GENERALINIO ADVOKATO

MICHAL BOBEK IŠVADA,

pateikta 2018 m. birželio 12 d. ( 1 )

Byla C‑594/16

Enzo Buccioni

prieš

Banca d’Italia

dalyvaujant:

Banca Network Investimenti SpA in liquidazione coatta amministrativa

(Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Galimybė verstis kredito įstaigų veikla ir riziką ribojanti kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūra – Profesinė paslaptis – Kredito įstaigų bankrotas arba priverstinis likvidavimas – Konfidencialios informacijos atskleidimas civilinėse arba komercinėse bylose – Prašymas leisti susipažinti su dokumentais prieš civilinės arba komercinės bylos pradžią – Ieškinys dėl žalos atlyginimo“

I. Įvadas

1. Enzo Buccioni turėjo einamąją sąskaitą Banca Network Investimenti SpA. 2012 m. minėtam bankui pradėta priverstinio likvidavimo procedūra. Italijos indėlių garantinis fondas jam išmokėjo tik dalį minėtoje sąskaitoje laikytų pinigų. Todėl E. Buccioni prarado daugiau nei 81000 EUR.

2. E. Buccioni pateikė Banca d’Italia, kaip Italijos bankų priežiūros institucijai, prašymą leisti susipažinti su dokumentais, susijusiais su minėto banko priežiūra. Jis prašė informacijos, kad galėtų įvertinti, ar jis galėtų pateikti ieškinį Banca d’Italia (Italijos bankas) dėl jo patirtos turtinės žalos. Pastarasis atsisakė leisti susipažinti su kai kuriais prašomais dokumentais dėl to, kad juose yra konfidencialios informacijos.

3. E. Buccioni apskundė šį sprendimą Italijos administraciniuose teismuose. Remdamasi Sąjungos teisės aktų nuostatomis, ypač Direktyvos 2013/36/ES ( 2 ) 53 straipsniu, Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) Teisingumo Teismui pateikė prejudicinius klausimus. Iš esmės ji klausia, ar asmeniui, esančiam tokioje situacijoje, kaip E. Buccioni, kai jis svarsto galimybę pareikšti ieškinį nacionalinei bankų priežiūros institucijai ir pareikalauti atlyginti žalą, kurią jis neva patyrė dėl netinkamai vykdytos priežiūros, dėl kurios bankas buvo priverstinai likviduotas, galėtų būti leista susipažinti su dokumentais, kurie gali būti reikalingi tokiam ieškiniui pareikšti.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

1. Direktyva 2013/36

4. Direktyvoje 2013/36 nustatytos taisyklės dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir investicinių įmonių veikla. Direktyvoje taip pat nustatytos taisyklės dėl priežiūros įgaliojimų ir riziką ribojančios šių įstaigų priežiūros priemonių.

5. Direktyvos 53 straipsnio „Profesinė paslaptis“ 1 dalyje numatyta: „Valstybės narės nustato, kad visi kompetentingose valdžios institucijose dirbantys ar dirbę asmenys ir kompetentingų valdžios institucijų vardu dirbantys auditoriai ar ekspertai yra saistomi prievolės saugoti profesinę paslaptį. Konfidenciali informacija, kurią tokie asmenys, auditoriai ar ekspertai gali gauti atlikdami savo pareigas, atskleidžiama tik santraukos ar apibendrinta forma, iš kurios nebūtų įmanoma nustatyti konkrečių kredito įstaigų, nedarant poveikio baudžiamojoje teisėje numatytiems atvejams. Tačiau jeigu yra paskelbtas kredito įstaigos bankrotas arba ji priverstinai likviduojama, konfidenciali informacija, nesusijusi su trečiosiomis šalimis, kurios dalyvauja gelbėjant kredito įstaigą, gali būti atskleista civilinėje ar komercinėje byloje.“

B. Italijos teisė

6. Italijoje teisė susipažinti su administraciniais dokumentais reglamentuojama Legge 7 agosto 1990, n. 241, recante nuove norme in materia di procedimento amministrativo e di diritto di accesso ai documenti amministrativi, e successive modificazioni (1990 m. rugpjūčio 7 d. Įstatymas Nr. 241 dėl naujų nuostatų dėl administracinių procedūrų ir teisės susipažinti su administraciniais dokumentais su vėlesniais pakeitimais; toliau – Įstatymas Nr. 241/1990).

7. Įstatymo Nr. 241/1990 22 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta: „2. Atsižvelgiant į svarbius viešojo intereso užtikrinimo tikslus, teisė susipažinti su administraciniais dokumentais yra bendrasis principas, kuriuo pagrįsta administracines funkcijas vykdančių institucijų veikla siekiant skatinti dalyvavimą ir užtikrinti, kad tokia veikla būtų nešališka ir skaidri. 3. Suteikiama galimybė susipažinti su visais administraciniais dokumentais, išskyrus tai, kas nurodyta 24 straipsnio 1, 2, 3, 5 ir 6 dalyse.“

8. Įstatymo Nr. 241/1990 24 straipsnyje numatytos teisės susipažinti su dokumentais išimtys. Šio straipsnio 1 dalies a punktas, 2 ir 7 dalys suformuluotos taip: „1. Teisė nesuteikiama: a) susipažinti su dokumentais, kurie yra laikomi valstybės paslaptimi pagal 1977 m. spalio 24 d. Įstatymą Nr. 801 su vėlesniais pakeitimais ir kuriuose yra įstatymuose, šio straipsnio 6 dalyje nurodytame vyriausybės reglamente ir šio straipsnio 2 dalyje nurodytų valstybinių institucijų apibrėžtų paslapčių arba draudimas atskleisti duomenis. <…> 2. Konkrečios valdžios institucijos nustato jų parengtų arba bet kuriuo atveju joms prieinamų dokumentų kategorijas, su kuriomis teisė susipažinti nesuteikiama pagal šio straipsnio 1 dalį. <…> 7. Tačiau pareiškėjams turi būti suteikta teisė susipažinti su administraciniais dokumentais tais atvejais, kai jie būtini siekiant apsaugoti arba apginti šių asmenų teisėtus interesus. <…>“

9. Decreto legislativo 1o settembre 1993, n. 385, recante il testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (1993 m. rugsėjo 1 d. Įstatyminis dekretas Nr. 385 dėl Italijos bankų įstatymo su vėlesniais pakeitimais) 7 straipsnio „Profesinės paslaptys ir institucijų bendradarbiavimas“ 1 dalyje nustatyta: „Informacija ir duomenys, kuriais disponuoja Banca d’Italia, atsižvelgiant į šios institucijos vykdomą priežiūros veiklą, įskaitant vis‑à‑vis valdžios institucijas, išskyrus Ekonomikos ir finansų ministeriją, kuri pirmininkauja Comitato interministeriale per il credito e il risparmio (Tarpministerinis kreditų ir santaupų komitetas), laikomi valstybės paslaptimi. Draudžiama atsisakyti atskleisti informaciją ir duomenis teisminėms institucijoms remiantis oficialios paslapties pagrindu, kai informacija, kurios prašoma, yra reikalinga ikiteisminio tyrimo arba su pažeidimais susijusios procedūros, per kurią gali būti paskirtos baudžiamosios sankcijos, vykdymo tikslais.“

10. 1994 m. gegužės 16 d.Banca d’Italia valdytojo įsakymo dėl taisyklių, reglamentuojančių teisės susipažinti su dokumentais išimtis pagal Įstatymo Nr. 241/1990 [24 straipsnio 2 dalį], 2 straipsnio 1 dalies a punkte (toliau – Banca d’Italia valdytojo įsakymas) išdėstyta: „Pagal Įstatymo Nr. 241/1990 24 straipsnio 1 dalį draudžiama atskleisti: a) bendro pobūdžio ir specifinius administracinius dokumentus, kuriuose yra informacijos ir duomenų, kuriais disponuoja Banca d’Italia, atsižvelgiant į šios institucijos vykdomą bankų, bankų grupių <…> informacijos stebėsenos, reguliavimo, tikrinimo ir krizių valdymo veiklą, taip pat atsižvelgiant į bet kokią kitą priežiūros veiklą, susijusią su bankų arba finansinio tarpininkavimo paslaugomis ir tokios tarpininkavimo veiklos vykdymu, ir kurie yra laikomi profesinėmis paslaptimis pagal 1993 m. rugsėjo 1 d. Įstatyminio dekreto Nr. 385 7 straipsnį [ir kai kuriuos kitus nacionalinės teisės aktus].“

III. Faktinės aplinkybės, nacionalinis procesas ir prejudiciniai klausimai

11. 2004 m. E. Buccioni (toliau – pareiškėjas) atidarė einamąją sąskaitą Italijos banke Banca Network Investimenti SpA (toliau – BNI). 2012 m. rugpjūčio 5 d. šioje sąskaitoje buvo 181325,31 EUR. Po to, kai BNI buvo pradėta priverstinė likvidavimo procedūra, iš šios banke laikomos sumos Fondo Interbancario di Tutela dei Depositi (Italijos indėlių garantinis fondas) jam grąžino tik 100000,00 EUR.

12. 2015 m. balandžio 3 d. pareiškėjas pateikė Italijos bankų priežiūros institucijai Banca d’Italia prašymą leisti susipažinti su dokumentais. Per posėdį suinteresuotosios šalys patvirtino, kad jis siekė susipažinti su dokumentais, kurie leistų jam įvertinti, ar yra pakankamai informacijos, kad jis galėtų pareikšti ieškinį Banca d’Italia, kad būtų pripažinta jo atsakomybė už turtinę žalą, kurią pareiškėjas patyrė dėl priverstinio BNI likvidavimo.

13. 2015 m. gegužės 20 d. sprendimu Banca d’Italia suteikė galimybę susipažinti su kai kuriais pareiškėjo prašomais dokumentais, tačiau atsisakė atskleisti tam tikrus kitus dokumentus. Savo atsisakymą BNI grindė tuo, kad šiuose dokumentuose yra duomenų, susijusių bankų priežiūros veikla, todėl su jais negalima susipažinti pagal Įstatymo Nr. 241/1990 24 straipsnio 1 ir 2 dalis ir Banca d’Italia valdytojo įsakymo 2 straipsnį.

14. Pareiškėjas kreipėsi į Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus apygardos administracinis teismas, Italija) siekdamas, kad būtų panaikintas Banca d’Italia sprendimas ir pripažinta jo teisė susipažinti ir gauti visų dokumentų, išvardytų jo prašyme leisti susipažinti su dokumentais, kopijas. Pirmosios instancijos teismas atmetė šį prašymą 2015 m. gruodžio 2 d. sprendimu.

15. Pareiškėjas padavė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija). Šiame apeliaciniame skunde jis teigė, kad, inter alia, pirmosios instancijos teismas neteisingai pritaikė Direktyvos 2013/36 53 straipsnį ( 3 ). Pareiškėjas teigė, kad dokumentams, su kuriais jis pageidavo susipažinti, nebetaikomas profesinės paslapties reikalavimas, nes BNI buvo vykdoma priverstinė likvidavimo procedūra, todėl jis jau nebegalėjo vykdyti bankinės veiklos.

16. Banca d’Italia teigė, kad tuo metu, kai pareiškėjas pateikė prašymą leisti susipažinti su dokumentais, jis turėjo būti pradėjęs civilinį procesą. Todėl Direktyvos 2013/36 53 straipsnis netaikomas. Banca d’Italia taip pat pabrėžė, kad priverstinio BNI likvidavimo procedūra buvo dar nepasibaigusi, todėl galiojo reikalavimas užtikrinti konfidencialumą.

17. Šiomis aplinkybėmis Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: a) Ar skaidrumo principas, kuris aiškiai įtvirtintas [Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo] 15 straipsnyje kaip siekiamas bendro pobūdžio privalomas tikslas, aiškinamas taip, kad (šis principas) gali būti reglamentuojamas šio straipsnio 3 dalyje numatytais reglamentais ar lygiaverčiais šaltiniais, kurių turinys gali būti pernelyg didelės diskrecijos, neturinčios pagrindo viršesniame Europos teisės šaltinyje, susijusiame su būtinu minimalių principų, nuo kurių negalima nukrypti, nustatymu, išraiška, draudžia panašų ribojamąjį aiškinimą Europos teisės aktų, susijusių su kredito įstaigų priežiūros funkcijomis, sektoriuje, dėl kurio šis skaidrumo principas netektų prasmės tais atvejais, kai interesas susipažinti su dokumentais grindžiamas esminiais prašančiojo interesais, kurie akivaizdžiai prilygsta interesams, kuriems pozityvia prasme netaikomi atitinkamo sektoriaus apribojimai? b) Ar todėl 2013 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 1024/2013, kuriuo Europos Centriniam Bankui pavedami specialūs uždaviniai, susiję su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika, 22 straipsnio 2 dalis ir 27 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos ne kaip ne išimtiniai leidžiantys nukrypti nuo draudimo susipažinti su dokumentais atvejai, bet veikiau kaip normos, kurias reikia aiškinti atsižvelgiant į platesnius [Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo] 15 straipsnyje nurodytus tikslus, ir kaip normos, kurias galima prilyginti Sąjungos teisės bendrajam teisės aktuose įtvirtintam principui, dėl kurio teisė susipažinti su dokumentais negali būti apribota remiantis pagrįsta ir proporcinga kredito sektoriaus reikalavimų ir esminių indėlininkų, nukentėjusių nuo burden sharing, interesų pusiausvyra atsižvelgiant į aplinkybes, su kuriomis susidūrė priežiūros institucija, kuri organizaciniu ir funkciniu požiūriu yra panaši į Europos Centrinį Banką? c) Ar todėl, atsižvelgiant į 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/36/ES dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2002/87/EB ir panaikinamos direktyvos 2006/48/EB bei 2006/49/EB (Tekstas svarbus EEE), 53 straipsnį ir nacionalines normas, kiek jos atitinka šią nuostatą, minėtas 53 straipsnis turi būti derinamas su kitomis Europos normomis ir principais, nurodytais a punkte, taigi suteikiama teisė susipažinti su dokumentais, kai gaunamas prašymas po to, kai pradėta priverstinė banko likvidavimo administracine tvarka procedūra, ir kai šiame prašyme prašoma leisti susipažinti su dokumentais ne tik civilinėje ar komercinėje byloje, kurios iš tiesų skirtos turtiniams interesams, kurie buvo pažeisti, kai buvo pradėta priverstinio banko likvidavimo procedūra, apsaugoti, bet ir tuo atveju, kai šis prašymas siekiant iš anksto patikrinti konkrečios civilinės ar komercinės bylos galimybes pateikiamas teisminei institucijai, kurią valstybė įgaliojo ginti teisę susipažinti su dokumentais ir teisę į skaidrumą dėl visiškos teisės į gynybą ir teisės pareikšti ieškinį apsaugos, kreipiant ypatingą dėmesį į indėlininkų, kurie patyrė burden sharing pasekmių, prašymą, pateiktą per kredito įstaigos, kurioje jie laikė savo indėlius, nemokumo procedūrą?

18. Pastabas raštu pateikė Banca d’Italia, Italijos ir Portugalijos vyriausybės, Europos Komisija. E. Buccioni, Banca d’Italia, Italijos vyriausybė ir Komisija pateikė žodines pastabas per 2018 m. kovo 21 d. vykusį teismo posėdį.

IV. Vertinimas

19. Šios išvados struktūra yra tokia: visų pirma nustatysiu, ar šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas (A). Antra, pabandysiu įvertinti, kurios iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo cituojamos Sąjungos teisės nuostatos taikomos šioje byloje (B). Tuomet pateiksiu Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos išaiškinimą (C).

A. Prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas

20. Per rašytinę proceso dalį Italijos vyriausybė ir Banca d’Italia pareiškė, kad šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikėtų pripažinti nepriimtinu. Jų nuomone, pareiškėjo prašymas leisti susipažinti su dokumentais buvo patenkintas. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje neišspręsto ginčo nėra.

21. Iš tiesų atrodo, kad 2017 m. kovo 10 d., t. y. kai prašymas priimti prejudicinį sprendimą jau buvo pateiktas Teisingumo Teismui, pareiškėjas informavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą apie tai, kad jis iš Banca d’Italia gavo visus dokumentus, kurie buvo išvardyti jo pirminiame prašyme leisti susipažinti su dokumentais. Tai 2017 m. kovo 14 d. patvirtino ir Banca d’Italia.

22. 2017 m. liepos 18 d. raštu Teisingumo Teismas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paklausė, ar, atsižvelgiant į šias aplinkybes, jis pageidauja, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą būtų išnagrinėtas. 2017 m. rugsėjo 22 d. nutartimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad jis pageidauja palikti prašymą, patvirtindamas, kad jo prašymas yra pagrįstas ir kad iškelta byla dar nagrinėjama. Visų pirma jis pažymėjo, kad pats pareiškėjas pageidavo tęsti pagrindinės bylos nagrinėjimą, nes nebuvo patenkinti visi jo reikalavimai.

23. Iš principo reikėtų priminti, kad nacionalinio teismo pateiktiems Sąjungos teisės aiškinimo klausimams taikoma reikšmingumo prezumpcija ( 4 ). Tokius klausimus – kaip, kiek laiko ir iki kada nacionalinis teismas yra tinkamas nagrinėti bylą ir ar byla turi būti nagrinėjama šiame teisme – kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį, privalo spręsti nacionalinis teismas, atsižvelgdamas tiek į jo nagrinėjamos bylos faktines aplinkybės, tiek ir į nacionalines procesines normas ( 5 ). Teisingumo Teismas mano, kad lemiamas veiksnys yra tai, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vienareikšmišku tvirtinimu šis teismas pagal nacionalinę teisę yra tinkamas teismas nagrinėti šią bylą ( 6 ).

24. Todėl, atsižvelgdamas į šį patvirtinimą, manau, jog Teisingumo Teismas turėtų padaryti išvadą, kad reikia išnagrinėti šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

B. Dėl taikytinų Sąjungos teisės nuostatų

25. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti SESV 15 straipsnį. Antruoju klausimu jis prašo išaiškinti Reglamento (ES) Nr. 1024/2013 ( 7 ) 22 straipsnio 2 dalį ir 27 straipsnio 1 dalį, siejamą su SESV 15 straipsniu. Trečiasis klausimas susijęs su Direktyvos 2013/36 53 straipsniu, kuris taip pat aiškinamas kartu su SESV 15 straipsniu. Iš esmės šiais klausimais siekiama nustatyti, ar pirmiau minėtos nuostatos leidžia atskleisti tokius dokumentus, kokių prašė pareiškėjas.

26. Dėl pirmųjų dviejų klausimų manau, kad nei SESV 15 straipsnis, nei Reglamentas Nr. 1024/2013 netaikytini šioje byloje.

27. SESV 15 straipsnio 1 dalyje nustatytas atvirumo principas, kurį vykdydami veiklą privalo gerbti Sąjungos institucijos, įstaigos ir organai. To paties straipsnio 3 dalis nustato „teisę susipažinti su Sąjungos institucijų, įstaigų ir organų dokumentais“. Šių nuostatų formuluotė ir Teisingumo Teismo jurisprudencija patvirtina, kad SESV 15 straipsnis taikomas tik Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams, taip pat jų dokumentams, net jeigu tuos dokumentus parengė kita institucija arba valstybė narė ( 8 ). Net jeigu SESV 15 straipsnis būtų aiškinamas kartu su kitomis pirminės teisės nuostatomis, susijusiomis su atvirumo principu, pavyzdžiui, ESS 1 straipsnio 2 dalimi ir SESV 298 straipsniu, arba su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 42 straipsniu ( 9 ), tai reiškia, kad šiose nuostatose, kaip ir SESV 15 straipsnio formuluotėje, įtvirtintas Europos administracijos atvirumo principas ( 10 ).

28. Todėl teisė susipažinti su nacionalinių administracijų turimais dokumentais reglamentuojama ne SESV 15 straipsniu, o nacionalinėmis normomis dėl teisės susipažinti su dokumentais. Pagrindinėje byloje tai reiškia, kad Banca d’Italia pateiktam prašymui leisti susipažinti su parengtais arba turimais dokumentais iš esmės bus taikoma Italijos teisė.

29. Kalbant apie antrąjį klausimą, Reglamento Nr. 1024/2013 1 straipsnio „Dalykas ir taikymo sritis“ pirmoje pastraipoje nurodyta, kad „[š]iuo reglamentu ECB [Europos Centriniam Bankui (toliau – ECB)] pavedami specialūs uždaviniai, susiję su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika“. Todėl akivaizdu, kad Reglamentas Nr. 1024/2013 taikomas tik ECB ir netaikomas nacionalinėms kompetentingoms institucijoms, pavyzdžiui, Banca d‘Italia, kurioms pavesta vykdyti kredito įstaigų rizikos ribojimo priežiūrą. Tai taip pat patvirtina to paties straipsnio penkta pastraipa, kurioje teigiama: „Šiuo reglamentu nedaromas poveikis dalyvaujančių valstybių narių kompetentingų institucijų atsakomybei ir susijusiems įgaliojimams vykdyti priežiūros uždavinius, kurie šiuo reglamentu nepavesti ECB.“ Taigi atrodo, kad šios bylos faktinės aplinkybės, numatančios poreikį įvertinti nacionalinės priežiūros institucijos įsipareigojimus dėl konfidencialios informacijos atskleidimo, nepatenka į Reglamento Nr. 1024/2013 taikymo sritį.

30. Todėl vienintelė Sąjungos teisės nuostata, tiesiogiai reikšminga šiai bylai, yra ta, kurią savo trečiajame prejudiciniame klausime nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas: Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalis. Tačiau, prieš pereidamas prie šios nuostatos aiškinimo, noriu išaiškinti du aspektus.

31. Visų pirma, kadangi SESV 15 straipsnis netaikomas nacionalinės valdžios institucijoms pateiktiems prašymams leisti susipažinti su dokumentais, mano nuomone, Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies neįmanoma aiškinti atsižvelgiant į SESV 15 straipsnį arba, kalbant bendriau, į Sąjungos atvirumo ar skaidrumo principą. Taip būtų pernelyg pavojingai priartėta prie galimybės apeiti Sąjungos teisės taikymo sritį ir išplėsti jos taikymą sritims ir klausimams, kurių ja aiškiai nesiekiama reglamentuoti.

32. Vis dėlto, antra, kaip jau minėjau šios išvados 28 punkte, nacionalinei priežiūros institucijai (tokiai, kokia yra Banca d’Italia) pateiktam prašymui (tokiam, kokį pateikė pareiškėjas) leisti susipažinti su jos turimais bankų priežiūros dokumentais taikomos atitinkamos nacionalinės taisyklės, reglamentuojančios teisę susipažinti su dokumentais. Taigi, pirmojo lygmens taisyklės, kurios turi būti taikomos šioje byloje, yra nacionalinės taisyklės dėl galimybės susipažinti su dokumentais. Antrojo lygmens taisykles apima bendrojo pobūdžio nuostata dėl profesinės paslapties, numatytos Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje. Ši nuostata įtvirtina Sąjungos teisėje nustatytą išimtį dėl bendrojo teisės susipažinti su dokumentais principo, kuris numatytas nacionalinėje teisėje. Galiausiai, trečiojo lygmens taisyklė yra 53 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa, kurioje numatyta antrojo lygmens taisyklės išimtis. Todėl šioje byloje, taip pat ir bet kuriuo panašiu atveju, kai pareiškėjas siekia susipažinti su nacionalinės institucijos turimais dokumentais, direktyvos 53 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos nuostata praktiškai reiškia sugrįžimą prie pirmojo lygmens taisyklės: bendrojo teisės susipažinti su dokumentais principo.

33. Kitaip tariant, jeigu nacionalinės teisės taisyklė dėl galimybės susipažinti su dokumentais nustato pareigą suteikti tokią galimybę, tuomet šios taisyklės išimtis iš tikrųjų yra bendrasis principas, nustatytas Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies (pirmoje pastraipoje) (ir nacionalinėse taisyklėse, kuriomis įgyvendinama ši nuostata).

C. Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa

1. Taisyklės kilmė

34. Šioje byloje Teisingumo Teismui teks pirmą kartą aiškinti Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą arba jos pirmtakes, t. y. Direktyvos 2006/48 44 straipsnio 1 dalį ir Direktyvos 2000/12/EB 30 straipsnio 1 dalį ( 11 ).

35. Anksčiau lygiavertė nuostata egzistavo Pirmosios Tarybos direktyvos 77/780/EEB (toliau – Pirmoji Tarybos direktyva“) ( 12 ) 12 straipsnio 1 dalyje. Tačiau šios nuostatos nebuvo pradinėje Pirmojoje Tarybos direktyvoje. Joje buvo tik nuostata, kuri buvo labai panaši į šiuo metu galiojančios Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje esančią nuostatą. Joje buvo įtvirtinta bendro pobūdžio prievolė užtikrinti profesinių paslapčių konfidencialumą, draudimas atskleisti konfidencialią informaciją „bet kuriam asmeniui arba institucijai, išskyrus įstatyme nustatytas atvejus“.

36. 1989 m. Antroji Tarybos direktyva 89/646/EEB ( 13 ) (toliau – Antroji Tarybos direktyva) iš dalies pakeitė Pirmąją Tarybos direktyvą – 12 straipsnio 1 dalis pakeista nauja formuluote, kurioje įtvirtintos šiuo metu galiojančios Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies antroje ir trečioje pastraipose nustatytos taisyklės.

37. Antrojoje Tarybos direktyvoje įtvirtintas pakeitimas priimtas po Teisingumo Teismo sprendimo Hillenius ( 14 ). Minėtoje byloje ieškovė buvo Nyderlandų Hilegomo savivaldybė. Ji laikė lėšų De Nederlandsche Bank (Nyderlandų centrinis bankas), o šis vėliau buvo paskelbtas bankrutavusiu. Ieškovė pareikalavo ir gavo leidimą apklausti liudytojus, t. y. atlikti procedūrą, kurią pagal Nyderlandų teisę leidžiama atlikti prieš pradedant nagrinėti bylą dėl teisių gynimo priemonių. Atsakovas Hillenius dirbo Nyderlandų centriniame banke, t. y. priežiūros institucijoje, kaip ji suprantama pagal Pirmąją Tarybos direktyvą. Jis buvo vienas iš liudytojų, iškviestų duoti parodymus apie bankrotą. Jam pateiktais klausimais buvo siekiama pagrįsti ieškovės įsitikinimą, kad centrinis bankas nesugebėjo tinkamai prižiūrėti bankrutavusio subjekto veiklos. Jis atsisakė atsakyti į kai kuriuos klausimus remdamasis tuo, kad banko informacija yra slapta, nes klausimai buvo susiję su tuo, kaip Nyderlandų centrinis bankas vykdė savo priežiūros veiklą.

38. Savo sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad pareiga užtikrinti profesinės paslapties konfidencialumą pagal Pirmosios Tarybos direktyvos 12 straipsnio 1 dalį taip pat taikoma ir priežiūros institucijos darbuotojų, kaip liudytojų, parodymams civilinėje byloje ( 15 ). Dėstydamas savo poziciją dėl šioje nuostatoje įtvirtintos išimties dėl draudimo atskleisti konfidencialią informaciją – „išskyrus įstatyme nustatytas atvejus“ – Teisingumo Teismas nusprendė, kad tuo atveju, jeigu nacionalinės teisės aktuose nepateikiama aiškių nurodymų, nacionalinis teismas turi rasti pusiausvyrą „tarp poreikio išsiaiškinti tiesą ir tokiu būdu užtikrinti teisingumo vykdymą ir poreikio užtikrinti tam tikrų rūšių informacijos konfidencialumą <…> Lygindamas šiuos poreikius nacionalinis teismas turi nuspręsti, jeigu to reikėtų konkrečioje byloje, kokią reikšmę turi tai, kad konkreti informacija buvo gauta iš kitos valstybės narės kompetentingų institucijų pagal direktyvos 12 straipsnio 2 dalį“ ( 16 ).

39. Praėjus ketveriems metams po Sprendimo Hillenius, Antroji Tarybos direktyva iš esmės pakeitė 12 straipsnio 1 dalį. Žodžių junginys „išskyrus įstatyme nustatytas atvejus“ pakeistas draudimu atskleisti konfidencialią informaciją, „išskyrus apibendrinta arba suvestine forma, užtikrinant, kad nebūtų galimybės identifikuoti atskiras institucijas, tačiau ir nepažeidžiant teisių, susijusių su baudžiamosiomis bylomis“. Tai buvo labai panašu į šiuo metu galiojančią Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies antros pastraipos formuluotę. Be to, buvo pridėta šiuo metu 53 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje esanti taisyklė, kuri liko iš esmės nepakeista.

40. Remiantis Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies chronologija ir kontekstu galima įžvelgti du aspektus.

41. Pirma, Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies chronologija rodo, kad iš pradžių Sąjungos teisės aktų leidėjas nemanė, jog būtina numatyti konkrečias Sąjungos teise paremtas profesinės paslapties apsaugos principo išimtis. Jis paprasčiausiai rėmėsi nacionalinėje teisėje numatytomis išimtimis. Tik vėliau tokios išimtys buvo „sueuropintos“.

42. Antra, Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalyje (kartu su šio straipsnio ankstesnėmis redakcijomis) būta didelių pokyčių, ypač atsižvelgiant į joje numatytas išimtis. Taigi, šių išimčių formuluotės tikrai netapo galutinės ir nekintamos.

43. Šį teiginį dar labiau patvirtina tai, kad lygiagrečios Sąjungos teisės aktuose įtvirtintų panašaus pobūdžio nuostatų formuluotės yra skirtingos. Pavyzdžiui, Direktyvos 2014/65/ES 76 straipsnio 1 ir 2 dalys ( 17 ) (pakeitusios identiškas Direktyvos 2004/39/EB 54 straipsnio 1 ir 2 dalies nuostatas ( 18 )) yra suformuluotos panašiai kaip ir Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalis. Nuostata, kuri yra panaši, tačiau nėra identiška Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečiai pastraipai, yra Direktyvos 2014/65 76 straipsnio 2 dalis ( 19 ). Kita panaši – tačiau neidentiška – nuostata yra Direktyvos 2009/65/EB 102 straipsnio 1 dalis ( 20 ). Tai prieštarauja Direktyvos 2004/109/EB 25 straipsnio 1 dalies nuostatai ( 21 ), kurioje tiesiog vadovaujamasi galimomis nacionalinėje teisėje numatytomis išimtimis, remiantis ta pačia logika, kuria remiamasi ir Pirmosios Tarybos direktyvos originalioje versijoje. Jeigu nagrinėtume Europos priežiūros institucijų informacijos atskleidimo klausimą, tiek Reglamento (ES) Nr. 1093/2010 ( 22 ) 70 straipsnyje, tiek ir Reglamento (ES) Nr. 1095/2010 ( 23 ) 70 straipsnyje nustatyta bendroji taisyklė, pagal kurią numatyta pareiga saugoti profesinę paslaptį ir leidžiama nukrypti nuo šio reikalavimo baudžiamojoje teisėje ir atskleisti informaciją apibendrinta ar suvestine forma, tačiau neleidžiama nukrypti nuo šio reikalavimo civilinėse arba komercinėse bylose.

44. Apibendrinant galima pasakyti, kad, atsižvelgiant į tokią chronologinę ir kontekstinę ne tik tikslių formuluočių, bet ir požiūrių įvairovę, mano nuomone, reikėtų skeptiškai vertinti argumentus, kuriais primygtinai teigiama, kad jeigu Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa, kaip ji suformuluota šiuo metu, nebūtų aiškinama taip siaurai, kaip įmanoma, veiksmingai kredito įstaigų ir investicinių firmų priežiūrai kiltų didžiulė grėsmė. Atrodo, kad tiek praeityje, tiek ir lygiagrečiai taikomose sistemose (kurios nėra mažiau praktiškos) taisyklės buvo ir yra formuluojamos skirtingai, kartais ne taip ribojamai, kas akivaizdžiai nekelia jokios grėsmės, kad visa sistema staiga žlugs.

2. Sąvokos „civilinėse arba komercinėse bylose“ aiškinimas: byla „Altmann“

45. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neabejoja, kad pareiškėjas pageidauja susipažinti su konfidencialia informacija ir kad ji nesusijusi su jokiais trečiaisiais asmenimis, bandančiais išgelbėti BNI. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat teigia (ir per posėdį tai buvo patvirtinta), kad BNI priverstinio likvidavimo procedūra (vis dar) vyksta. Taigi, vienintelis neišspręstas klausimas dėl Direktyvos 2013/36 ( 24 ) 53 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos aiškinimo šioje byloje susijęs su sąvokos „civilinėse arba komercinėse bylose“ apimtimi.

46. Šiuo klausimu pareiškėjas mano, kad jis turi teisę susipažinti su dokumentais, kurių jis prašė iš Banca d’Italia, nes jis ketina juos naudoti (galimų) civilinių arba komercinių bylų tikslais. Banca d’Italia laikosi pozicijos, kad leidimas susipažinti su šiais dokumentais galėtų būti suteiktas tik nagrinėjant (dar neišnagrinėtas) civilines arba komercines bylas.

47. Šioje byloje Teisingumo Teismas pirmą kartą turi išaiškinti sąvoką „civilinėse arba komercinėse bylose“ pagal Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalį. Tačiau Teisingumo Teismas jau yra išaiškinęs panašią nuostatą, esančią Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 1 ir 2 dalyse, byloje Altmann ir kt. ( 25 ).

48. Altmann ir kiti investuotojai prašė leisti susipažinti su Vokietijos priežiūros institucijos Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (Vokietijos federalinė finansų priežiūros institucija, toliau – BaFin) turimais dokumentais ir informacija apie investicinę įmonę Phoenix Kapitaldienst GmbH (toliau – Phoenix), kurios verslo modeliu visų pirma buvo siekiama apgauti investuotojus stambiu mastu. Phoenix nutraukė veiklą ir vėliau dėl jos pradėta priverstinio likvidavimo procedūra. Iš pradžių baudžiamoji byla buvo iškelta dviem Phoenix vadovams. Vėliau ponai Altmann ir kiti investuotojai pateikė prašymą leisti susipažinti su dokumentais; jį BaFin patenkino tik iš dalies. Atsisakymas leisti susipažinti su kai kuriais dokumentais buvo grindžiamas tuo, kad jiems buvo taikomas Vokietijos teisės aktuose, kuriais perkeltos Direktyvos 2004/39 nuostatos, nustatytas reikalavimas užtikrinti informacijos konfidencialumą. Pareiškėjai pareiškė ieškinį Vokietijos teisme dėl minėto BaFin sprendimo. Minėtas teismas Teisingumo Teismui pateikė klausimą, ar, atsižvelgiant į tai, kad prašoma informacija buvo susijusi su baudžiamaisiais veiksmais ir kitais sunkiais įstatymo pažeidimais, leidžiama išimties tvarka netaikyti reikalavimo užtikrinti profesinės paslapties konfidencialumą, kaip nustatyta šioje direktyvoje.

49. Remdamasis Sprendimu Hillenius Teisingumo Teismas konstatavo, jog tam, „kad investicinių įmonių priežiūros sistema <…> būtų veiksminga, reikia, kad ir kontroliuojamos įmonės, ir kompetentingos institucijos galėtų būti tikros, jog suteikta konfidenciali informacija iš esmės ir liktų konfidenciali“ ( 26 ), ir pridūrė, kad, nesant tokios paslapties, „būtų pakenkta sklandžiam konfidencialios informacijos, kuri būtina vykdant priežiūrą, perdavimui“ ( 27 ).

50. Vis dėlto Direktyvos 2004/39 54 straipsnyje taip pat numatytos ir bendro draudimo atskleisti konfidencialią informaciją išimtys. Nagrinėdamas šias išimtis, Teisingumo Teismas apžvelgė 54 straipsnio 1 dalyje nustatytą išimtį „išskyrus baudžiamojoje teisėje numatytus atvejus“ ir Direktyvos 54 straipsnio 2 dalyje nustatytą išimtį „civilinėse arba komercinėse bylose“ ( 28 ). Dėstydamas savo poziciją dėl pastarosios išimties Teisingumo Teismas nurodė, kad „pareigos saugoti profesinę paslaptį, jeigu tai nesusiję su baudžiamojoje teisėje numatytais atvejais, gali būti nepaisoma tik kai įvykdytos trys [54 straipsnio 2 dalyje] nurodytos sąlygos, būtent: konfidenciali informacija yra nesusijusi su trečiosiomis šalimis, ji atskleidžiama civilinio teismo proceso ar arbitražo metu ir tokia informacija yra būtina, kad toks procesas būtų išnagrinėtas“ ( 29 ). Teisingumo Teismas padarė išvadą: „Tačiau iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad pagrindinė byla, susijusi su administracine procedūra dėl prašymo leisti susipažinti su nacionalinės priežiūros institucijos turima informacija ir dokumentais pagal [Vokietijos teisės aktus], <…> sietųsi su ieškovų pagrindinėje byloje pradėtu civilinio teismo procesu arba arbitražo procedūra.“ ( 30 ).

51. Įdomu tai, kad sąvokos „metu“, kuri vartojama versijoje anglų kalba, nėra Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 2 dalies formuluotėje ( 31 ). Be to, Teisingumo Teismas taip pat konstatavo, kad prašymas nebuvo pateiktas per „ieškovų pradėtą“ procesą, o tai būtų galima aiškinti taip, kad teismo procesas jau turėjo būti pradėtas, kad minėta taisyklė galėtų būti pritaikyta.

52. Tačiau Teisingumo Teismas aiškiai nenurodė, jog tam, kad būtų taikoma Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 2 dalis, civilinė arba komercinė byla jau turi būti nagrinėjama. Tai prieštarauja generalinio advokato N. Jääskinen išvadai, kurioje jis pabrėžė, kad taisyklė turi būti aiškinama siaurai. Jis pabrėžė, kad „teisės aktų leidėjas leido atskleisti informaciją civilinių arba komercinių bylų nagrinėjimo metu, o ne siekiant iškelti šias bylas. Todėl, atsižvelgiant į išimties formulavimą, kad būtų taikytina Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 2 dalis, reikalaujama, kad vyktų civilinės arba komercinės bylos nagrinėjimas.“ ( 32 ) Jo nuomone, „minėta išimtis neapima prašymo, kurio tikslas – gauti priežiūros institucijos turimą konfidencialią informaciją siekiant surasti, ar iš šios informacijos kas nors gali būti naudinga, kad būtų galima pateikti savarankišką vėlesnį ieškinį, nesusijusį su vykstančiu civilinės arba komercinės bylos nagrinėjimu“ ( 33 ).

3. Kodėl bylos „Altmann“ taikymas neturėtų būti dar platesnis

53. Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa ir Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 2 dalis iš esmės yra suformuluotos panašiai. Taigi galima teigti, kad požiūris, kurio laikytasi byloje Altmann, turėtų būti taikomas ir šioje byloje, kaip siūlė Banca d’Italia, Italijos ir Portugalijos vyriausybės ir Komisija. Iš tiesų, jie visi mano, kad byla Altmann turėtų būti aiškinama kaip nustatanti reikalavimą, jog tam, kad galima būtų taikyti Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 2 dalį, civilinė arba komercinė byla jau turi būti nagrinėjama.

54. Jeigu toks aiškinimas pagal analogiją būtų taikomas ir šioje byloje, tai reikštų, kad Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje esanti (bendro) draudimo atskleisti informaciją išimtis nebūtų taikoma. Prašymas leisti susipažinti su dokumentais buvo pateiktas ne nagrinėjant civilinę arba komercinę bylą, bet civilinės arba komercinės bylos tikslu. Taigi, pareiškėjui nebūtų leista susipažinti su jokiais dokumentais arba informacija.

55. Norėčiau dar kartą pabrėžti, kad Teisingumo Teismas Sprendime Altmann – priešingai nei generalinis advokatas N. Jääskinen išvadoje – aiškiai nenurodė, jog tam, kad minėta nuostata būtų taikoma, byla turėjo būti nagrinėjama. Vis dėlto net ir darant prielaidą, kad Teisingumo Teismas tokią sąlygą nustatė netiesiogiai, matau daug priežasčių, kodėl tokios taisyklės taikymas šioje byloje pagal analogiją būtų sudėtingas ir baigtųsi labai abejotinais rezultatais. Prieš išskirdamas keletą tokių problemų (c), iš pradžių pateiksiu teisinius (a) ir faktinius (b) skirtumus, kuriais byla Altmann byla skiriasi nuo šios bylos.

a) Teisiniai skirtumai

56. Nors iš tiesų Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa ir Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 2 dalis iš esmės panašios, šių nuostatų formuluotės skiriasi.

57. Pirma, pagal Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 2 dalį leidžiama atskleisti konfidencialią informaciją tik tuo atveju, jeigu ji „nėra susijusi su trečiosiomis šalimis“, Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa leidžia atskleisti konfidencialią informaciją, jeigu ji „nėra susijusi su trečiosiomis šalimis, dalyvaujančioms gelbėjant kredito įstaigą“ (išskirta mano). Todėl pastaroji nuostata susiaurina draudimo atskleisti informaciją apie trečiąsias šalis apimtį: šis draudimas taikomas tik tai konfidencialiai informacijai, kuri susijusi ne su bet kuriomis trečiosiomis šalimis (kaip nustatyta Direktyvoje 2004/39), o tik su tomis trečiosiomis šalimis, kurios dalyvauja gelbėjant bankrutavusią arba priverstinai likviduojamą kredito įstaigą. Kitaip tariant, tai reiškia, kad pagal Direktyvą 2013/36 galimybė atskleisti informaciją yra platesnė nei tokia galimybė pagal Direktyvą 2004/39.

58. Antra, pagal Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 2 dalį leidžiama atskleisti konfidencialią informaciją civilinėse arba komercinėse bylose, „jeigu tai būtina norint išnagrinėti bylą“, o Direktyvoje 2013/36 tokio apribojimo nėra ( 34 ). Todėl Direktyvos 2004/39 formuluotė yra siauresnė už Direktyvos 2013/36 formuluotę. Tokio reikalavimo nebuvimas Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje suteikia daugiau laisvės atskleisti informaciją nei pagal Direktyvą 2004/39.

59. Trečia, abiejose direktyvose esanti sąvoka „civilinėse arba komercinėse bylose“ nėra lygiavertė dėl veikiau papildomo kai kuriose kalbinėse versijose esančio aspekto. Per žodinį bylos nagrinėjimą pareiškėjas pabrėžė, kad tai ypač būdinga abiejų direktyvų versijoms italų kalba, taip pat tai matyti ir iš kitų kalbinių versijų ( 35 ). Tačiau kitose kalbinėse versijose abiejose direktyvose vartojama sąvoka yra ta pati ( 36 ).

60. Taigi Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje esanti nuostata yra platesnė už Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 2 dalyje esančią nuostatą. Arba – žvelgiant iš kitos pusės – galimybė neatskleisti informacijos tais atvejais, kai kredito įstaiga yra paskelbta bankrutavusia arba jos atžvilgiu vykdoma priverstinio likvidavimo procedūra, turi siauresnę prasmę. Jeigu atsižvelgtume į šios nuostatos chronologiją ir į kitas lygiagrečias priemones, kuriomis reglamentuojamas tas pats klausimas ( 37 ), šis skirtumas keltų abejonių dėl to, ar Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė, kad abi šios nuostatos turėtų tokią pačią taikymo sritį, jeigu toks teisės aktų koordinavimas iš tiesų buvo atliekamas.

b) Faktinių aplinkybių ir konteksto skirtumai

61. Be teisinių skirtumų tarp šios bylos ir bylos Altmann, norėčiau atkreipti dėmesį į dvejopą šių bylų faktinių aplinkybių ir konteksto skirtumą nacionaliniu lygiu.

62. Pirma, kalbant apie procedūrą, ši byla susijusi tik su teise susipažinti su dokumentais, o tai iš esmės skiriasi nuo nemokumo procedūros. Per žodinį bylos nagrinėjimą buvo patvirtinta, kad BNI likvidavimo procedūra dar tebevyksta ir kad pareiškėjas dalyvavo šioje procedūroje kaip neapsaugotas kreditorius. Tačiau teisė susipažinti su tais dokumentais, kurių jis prašė Banca d’Italia, negalėjo jam būti suteikta per likvidavimo procedūrą pateikus tokį prašymą likvidatoriams. Taip yra dėl tos priežasties, kad likvidatoriai neturi prašomų dokumentų. Taigi, klausimas, ar nemokumo procedūra galėjo būti savaime laikoma „civiline arba komercine byla“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalį, ir ar pareiškėjui galėjo būti suteiktas leidimas susipažinti su jo prašomais dokumentais, neturi prasmės, nes vykstant šiai procedūrai pareiškėjas nebūtų gavęs leidimo susipažinti su jo prašytais dokumentais.

63. Antra, atsižvelgiant į prašomų dokumentų pobūdį, per žodinį bylos nagrinėjimą tiek pareiškėjas, tiek ir Banca d’Italia patvirtino, kad pareiškėjo prašymas leisti susipažinti su dokumentais buvo susijęs tik ir išimtinai su Banca d’Italia parengtais dokumentais, susijusiais su BNI veiklos priežiūra. Taip pareiškėjas siekė susipažinti su dokumentais, kuriuos parengė valdžios institucija, vykdydama savo priežiūros funkcijas, kad galėtų įsitikinti, ar yra pagrindas reikalauti valstybės atsakomybės už jos institucijos veiksmus.

64. Tačiau byloje Altmann dokumentai, su kuriais prašė susipažinti pareiškėjai, buvo audito ataskaitos ir vidinės išvados, ataskaitos, susirašinėjimas, dokumentai, susitarimai, sutartys, bylų pažymos ir raštai, susiję su įmonės, dėl kurios buvo pradėta priverstinio likvidavimo procedūra, veikla ( 38 ). Todėl minėti dokumentai priskirtini prie privačių arba vidinių įmonės dokumentų, kuriais disponavo Vokietijos priežiūros institucija BaFin.

65. Šie skirtumai išryškina principinį ir platesnį klausimą, kylantį šioje byloje: ar, priimdamas Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalį ir neišdėstydamas pozicijos šiuo klausimu, Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino visiškai nenumatyti galimybės kada nors suteikti administracinį leidimą susipažinti su bet kokiais dokumentais, susijusiais su profesine paslaptimi nacionaliniu lygmeniu, ir kartu nenumatyti jokios galimybės administraciniams teismams susipažinti su tokiais dokumentais tuo metu, kai jie vykdo administracinio sprendimo, kuriuo atsisakyta leisti susipažinti su tokiais dokumentais, peržiūrą? Ar vis dėlto tokios galimybės susipažinti su dokumentais neįtraukimas yra tiesiog neveikimas teisės aktų leidimo srityje, kuris, jeigu būtų vertinamas kartu su gana griežtu Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos teksto aiškinimu, lemtų gana absurdiškus rezultatus?

c) Bylos „Altmann“ taikymo praktinės problemos

66. Galiausiai ir, mano nuomone, svarbiausiai požiūrio, kurio laikytasi byloje Altmann, taikymas pagal analogiją šioje byloje – vėlgi darant prielaidą, kad ši byla turi būti aiškinama kaip reikalaujanti, jog civilinė arba komercinė byla būtų dar nagrinėjama, – sukeltų daug praktinių problemų.

67. Visų pirma, ši pozicija panaši į uždarą ratą: tam, kad sužinotų, ar yra prasmė pareikšti ieškinį, asmuo iš pradžių turi pareikšti ieškinį. Cinikas (arba, nelygu asmens požiūris, realistas) galėtų teigti, kad neaiškumas yra neatsiejamas kreipimosi į teismą aspektas. Tačiau, ko gero, priešingai tiems apribojimams, kurie susiję su galimybe tiksliai nustatyti subatominių dalelių padėtį bet kuriuo metu, (Heisenbergo) neaiškumo principo ( 39 ) taikymas teismo procese turėtų būti išimtinis. Tai juo labiau taikytina ir tiems pareiškėjams, kurie jau patyrė didelių nuostolių ir kurie, norėdami sužinoti, ar šie nuostoliai gali būti atlyginti, privalo pradėti neaiškų „informacijos ieškojimą“ per teismus, kuriems reikia papildomų išlaidų. Atrodo, kad tokie rezultatai yra ne tik problemiški atskiriems pareiškėjams, bet ir neturintys prasmės siekiant užtikrinti tinkamą teisingumo vykdymą nacionaliniu lygmeniu.

68. Su tuo susijęs dar vienas klausimas: daugelyje valstybių narių nacionalinėje procesinėje teisėje panašiose bylose nenumatytas ikiteisminis informacijos atskleidimas. Todėl tam, kad asmeniui būtų leista prašyti, jog teismas nurodytų atskleisti informaciją, jis turi pareikšti visą ieškinį dėl žalos atlyginimo. Jeigu nacionalinis teismas iš karto nepripažįsta tokio ieškinio kaip akivaizdžiai nepagrįsto ir netgi melagingo, pareiškėjas gali tikėtis, kad pats teismas nustatys netinkamus (neteisėtus) veiksmus ir priežastinį ryšį tarp neteisėtų veiksmų ir tariamos žalos (kuri, atrodo, būtų vienintelis ieškinio dėl žalos atlyginimo elementas, kurį asmuo galėtų pagrįsti).

69. Per žodinį bylos nagrinėjimą Italijos vyriausybė patvirtino, kad Italijoje tokiose bylose nenumatyta ikiteisminio informacijos atskleidimo galimybė. Žinoma, būtų galima teigti, kad, siekiant veiksmingai įgyvendinti Sąjungos teise grindžiamas teises, valstybė narė turėtų numatyti tokio atskleidimo galimybę tam, kad būtų užtikrinta teisė naudotis veiksminga teisine gynyba ir (arba) teisė į teisingą bylos nagrinėjimą pagal Chartijos 47 straipsnį.

70. Nemanau, kad tai būtų labai racionalus požiūris. Jis reikštų, kad, užuot ieškojus sprendimo dėl pirminės problemos, t. y. ginčytinos Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies formuluotės, ir sprendžiamąją sprendus iš esmės, t. y. pateikiant pagrįstą šios nuostatos išaiškinimą, šios problemos išaiškinimas būtų įšaldytas ir vėliau ji būtų perduota valstybių narių teismų sistemoms. Kadangi ikiteisminio atskleidimo galimybė daugumoje civilinio proceso sistemų nėra aiškiai numatyta, būtent dėl šios priežasties Sąjungos teisės aktų leidėjas įtraukė įrodymų atskleidimo taisykles į Direktyvą 2014/104/ES ( 40 ) ieškinių dėl žalos atlyginimo už konkurencijos teisės pažeidimus srityje.

71. Tačiau bankų priežiūros srityje panašių Sąjungos taisyklių dėl informacijos atskleidimo nėra. Asmenys, kaip antai pareiškėjas pagrindinėje byloje, turėtų mažai galimybių gauti leidimą susipažinti su dokumentais, susijusiais su priežiūros institucijos atliekamomis užduotimis, kol tai neįmanoma pagal taisykles dėl galimybės susipažinti su dokumentais. Šioje byloje, kaip minėjau šios išvados 62 punkte, tai patvirtina ir aplinkybė, kad pareiškėjas negalėtų gauti leidimo susipažinti su šiais dokumentais per bankroto procedūrą, pateikdamas prašymą likvidatoriams, atsakingiems už BNI likvidavimą.

72. Antra, reikėtų pabrėžti, kad sąvoka „konfidenciali informacija“ gali būti aiškinama labai plačiai ( 41 ). Šio požiūrio taikymas aiškinant Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą galėtų itin susiaurinti joje numatytą išimtį. Iš tiesų, tokiu atveju bet kokia ir visa informacija, susijusi su kredito įstaiga, būtų laikoma konfidencialia informacija.

73. Trečia, vertindamas sistemiškai, nematau, dėl kokios priežasties Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalis turėtų būti aiškinama kaip neapimanti galimybės administraciniams teismams, vykdantiems administracinių sprendimų teisminę peržiūrą ( 42 ), susipažinti su bankrutavusių arba priverstinai likviduojamų kredito įstaigų konfidencialia informacija, jeigu tokia informacija jiems reikalinga bylos nagrinėjimo tikslu. Vieninteliai atvejai, kurie aiškiai numatyti šioje nuostatoje, yra „baudžiamojoje teisėje numatyti atvejai“ ir atvejai „civilinėse arba komercinėse bylose“. Ar jie turėtų būti aiškinami kaip kategoriškai atmetantys galimybes administraciniams teismams vykdyti administracinių sprendimų teisminę peržiūrą be teisės susipažinti su konfidencialia informacija?

74. Norint atsakyti į šį klausimą, svarbu atsižvelgti į potencialias 53 straipsnio 1 dalyje nustatytų draudimo atskleisti konfidencialią informaciją išimčių priežastis. Jeigu, viena vertus, šios išimtys grindžiamos tuo, kad teisė susipažinti su konfidencialia informacija galėtų būti suteikta tik tuomet, kai tokį susipažinimą su informacija prižiūri teisėjas, nematau priežasčių atmesti galimybės susipažinti su informacija kontroliuojant administraciniam teismui. Galiu pateikti daugybę teisinių argumentų ( 43 ), kodėl administraciniams teismams reikia susipažinti su tokia konfidencialia informacija.

75. Jeigu, kita vertus, šios išimtys grindžiamos tuo, kad sprendimą, kokią informaciją galima atskleisti, o kokia informacija turėtų likti konfidenciali, turi priimti ekspertas, manau, kad tokį įvertinimą geriausiai gali atlikti priežiūros institucijos (nagrinėjamoje byloje – Banca d’Italia), atsižvelgiant į jų patirtį ir žinias. Taigi, gali būti šiek tiek keista, kai atmetama galimybė atskleisti informaciją pagal nacionaliniuose teisės aktuose numatytą teisę susipažinti su dokumentais, netiesiogiai nurodant, kad bet kuris pirmosios instancijos civilinio teismo teisėjas turi geresnes galimybes nurodyti dėl informacijos atskleidimo civilinėje arba komercinėje byloje, kurią jis galbūt tuo metu nagrinėja. Bet kuriuo atveju priežiūros institucijų sprendimus šioje srityje visada turėtų peržiūrėti administracinio teismo teisėjas.

76. Apibendrindamas turiu pripažinti, kad man labai sunku priimti Banca d’Italia, Italijos ir Portugalijos vyriausybių ir Komisijos pasiūlytą Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos aiškinimą.

4. Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos (alternatyvus) aiškinimas

77. Atsižvelgiant į pirma minėtus šios bylos ir bylos Altmann teisinių ir faktinių aplinkybių skirtumus, ypač į praktines problemas, susijusias su siauru šios nuostatos aiškinimu, noriu pasiūlyti subtilesnį Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos išaiškinimą. Mano nuomone, galimybę atskleisti konfidencialią informaciją „civilinėse arba komercinėse bylose“ reikėtų suprasti pagal šią nuostatą kaip reiškiančią „civilinės arba komercinės bylos tikslu“.

78. Iš karto norėčiau pateikti tris paaiškinimus.

79. Pirma, net ir taip aiškinant sąvoką „civilinėse arba komercinėse bylose“, akivaizdu, kad kitos sąlygos, numatytos 53 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje, būtų ir toliau taikomos. Tai reiškia, kad šia nuostata bus galima remtis, visų pirma, tuo atveju, kai paskelbtas kredito įstaigos bankrotas arba ji priverstinai likviduojama, ir, antra, svarbesniu atveju – siekiant susipažinti su konfidencialia informacija, nesusijusia su trečiosiomis šalimis, kurios dalyvauja gelbėjant kredito įstaigą.

80. Antra, gana akivaizdu, kad toks aiškinimas jokiu būdu negali būti suprantamas kaip staiga suteikiantis nevaržomą teisę susipažinti su konfidencialia informacija, susijusia su bankrutavusia arba priverstinai likviduojama kredito įstaiga, bet kuriam asmeniui, teigiančiam, kad galbūt vieną dieną jis pareikš civilinį arba komercinį ieškinį. Šiuo atžvilgiu „civilinės arba komercinės bylos tikslu“ iš esmės reiškia galimybės iškelti civilinę ar komercinę bylą tikslu. Logiškai tai gali būti taikoma tik asmenims, tiesiogiai susijusiems su kredito įstaigos bankrotu ar likvidavimu, pavyzdžiui, investuotojams, klientams arba darbuotojams. Taip ratas asmenų, kuriems gali būti suteikta teisė susipažinti su informacija, galėtų būti apribotas tik tais asmenimis, kurie prima facie gali pagrįstai patvirtinti patyrę tiesioginės žalos dėl bankroto arba likvidavimo.

81. Trečia, visų svarbiausia, tokia formuluotė leidžia priežiūros institucijoms visiškai kontroliuoti informaciją, kuri gali būti atskleista. Iš tiesų, kontroliuoti, kas gali susipažinti su konfidencialia informacija ir su kokia konfidencialia informacija galima leisti susipažinti, galėtų institucijos, sprendžiančios leidimų susipažinti su dokumentais išdavimo klausimus nacionaliniu lygmeniu. Tokiu atveju, kuris nagrinėjamas pagrindinėje byloje, prašymą leisti atskleisti informaciją visų pirmą reikėtų teikti nacionalinei priežiūros institucijai, numatant galimybę administraciniam teismui peržiūrėti šios institucijos sprendimą. Taip būtų išsaugota kontroliuojamos konfidencialios informacijos atskleidimo logika, kuri įtvirtinta direktyvos 53 straipsnio 1 dalyje. Tokia dvejopos kontrolės sistema leidžia išvengti tam tikrų pavojų: sprendimus dėl to, kam galima leisti susipažinti su informacija ir su kokia informacija galima leisti susipažinti, bet kuriuo atveju priimtų priežiūros institucija, o jos sprendimo kontrolę vykdytų kompetentingas nacionalinio teismo teisėjas.

82. Dabar bus pateiktos trys baigiamosios pastabos dėl platesnio konteksto, į kurį atsižvelgiant Teisingumo Teismo prašoma pateikti vienos konkrečios Direktyvos 2013/36 nuostatos išaiškinimą.

83. Pirma, reikia nustatyti tinkamą pusiausvyrą tarp atskirų interesų. Tai jau buvo patvirtinta Sprendime Hillenius ( 44 ), kuriame Teisingumo Teismas pažymėjo, kad nacionaliniai teismai privalo rasti tinkamą pusiausvyrą tarp skirtingų interesų, kurie kyla taikant 53 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą (jos pirmtakas).

84. Vykdant kredito įstaigos „įprastą“ veiklą profesinių paslapčių ir konfidencialios informacijos apsauga yra ypač svarbi pagal Direktyvą 2013/36. Slaptumas ir konfidencialumas iš tiesų yra taisyklė. Tačiau Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje teigiama, kad kai yra paskelbiamas „kredito įstaigos bankrotas arba ji priverstinai likviduojama“, numatytoji taisyklė pradeda keistis.

85. Aš, žinoma, neteigiu, kad poreikis apsaugoti konfidencialią informaciją dingsta, kai tik kredito įstaiga bankrutuoja arba yra likviduojama. Tokiu atveju lieka galioti poreikis apsaugoti tam tikrą konfidencialią informaciją (pavyzdžiui, bendrovės praktinę patirtį, jos verslo praktiką ir panašiai), kadangi ji gali būti vertinga kaip turtas, kuris gali būti realizuotas likviduojant įmonę ( 45 ). Be to, informacijos, susijusios su trečiosiomis šalimis, dalyvaujančiomis gelbėjant tokią kredito įstaigą, konfidencialumą bet kuriuo atveju garantuoja 53 straipsnio 1 dalis. Galiausiai reikės užtikrinti viešojo intereso apsaugą sklandžiai veikiančioje priežiūros sistemoje.

86. Visiškai sutinku su tokiais apribojimais, tačiau iš tiesų noriu pasakyti, kad, kai kredito įstaiga bankrutuoja, bendra interesų pusiausvyra pradeda keistis. Privalomas reikalavimas apsaugoti pirmesniame punkte nurodytus interesus turi būti taikomas dviem papildomiems ir naujiems atsirandantiems interesams: visų pirma, tai (privatūs) interesai tų asmenų, kurie patyrė žalą dėl kredito įstaigos likvidavimo, ypač leidžiant jiems reikalauti atlyginti žalą. Antra, tai taip pat ir teisėtas (viešasis) interesas žinoti, kas įvyko, siekiant nustatyti, ar kredito įstaiga bankrutavo tik dėl savo veiksmų, ar vis dėlto tai galėjo įvykti bent iš dalies ir dėl priežiūros institucijos veiksmų.

87. Tai, kad visus šiuos teisėtus interesus būtina apsaugoti po to, kai įvyksta kredito įstaigos bankrotas, dar kartą parodo, jog reikalingas tikslesnis Direktyvos 2013/36 53 straipsnio 1 dalies išaiškinimas.

88. Antra, du nauji interesai, be jau esamų kitų, kai paskelbiamas kredito įstaigos bankrotas, iš esmės yra papildantys kitus. Teisės susipažinti su dokumentais užtikrinimas tiems, kurie ketina pareikšti ieškinį dėl savo privačių interesų apsaugos, netiesiogiai padės, kai toks ieškinys bus pareikštas, apsaugoti viešąjį interesą, vykdant priežiūros institucijų veiklos priežiūrą. Be to, sklandus rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros sistemos veikimas taip pat užtikrina viešojo intereso apsaugą. Iš tiesų, didesnės priežiūros institucijos kontrolės – net jei ji ir yra netiesiogiai vykdoma privačioms šalims pateikus ieškinius nacionaliniuose teismuose – užtikrinimas gali padidinti ne tik šių institucijų atskaitomybę, bet ir jų darbo kokybę ( 46 ).

89. Taip pat reikalinga ir trečioji, paskutinė, pastaba dėl rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros suvokimo. Teisingumo Teismas yra patvirtinęs, jog būtina išsaugoti tam tikros informacijos rūšių konfidencialumą tam, kad nebūtų pakenkta informacijos perdavimui, kuris vyktų tarp prižiūrimų subjektų ir priežiūrą vykdančių institucijų, kai siekiama galutinio tikslo užtikrinti sklandų kredito įstaigų ir investicinių įmonių rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros sistemos veikimą ( 47 ).

90. Vėlgi pabrėžtinai pripažįstu pirmaeilę sklandaus rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros sistemos veikimo svarbą, įtvirtintą Direktyvoje 2013/36. Tačiau, kaip matyti iš šios bylos eigos, su šiuo argumentu susijusi problema yra ta, kad ja remiamasi gana abstrakčiai, pateikiant labai mažai faktinės informacijos apie tai, kaip tokiai priežiūrai galėtų kilti pavojus. Specifinėje byloje, kokia yra ši byla, aš negaliu įžvelgti priežasčių, kodėl toks argumentas turėtų praktikoje užtikrinti kredito įstaigoms ir galimai priežiūros institucijoms imunitetą nuo nukentėjusių šalių ieškinių, kuriuose reikalaujama atlyginti patirtą žalą dėl tariamai netinkamo kredito įstaigos valdymo ir (arba) netinkamo rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros sistemos veikimo ( 48 ). Taigi, nėra jokios priežasties teigti, kad riboto informacijos atskleidimo sistema, kuri taikoma tik bankroto arba likvidavimo atveju ir užtikrinant priežiūros institucijos bei kompetentingų teismų kontrolę, būtinai pakenktų sklandžiam rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros sistemos veikimui, nes pakenktų konfidencialios informacijos perdavimui tarp subjektų, kurie yra prižiūrimi, ir priežiūrą vykdančių institucijų.

91. Baigdamas noriu pabrėžti, kad, nepaisant retorikos, jog būtina užtikrinti abipusį pasitikėjimą, kuris kartais labiau primena bendravimą tarp dviejų lygiaverčių subjektų, ko gero, reikėtų prisiminti, kad kredito įstaigos ar investicinės įmonės atliekamas informacijos perdavimas priežiūros institucijai pagal Direktyvą 2013/36 nėra paremtas gera valia, o nustatytas įstatymu kaip pareiga tam tikrose rinkose veikiančioms įmonėms. Taigi, nors abipusio pasitikėjimo užtikrinimas yra sveikintinas ir skatintinas dalykas, nederėtų pamiršti, jog tai, ką būtina atlikti, yra ne rizikos ribojimu pagrįstas pasitikėjimas, o rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra.

V. Išvada

92. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) pateiktus klausimus atsakyti taip: 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/36/ES dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2006/49/EB ir panaikinamos Direktyva 2002/87/EB ir Direktyva 2006/48/EB, 53 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa turėtų būti aiškinama taip, kad galimybė atskleisti konfidencialią informaciją „civilinėse arba komercinėse bylose“ taikoma, kai asmuo pagal nacionalines galimybės susipažinti su dokumentais taisykles siekia gauti leidimą susipažinti su dokumentais dėl kredito įstaigos priežiūros siekdamas įvertinti galimybę pareikšti ieškinį kompetentingai priežiūros institucijai dėl žalos, kurią jis tariamai patyrė dėl tos kredito įstaigos bankroto arba likvidavimo.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2002/87/EB ir panaikinamos direktyvos 2006/48/EB bei 2006/49/EB (OL L 176, 2013, p. 338).

( 3 ) Ar veikiau jos pirmtakė, kurią iš pradžių nurodė pareiškėjas, būtent 2006 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/48/EB dėl kredito įstaigų veiklos pradėjimo ir vykdymo (OL L 177, 2006, p. 1). Tačiau Direktyva 2006/48 tuo metu buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2013/36. Todėl šioje byloje taikoma pastaroji direktyva, ir tai taip pat yra direktyva, dėl kurios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas uždavė savo trečiąjį klausimą.

( 4 ) 2018 m. sausio 23 d. Sprendimas F. Hoffmann-La Roche ir kt. (C‑179/16, EU:C:2018:25, 45 punktas).

( 5 ) Žr., pvz., 2014 m. vasario 27 d. Sprendimą Pohotovosť (C‑470/12, EU:C:2014:101, 30 punktas). Taip pat žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimą Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 39–41 punktai) arba 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 29–31 punktai).

( 6 ) Neatsižvelgiant į tai, ar taip yra dėl to, kad pareiškėjas dar gali būti suinteresuotas gauti sprendimą dėl pripažinimo, ar dėl to, ir šalys tai patvirtino per posėdį, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikus šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pareiškėjas paprašė susipažinti su dokumentais, su kuriais Banca d’Italia dar neleido susipažinti.

( 7 ) 2013 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas, kuriuo Europos Centriniam Bankui pavedami specialūs uždaviniai, susiję su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika (OL L 287, 2013, p. 63).

( 8 ) 2017 m. liepos 18 d. Sprendimas Komisija / Breyer (C‑213/15 P, EU:C:2017:563, 49 punktas). Priėmus 2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (OL L 145, 2001, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331), vadinamoji „taisyklė dėl autorystės“ buvo panaikinta (žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Švedija / Komisija (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 56 punktas) todėl, kad lemiamas veiksnys nustatant, ar taikytinas Reglamentas Nr. 1049/2001, yra tai, ar dokumentas yra įstaigos, neatsižvelgiant į jo autorių tapatybės.

( 9 ) Kuriame įtvirtinta „teisė susipažinti su Sąjungos institucijų, įstaigų, tarnybų ir agentūrų dokumentais“.

( 10 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 18 d. Sprendimą Komisija / Breyer (C 213/15 P, EU:C:2017:563, 52 punktas).

( 11 ) 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl kredito įstaigų veiklos pradėjimo ir vykdymo (OL L 126, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 272).

( 12 ) 1977 m. gruodžio 12 d. Pirmoji Tarybos direktyva dėl įstatymų, nuostatų ir kitų teisės aktų, susijusių su kredito įstaigų veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo (OL L 322, 1977, p. 30).

( 13 ) 1989 m. gruodžio 15 d. Antroji Tarybos direktyva dėl įstatymų, nuostatų ir kitų teisės aktų, susijusių su kredito įstaigų veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo, iš dalies keičianti Direktyvą 77/780 (OL L 386, 1989, p. 1).

( 14 ) 1985 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Hillenius (110/84, EU:C:1985:495).

( 15 ) 1985 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Hillenius (110/84, EU:C:1985:495, 28 ir 29 punktai).

( 16 ) 1985 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Hillenius (110/84, EU:C:1985:495, 33 punktas).

( 17 ) 2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl finansinių priemonių rinkų, kuria iš dalies keičiamos Direktyva 2002/92/EB ir Direktyva 2011/61/ES (OL L 173, 2014, p. 349).

( 18 ) 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl finansinių priemonių rinkų, iš dalies keičianti Tarybos direktyvas 85/611/EEB, 93/6/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/12/EB bei panaikinanti Tarybos direktyvą 93/22/EEB (OL L 145, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 263).

( 19 ) Kuriame numatyta: „Kai yra paskelbtas investicinės įmonės, rinkos operatoriaus ar reguliuojamos rinkos bankrotas arba ji (jis) priverstinai likviduojama (-as), konfidenciali informacija, nesusijusi su trečiaisiais asmenimis, gali būti atskleista civilinio teismo proceso ar arbitražo metu, jei tai būtina procesui.“ Išskirta mano.

( 20 ) 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektais (KIPVPS), derinimo (OL L 302, 2009, p. 32). 102 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatyta: „Tačiau tais atvejais, kai KIPVPS arba įmonei, dalyvaujančiai jo verslo veikloje, paskelbiamas bankrotas ar jos veikla priverstinai nutraukiama, konfidencialią informaciją, kuri nėra susijusi su trečiosiomis šalimis, dalyvaujančioms gelbėjant įmonę nuo bankroto, galima teikti nagrinėjant civilines ar komercines bylas.“ Išskirta mano.

( 21 ) 2004 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl informacijos apie emitentus, kurių vertybiniais popieriais leista prekiauti reguliuojamoje rinkoje, skaidrumo reikalavimų suderinimo, iš dalies keičianti Direktyvą 2001/34/EB (OL L 390, 2004, p. 38). 25 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje numatyta: „Informacija, sudaranti profesinę paslaptį, negali būti atskleista jokiam kitam asmeniui arba valdžios institucijai, išskyrus atvejus, numatytus valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose.“ Išskirta mano.

( 22 ) 2010 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, kuriuo įsteigiama Europos priežiūros institucija (Europos bankininkystės institucija), iš dalies keičiamas Sprendimas Nr. 716/2009/EB ir panaikinamas Komisijos sprendimas 2009/78/EB (OL L 331, 2010, p. 12).

( 23 ) 2010 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, kuriuo įsteigiama Europos priežiūros institucija (Europos vertybinių popierių ir rinkų institucija) ir iš dalies keičiamas Sprendimas Nr. 716/2009/EB bei panaikinamas Komisijos sprendimas 2009/77/EB (OL L 331, 2010, p. 84).

( 24 ) Kaip nurodyta šios išvados 5 punkte.

( 25 ) 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Altmann ir kt. (C‑140/13, EU:C:2014:2362).

( 26 ) 2014 m. lapkričio 12 d. sprendimas (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 31 punktas).

( 27 ) 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Altmann ir kt. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 32 punktas).

( 28 ) Dėl šios išimties žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje UBS Europe ir kt. (C‑358/16, EU:C:2017:606).

( 29 ) 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Altmann ir kt. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 38 punktas).

( 30 ) 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Altmann ir kt. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 39 punktas).

( 31 ) Versijoje prancūzų k. vartojama neutralesnė formuluotė, nurodyta 54 straipsnio 2 dalyje („dans le cadre de“), to nenurodant. Redakcijoje vokiečių k., t. y. proceso kalba, nurodoma, kad administracinė procedūra nėra „civilinė arba komercinė byla“ („Teil zivil- oder handelsrechtlicher Verfahren“).

( 32 ) Generalinio advokato N. Jääskinen išvada byloje Altmann ir kt. (C‑140/13, EU:C:2014:2168, 52 punktas).

( 33 ) Generalinio advokato N. Jääskinen išvada byloje Altmann ir kt. (C‑140/13, EU:C:2014:2168, 56 punktas).

( 34 ) Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tai yra viena iš trijų būtinų Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygų; žr. 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Altmann ir kt. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 38 punktas).

( 35 ) Versijoje italų k. Direktyvoje 2013/36 vartojama sąvoka „nell’ambito di procedimenti civili o commerciali“, o Direktyvoje 2004/39 vartojama „nel quadro di procedimenti civili o commerciali“; taip yra ir, pvz., versijoje lenkų k. (atitinkamai „w postępowaniach cywilnych“ ir „w ramach sądowej procedury cywilnej prawa handlowego“), portugalų k. („no âmbito de processos do foro cível ou comercial“ ir „em processos de direito civil ou comercial“), rumunų k. („în cursul unor acțiuni în instanțe civile sau comerciale“ ir „în cadrul unor proceduri civile sau comerciale“) ir ispanų k. („en el marco de procedimientos civiles o mercantiles“ ir „en el curso de procedimientos civiles o mercantiles“).

( 36 ) Be versijos anglų k., taip yra ir, pvz., versijoje čekų k. („v občanském soudním řízení“), olandų k. („in het kader van civiele of handelsrechtelijke procedures“), prancūzų k. („dans le cadre de procedures civiles ou comerciales“) ar vokiečių k. („in zivil- oder handelsrechtlichen Verfahren“).

( 37 ) Žr. šios išvados 34–44 punktus.

( 38 ) 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Altmann ir kt. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 14 ir 15 punktai).

( 39 ) Žr. Heisenberg, W., „Über den anschaulichen Inhalt der quantentheoretischen Kinematik und Mechanik“, Zeitschrift für Physik, 43 t. (3-4), 1927, p. 172.

( 40 ) 2014 m. lapkričio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tam tikrų taisyklių, kuriomis reglamentuojami pagal nacionalinę teisę nagrinėjami ieškiniai dėl žalos, patirtos dėl valstybių narių ir Europos Sąjungos konkurencijos teisės nuostatų pažeidimo, atlyginimo (OL L 349, 2014, p. 1).

( 41 ) Žr. neseniai pateiktą generalinio advokato Y. Bot išvadą byloje Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (C‑15/16, EU:C:2017:958, 64 ir 65 punktai). Šioje išvadoje generalinis advokatas Y. Bot aiškino sąvoką „konfidenciali informacija“ atsižvelgdamas į Direktyvos 2004/39 54 straipsnį. Tačiau mažai yra pagrindo manyti, kad tos pačios sąvokos aiškinimas pagal Direktyvą 2013/36 reikšmingai skirsis.

( 42 ) Pavyzdžiui, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinėje byloje nagrinėja Banca d’Italia administracinį sprendimą nesuteikti galimybės susipažinti su pareiškėjo prašomais dokumentais. Pagal šią formuluotę (šiek tiek sudėtinga) norėčiau daugiausia dėmesio skirti sąvokos funkcionaliai apibrėžimui administracinės teisenos srityje, t. y. išskyrus atvejus, kai kai kuriose valstybėse narėse įstaigos, vadinamos administraciniais teismais, sprendžia civilines arba komercines bylas.

( 43 ) Pavyzdžiui, valstybės atsakomybės už veiksmus prieš priežiūros institucijas sistemose, kuriose tokie atvejai yra skirti administraciniams teismams, administracinių sprendimų ar sankcijų, susijusių su privalomu likvidavimu, peržiūra, pvz., teisminiai ginčai dėl tokių kredito įstaigų direktorių teisių atėmimo ir t. t.

( 44 ) 1985 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Hillenius (110/84, EU:C:1985:495, 33 punktas).

( 45 ) Generalinio advokato N. Jääskinen išvada byloje Altmann ir kt. (C‑140/13, EU:C:2014:2168, 43–45 punktai).

( 46 ) Atsižvelgiant į visuomenės interesus, kurie gal būt gali būti dar didesni, jei daug viešųjų lėšų buvo panaudota gelbėjant kurią nors kredito įstaigą ar investicinę įmonę, kuriai šiuo metu paskelbtas bankrotas.

( 47 ) Dėl 53 straipsnio 1 dalies pirmtakės, t. y. Pirmosios Tarybos direktyvos 12 straipsnio 1 dalies, žr. 1985 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Hillenius (110/84, EU:C:1985:495, 27 punktas); dėl Direktyvos 2004/39 54 straipsnio 1 dalies žr. 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Altmann ir kt. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, 31–33 punktai).

( 48 ) Norėčiau pabrėžti, kad toks bendro pobūdžio teiginys visiškai neišreiškia nuomonės dėl šios galimos valstybės atsakomybės klausimo, be kita ko, klausimo, koks būtų konkretus teisinis pagrindas pareikšti tokį ieškinį. Šioje byloje keli etapai atitolina šių klausimų sprendimo galimybes. Be to, ir tai yra dar svarbiau, tokie veiksmai būtų reglamentuojami pagal nacionalinę teisę ir, visų pirma, ne Sąjungos teisės aktais. Tačiau šiuo atžvilgiu visiškai kitas šio klausimo sprendimo scenarijus pateikiamas 2004 m. spalio 12 d. Sprendime Paul ir kt. (C‑222/02, EU:C:2004:606) nagrinėjant, ar keliomis direktyvomis, visų pirma, Pirmąja Tarybos direktyva, draudžiama nacionalinė taisyklė, užkertanti kelią asmenims teikti ieškinius dėl kompensacijų už žalą, atsiradusią dėl netinkamos priežiūros institucijos vykdytos priežiūros. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad iš minėtų trijų direktyvų tik tuo metu galiojusios 1994 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/19/EB dėl indėlių garantijų sistemų (OL L 135, 1994, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 252) 7 straipsnio 1 dalyje buvo aiškiai suteikta teisė asmenims (indėlių garantijų sistema, ne daugiau kaip 20000 ekiu), kurių žalos atlyginimo sumos jau buvo išmokėtos po nacionalinių teismų sprendimų. Teisingumo Teismas taip pat patvirtino, kad, be to, tuo metu galiojusios trys direktyvos nesuteikė jokių konkrečių teisių indėlininkams, kad kompetentingos nacionalinės institucijos įgyvendintų priežiūros priemones dėl jų interesų tokiomis aplinkybėmis (30, 41 ir 46 punktai), taigi kad Sąjungos teisė nedraudžia nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų.