privatinės teisės santykiams, gana sena ir nusistovėjusi. Atsižvelgiant į tai, idėja, kad Chartijos pagrindinės teisės skiriasi nuo pagrindinių laisvių ar lygybės principo ir galėtų būti vertinamos nevienodai, taigi mažiau palankiai, atsižvelgiant į Chartiją, atrodo ypač problematiška.

35. Bendrai tariant, kaip teisingai pastebi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgiant į tai, kad pagrindinių teisių horizontalus veikimas Sąjungos teisėje yra žinomas reiškinys, būtų paradoksalu, jei būtent dėl Chartijos priskyrimo pirminei teisei padėtis pablogėtų.

36. Problema, kuri dažnai įvardijama „Drittwirkung“ pagal nusistovėjusią formuluotę vokiečių kalba, yra ne tiek pati idėja, jos apibrėžtis ar atspindys mūsų konstitucinėje kultūroje, kurią sunku ginčyti ( 8 ). Problema – tai jos konkrečių pasekmių teisingas suvokimas ir problema padidėja, kai tos pasekmės beveik būtinai yra įvairios, nes pasireiškia labai įvairiomis formomis. Todėl sunkiausia suprasti, kad privačių asmenų pareigą gerbti kitų asmenų teises ir laisves paprastai nedelsiant ir tiesiogiai nustato pati viešoji valdžia. Šia prasme idėja, kad privatiems asmenims privalomos pagrindinės teisės dažnai lemia viešosios valdžios „pareigą apsaugoti“ teises ( 9 ). Be to, tokia yra ir Europos Žmogaus Teisių Teismo pozicija, kuri neginčijamai svarbi ( 10 ).

37. Praktiškai pagrindinių teisių veikimas tarp privačių asmenų tampa svarbus, kai teisės sistemoje numatyta konkreti, dažniausiai teisminė pagrindinių teisių garantija. Tokiais atvejais pagrindinių teisių statusą esant privatiems teisiniams santykiams nustato arba papildo valstybės institucija, kuri, kaip didžiausią autoritetą turinti instancija, priima sprendimą dėl pagrindinių teisių. Šia prasme horizontalaus veikimo sąvoka reiškia teismo, aiškinančio pagrindines teises, vaidmens padidėjimą privačių teisinių santykių srityje. Konkreti priemonė, per kurią įgyvendinamas šis mechanizmas, yra individualios pagrindinių teisių apsaugos ad hoc procedūros ten, kur jos egzistuoja ( 11 ).

38. Galiausiai pagrindinių teisių horizontalus veikimas pasireiškia labai įvairiai kiekvienos iš jų atveju ir ypač atskirų jų grupių atvejais. Egzistuoja teisės, kurios dėl savo pobūdžio neskirtos privatiems asmenims, taip pat yra teisių, kurių svarbos esant privatiems teisiniams santykiams būtų neįmanoma paneigti. Nebūtina ir šiuo atveju negalima sau leisti plėtoti šio aspekto. Pakanka sutelkti dėmesį į mums rūpimą teisę, tai yra Chartijos 27 straipsnyje įtvirtintą darbuotojų teisę į informaciją ir konsultacijas įmonėje.

39. Šiame straipsnyje pripažįstama teisė yra puikus teisių, kurias nurodžiau antroje vietoje, t. y. teisių, kurių svarbą esant privatiems teisiniams santykiams paneigti būtų labai rizikinga, pavyzdys. Šiame straipsnyje taip pat nurodyta (jo formuluotę dar bus progos panagrinėti), kad „darbuotojams ar jų atstovams turi būti atitinkamu lygiu garantuota informacija ir konsultacijos reikiamu laiku Sąjungos ir nacionalinės teisės aktų bei praktikos nustatytais atvejais ir sąlygomis“.

40. Nagrinėjamas straipsnis pavadintas „Darbuotojų teisė į informaciją ir konsultacijas įmonėje“, o toks patikslinimas verčia neišvengiamai pripažinti, kad bet kuriuo atveju „įmonė“ daro poveikį šios teisės veiksmingumui. Tiesa, visų pirma būtent viešoji valdžia (Sąjunga ir valstybės) turės darbuotojams „užtikrinti“ naudojimąsi šia teise priimdama ir įgyvendindama praktiškai atitinkamas teisės nuostatas. Tačiau ir pačios įmonės, nesvarbu, viešos ar privačios, paisydamos viešosios valdžios nurodymų, privalės kiekvieną dieną užtikrinti, kad darbuotojai gautų informaciją ir kad su jais būtų konsultuojamasi atitinkamais lygmenimis.

41. Iš viso to, kas pasakyta, darytina tarpinė išvada, sietina su tuo, kas bus pasakyta toliau, kad 27 straipsniu galima remtis esant ginčui tarp privačių asmenų. Kitaip tariant, negalima paneigti šios galimybės remiantis teiginiu, kad Chartija, kaip matyti iš jos 51 straipsnio 1 dalies, netaikoma privatinės teisės santykiams.

42. Problema, kurią reikia toliau panagrinėti, yra ta, kad Chartijoje numatytos tiek „teisės“, tiek „principai“, kaip tai matyti iš jos bendrųjų nuostatų. Tuo atveju, jeigu teisė į informaciją ir konsultacijas būtų „principas“, Chartijos 52 straipsnio 5 dalyje numatytos labai konkrečios nuostatos, kaip jau nurodžiau, susijusios su ribota galimybe remtis „principu“ teisme. Taigi reikia išsiaiškinti, ar Chartijos 27 straipsniui suteiktinas „principo“ statusas.

2. Teisė į informaciją ir konsultacijas kaip „principas“, kaip jis suprantamas pagal Chartijos bendrąsias nuostatas

43. Tarp Chartija (2007 m. redakcija) numatytų naujovių ypač svarbu nurodyti 51 straipsnio 1 dalyje numatytą „teisių“ ir „principų“ atskyrimą, minimą 52 straipsnio pavadinime, ir principų apibrėžtį šio straipsnio 5 dalyje. Tačiau reikia pažymėti, kad Chartijoje pagrindinės teisės nepriskiriamos nė vienai iš dviejų grupių, kaip tai įprasta lyginamojoje teisėje ( 12 ). Išaiškinimuose nurodomi tik keli vienos ar kitos grupės pavyzdžiai, tačiau tarp jų mums rūpimos teisės nėra ( 13 ). Nagrinėjamu atveju, kaip minėjau, tai virsta problema, nors ji nėra neįveikiama.

44. Gal ir nebūtina nurodyti, kad Chartijos sistemoje bendra kategorija, kaip matyti iš jos pavadinimo, „pagrindinės teisės“ apima visą jos turinį. Kitaip tariant, Chartijos elementas, kiek tai susiję su pagrindinėmis nuostatomis, neturi nepatekti į kategoriją „pagrindinės teisės“. Šiuo atveju reikia pažymėti, o tai gali atrodyti mažiau akivaizdu, kad vien aplinkybės, jog konkretus Chartijos esminis elementas kitoje Chartijos vietoje apibrėžiamas kaip „teisė“, nepakanka, kad jis nebūtų priskiriamas prie „principų“ kategorijos, kaip tai suprantama pagal 52 straipsnio 5 dalį.

45. Iš tikrųjų dažnai ir pačioje Chartijoje, ir valstybių narių konstitucinėse tradicijose kaip „teisės“ ar „socialinės teisės“ įvardijami esminiai socialinės tvarkos elementai, kurie veikia tik dėl viešosios valdžios tarpininkavimo ar jos vykdomo įgyvendinimo ir dėl kurių nesusidaro subjektyvi teisinė situacija, kada būtų galima nedelsiant jomis remtis. Tai yra (socialinės) „teisės“, kurios dėl savo turinio ir pavadinimo yra „principai“ dėl jų veiksmingumo.

46. Chartijos rengėjai daugiau ar mažiau teisingai manė, jog teisių atveju pasirinkdami veiksmažodį „gerbti“, o principų atveju – veiksmažodį „laikytis“ jie įnešė aiškumo. Man neatrodo, kad tai būtų akivaizdu. Atvirkščiai, man aiškesnė nuoroda į įgaliojimą „taikyti“„principus“, nurodytą 51 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje. Šis įgaliojimas yra svarbus ir kartu parodo esminį „principų“ potencialą. Taigi reikės trumpai aptarti tokios rūšies nuostatų numatymą valstybių narių teisių deklaracijose, o dabar Chartijoje, darant nuorodas į jos atsiradimo raidą tam, kad galėčiau pasiūlyti nagrinėjamą teisę laikyti „principu“.

a) „Teisių“ ir „principų“ atskyrimo atsiradimo istorija ir jo priežastys

47. Konventas, kuris buvo įgaliotas parengti pirmąją Chartijos redakciją, nusprendė, kad buvo naudinga atskirti „teises“ ir „principus“. Šios kategorijos ne tik turėjo padėti pasiekti didelį kompromisą Konvente, bet ir palengvinti Chartijos nuostatų praktinį taikymą ( 14 ). Chartijos rengėjai pasitikėjo tam tikrų valstybių narių praktika, kai panašus atskyrimas leido visapusį „teisių“ gynimą teisme ir mažesnę galimybę (o kartais nebuvo jokios galimybės) ginti teisme vadinamuosius „principus“.

48. Jau 1937 m. Airijos Konstitucijos 45 straipsnyje buvo išsamiai išvardyti „pagrindiniai socialinės politikos principai“ („directive principles of social policy“), kurių turinio teismai visiškai negalėjo vertinti, nes teisę prižiūrėti jų paisymą turėjo tik teisės aktų leidėjas ( 15 ). Praėjus keliems dešimtmečiams 1978 m. Ispanijos Konstitucijoje ši pozicija išplėtota, o jos 53 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad priimdami sprendimus teismai gali bet kuriuo atveju atsižvelgti į „principus“ ( 16 ). Panašiai pasielgė ir kitos valstybės narės, pripažinusios, kad egzistuoja panašios į „teises“ kategorijos, kurios skiriasi nuo teisių, iš esmės skirtų teisės aktų leidėjui, ir kurių atžvilgiu teismas atlieka aiškinamąją funkciją, įskaitant teisės akto leidėjo aktų galiojimo patikrinimą tose valstybėse, kuriose įstatymų teisminė kontrolė galima ( 17 ). Be kita ko, tai galioja „konstitucinės vertės tikslams“, kuriuos išplėtojo Prancūzijos Konstitucinė Taryba ( 18 ), Austrijos Konstitucijoje numatytiems „konstituciniams tikslams“ ( 19 ) bei lygiavertei kategorijai, numatytai Bonos pagrindiniame įstatyme ( 20 ). Taip pat yra ir su Lenkijos Konstitucija, kurios 81 straipsnyje irgi apribojama tam tikrų ekonominių ir socialinių teisių apimtis, nors Lenkijos Konstitucinis Teismas suteikė galimybę vykdyti ribotą įstatymų konstitucingumo kontrolę atsižvelgiant į šias teises ( 21 ).

49. Trumpai tariant, valstybės narės, kuriose žinomas atskyrimas, panašus į numatytąjį Chartijos 52 straipsnio 5 dalyje, numatė papildomą šalia „teisių“ kategoriją, kuriai būdinga tai, kad ji nepajėgi pripažinti subjektyvių teisių, kuriomis tiesiogiai remiamasi teismuose, bet turi konstitucinio pobūdžio norminę galią, dėl kurios galima aktų, daugiausia įstatymų, kontrolė ( 22 ). Ši idėja atspindi ir Konvento, įgalioto parengti Chartiją, ir Konvento dėl Europos ateities, susirūpinimą. Kai kurios valstybės narės baiminosi, kad tam tikrų ekonominių ir socialinių teisių pripažinimas lems viešosios politikos teisminę kontrolę, ypač srityse, kur labai svarbūs biudžeto klausimai. Todėl tai, kas galiausia pavadinta „principu“, parengiamuosiuose dokumentuose buvo įvardijama kaip „socialiniai principai“ ( 23 ). Nors vėliau šis būdvardis išnyko, akivaizdu, kad pagrindinis Chartijos rengėjų rūpestis buvo teisės, susijusios su paslaugomis, ir teisės, susijusios su socialiniais ir darbo santykiais ( 24 ).

b) Dėl „principo“, kaip jis suprantamas pagal Chartiją, sąvokos

50. Iš Chartijos turinio matyti, kad „principai“ apima viešosios valdžios įpareigojimus, todėl skiriasi nuo „teisių“, kurių paskirtis – apsaugoti konkrečią tiesiogiai apibrėžtą teisinę situaciją, net jeigu jų įgyvendinimas įmanomas ir esant žemesniems teisės sistemos lygiams. Viešoji valdžia turi gerbti „teisėmis“ garantuojamą konkrečią teisinę situaciją, tačiau „principo“ atveju įpareigojimas yra labiau atviras: juo apibrėžiama ne konkreti teisinė situacija, bet tam tikri bendri dalykai ir pasekmės, galinčios atsirasti dėl visų valdžios institucijų veiksmų. Kitaip tariant, viešoji valdžia, ypač teisės aktų leidėjas, turi skatinti paisyti „principo“ ir paversti jį akivaizdžia teisine realybe, tačiau ji bet kuriuo atveju turi remtis objektyviu pagrindu (turinys) ir jo paskirtimi (pasekmės), apibrėžtais Chartijoje, kurioje pripažįstamas „principas“ ( 25 ).

51. Tai, kad „principai“ apibrėžiami per įpareigojimo sąvoką, matyti ir iš Chartijos 52 straipsnio išaiškinimų, kurių aiškinamoji vertė patvirtinta pačios Europos Sąjungos sutarties 6 straipsnio 1 dalies 3 pastraipoje. Iš tikrųjų išaiškinimuose nurodyti įvairūs „principų“ pavyzdžiai, kurie atrodo suformuluoti kaip „Sąjungos“ įpareigojimai, kuri suprantama kaip apimanti visas institucijas ir valstybes nares, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę ( 26 ). Taigi 25 straipsnyje, kuris aiškiai nurodytas minėtuose išaiškinimuose, skelbiama, kad Sąjunga „pripažįsta ir gerbia pagyvenusių žmonių teisę gyventi oriai ir nepriklausomai bei dalyvauti visuomeniniame ir kultūriniame gyvenime“. Tas pats galioja, kaip matyti iš 26 straipsnio, ir neįgaliųjų asmenų teisei „naudotis priemonėmis, užtikrinančiomis jų nepriklausomumą, socialinį bei profesinį integravimą ir dalyvavimą bendruomenės gyvenime“. Toliau Sąjungos įpareigojimas nurodytas 37 straipsnyje, pagal kurį reikalaujama, kad ji integruotų ir užtikrintų „aukštą aplinkosaugos lygį ir aplinkos kokybės gerinimą pagal tvaraus vystymosi principus“.

52. Kaip yra 27 straipsnio atveju? Visų pirma reikia pažymėti, kad darbuotojų teisės į informaciją ir konsultacijas įmonėje numatymas Chartijos antraštinės dalies „Solidarumas“ pirmame straipsnyje nėra atsitiktinumas. Ši socialinė teisė, kaip matyti iš išaiškinimų, yra Europos socialinės chartijos ( 27 ) 21 straipsnio ir Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijos 17 ir 18 punktų atspindys. Be to, tai yra teisė, kuri buvo numatyta antrinėje teisėje iki Chartijos įsigaliojimo: ne tik minėtoje Direktyvoje 2002/14, bet ir kituose Sąjungos darbo teisės aktuose, kaip antai Direktyvoje 98/59/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo ( 28 ) ar Direktyvoje 94/45 dėl Europos darbų tarybos steigimo ( 29 ).

53. Šiomis aplinkybėmis ir atsižvelgdamas į visus sunkumus, kylančius siekiant papildyti Chartijos turinį tose vietose, kur joje atsisakyta tęsti savo darbą, manau, kad argumentai, kad jos 27 straipsnio turinys turi būti priskiriamas prie „principų“ kategorijos, yra svaresni nei argumentai, kuriais pasisakoma už priskyrimą prie „teisių“ kategorijos. Visų pirma egzistuoja struktūrinė priežastis, kuri patvirtina, kad egzistuoja viešosios valdžios įpareigojimas, kaip tai nurodyta šios išvados 50 punkte.

54. Iš tikrųjų, kaip matyti iš paties teisės pripažinimo ir dėl to kylančios pareigos ją užtikrinti, teisės, tiesiogiai užtikrintos nuostata, taikymo sritis yra labai ribota: „<...> Sąjungos ir nacionalinės teisės aktų bei praktikos nustatytais atvejais ir sąlygomis“. Tai patvirtina, kad šia nuostata atsisakoma apibrėžti konkrečią teisinę situaciją ir kad „principo“ turinį ir juo skelbiamus tikslus turi patikslinti Sąjungos ir nacionalinės teisės aktų leidėjas. Akivaizdu, kad „informacija ir konsultacijos“„garantuojamos“ teisės turėtojui, t. y. darbuotojams. Tačiau konkrečiai neįvardijama nei informacijos rūšis, nei konsultacijų tvarka, nei kokiu lygiu ar per kokius atstovus ji teiktina. Šios nuostatos turinys yra toks neapibrėžtas, kad jį galima suprasti tik kaip viešosios valdžios subjektų įpareigojimą imtis priemonių, būtinų šiai teisei užtikrinti ( 30 ). Taigi, šioje nuostatoje neapibrėžiama konkreti teisinė situacija, tačiau ja reikalaujama, kad viešosios valdžios subjektai apibrėžtų objektyvų turinį (informaciją ir konsultacijas darbuotojams) ir tam tikrus tikslus (informacijos veiksmingumas, atstovavimas atitinkamu lygiu ir reikiamu laiku).

55. Taip pat egzistuoja sisteminis argumentas. Antraštinėje dalyje „Solidarumas“ numatyta teisių grupė daugiausia apima socialines teises, atsižvelgiant į jų esmę laikomas socialinėmis, kurių turiniui apibrėžti daugiausia vartojamos tokios formuluotės kaip Chartijos 27 straipsnyje. Tai reiškia, kad egzistuoja didelė prielaida, kad šioje antraštinėje dalyje nurodytos pagrindinės teisės priskirtinos prie „principų“ kategorijos. Akivaizdu, kad tokia pozicija Chartijos sistemoje gali leisti manyti tik apie prielaidą, tačiau 27 straipsnio atveju kalbama apie ypatybę, papildančią išvardytąsias pirma.

56. To, ką išdėsčiau, pakanka, kad kaip tarpinę išvadą pagrįsčiau savo pasiūlymą Chartijos 27 straipsnyje numatytą darbuotojų teisę į informaciją ir konsultacijas įmonėje laikyti „principu“, kaip jis suprantamas pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį ir 52 straipsnio 5 dalį.

3. „Principai“, kaip jie suprantami pagal Chartijos 52 straipsnio 5 dalį: galimybė remtis teisme „įgyvendinimo aktais“.

57. Iš to, kas pasakyta, logiška išvada būtų ta, kad „principui“, kaip antai numatytam Chartijos 27 straipsnyje, kuriuo garantuojama darbuotojų teisė į informaciją ir konsultacijas įmonėje, taikomos, kiek tai susiję su jo statusu, Chartijos 52 straipsnio 5 dalies nuostatos, o tai reiškia, kad juo galima remtis teisme. Vis dėlto Chartijos 52 straipsnio 5 dalis yra ypač sudėtinga, todėl būtina išnagrinėti kiekvieną jos sakinį. Taigi visų pirma reikia priminti, kad šią 5 dalį sudaro pirmas sakinys, kuriame, galima sakyti, aptariamos „principų“veikimo sąlygos, ir antras sakinys, kuriame apribojamas rėmimasis šiais principais teisme.

58. Pirmame sakinyje siekiama suteikti „principui“ turinį, o tai daroma nurodant, kad „principus apibrėžiančios šios Chartijos nuostatos gali būti įgyvendinamos <...> įstatymo galią turinčiais aktais ir vykdomaisiais aktais“, kuriuos priima Sąjunga ar valstybės narės, kai įgyvendina Sąjungos teisę. Šį šios nuostatos aspektą kvalifikuočiau kaip principo „patikslinimo“ dimensiją, kuri atsiranda tuo momentu, kai „principas“ numatomas teisės normose.

59. Antrame sakinyje yra elementų, kuriais siekiama užtikrinti, kad „principai“ būtų veiksmingi teisme, nors, kaip patikslinama šioje nuostatoje, jais galima remtis tik „aiškinant tokius aktus ir priimant sprendimą dėl jų teisėtumo“. Šį antrąjį aspektą kvalifikuočiau kaip „rėmimosi“„principu“ dimensiją, kuri svarbi „principo“ egzistavimo teisminėje stadijoje.

a) Vadinamieji „įgyvendinimo aktai“, kuriais patikslinamas „principas“ (Chartijos 52 straipsnio 5 dalies pirmas sakinys)

60. Sąjunga ir valstybės narės turi pareigą „taikyti“ Chartijoje išvardytus „principus“ (51 straipsnio 1 dalis), todėl priima „įgyvendinimo“ priemones, būtinas užtikrinti, kad šis taikymas būtų veiksmingas. Nepaisant to, kad pavartotas veiksmažodis „gali“, akivaizdu, kad tai yra ne absoliuti diskrecija, bet sąlyginė galimybė, kaip jau nurodžiau, dėl Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje nurodyto aiškaus įpareigojimo, kad Sąjunga ir valstybės narės turi „taikyti“„principus“. Akivaizdu, kad toks taikymas įmanomas tik priėmus 52 straipsnyje nurodytus „įgyvendinimo“ aktus.

61. Be to, išsami Chartijos 52 straipsnio 5 dalies pirmo sakinio analizė patvirtina, kad šioje nuostatoje daroma nuoroda į norminį„principų“ įgyvendinimą, kurio pasekmes nurodysiu toliau.

62. Iš tikrųjų 5 dalies pirmame sakinyje nurodoma, kad Chartijos „principai“ gali būti „įgyvendinami“ Sąjungos ir valstybių narių teisės aktais. Šiuos įgyvendinimo aktus reikia suprasti kaip aktus, būtinus patikslinti „principus“ teisės aktuose, kad jie įgytų pakankamą autonomišką turinį, ir galiausiai, kad jie taptų teisėmis, kurias teismas galėtų atpažinti. Šios nuostatos formuluotė negali būti suprantama kitaip, nes šis įpareigojimas taikomas ne tik vykdomajai valdžiai, bet ir teisės aktų leidėjui. Todėl kai šioje nuostatoje daroma nuoroda į „įgyvendinimą“, tai visų pirma reiškia būtent norminį vykdymą.

63. Be to, manau, kad norminio įgyvendinimo aktuose, į kuriuos daroma nuoroda Chartijos 52 straipsnio 5 dalies pirmame sakinyje, įžvelgtinas tam tikrų nuostatų buvimas, kurios iš esmės ir tiesiogiai patikslina „principo“ turinį. Tokia diferenciacija neišvengiama, nes, priešingu atveju, tokiose plačiose srityse, kokia yra socialinė politika, aplinka ar vartotojų apsauga, „principo“„įgyvendinimas“ sudarytų ne ką kitą, bet visą teisinės sistemos šaką, kaip antai socialinės teisės, aplinkos teisės ar vartotojų teisės visumą. Tokia pasekmė būtų perteklinė ir trikdanti, nes „principai“, kaip aktų aiškinimo ir teisėtumo kontrolės kriterijai, negalėtų atlikti Chartijos jiems priskiriamos funkcijos.

64. Taigi, atskiriant aktus, kuriais iš esmės ir tiesiogiai patikslinamas „principo“ turinys, nuo kitų aktų (ir norminių, ir individualaus taikymo), siekiama išsaugoti Chartijoje numatytų „principų“veiksmingumą ir 52 straipsnio 5 dalimi siekiamą tikslą apsaugoti, nors ir sąlygiškai, Chartijos nuostatas, kurioms įgyvendinti būtina priimti teisės aktus.

65. Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalis yra labai geras pavyzdys to, ką vadinu aktu, iš esmės ir tiesiogiai patikslinančiu „principą“. Šiame straipsnyje, kaip matyti iš jo pavadinimo, aptariama Direktyvoje 2002/14 apibrėžtų teisių taikymo sritis. Šiuo atveju Direktyvos 2002/14 pavadinimas taip pat svarbus, nes iš jo matyti, kad ja siekiama „bendros darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistemos sukūrimo Europos bendrijoje“, o tai tiksliai atitinka Chartijos 27 straipsnio pavadinimą.

66. Atsižvelgiant į tai Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalyje iš esmės ir tiesiogiai patikslinamas „principo“ turinys: teisės į informaciją ir konsultacijos taikymo asmenų atžvilgiu sritis. Tai reiškia, kad teisės subjekto nustatymas yra pagrindinė naudojimosi šia teise sąlyga, į kurią atsižvelgiant galima nustatyti specialią Chartijoje numatytą apsaugą. Vadinasi, Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalį reikia suprasti kaip esminio ir tiesioginio Chartijos 27 straipsnio patikslinimo atvejį ir ji gali būti to straipsnio, kuriuo galima remtis teisme, turinio sudėtinė dalis, kaip aiškinsiu toliau.

b) „Rėmimosi“„principu“ dimensija (Chartijos 52 straipsnio 5 dalies antras sakinys)

67. Chartijos 52 straipsnio 5 dalies antrame sakinyje, kurį ne kartą citavau, nustatyta, kad „teismo proceso metu [principais] galima remtis tik aiškinant tokius aktus ir priimant sprendimą dėl jų teisėtumo“. Reikia aptarti du svarbius šios teisės nuostatos aspektus: implicitinį, kuris ypatingų aiškinimo problemų nesukelia, ir eksplicitinį, kuris, atvirkščiai, kelia tokių problemų.

68. Kalbant apie pirmąjį aspektą, reikia pažymėti, kad perskaičius Chartijos 52 straipsnio 5 dalį į akis krenta tai, kad, remiantis jos formuluote, netiesiogiai, bet vienareikšmiškai draudžiama galimybė tiesiogiai remtis „principu“ siekiant pasinaudoti šia nuostata grindžiama subjektine teise ( 31 ). Todėl Chartijoje rėmimasis teisme „principais“ siejamas su jų statusu, sakyčiau, kaip normų ir aktų, ir tai įvardijama Chartijoje nurodant kriterijų, kurį sudaro „principas“ ir esminio ir tiesioginio patikslinimo aktai.

69. Dėl eksplicitinio aspekto, kuris aiškinimo atžvilgiu yra subtilesnis, reikia pažymėti, kad jis susijęs su „aktais“, minimais nuostatoje. Iš tikrųjų, nors nuoroda į „tokius aktus“ apima tik norminius įgyvendinimo aktus, kuriuose apibrėžiamas principo turinys, susidaro „uždaro rato“ situacija: šie norminiai įgyvendinimo aktai turėtų būti tikrinami atsižvelgiant į principą, kurio turinys, kaip nurodyta Chartijos 27 straipsnyje, yra būtent toks, koks apibrėžiamas šiuose norminiuose įgyvendinimo aktuose.

70. Reikia konstatuoti, kad aktų, kuriuos aiškinti ir tikrinti leidžiama 52 straipsnio 5 dalies antru sakiniu, paskirtis yra skirtinga ir platesnė nei norminio patikslinimo aktų. Konkrečiai tariant, visais šiais įgyvendinimo aktais, kuriuose ne tik iš esmės ir tiesiogiai patikslinamas „principas“, bus galima remtis teisme kartu su kitais įgyvendinimo aktais. Priešingu atveju 27 straipsnio veiksmingumas, kaip ir jo teisminė garantija, numatyta Chartijos 52 straipsnio 5 dalies antrame sakinyje, išnyktų.

71. Todėl kartu aiškindamas Chartijos 52 straipsnio 5 dalies pirmą ir antrą sakinius manau, kad aktų, kuriuos laikau iš esmės ir tiesiogiai patikslinančiais „principą“, pagrindinė funkcija yra būti kitų aktų, kuriais įgyvendinamas šis „principas“, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, teisėtumo kriterijaus sudėtine dalimi. Būtent remiantis šiuo kriterijumi, kurį sudaro „principo“ ir jį iš esmės ir tiesiogiai patikslinančių aktų visuma, reikia priimti sprendimą dėl kitų įgyvendinimo aktų teisėtumo.

72. Taigi akto, kurio atžvilgiu gali būti vykdoma teisėtumo kontrolė pagal Chartijos 52 straipsnio 5 dalies antrą sakinį, pavyzdys, yra aktas, dėl kurio Cour de cassation pateikė antrąjį klausimą: Prancūzijos darbo kodekso L.1111‑3 straipsnio 4 punktas, kuriame numatyta įmonės darbuotojų apskaičiavimo tvarka darbuotojų atstovavimo tikslais. Šis atstovavimas yra kaip darbuotojų teisės į informaciją ir konsultacijas perdavimo kanalas, taigi svarbus elementas numatant ir taikant praktiškai Chartijos 27 principą. Teisės norma, pagal kurią apskaičiuojant darbuotojų skaičių neatsižvelgiama į tam tikrą darbuotojų kategoriją, yra norma, kuria akivaizdžiai gali būti pažeidžiamas „principo“ turinys, įskaitant, aišku, turinį, kuris apibrėžtas esminio ir tiesioginio patikslinimo aktuose.

c) Aplinkybė, kad aktas, kuriuo iš esmės ir tiesiogiai patikslinamas „principas“, yra direktyva

73. Nagrinėjamu atveju, dėl kurio kreipėsi Cour de cassation, darbuotojų teisė į informaciją ir konsultacijas patikslinama tam tikroje direktyvoje. Atsižvelgiant į tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas privačių asmenų ginčas, kyla klausimas, ar patikslinančios normos pobūdis, t. y. jos ribotos horizontalaus veikimo galimybės, gali būti visiškai neįveikiama mano siūlomo sprendimo kliūtis. Pabandysiu įrodyti, kad taip nėra.

74. Nors Chartijos 27 straipsniu reikalaujama Sąjungos teisės aktų leidėjo bendradarbiavimo, tai nereiškia, kad šis bendradarbiavimas siejamas su neribotu įgaliojimų perdavimu teisės aktų leidžiamajai valdžiai, juolab kad dėl tokio įgaliojimų perdavimo Chartijos 52 straipsnio 5 dalies antras sakinys netektų prasmės. Tokia pasekmė kiltų, jei pasirinkęs priimti tam tikrą direktyvą teisės aktų leidėjas atimtų iš privačių asmenų Chartija jiems užtikrinamos teisėtumo teisminės kontrolės galimybę kilus ginčams inter privatos.

75. Tačiau negalima pamiršti, kad ši išvada turi būti derinama su nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią direktyvomis negalima remtis, išskyrus aiškinimo tikslais, esant privačių asmenų ginčams ( 32 ). Nemanau, kad tai neįmanoma, ir, priešingai, nei šiuo klausimu savo rašytinėse pastabose teigė Vokietijos Federacinės Respublika, taip pat nemanau, kad mano pasiūlymas sukeltų teisinį nesaugumą.

76. Direktyvos nuostatų, kuriomis teoriškai gali būti iš esmės ir tiesiogiai patikslinamas „principo“ turinys, nėra daug. Šiuo klausimu manau, kad įmanoma labai griežtai aiškinti tokios rūšies normas tam, kad rezultatas būtų visiškai priimtinas norminės kategorijos, kuriai jos priklauso, t. y. direktyvų, sistemos atžvilgiu. Kitaip tariant, esminis ir tiesioginis Chartijos nuostatos patikslinimas yra funkcija ad hoc ir bet kuriuo atveju „išskirtinė“. Vertinant kiekybiškai, direktyvos nuostatos, kurios atitinka šį reikalavimą, bet kuriuo atveju bus labai ad hoc, todėl nusistovėjusi ir suderinta teismo praktika šioje opioje srityje turi išlikti nepaliesta, kiek tai susiję su beveik visomis esamose ir būsimose direktyvose esančiomis nuostatomis.

77. Galiausiai manau, kad mano pasiūlymas šiuo opiu klausimu atitinka Teisingumo Teismo praktikos raidą: šis teismas taip pat labai aiškiai leido nacionalinės teisės aktų teisėtumo objektyvią kontrolę atsižvelgiant į direktyvas esant ginčams inter privatos. Nesant būtinybės daugiau plėstis šiuo klausimu, mano siūlomas sprendimas visai nenukrypsta nuo Teisingumo Teismo praktikos, bet, atvirkščiai, suderinamas su pozicija, pasirinkta sprendimuose CIA Security, Mangold ar Kücükdeveci ( 33 ), kurie paminėtini tik kaip patys svarbiausi ( 34 ).

78. Paskutinis svarbus patikslinimas: siūlomas sprendimas neturi lemti teisinio nesaugumo situacijos. Atvirkščiai, yra galimybė, kad teisės aktų leidėjas vienašališkai iškreips Chartijos bendrųjų nuostatų poveikį, dėl ko galėtų susidaryti tokia situacija. „Principų“ turinio patikslinimo procesas yra Chartijos konsolidavimo pirmojo etapo dalis, o toks procesas vyksta visiškai natūraliai pirmuosius teisių deklaracijos egzistavimo konstitucinėje sistemoje metus. Bėgant laikui šis turinys nusistovės ir bus įtvirtintos rėmimosi Chartijos „principais“ teisme ribos, viešajai valdžiai ir piliečiams nurodant, kokios rūšies kontrolę gali vykdyti teismai ir kiek. Toks rezultatas gali tik sustiprinti teisinį saugumą, kai kalbama apie pagrindinio Sąjungos teisinės sistemos instrumento, t. y. Chartijos, ypač kiek tai susiję su jos 52 straipsnio 2 dalyje nurodytais principais, taikymą.

79. Tai reiškia, jog negalima paneigti, kad ginčo tarp privačių asmenų atveju, net jei teismas tik pripažįsta teisės aktą neteisėtu arba nusprendžia neteisėto akto netaikyti, visada atsiras šalis, kuri mano, kad jai nustatyta pareiga, kurios iš pradžių ji neįsipareigojo vykdyti. Tačiau, kaip per teismo posėdį teigė CGT atstovas, privatus asmuo, patyręs žalą dėl nenumatytos pareigos, kuri atsirado netikėtai dėl neteisėto valstybės narės elgesio, visada prireikus galės remtis dėl šio neteisėtumo patirta žala prieš šią valstybę narę. Tiesa, ieškinys dėl valstybių narių atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimą pirmiausia buvo numatytas siekiant apsaugoti tuos, kurie remiasi tam tikra teise nacionaliniuose teismuose ( 35 ). Tačiau tokiu atveju kaip šis, kai Sąjungos teisės norma yra Chartijos „principas“, kurio turinys buvo pažeistas aktu, kurio teisėtumas ginčijamas nagrinėjant ginčą tarp privačių asmenų, logiška, kad ieškinio dėl žalos atlyginimo našta tenka tam, kam buvo palankus neteisėtas elgesys, o ne teisės, atsiradusios dėl „principo“ turinio patikslinimo, turėtojui.

80. Todėl remdamasis Chartijos 52 straipsnio 5 dalimi darau išvadą, kad Chartijos 27 straipsniu, kuris iš esmės ir tiesiogiai buvo patikslintas Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalyje, galima remtis esant privačių asmenų ginčui, o galima to pasekmė – nacionalinės teisės normos netaikymas.

B – Antrasis prejudicinis klausimas

81. Pateikdamas antrąjį klausimą, kuris susijęs su aprašytu rėmimosi teisme tvarkos taikymu, Cour de cassation tiesiogiai klausia, ar Sąjungos teisę, t. y. Chartijos 27 straipsnį, kuris buvo patikslintas Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalimi, atitinka tvarka, numatyta Prancūzijos darbo kodekso L.1111‑3 straipsnyje. Pagal šią nuostatą apskaičiuojant įmonės darbuotojų skaičių, kurio reikalaujama pagal įstatymą siekiant įsteigti personalui atstovaujančias institucijas, neįtraukiami darbuotojai, pasirašę „užimtumo iniciatyvos“, „profesinės integracijos“ ir „profesinio tobulėjimo“ sutartis.

82. Nors klausimas apskritai apima tris neįtraukiamų sutarčių kategorijas, iš pareiškėjos pagrindinėje byloje pateiktų dokumentų matyti, kad AMS sudarė 120–170 „profesinės integracijos sutarčių“, o kad būtų sudarytos „užimtumo iniciatyvos sutartys“ ar „profesinio tobulėjimo“ sutartys, – nematyti. Todėl, nebent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų priešingai, atsakymas turi būti pateiktas tik dėl „profesinės integracijos sutarčių“ neįtraukimo, numatyto L.1111‑3 straipsnio 4 punkte, atitikties Direktyvai 2002/14.

83. Šiuo klausimu nuomonę pareiškė tik Prancūzijos Respublika, CGT ir Komisija. Prancūzijos Respublikos teigimu, neįtraukiamų sutarčių, tarp kurių „profesinės integracijos sutartys“, specifinis pobūdis pateisina Chartijos 27 straipsnio, kuris buvo patikslintas Direktyva 2002/14, taikymo srities apribojimą. Kadangi profesinei integracijai skirtos sutartys nėra sutartys, kokios privalomos darbuotojui esant įprastiems darbo santykiams, dėl tokio neįtraukimo Chartijos 27 straipsnio ir Direktyvos 2002/14 tikslai nepaneigiami. Prancūzijos Respublika nurodo Chartijos 52 straipsnio 1 dalį, pagal kurią naudojimuisi teisėmis ir laisvėmis gali būti taikomi apribojimai, jeigu jie atitinka proporcingumo principą.

84. Savo ruožtu pagrindiniai CGT argumentai susiję su Teisingumo Teismo sprendimu, priimtu byloje Confédération générale du travail ir kt. (toliau – Sprendimas CGT) ( 36 ). Šis sprendimas suteikė Teisingumo Teismui galimybę pirmą kartą pareikšti savo nuomonę dėl Direktyvos 2002/14 būtent Prancūzijos Respublikoje iškeltoje byloje, kurioje ginčytas tam tikrų darbuotojų, kol jie nesulaukė tam tikro amžiaus, kategorijos neįtraukimas. CGT teigimu, tai, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog šis neįtraukimas prieštaravo Direktyvai 2002/14, patvirtina, kad šioje byloje, kurioje vėl keliamas tam tikros darbuotojų kategorijos neįtraukimo klausimas, taip pat pažeista ši direktyva. Komisija pritaria CGT argumentams ir taip pat siūlo Direktyvą 2002/14 aiškinti taip, kad ja draudžiama nacionalinės teisės norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje.

85. Iš tikrųjų, kaip teisingai pabrėžia CGT ir Komisija, byloje CGT priimtame sprendime yra paaiškinimų, galinčių padėti atsakyti į antrąjį klausimą. Toje byloje CGT Prancūzijos Valstybės Taryboje ginčijo nacionalinės teisės aktą, pagal kurį apskaičiuojant darbuotojų skaičių į tam tikros kategorijos darbuotojus buvo atsižvelgiama vėliau, kai jie sulaukdavo tam tikro amžiaus. Teisingumo Teismas atsižvelgė į generalinio advokato P. Mengozzi rekomendaciją ir nusprendė, kad tai, jog atliekant skaičiavimą dėl amžiaus atsižvelgiama vėliau, yra ne kas kita kaip neatsižvelgimas skaičiuojant ( 37 ). Pagal Prancūzijos teisės normas apskritai į tam tikrą darbuotojų grupę buvo atsižvelgiama, tačiau buvo laukiama, kol jie sulauks tam tikro amžiaus. Tačiau Teisingumo Teismas, priimdamas sprendimą prieš įsigaliojant Chartijai, konstatavo, kad ši su amžiumi susijusi sąlyga prilygo neatsižvelgimui, nes dėl jos Direktyva 2002/14 suteiktos teisės „tapo beprasmės“, o „ši direktyva – neveiksminga“ ( 38 ).

86. Iš tiesų Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje numatyta, kad valstybės narės nustato metodą, kaip apskaičiuoti įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribas. Tačiau Teisingumo Teismas pripažino, kad tam tikros darbuotojų kategorijos neįtraukimas yra ne paprasta aritmetika, bet vienašališkas „darbuotojo“ sąvokos naujas išaiškinimas. Taigi, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „minėta direktyva nenurodo valstybėms narėms, kaip jos, apskaičiuodamos įdarbintų darbuotojų skaičiaus ribas, turi atsižvelgti į darbuotojus, kurie patenka į direktyvos taikymo sritį, tačiau nustato, kad į juos turi būti atsižvelgiama“ ( 39 ).

87. Todėl Chartijos 27 straipsnis, kuris iš esmės ir tiesiogiai patikslintas Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, turi būti aiškinamas atsižvelgiant į Sprendimą CGT taip, kad pagal jį valstybės narės gali nustatyti metodus, kaip apskaičiuoti įmonės darbuotojų skaičių, tačiau bet kuriuo atveju juo nesuteikiama teisė atliekant šį skaičiavimą neįtraukti darbuotojo. Tai taikoma, kaip ir byloje CGT, net tuo atveju, kai neįtraukiama tik laikinai.

88. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad taikydamas nacionalinę teisę nacionalinis teismas, kuriam tenka ją aiškinti, turi tai daryti kuo labiau atsižvelgdamas į atitinkamos direktyvos tekstą ir į jos tikslą, kad būtų pasiektas joje numatytas rezultatas ( 40 ). Žinoma, šis Sąjungos teisę atitinkančio nacionalinės teisės aiškinimo principas turi tam tikras ribas. Taigi nacionalinio teismo pareigą aiškinant ir taikant atitinkamas vidaus teisės normas atsižvelgti į direktyvos turinį riboja bendrieji teisės principai, ypač teisinio saugumo ir negaliojimo atgal principai, ir ji negali pagrįsti nacionalinės teisės aiškinimo contra legem ( 41 ) .

89. Vadinasi, būtent tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vertina galimybę pateikti Sąjungos teisę atitinkantį aiškinimą, nes atliekant tokį vertinimą būtina visapusiškai išaiškinti nacionalinę teisę, o tai nėra Teisingumo Teismo kompetencija.

90. Vis dėlto Cour de cassation prašydamas Teisingumo Teismo nuspręsti dėl galimybės remtis Chartijos 27 straipsniu, patikslintu Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalimi, atsižvelgia būtent į tai, kad jeigu Teisingumo Teismas patvirtintų šios išvados 87 punkte siūlomą aiškinimą, nebūtų įmanoma pateikti Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo. Cour de cassation puikiai tai supranta, nes jau ne pirmą kartą susiduria su šiuo klausimu ir kreipiasi dėl jo į Teisingumo Teismą. Be to, nebūtų prasmės kelti klausimų dėl galimybės remtis šiomis Sąjungos teisės normomis tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, jei Cour de cassation būtų įsitikinęs, kad įmanoma pateikti Sąjungos teisę atitinkantį aiškinimą.

91. Prancūzijos Respublikos vyriausybė savo rašytinėse ir žodinėse pastabose padarė tokią pačią išvadą. Prancūzijos vyriausybės atstovas, kuriam dėl šio aspekto per teismo posėdį buvo pateikti klausimai, pripažino, kad neįmanoma Prancūzijos teisės aiškinti taip, kad būtų galima užtikrinti Sąjungos teisės laikymąsi, kaip siūlau šios išvados 87 punkte, net jei atsižvelgtume į darbo teisės normas, pagal kurias išimtiniais atvejais kolektyvinėje sutartyje galima nukrypti nuo įstatymo.

92. Prancūzijos vyriausybės teigimu, tam, kad būtų galima suderinamai aiškinti Prancūzijos darbo kodekso L.1111‑3 straipsnio 4 punktą ir Chartijos 27 straipsnį, patikslintą Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalimi, būtina turėti „išimties išimtį“, kuri nagrinėjamu atveju neegzistuoja. Užklaustas dėl galimybės, kad tokia „išimties išimtis“ yra Prancūzijos darbo kodekso L 2251‑1 straipsnyje, atstovas pabrėžė, kad ši nuostata skirta tik kolektyvinėje sutartyje numatytoms priemonėms, o pagrindinės bylos atveju taip nėra.

93. Apibendrinant tai, kas pasakyta, taip pat reikia priminti, kad kai valstybės narės teismas (kuris, be to, yra pagrindinis nacionalinę teisę aiškinantis subjektas) ir tos pačios valstybės narės vyriausybė kartu teigia, kad pagal jų nacionalinės teisės sistemą Sąjungos teisę atitinkantis aiškinimas negalimas, Teisingumo Teismas, remdamasis lojalaus bendradarbiavimo principu ( 42 ), turi pareigą sutikti su šiuo vertinimu ir pateikti atsakymą į konkretų jam pateiktą klausimą. Priešingu atveju būtų paneigta ne tik teismų bendradarbiavimo idėja, kuria pagrįstas SESV 267 straipsnyje įtvirtintas prejudicinis mechanizmas, bet ir šio proceso veiksmingumas.

94. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir į tai, kad neįmanoma pateikti nacionalinės teisės išaiškinimo, kuris atitiktų Chartijos 27 straipsnio, patikslinto Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalimi, nuostatas, telieka išsiaiškinti, ar L.1111‑3 straipsnyje numatytos išimtys, ypač išimtis, susijusi su „profesinės integracijos sutartimis“, prieštarauja Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalies antros pastraipos nuostatoms.

95. Šiuo klausimu pakartojant Teisingumo Teismo išvadą byloje CGT reikia pažymėti, kad jeigu laikinas neįtraukimas, kaip antai nagrinėtas toje byloje, pažeidė minėtą direktyvą, a fortiori turėtume prieiti prie tokios pačios išvados visiško ir besąlygiško neįtraukimo atveju. Be to, tai, kad „profesinės integracijos sutartimis“ siekiama profesinės integracijos tikslo, nepaneigia šios išvados, nes nė vienu momentu neginčyta, kad tokią sutartį pasirašęs darbuotojas turi „darbuotojo“, kaip jis suprantamas pagal Chartijos 27 straipsnį, patikslintą Direktyva 2002/14, statusą.

96. Be to, kalbant apie Prancūzijos Respublikos argumentą, susijusį su specifiniu „profesinės integracijos sutarčių“ pobūdžiu ir jo pateisinimu bendruoju interesu, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas atsakė į panašų argumentą minėtame Sprendime CGT, kuriame pripažino, kad neįtraukimo pateisinimas nesuderinamas su Direktyvos 2002/14 11 straipsnio 1 dalimi, kurioje numatyta, kad valstybės narės privalo imtis visų būtinų veiksmų, leidžiančių joms visuomet garantuoti, kad bus pasiekti šioje direktyvoje nustatyti rezultatai ( 43 ). Būtų sudėtinga pateikti kitokį atsakymą šioje byloje, kuri, be kita ko, susijusi su visišku ir neribotu laiko atžvilgiu tam tikros darbuotojų kategorijos neįtraukimu.

97. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį prejudicinį klausimą atsakyti taip, kad atsižvelgiant į tai, jog neįmanoma pateikti Sąjungos teisę atitinkančio nacionalinės teisės sistemos aiškinimo, Chartijos 27 straipsnį, iš esmės ir tiesiogiai patikslintą Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalimi, reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama nacionalinės teisės norma, pagal kurią apskaičiuojant įmonės darbuotojų skaičių taikant šią nuostatą neatsižvelgiama į tam tikrą darbuotojų kategoriją, t. y. „profesinės integracijos sutartis“ pasirašiusius asmenis.

V – Išvada

98. Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Cour de cassation pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip: 1. Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 27 straipsniu, iš esmės ir tiesiogiai patikslintu 2002 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/14/EB dėl bendros darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistemos sukūrimo Europos bendrijoje 3 straipsnio 1 dalimi, galima remtis esant privačių asmenų ginčui, o galima to pasekmė – nacionalinės teisės normos netaikymas. 2. Atsižvelgiant į tai, kad neįmanoma pateikti Sąjungos teisę atitinkančio nacionalinės teisės aiškinimo, Chartijos 27 straipsnį, iš esmės ir tiesiogiai patikslintą Direktyvos 2002/14 3 straipsnio 1 dalimi, reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama nacionalinės teisės norma, pagal kurią apskaičiuojant įmonės darbuotojų skaičių taikant šią nuostatą neatsižvelgiama į tam tikrą darbuotojų kategoriją, t. y. „profesinės integracijos sutartis“ pasirašiusius asmenis, todėl nacionalinis teismas, remdamasis Chartijos 52 straipsnio 5 dalimi, gali netaikyti šioms Sąjungos teisės normoms prieštaraujančių nacionalinės teisės normų.

( 1 ) Originalo kalba: ispanų.

( 2 ) 2002 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 80, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 219).

( 3 ) Mokslo literatūroje žr., be kita ko, M. De Mol „Kücükdeveci: Mangold Revisited – Horizontal Direct Effect of a General Principle of EU Law“, European Constitutional Law Review, 2010, Nr. 6, p. 302; A. Hatje EU‑Kommentar (kord. Jürgen Schwarze), 2‑asis leidimas, Baden Badenas, 2009, 51 straipsnis, p. 2324, 20 pastaba; T. Kingreen EUV / EGV – Komentar, 3‑asis leidimas, Miunchenas, 2007, GRCh 51 straipsnis, p. 2713, 18, arba K. Riesenhuber Europäisches Arbeitsrecht, Hamburgas, 2009, 2 dalis, p. 45, 25 pastaba. Dėl skirtingų nuomonių šiuo klausimu žr. generalinės advokatės V. Trstenjak bendrą apžvalgą išvadoje, pateiktoje byloje Dominguez (2012 m. sausio 24 d. sprendimas, C‑282/10).

( 4 ) Žr. J. M. Bilbao Ubillos lyginamąją analizę La eficacia de los derechos fundamentales frente a particulares, Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, Madridas, 1997, p. 277 ir paskesnius; taip pat A. Seifert straipsnį „L’effet horizontal des droits fondamentaux. Quelques réflexions de droit européen et de droit comparé“, Revue trimestrielle de droit européen, Dalloz, 2013.

( 5 ) Šiuo klausimu žr. P. Craig EU Administrative Law, 2‑asis leidimas, Oxford University Press, Oksfordas, 2012, p. 465.

( 6 ) Žr., be kita ko, 1974 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Walrave ir Koch (36/74, Rink. p. 1405) 17 punktą; 1976 m. liepos 14 d. Sprendimo Donà (13/76, Rink. p. 1333) 17 punktą; 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman (C-415/93, Rink. p. I-4921) 82 punktą; 2000 m. balandžio 11 d. Sprendimo Deliège (C-51/96 ir C-191/97, Rink. p. I-2549) 47 punktą; 2000 m. birželio 6 d. Sprendimo Angonese (C-281/98, Rink. p. I-4139) 31 punktą; 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo Wouters ir kt. (C-309/99, Rink. p. I-1577) 120 punktą ir 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo International Transport Workers’ Federation ir Finnish Seamen’s Union, vadinamojo „Viking Line“ (C-438/05, Rink. p. I-10779) 33 punktą.

( 7 ) Konkrečiau žr. 1978 m. birželio 15 d. Sprendimą Defrenne (149/77, Rink. p. 1365).

( 8 ) Žr., be kita ko, E.‑W. Böckenförde Staat, Gesellschaft, Freiheit, Suhrkamp, Frankfurtas, 1976, p. 65 ir paskesnius; L.‑M. Díez‑Picazo Giménez Sistema de Derechos Fundamentales, 3‑asis leidimas, Thomson Civitas, Madridas, 2008, p. 252 ir paskesnius; A. Pace Problematica delle liberà costituzionali, Parte Generale, 2‑asis leidimas, Cedam, Paduja, 1990, A. Clapham Human Rights Obligations of Non‑State Actors, Oxford University Press, 2006 ir D. Kennedy „The Stages of Decline of the Public / Private Distinction“, 130 University of Pennsylvania Law Review, 1982.

( 9 ) Dėl viešosios valdžios pareigos saugoti žr. H.‑J. Papier „Drittwirkung der Grundrechte“ ir D. Merten ir H.‑J. Papier (leid.) Handbuch der Grundrechte in Deutschland und Europa, I t., leid. C. F. Müller, Heidelbergas, 2006, p. 1335 ir 1336 ir konkrečiau C. Calliess straipsnio tame pačiame leidinyje p. 963 ir paskesnius bei L. Jaeckel Schutzpflichten im deutschen und europäischen Recht, Beck, Miunchenas, 2001.

( 10 ) „Pozityvių valstybės pareigų“ teorija išsirutuliojo iš 1979 m. spalio 9 d. Sprendimo Airey prieš Airiją, kuris vėliau buvo patvirtintas nemažu skaičiumi sprendimų, tarp kurių galima paminėti 1994 m. gruodžio 9 d. Sprendimą Lopez Ostra prieš Ispaniją ir 2004 m. liepos 8 d. Sprendimą Ilascu ir kiti prieš Moldaviją ir Rusiją. Šiuo klausimu žr. F. Sudre ir kt. analizę Les grands arrêts de la Cour européenne des Droits de l’Homme, 6‑asis leidimas, Puf, Paryžius, p. 18 ir paskesni.

( 11 ) Taip yra, pavyzdžiui, Vokietijos Federacinėje Respublikoje ar Ispanijoje, kurių Konstituciniai Teismai, nagrinėdami tiesioginius skundus dėl pagrindinių teisių apsaugos, išplėtojo praktiką, kuria remiantis apsaugos pareiga iš esmės tenka bylas dėl pagrindinių teisių nagrinėjančiam teismui. Vokietijoje teismo, kaip viešosios valdžios, intervencija išsirutuliojo iš Vokietijos Federalinio Konstitucinio Teismo, kurio svarbiausias sprendimas priimtas 1958 m. sausio 15 d. byloje Lüth (BverfGE 7, 198), praktikos. Ispanijos Konstitucinis Teismas 1984 m. vasario 7 d. Nutartyje STC 18/1984 nurodė (šeštasis teisinis pagrindas): „tai reiškia, pirma, kad egzistuoja teisės, kuriomis galima remtis tik prieš viešosios valdžios institucijas (kaip antai įtvirtintos 24 straipsnyje [veiksminga teisminė gynyba]) ir, antra, kad tai, jog viešosios valdžios institucijos privalo laikytis Konstitucijos (9 straipsnio 1 dalis), reiškia pozityvią pareigą užtikrinti, kad tokios teisės iš tikrųjų būtų įgyvendinamos socialiniame gyvenime, t. y. pareigą, tenkančią teisės aktų leidėjui, vykdomajai valdžiai ir teismams neperžengiant jų atitinkamos kompetencijos ribų“.

( 12 ) Šiuo klausimu žr. minėtą A. Seifert „L’effet horizontal des droits fondamentaux…“, p. 804 ir paskesnius.

( 13 ) Remiantis išaiškinimais „Chartijoje pripažįstamų principų pavyzdžiai apima, pvz., 25, 26 ir 37 straipsnius. Kai kuriais atvejais Chartijos straipsnis gali turėti ir teisės, ir principo elementų, pvz., 23, 33 ir 34 straipsniai“.

( 14 ) Guy Braibant, garsus pirmojo Konvento narys, savo knygoje „La Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne“, Seuil, Paryžius, 2001, p. 44–46, nurodo, kodėl „teisių“ ir „principų“ atskyrimas buvo svarbus siekiant didelio kompromiso, kurio rezultatas buvo su socialiniais klausimais susijusios dalies įtraukimas į Chartiją.

( 15 ) Dėl Airijos Konstitucijos 45 straipsnio ir Airijos Supreme Court praktikos žr. J. M. Kelly The Irish Constitution, 4‑asis leidimas, LexisNexis / Butterworths, Dublinas, p. 2077 ir paskesnius.

( 16 ) Dėl Ispanijos Konstitucijoje numatytų „pagrindinių ekonominės ir socialinės politikos principų“ veiksmingumo žr. J. Jiménez Campo Derechos fundamentales. Conceptos y garantías, Trotta, Madridas, 1999, p. 122 ir paskesnius ir J. M. Rodríguez de Santiago „La forma de vincular de los preceptos del capítulo tercero del título primero de la Constitución española“ M. E. Casas Baamonde ir Rodríguez‑Piñero ir M. Bravo‑Ferrer knygoje „Comentarios a la Constitución española“, Wolters Kluwer, Madridas, 2008, p. 1187 ir paskesnius.

( 17 ) Šiuo klausimu žr. C. Ladenburger lyginamąją analizę „Artikel 52 Abs. 5“ P. J. Tettinger ir K. Stern knygoje „Europäische Grundrechte – Charta“, Beck, Miunchenas, 2004, p. 803 ir paskesnius.

( 18 ) Žr. 1995 m. sausio 19 d. Konstitucinės Tarybos sprendimo 94‑359 CC 7 punktą. Taip pat žr. L. Burgorgue‑Larsen „Article II‑112“ L. Burgorgue‑Larsen, A. Levade ir F. Picod knygoje Traité établissant une Constitution pour l’Europe, 2 t., Bruylant, Briuselis, 2005, p. 684.

( 19 ) Pavyzdžiui, žr. Austrijos konstitucinio federalinio įstatymo 8 straipsnio 2 dalį, 7 straipsnio 1 ir 2 dalis ir 9a straipsnį. Atitinkamai žr. H. Schäffer „Zur Problematik sozialer Grundrechte“ D. Merten ir H.‑J. Papier (leid.) knygoje „Handbuch der Grundrechte in Deutschland und Europa“, VII/1 t., leid. C. F. Müller, Heidelbergas, 2006, p. 473 ir paskesnius.

( 20 ) Dėl išsamaus sąrašo žr. K.‑P. Sommemann Staatsziele und Staatszielbestimmungen, Mohr Siebeck, Tiubingenas, 1997.

( 21 ) Dėl išsamaus sąrašo žr. W. Sadurski Rights Before Courts. A Study of Constitutional Courts in Postcommunist States of Central and Eastern Europe, Springer, Dordrechtas, 2005, p. 178 ir paskesnius.

( 22 ) Šiuo klausimu bendra vizija pateikiama J. Iliopoulos‑Strangas (leid.) Soziale Grundrechte in Europa nach Lissabon (leid.) Sakkoulas / Bruylant / Nomos, Baden Badenas, Atėnai, Briuselis, Viena, 2000.

( 23 ) Minėta G. Braibant „La Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne“, p. 252.

( 24 ) Šiuo klausimu pirmiausia žr. D. Grimm „Soziale Grundrechte für Europa“, šiuo metu knygoje „Die Verfassung und die Politik. Einsprüche in Störfällen“, leid. Beck, Miunchenas, 2001, p. 275 ir paskesnius.

( 25 ) Šiuo klausimu „principų“, kaip įpareigojimų, grindžiamų tikslais, analizę žr. M. Borowsky „Artikel 52“ J. Mayer knygoje „Charta der Grundrechte der Europäischen Union“, 3‑iasis leidimas, Nomos, Baden Badenas, 2010, p. 697–699; minėto L. Burgorgue‑Larsen „Article II‑112“, p. 686 ir paskesnius ir F. Mayer „Artikel 6 EUV“, Grabitz / Hilf / Nettesheim, Das Recht der Europäischen Union – Kommentar, Beck, Miunchenas, 2010, 65 ir paskesnius punktus.

( 26 ) Išaiškinime, susijusiame su Chartijos 52 straipsnio 5 dalimi, numatyta tai, kas šiuo atveju svarbu: „Principai gali būti įgyvendinti įstatymo galią turinčiais ar vykdomaisiais aktais (kuriuos Sąjunga priima pagal savo įgaliojimus, o valstybės narės priima tik kai jos įgyvendina Sąjungos teisę); todėl jie tampa svarbūs teismams, tik kai tokie aktai yra aiškinami ar peržiūrimi. Jie nesukuria teisės Sąjungos institucijoms ar valstybių narių valdžios institucijoms teikti tiesioginius reikalavimus imtis pozityvių veiksmų. Tai atitinka tiek Teisingumo Teismo praktiką <…> tiek „principų“, ypač socialinės teisės srityje, traktavimą valstybių narių konstitucijose. <...>“.

( 27 ) Europos socialinė chartija, kurią Europos Tarybos valstybės narės pasirašė 1961 m. spalio 18 d. Turine ir kuri įsigaliojo 1965 m. vasario 26 d.

( 28 ) 1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 225, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 327).

( 29 ) 1994 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyva dėl Europos darbų tarybos steigimo arba Bendrijos mastu veikiančių įmonių ir Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupių darbuotojų informavimo bei konsultavimosi su jais tvarkos nustatymo (OL L 254, p. 64; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 232).

( 30 ) Kita vertus, įpareigojimas kelia didelių sunkumų viršnacionaliniu lygiu. Atitinkamai žr. J. Cruz Villalón „La información y la consulta a los trabajadores en las empresas de dimensión comunitaria“, La Ley, 1994, 2 t. ir F. L. Insa Ponce de León Los derechos de implicación de los trabajadores en las sociedades anónimas europeas, leid. Tirant lo Blanch, Valensija, 2010.

( 31 ) Šiuo klausimu iš Chartijos parengiamųjų dokumentų matyti, kad Konvento dalyviai niekada neatmetė galimybės, kad aktus teisme galima būtų ginčyti remiantis principais, tačiau nusprendė, kad teisminė kontrolė bus abstrakti aktų, o ne teisių garantijos kontrolė, kaip tai teigė G. Braibant „La Charte…“, op. cit., p. 46 ir kitas Konvento narys Lord Goldsmith „A Charter of Rights, Freedoms and Principles“, Common Market Law Review, 38 2001, p. 1212 ir 1213. Remdamasis parengiamaisiais dokumentais ir 52 straipsnio 5 dalies formuluote šios nuostatos objektyvios kontrolės funkcijai pritaria ir C. Ladenburger „Protection of Fundamental Rights post‑Lisbon – The interaction between the Charter of Fundamental Rights, the European Convention of Human Rights and National Constitutions“ – Institutional Report, FIDE 2012, p. 33: „only one point is clear: Article 52 (5) 2nd sentence does not exclude any justiciability of principles“.

( 32 ) Iš daugelio sprendimų visų pirma žr. 1986 m. vasario 26 d. Sprendimą Marshall (152/84, Rink. p. 723); 1990 m. liepos 2 d. Sprendimą Foster ir kt. (C-188/89, Rink. p. I-3313); 1994 m. liepos 14 d. Sprendimą Faccini Dori, C-91/92, Rink. p. I-3325; 1996 m. kovo 7 d. Sprendimą El Corte Inglés, C-192/94, Rink. p. I-1281; 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Collino ir Chiappero (C-343/98, Rink. p. I-6659); 2004 m. spalio 5 d. Sprendimą Pfeiffer ir kt. (C-397/01-C-403/01, Rink. p. I-8835) ir minėtą Sprendimą Dominguez. Dėl šios teismo praktikos raidos žr., be kita ko, B. De Witte „Direct effect, primacy and the nature of the legal order“, P. Craig ir G. De Búrca knygoje The Evolution of EU Law, 2‑asis leidimas, Oxford University Press, Oksfordas, 2011, p. 329–340; D. Simon „L’invocabilité des directives dans les litiges horizontaux: confirmation ou infléchissement?“, Europe no 3, 2010 m. kovo mėn. ir M. Dougan „When Worlds Collide: Competing Visions of the Relationship Between Direct Effect and Supremacy“, 44 Common Market Law Review, 2007.

( 33 ) 1996 m. balandžio 30 d. Sprendimas CIA Security Internacional (C-194/94, Rink. p. I-2201); 2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimas Mangold (C-144/04, Rink. p. I-9981) ir 2010 m. sausio 19 d. Sprendimas Kücükdeveci (C-555/07, Rink. p. I-365).

( 34 ) Šiuo klausimu siūlau žr. generalinio advokato Y. Bot išvadą, pateiktą minėtoje byloje Kücükdeveci, ypač 68 ir paskesnius punktus.

( 35 ) Žr., be kita ko, 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Francovich ir kt. (C-6/90 ir C-9/90, Rink. p. I-5357) 35 punktą; 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame (C-46/93 ir C-48/93, Rink. p. I-1029) 31 punktą; 1996 m. kovo 26 d. Sprendimo British Telecommunications (C-392/93, Rink. p. I-1631) 38 punktą; 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimo Hedley Lomas (C-5/94, Rink. p. I-2553) 24 punktą; 1996 m. spalio 8 d. Sprendimo Dillenkofer ir kiti (C-178/94, C-179/94 ir C-188/94-C-190/94, Rink. p. I-4845) 20 punktą ir 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo Norbrook Laboratorios (C-127/95, Rink. p. I-1531) 106 punktą.

( 36 ) 2007 m. sausio 18 d. sprendimas (C-385/05, Rink. p. I-611).

( 37 ) Minėto Sprendimo CGT 38 punktas, kuriame daroma nuoroda į generalinio advokato išvados toje pačioje byloje 28 punktą.

( 38 ) Minėto Sprendimo CGT 38 punktas.

( 39 ) Minėto Sprendimo CGT 34 punktas, paryškinta mano.

( 40 ) Šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 114 punktą; 2009 m,. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt., C-378/07-C-380/07, Rink. p. I-3071, 197 ir 198 punktus; minėto Sprendimo Kücükdeveci 48 punktą ir minėto Sprendimo Dominguez 24 punktą.

( 41 ) žr. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimo Impact, C-268/06, Rink. p. I-2483, 100 punktą ir minėto Sprendimo Angelidaki ir kt. 199 punktą.

( 42 ) ESS 4 straipsnyje numatytas principas, taikomas tiek valstybėms narėms, tiek Sąjungai (dėl lojalaus Sąjungos ir valstybių bendradarbiavimo žr. 1983 m. vasario 10 d. Sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą, 230/81, Rink. p. 255, 38 punktą; 2002 m. spalio 22 d. Sprendimo Roquette Frères, C-94/00, Rink. p. I-9011, 31 punktą ir 1990 m. liepos 13 d. Nutarties Zwartveld ir kt., C‑2/88 IMM, Rink. p. I‑3365, 17 punktą.

( 43 ) Minėto Sprendimo CGT 40 punktas.