ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Savo apeliaciniu skundu Islamic Republic of Iran Shipping Lines (IRISL), Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Sea Shipping Lines, IRISL Europe GmbH, Qeshm Marine Services & Engineering Co. (buvusi IRISL Marine Services and Engineering Co.), Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Marine Information Technology Development Co. (buvusi Shipping Computer Services Co.), Rahbaran Omid Darya Ship Management Co. (dar žinoma kaip Soroush Sarzamin Asatir), Hoopad Darya Shipping Agency (buvusi South Way Shipping Agency Co. Ltd) ir Valfajr 8th Shipping Line Co. prašo panaikinti 2017 m. vasario 17 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Islamic Republic of Iran Shipping Lines ir kt. / Taryba (T‑14/14 ir T‑87/14, EU:T:2017:102, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis atmetė jų ieškinį: – byloje T‑14/14 – dėl 2013 m. spalio 10 d. Tarybos sprendimo 2013/497/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/413/BUSP dėl ribojamųjų priemonių Iranui (OL L 272, 2013, p. 46), ir 2013 m. spalio 10 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 971/2013, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 267/2012 dėl ribojamųjų priemonių Iranui (OL L 272, 2013, p. 1), kiek šie aktai susiję su ieškovėmis, panaikinimo, – byloje T‑87/14 – pirma, dėl pripažinimo, kad Sprendimas 2013/497 ir Reglamentas Nr. 971/2013 netaikytini, ir, antra, dėl 2013 m. lapkričio 26 d. Tarybos sprendimo 2013/685/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/413/BUSP dėl ribojamųjų priemonių Iranui (OL L 316, 2013, p. 46), ir dėl 2013 m. lapkričio 26 d. Tarybos įgyvendinimo reglamento (ES) Nr. 1203/2013, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas (ES) Nr. 267/2012 dėl ribojamųjų priemonių Iranui (OL L 316, 2013, p. 1), kiek šie aktai susiję su ieškovėmis (toliau – 2013 m. lapkričio mėn. ginčijami aktai), panaikinimo.
–

Minister for Justice and Equality, Commissioner of An Garda Síochána ir Airijos, atstovaujamų M. Browne, L. Williams ir T. Joyce, padedamų BL A. Kerr ir SC B. Murray,
21

Be to, pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 45 konstatuojamąją dalį bendra elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų reguliavimo sistema netaikoma turinį teikiančioms paslaugoms; šioms paslaugoms netaikomas universaliųjų paslaugų įpareigojimas. Iš to matyti, kad įmonei, kuri interneto svetainėje teikia tik prieigą prie per internetą perduodamo turinio, netaikoma Universaliųjų paslaugų direktyvos 31 straipsnio 1 dalis.
33

Be to, iš šių teisės aktų raidos matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas tikslo apsaugoti per transporto priemonių sukeltus įvykius nukentėjusius asmenis siekė nuolat ir vis intensyviau (2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, 52–55 punktai ir 2017 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Rodrigues de Andrade, C‑514/16, EU:C:2017:908, 33 punktas).
57

Pagal PAV direktyvos 5 straipsnio 1 dalį užsakovas pateikia šios direktyvos IV priede išvardytą informaciją. To priedo 3 punkte šiuo klausimu konkrečiai nurodyta, kad prie PAV direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatytos informacijos priskiriamas „[a]plinkos komponentų, kuriems planuojamas projektas gali daryti reikšmingą poveikį, aprašymas, atkreipiant ypatingą dėmesį į <…> gyvūniją, augaliją <…>, taip pat minėtų veiksnių tarpusavio sąveiką“. Be to, šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalies c punkte nustatyta užsakovo pareiga pateikti „duomenis, reikalingus galimiems pagrindiniams projekto poveikiams aplinkai nustatyti ir įvertinti“.
6

To paties reglamento 18 straipsnyje nurodyta: „1. Likvidatorius, kurį pagal savo jurisdikciją, kaip numatyta 3 straipsnio 1 dalyje, paskiria teismas, gali vykdyti visus valstybės, kurioje iškelta byla, įstatymų jam suteiktus įgaliojimus kitoje valstybėje narėje, tol, kol ten nėra iškelta kita bankroto byla ir nesiimta apsaugos priemonių siekiant išvengti bylos po to, kai buvo pareikalauta toje valstybėje iškelti bankroto bylą. Jis ypač gali perkelti skolininko turtą, laikantis 5 ir 7 straipsnių nuostatų, iš valstybės narės, kurioje jis yra, teritorijos. 2. Likvidatorius, kurį pagal savo jurisdikciją, kaip numatyta 3 straipsnio 2 dalyje, paskiria teismas, gali bet kurioje kitoje valstybėje narėje pareikšti per teismą arba ne per teismą, kad kilnojamas turtas yra išvežtas iš valstybės narės, kurioje iškelta bankroto byla, teritorijos į kitą valstybę narę po to, kai byla jau buvo iškelta. Jis taip pat gali iškelti bet kokią bylą dėl sprendimo [sandorio], neatitinkančio kreditorių interesų, panaikinimo [pripažinimo negaliojančiu]. <…>“
33

Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad sąvoka „užmokestis“, kaip ji suprantama pagal SESV 157 straipsnio 2 dalį, turi būti aiškinama plačiai. Ši sąvoka apima, be kita ko, bet kokį atlygį grynaisiais arba natūra dabartiniu metu ar ateityje su sąlyga, kad jį moka, nors ir netiesiogiai, darbdavys darbuotojui už jo darbą, nesvarbu, ar pagal darbo sutartį, ar pagal teisės nuostatas, ar savanoriškai. Be to, tai, kad tam tikros išmokos mokamos po darbo santykių nutraukimo, netrukdo išmokų laikyti darbo užmokesčiu pagal šias nuostatas (2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Dittrich ir kt., C‑124/11, C‑125/11 ir C‑143/11, EU:C:2012:771, 35 punktas ir 2016 m. birželio 2 d. Sprendimo C, C‑122/15, EU:C:2016:391, 21 punktas).
48

Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio dėl panaikinimo priimtinumą Teisingumo Teismas privalo įvertinti ex officio (pagal analogiją žr. 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Stadtwerke Schwäbisch Hall ir kt. / Komisija, C‑176/06 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2007:730, 18 punktą). Be to, šalių buvo paprašyta pateikti pastabų dėl šio Teisingumo Teismo ex officio iškelto klausimo.
44

Atsižvelgiant į šiuos svarstymus Direktyvą 2006/112, visų pirmą jos 213, 214 ir 273 straipsnius, reikia aiškinti taip, kad ji draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie leidžia mokesčių administratoriui nesuteikti apmokestinamajam asmeniui, atlikusiam įsigijimus per laikotarpį, per kurį jo PVM mokėtojo kodas buvo panaikintas dėl nepateiktų mokesčio deklaracijų, teisės į PVM, susijusio su tais įsigijimais, atskaitą remiantis po jo mokėtojo kodo aktyvavimo iš naujo pateiktomis PVM deklaracijomis ar išrašytomis sąskaitomis faktūromis vien dėl to, kad įsigijimai buvo atlikti per veiklos nevykdymo laikotarpį, nors esminiai reikalavimai įvykdyti, o teise į atskaitą nesinaudota sukčiaujant ar piktnaudžiaujant.
7

Šios direktyvos 2 straipsnis suformuluotas taip: „1. Jeigu darbdavys numato kolektyvinį atleidimą, jis turi iš anksto pradėti konsultuotis su darbuotojų atstovais, kad būtų pasiektas susitarimas. 2. Per šias konsultacijas reikia tartis, kokiais būdais ir priemonėmis galima išvengti kolektyvinių atleidimų arba sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius papildomomis socialinėmis priemonėmis, kurios skirtos, be kita ko, atleistiems darbuotojams iš naujo įdarbinti arba perkvalifikuoti. <…> 3. Kad darbuotojų atstovai galėtų pateikti konstruktyvius pasiūlymus, darbdaviai išankstinių konsultacijų metu: a) pateikia jiems visą svarbią informaciją ir b) kiekvienu atveju raštu juos informuoja apie: i) planuojamų atleidimų priežastis; ii) darbuotojų, kurie turi būti atleisti, skaičių ir kategorijas; iii) paprastai dirbančių darbuotojų kategorijų skaičių [skaičių ir kategorijas]; iv) laikotarpį, per kurį turi būti atleisti numatyti darbuotojai; v) siūlomus darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, atrankos kriterijus, jeigu tokie įgaliojimai darbdaviui suteikiami pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką; vi) išeitinių pašalpų apskaičiavimo metodą, išskyrus nacionalinės teisės aktuose nustatytas ir (arba) praktikoje taikomas išeitines pašalpas. <…> 4. Pareigos, išdėstytos 1, 2 ir 3 dalyse, taikomos nepriklausomai nuo to, ar sprendimą dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo priima darbdavys ar darbdavį kontroliuojanti įmonė. Svarstant [tariamus] informavimo, konsultavimosi ir pranešimų reikalavimų, nustatytų šioje direktyvoje, pažeidimus, neatsižvelgiama į darbdavio argumentus dėl to, kad sprendimą, lėmusį kolektyvinį atleidimą iš darbo, priėmusi įmonė jam nepateikė reikalingos informacijos.“
38

Be to, nors Ispanijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose teigia, kad VINSA buvo priversta perimti Vigilancia Esabe darbuotojus pagal kolektyvinę sutartį, tokia aplinkybė bet kuriuo atveju neturi poveikio faktui, jog perdavimas yra susijęs su ūkio subjektu. Be to, reikia pažymėti, kad Apsaugos įmonių kolektyvinės sutarties tikslas yra toks kaip ir Direktyvos 2001/23 ir kad ši kolektyvinė sutartis aiškiai taikoma, kiek tai susiję su dalies darbuotojų perėmimu pasirašant naują paslaugų teikimo sutartį su kita įmone, kaip tai yra šioje pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju (šiuo klausimu žr. 2002 m. sausio 24 d. Sprendimo Temco, C‑51/00, EU:C:2002:48, 27 punktą).
18

Savo ruožtu, État belge teigia, be kita ko, kad nėra įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatų, kuriuose būtų nustatytas sprendimo dėl prašymo išduoti leidimo gyventi šalyje kortelę pranešimo terminas. Jo teigimu, kompetentinga nacionalinės valdžios institucija tik privalo priimti tokį sprendimą per šešis mėnesius. Be to, ji nurodo, kad Direktyva 2004/38 nereglamentuoja iš 2015 m. rugsėjo 29 d. sprendimo dėl panaikinimo išplaukiančių pasekmių, t. y. termino, per kurį kompetentinga nacionalinės valdžios institucija turi priimti naują sprendimą, teisme panaikinus pirmąjį sprendimą, nes tai yra nacionalinės teisės klausimas. Bet kuriuo atveju ji mano, kad neįrodyta, jog, teisme panaikinus pirmąjį sprendimą, vėl suteiktas šešių mėnesių terminas priimti sprendimą dėl prašymo išduoti leidimo gyventi šalyje kortelę yra nepagrįstas.
6

Gavusi užsakymo patvirtinimą ir Berlyno oro uoste užsiregistravusi į visus kelionę sudarančius skrydžius C. Wegener įlipo į Royal Air Maroc orlaivį, skrendantį į Kasablanką; šis orlaivis pakilo vėluodamas. Atvykusi į Kasablanką C. Wegener ketino įlipti į orlaivį, skrendantį į Agadyrą, tačiau Royal Air Maroc atsisakė ją įlaipinti ir nurodė, kad jos vieta buvo atiduota kitam keleiviui. Galiausiai C. Wegener įlipo į kitą Royal Air Maroc orlaivį ir atvyko į Agadyrą keturiomis valandomis vėliau, nei iš pradžių planuota.
19

Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar, atsižvelgiant į tai, kad šiuo atveju KP nepateikė LO oficialaus įspėjimo dėl prievolės nevykdymo, Hagos protokolo 4 straipsnio 2 dalis taikytina tais atvejais, kai pagal teisę, taikytiną pagal Hagos protokolo 3 straipsnį, išlaikymo reikalavimas egzistuoja, tačiau jo negalima įgyvendinti atgaline data dėl to, kad kreditorius neįvykdo tam tikrų teisinių sąlygų.
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Fédération des entreprises de la beauté (toliau – FEBEA), vienos ginčo šalies, ir Ministre des Affaires sociales, de la Santé et des Droits des femmes (socialinių reikalų, sveikatos ir moterų teisių ministras), Ministre de l’Éducation nationale, de l’Enseignement supérieur et de la Recherche (nacionalinio švietimo, aukštojo mokslo ir mokslo tyrimų ministras) ir Ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique (ekonomikos, pramonės ir skaitmeninių technologijų ministras) (dabar – Ministre de l’Économie et des Finances (ekonomikos ir finansų ministras)), kitų ginčo šalių, ginčą dėl prašymo panaikinti 2015 m. vasario 25 d. dekretą dėl kosmetikos gaminių saugos žmonių sveikatai vertintojų profesinės kvalifikacijos (JORF, 2015 m. kovo 17 d., p. 4941, toliau – 2015 m. vasario 25 d. tarpinstitucinis dekretas).
32

Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad teisė susigrąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę valstybėje narėje surinktus mokesčius yra Sąjungos teisės nuostatomis, kaip jas aiškina Teisingumo Teismas, asmenims suteikiamų teisių pasekmė ir papildymas. Valstybė narė iš principo privalo grąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę surinktus mokesčius, pagal nacionalines procesines taisykles laikydamasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, 12 punktą; 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo Comateb ir kt., C‑192/95–C‑218/95, EU:C:1997:12, 20 punktą ir 2013 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, C‑362/12, EU:C:2013:834, 30 punktą).
57

Šiuo klausimu primintina, kad grąžinimo procedūra pagal savo pobūdį yra greita procedūra, nes, kaip numatyta 1980 m. Hagos konvencijos preambulėje ir Reglamento Nr. 2201/2003 17 konstatuojamojoje dalyje, ja siekiama užtikrinti vaiko grąžinimą nedelsiant. Be to, Sąjungos teisės aktų leidėjas sukonkretino šį reikalavimą Reglamento Nr. 2201/2003 11 straipsnio 3 dalyje, pagal kurią teismas, kuriam pateikiamas prašymas dėl vaiko grąžinimo, turi priimti sprendimą ne vėliau kaip per šešias savaites nuo prašymo pateikimo, išskyrus atvejus, kai išimtinės aplinkybės neleidžia to daryti.
Kalbant apie įrodymą, kad patronuojamoji bendrovė nerezidentė sumokėjo mokestį už paskirstytus dividendus, faktas, kad patronuojančioji bendrovė, prašanti grąžinti mokestį prie šaltinio, neatleidžiama nuo pareigos pateikti šį sumokėjimą patvirtinančius dokumentus, kurių saugojimo terminas, numatytas nacionalinėje teisėje, baigėsi, nepažeidžia veiksmingumo principo, nes ši pareiga neapima daug ilgesnio laikotarpio nei teisės aktuose nustatytos pareigos saugoti administracinius ir apskaitos dokumentus trukmė.

Iš tiesų, veiksmingumo principo laikymasis reiškia, kad reikalaujami patvirtinantys dokumentai apmokestinančios valstybės narės mokesčių institucijoms gali leisti aiškiai ir tiksliai patikrinti, ar įvykdytos mokesčio lengvatos gavimo sąlygos.

Be to, galima reikalauti pateikti dėl kiekvieno dividendo įrodymus, susijusius su faktiškai taikyto mokesčio tarifu ir su faktiškai sumokėto mokesčio dėl kitose valstybėse narėse įsteigtų patronuojamųjų bendrovių gauto pelno suma tik su sąlyga, kad nebus praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pateikti kitose valstybėse narėse įsteigtų patronuojamųjų bendrovių mokesčio sumokėjimo įrodymą, be kita ko, atsižvelgiant į šių valstybių narių teisės aktus, susijusius su dvigubo apmokestinimo išvengimu, pelno mokesčio, kurį reikia sumokėti, registracija ir administracinių dokumentų saugojimu.

Šiuo klausimu prašymas pateikti šią informaciją turi būti pateiktas per tokį teisės aktais nustatytą administracinių arba apskaitos dokumentų saugojimo laikotarpį, koks numatytas pagal patronuojamosios bendrovės įsteigimo valstybės narės teisę, ir teisės aktuose numatyto dokumentų saugojimo termino pabaiga neatleidžia prašymą grąžinti pateikusios bendrovės nuo pareigos saugoti visą informaciją, kuria remdamasi ji gali įrodyti savo prašymo pagrįstumą.

(žr. 73–76, 78 ir 80 punktus)
Byla C‑69/17

Siemens Gamesa Renewable Energy România SRL

prieš

Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor

ir

Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Administrare a Marilor Contribuabili

(Curtea de Apel Bucureşti prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Apmokestinimas – Pridėtinės vertės mokestis (PVM) – Teisė į atskaitą – Įsigijimas, atliktas mokesčių mokėtojo, kurį mokesčių administratorius pripažino „nevykdančiu veiklos“ – Atsisakymas suteikti teisę į atskaitą – Proporcingumo ir PVM neutralumo principai“

Santrauka – 2018 m. rugsėjo 12 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas

Mokesčių teisės aktų suderinimas – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto mokesčio atskaita – Teisė į atskaitą – Apmokestinamojo asmens, kurį mokesčių administratorius pripažino nevykdančiu veiklos, atlikti įsigijimai – Nacionalinės teisės aktai, leidžiantys nesuteikti teisės į atskaitą, susijusios su šiais įsigijimais – Neleistinumas

(Tarybos direktyvos 2006/112 213, 214 ir 273 straipsniai)

2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvą 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos, iš dalies pakeistą 2010 m. liepos 13 d. Tarybos direktyva 2010/45/ES, visų pirmą jos 213, 214 ir 273 straipsnius, reikia aiškinti taip, kad ji draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie leidžia mokesčių administratoriui nesuteikti apmokestinamajam asmeniui, atlikusiam įsigijimus per laikotarpį, per kurį jo PVM mokėtojo kodas buvo panaikintas dėl nepateiktų mokesčio deklaracijų, teisės į PVM, susijusio su tais įsigijimais, atskaitą remiantis po jo mokėtojo kodo aktyvavimo iš naujo pateiktomis PVM deklaracijomis ar išrašytomis sąskaitomis faktūromis vien dėl to, kad įsigijimai buvo atlikti per veiklos nevykdymo laikotarpį, nors esminiai reikalavimai įvykdyti, o teise į atskaitą nesinaudota sukčiaujant ar piktnaudžiaujant.

(žr. 44 punktą ir rezoliucinę dalį)
Pirmuoju atveju nacionalinės teisės aktų leidėjas turi numatyti senaties taisykles, kurios leistų įvykdyti pareigas pagal SESV 325 straipsnį, atsižvelgiant į Sprendimo Taricco 58 punkte Teisingumo Teismo pateiktus argumentus. Būtent šis teisės aktų leidėjas turi užtikrinti, kad nacionalinė senaties taikymo tvarka baudžiamosios teisės srityje nelemtų nebaudžiamumo daugeliu sukčiavimo stambiu mastu PVM srityje atvejų arba nebūtų griežtesnė kaltinamiesiems valstybės narės finansiniams interesams kenkiančio sukčiavimo atvejais, palyginti su tais, kai kenkiama Sąjungos finansiniams interesams. Šiuo klausimu reikia priminti, kad tai, jog nacionalinės teisės aktų leidėjas prailgina senaties terminą ir jį taiko nedelsdamas, įskaitant atvejus, kai veikų, kuriomis kaltinama, senatis dar nepasibaigusi, iš esmės nepažeidžia nullum crimen, nulla poena sine lege principo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Taricco 57 punktą ir jame nurodytą Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją).

Be to, reikia pridurti, kad Sąjungos finansinių interesų apsauga nustatant baudžiamosios teisės sankcijas priskiriama prie Sąjungos ir valstybių narių pasidalijamosios kompetencijos, kaip ji suprantama pagal SESV 4 straipsnio 2 dalį. Šiuo atveju tuo metu, kai klostėsi pagrindinėje byloje nagrinėjamos faktinės aplinkybės, baudžiamiesiems nusikaltimams PVM srityje taikytinos senaties taikymo tvarkos Sąjungos teisės aktų leidėjas dar nebuvo suderinęs, o paskui tik atliktas suderinimas iš dalies priėmus 2017 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą (ES) 2017/1371 dėl kovos su Sąjungos finansiniams interesams kenkiančiu sukčiavimu baudžiamosios teisės priemonėmis (OL L 198, 2017, p. 29). Taigi tuo momentu Italijos Respublika galėjo numatyti, kad jos teisės sistemoje ši tvarka, kaip ir taisyklės dėl nusikaltimų apibrėžties ir bausmių nustatymo, priklauso baudžiamosios materialinės teisės sričiai ir dėl to jai, kaip ir toms taisyklėms, taikomas nullum crimen, nulla poena sine lege principas.

(Žr. 41–45 punktus)
45

Be to, kaip savo išvados 35 punkte pažymėjo generalinis advokatas, argumentai, kuriais grindžiama Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl privalomosios E 101 pažymų galios, tinka ir reglamentams Nr. 883/2004 ir Nr. 987/2009. Konkrečiai kalbant, teisinio saugumo principu remiamasi Reglamento Nr. 987/2009 6 konstatuojamojoje dalyje, o pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų priklausymo vienai socialinės apsaugos sistemai principas įtvirtintas Reglamento Nr. 883/2004 15 konstatuojamojoje dalyje ir 11 straipsnio 1 dalyje, be to, lojalaus bendradarbiavimo principo svarba matyti iš Reglamento Nr. 883/2004 76 konstatuojamosios dalies ir Reglamento Nr. 987/2009 2 konstatuojamosios dalies ir 20 straipsnio.
70

Be to, iš Pagrindų direktyvos matyti, kad negalima atmesti galimybės, jog patvirtintas tipas kelia rimtą pavojų, kuris aptinkamas tik patvirtinus tą tipą. Šios direktyvos 29 straipsnyje numatyta, kad valstybė narė gali atsisakyti užregistruoti transporto priemones arba uždrausti parduoti ar pradėti eksploatuoti transporto priemones, sudėtines dalis ar atskirus techninius mazgus savo teritorijoje, jei nustato, kad šios transporto priemonės, sistemos, sudėtinės dalys arba atskiri techniniai mazgai, nors ir atitinkantys taikomus reikalavimus, kelia rimtą pavojų kelių eismo saugumui arba labai kenkia aplinkai ar visuomenės sveikatai. Be to, Pagrindų direktyvos 32 straipsnyje reglamentuojamas jau parduotų, užregistruotų ar pradėtų eksploatuoti transporto priemonių atšaukimas dėl to, kad viena ar daugiau transporto priemonėse sumontuotų sistemų, sudėtinių dalių ar atskirų techninių mazgų – neatsižvelgiant į tai, ar jie pagal šią direktyvą buvo tinkamai patvirtinti – kelia rimtą pavojų kelių eismo saugumui, visuomenės sveikatai ar aplinkos apsaugai.
91

Iš tiesų toks atrankinio pobūdžio kriterijaus aiškinimas reikštų, kad, norint mokesčių režimą laikyti atrankinio pobūdžio, jis turi būti parengtas pagal tam tikrą reglamentavimo techniką, o dėl to nacionalinės mokesčių teisės normoms nuo pat pradžių nebūtų taikoma kontrolė valstybės pagalbos srityje vien dėl to, kad jos priimtos naudojant kitokią reglamentavimo techniką, nors jų teisiniai ir (arba) faktiniai padariniai pakoregavus ir suderinus įvairias mokesčių normas yra tokie patys. Tokiu aiškinimu būtų pažeista suformuota jurisprudencija, pagal kurią SESV 107 straipsnio 1 dalyje valstybės parama nediferencijuojama pagal jos priežastis ar tikslus, bet apibrėžiama pagal poveikį, taigi neatsižvelgiant į naudojamą techniką (2011 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija ir Ispanija / Government of Gibraltar ir Jungtinė Karalystė, C‑106/09 P ir C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 87, 92 ir 93 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
14

Reikia priminti, kad to sprendimo, paskelbto byloje, turinčioje panašumų su pagrindine byla, 17 punkte Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad, be kita ko, dėl priežasčių, susijusių su teisiniu saugumu, asmeniui, kuris gavo valstybės pagalbą, dėl kurios Komisija priėmė sprendimą, tiesiogiai skirtą tik šio gavėjo valstybei narei, ir kuris tikrai galėjo jį apskųsti pagal SESV 263 straipsnį, tačiau to nepadarė per šio straipsnio šeštoje pastraipoje numatytą imperatyvų terminą, nesuteikta galimybė nacionaliniuose teismuose veiksmingai kelti šio sprendimo teisėtumo klausimo, pareiškiant ieškinį dėl nacionalinių to sprendimo įgyvendinimo priemonių (taip pat žr. 2001 m. vasario 15 d. Sprendimo Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, 30 punktą ir 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Banco Privado Português ir Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, 28 punktą).
26

Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 37 punkte, visų pirma dėl tokio aiškinimo Reglamento Nr. 1122/2009 72 straipsnis taptų praktiškai neveiksmingas. Be to, toks aiškinimas prieštarautų šio reglamento tikslui, kuris, vadovaujantis 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat‑Troost (C‑11/12, EU:C:2012:808) 35 punktu, yra skatinti laikytis kompleksinio paramos susiejimo taisyklių. Galiausiai jis prieštarautų Reglamento Nr. 73/2009 23 straipsnio 1 daliai, kurioje nustatyta, kad kiekvienas veiksmas arba neveikimas iš esmės lemia visos skirtų ar skirtinų tiesioginių išmokų sumos sumažinimą, ir šio reglamento 24 straipsnio 1 daliai, kuri nacionalines valdžios institucijas įpareigoja atsižvelgti, be kita ko, į kompleksinio paramos susiejimo taisyklių pažeidimo sunkumą.
15

2010 m. rugpjūčio 26 d.US District Court for the Southern District of Florida in Fort Lauderdale (Jungtinių Amerikos Valstijų Pietų Floridos apygardos Fort Loderdeilio federalinis teismas) priėmė nutartį jį suimti, o to paties teismo prisiekusiųjų žiuri (grand jury) priėmė kaltinamąjį aktą. R. Pisciotti buvo apkaltintas dalyvavęs darbo grupėje, kurią sudarė jūrinių žarnų gamintojų bendrovių prekybos skyrių atstovai ir kuri nuo 1999 m. iki 2006 m. pabaigos ribojo konkurenciją dalydamasi jūrinių žarnų pardavimo rinką Floridos valstijoje (Jungtinės Amerikos Valstijos) ir kitur.