Byla T‑279/02

Degussa AG

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Konkurencija – EB 81 straipsnis – Karteliai – Metionino rinka – Vienas tęstinis pažeidimas – Bauda – Baudų nustatymo metodo gairės – Pažeidimo sunkumas ir trukmė – Bendradarbiavimas per administracinę procedūrą – Reglamento Nr. 17/62 15 straipsnio 2 dalis – Nekaltumo prezumpcija“

2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas II‑0000

Sprendimo santrauka

1. Bendrijos teisė – Bendrieji teisės principai – Teisinis saugumas – Bausmių teisėtumas

2. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

3. Konkurencija – Baudos

(EB 81 ir 82 straipsniai, EB 83 straipsnio 1 dalis bei 2 dalies a ir d punktai, EB 202 straipsnio trečia įtrauka ir EB 211 straipsnio pirma įtrauka; Tarybos reglamentas Nr. 17)

4. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas

5. Bendrijos teisė – Principai – Pagrindinės teisės – Nekaltumo prezumpcija

(Suvestinio Europos akto preambulė; Europos Sąjungos sutarties 6 straipsnio 2 dalis; Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis)

6. Konkurencija – Karteliai – Suderintieji veiksmai – Sąvoka

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

7. Konkurencija – Karteliai – Draudimas – Pažeidimai

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

8. Konkurencija – Baudos – Baudas skiriantis sprendimas

(EB 253 straipsnis; Komisijos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

9. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimų sunkumas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

10. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimų sunkumas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

11. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Atgrasantis baudos pobūdis

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1A punkto ketvirtoji, penktoji ir šeštoji pastraipos)

12. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1A punkto šeštoji pastraipa)

13. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimų sunkumas – Lengvinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)

14. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(EB 18 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

15. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Baudos neskyrimas arba jos sumažinimas dėl kaltinamos įmonės bendradarbiavimo

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 96/C 207/04 D skyriaus 1 punktas)

16. Bendrijos teisė – Bendrieji teisės principai – Baudžiamosios teisės nuostatų negaliojimas atgal

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

17. Konkurencija – Administracinė procedūra – Profesinė paslaptis

(EB 287 straipsnis)

1. Bausmių teisėtumo principas susijęs su teisinio saugumo principu, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas, būtent reikalaujantis, kad kiekviena Bendrijos norma, ypač skirianti ar leidžianti skirti sankcijas, būtų aiški ir apibrėžta, jog suinteresuotieji asmenys galėtų vienareikšmiškai suvokti iš jos išplaukiančias teises ir pareigas ir imtis atitinkamų priemonių. Šio principo, priklausančio bendroms valstybių narių konstitucinėms tradicijoms ir įtvirtinto įvairiose tarptautinėse sutartyse, be kita ko, ir Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 7 straipsnyje, reikia laikytis tiek baudžiamojo pobūdžio normų, tiek specialių administracinių priemonių, skiriančių ar leidžiančių skirti administracines nuobaudas, atveju. Jis galioja ne tik pažeidimo sudėtį nustatančioms normoms, bet ir tokioms, kurios reglamentuoja pirmiau nurodytų normų pažeidimo pasekmes. Šiuo požiūriu iš šios konvencijos 7 straipsnio 1 dalies išplaukia, kad įstatymais turi būti aiškiai apibrėžti pažeidimai ir už juos gresiančios bausmės. Ši sąlyga tenkinama, jei piliečiai iš atitinkamos normos teksto ir prireikus teismų pateikto jos išaiškinimo gali suprasti, kokia veika ir neveikimas užtraukia baudžiamąją atsakomybę.

Iš Europos žmogaus teisių teismo praktikos išplaukia, kad norint patenkinti šios nuostatos reikalavimus nėra būtina, jog teisės nuostatos, kurių pagrindu skiriamos šios sankcijos, būtų suformuluotos taip tiksliai, kad būtų galima visiškai užtikrintai numatyti galimas jų pažeidimo pasekmes. Jo nuomone, neapibrėžtos tam tikros nuostatos sąvokos nebūtinai lemia Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 7 straipsnio pažeidimą, o tai, kad įstatymas suteikia tam tikrą diskreciją, savaime nepažeidžia prognozuojamumo reikalavimo, jei atsižvelgiant į nagrinėjamus teisėtus tikslus yra pakankamai aiškiai nustatyta naudojimosi diskrecija apimtis ir sąlygos, siekiant privatiems asmenims užtikrinti tinkamą apsaugą nuo savivalės. Europos žmogaus teisių teismas atsižvelgia ne tik į įstatymo tekstą, bet ir į tai, ar nusistovėjusi ir paskelbta teismų praktika patikslino vartojamas neapibrėžtas sąvokas. Be to, valstybių narių bendrų konstitucinių tradicijų analizė nelemia kitokio bendrojo Bendrijos teisės principo, t. y. bausmių teisėtumo principo, aiškinimo.

(žr. 66–69, 71–73 punktus)

2. Darant prielaidą, kad Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 7 straipsnio 1 dalis taikytina Komisijos skiriamoms sankcijoms už Bendrijos konkurencijos teisės normų pažeidimą, Reglamento Nr. 17 dėl baudų skyrimo įmonėms, pažeidusioms Bendrijos konkurencijos teisės normas, 15 straipsnio 2 dalis nepažeidžia bausmių teisėtumo principo dėl šių aspektų:

– nustatydama baudas Komisija neturi neribotos diskrecijos, nes ji turi laikytis nustatytų baudos ribų atsižvelgdama į aptariamų įmonių apyvartą bei privalo atsižvelgti į pažeidimo sunkumą bei trukmę,

– nustatydama baudas Komisija privalo laikytis bendrųjų teisės principų, ypač vienodo požiūrio ir proporcingumo principų,

– tie patys reikalavimai yra taikomi Komisijos diskrecijai nusprendžiant skirti baudą ar ne,

– Bendrijos teismų vykdoma kontrolė sudaro galimybę pasitelkiant į pagalbą nusistovėjusią paskelbtą teismų praktiką patikslinti kai kurias neapibrėžtas Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje vartojamas sąvokas,

– Komisija suformavo žinomą ir prieinamą administracinę praktiką, kuri, nebūdama baudų teisiniu pagrindu, gali pasitarnauti vienodo požiūrio principo laikymuisi, turint omenyje, kad galima padidinti baudų lygį atsižvelgiant į minėto 15 straipsnio 2 dalyje nustatytas ribas, jei to reikalauja veiksmingas Bendrijos konkurencijos teisės normų taikymas,

– Komisija, priėmusi Baudų nustatymo metodo gaires, savanoriškai apribojo savo diskreciją, taip užtikrindama teisinį saugumą, todėl ji turi laikytis vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų,

– Komisija, remdamasi EB 253 straipsniu, privalo motyvuoti sprendimus, kuriais paskiriama bauda.

(žr. 71, 74–84 punktus)

3. Neturėtų būti laikoma, kad Taryba turi teisę skirti baudas už EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimą, nes šią teisę ji perdavė Komisijai arba EB 202 straipsnio trečiosios įtraukos prasme suteikė jai įgyvendinimo įgaliojimus. Remiantis EB 83 straipsnio 1 dalimi ir 2 dalies a ir d punktais bei EB 211 straipsnio pirmąja įtrauka, šis įgaliojimas iš esmės išplaukia iš Komisijos savarankiškos funkcijos prižiūrėti, kaip taikoma Bendrijos teisė, o kalbant apie EB 81 ir 82 straipsnių taikymą, Reglamentas Nr. 17 šią funkciją patikslina, apibrėžia ir formalizuoja. Šiuo reglamentu Komisijai suteiktas įgaliojimas skirti baudas išplaukia iš pačios Sutarties ir turi sudaryti sąlygas veiksmingai taikyti minėtuose straipsniuose numatytus draudimus.

(žr. 86–87 punktus)

4. Teisinio saugumo reikalavimas, kuriuo privalo galėti pasinaudoti ūkio subjektai, reiškia, kad iškilus ginčui dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo Komisija, kuri turi įrodyti savo konstatuotus pažeidimus, privalo pateikti įrodymų, kuriais ji teisės požiūriu pakankamai gali patvirtinti pažeidimą pagrindžiančias faktines aplinkybes. Konstatuotos pažeidimo trukmės klausimu iš teisinio saugumo principo išplaukia, kad, stokojant įrodymų, kuriais tiesiogiai galėtų būti patvirtinama pažeidimo trukmė, Komisija turi bent jau pateikti įrodymų, kurie remiasi taip glaudžiai laiko atžvilgiu susijusiais faktais, kad protingai leidžia daryti išvadą, jog pažeidimas nenutrūkstamai buvo tęsiamas nuo vienos datos iki kitos.

(žr. 114, 153 punktus)

5. Nekaltumo prezumpcijos principas, be kita ko, įtvirtintas Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 2 dalyje, yra viena iš pagrindinių teisių, kurios, remiantis Teisingumo Teismo praktika, kurią, beje, patvirtina ir Suvestinio Europos akto preambulė, Europos Sąjungos sutarties 6 straipsnio 2 dalis bei Chartijos 47 straipsnis, pripažįstamos Bendrijos teisės sistemoje. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir už juos skirtų sankcijų pobūdį bei sunkumo laipsnį nekaltumo prezumpcijos principas galioja ir procedūroms dėl įmonėms galiojančių konkurencijos taisyklių pažeidimo, kurių metu gali būti skiriamos vienkartinės ar periodiškai mokamos baudos.

(žr. 115 punktą)

6. „Suderintieji veiksmai“ egzistuoja koordinavimo tarp įmonių forma, kuri dar nepasiekė sutarties sudarymo momento tikrąja to žodžio prasme, tačiau su rizika susijusią konkurenciją sąmoningai pakeičia praktiniu bendradarbiavimu. Aptariami koordinavimo ir bendradarbiavimo kriterijai jokiu būdu nereikalauja parengti tikrojo „plano“; juos veikiau reikėtų suprasti Sutarties konkurencijos nuostatų koncepcijos prasme, pagal kurią kiekvienas ūkio subjektas savarankiškai turi nuspręsti, kokią politiką jis ketina vykdyti bendrojoje rinkoje. Nors teisinga, kad šis savarankiškumo reikalavimas nepanaikina ūkio subjektų teisės protingai prisitaikyti prie nustatytų ar tikėtinų konkurentų veiksmų, tai griežtai prieštarauja bet kokiam tiesioginiam ar netiesioginiam kontaktų užmezgimui tarp tokių ūkio subjektų, kuriuo siekiama arba stengiamasi daryti poveikį esamo arba potencialaus konkurento elgesiui rinkoje arba jį informuoti apie elgesį rinkoje, dėl kurio ji nusprendė arba kurį svarsto.

Taip norinti įrodyti suderintus veiksmus nebūtina parodyti, kad aptariamas konkurentas kito arba kitų subjektų atžvilgiu formaliai įsipareigojo elgtis tam tikru būdu arba kad konkurentai kartu numatė savo bendrus veiksmus rinkoje. Pakanka, kad konkurentas, pareikšdamas savo ketinimus, išsklaidytų netikrumą dėl jo laukiamo elgesio rinkoje arba bent jau jį sumažintų. Be to, nors tai, kad kartelio dalyviai praneša vieni kitiems apie tokį savo ketinimą, ir nėra kartelio užbaigimo sąlyga, remiantis nusistovėjusia Bendrijos teismų praktika, tais atvejais, kai įmonė, pati nebūdama aktyvi, dalyvauja antikonkurenciniuose įmonių susitikimuose ir viešai neatsiriboja nuo jų turinio, taip duodama pagrindo kitiems dalyviams manyti, kad ji pritaria susitikimo rezultatams ir jų laikysis, galima laikyti įrodymu, kad ji dalyvavo iš šių susitikimų išplaukiančiame susitarime.

Be to, nors iš EB 81 straipsnio 1 dalies sąvokų matyti, kad suderintus veiksmus, be įmonių susitarimų, iš tikrųjų dar apima ir juos atitinkantis elgesys rinkoje bei priežastinis ryšys tarp šių dviejų elementų, reikia su išlyga preziumuoti, kad atitinkamos įmonės įvykdys savo pareigą pateikti priešingų įrodymų, jog priimdamos sprendimą dėl savo elgesio rinkoje susitarime dalyvaujančios ir toliau rinkoje veikiančios įmonės atsižvelgia į informaciją, kuria pasikeitė su konkurentais. Tai juo labiau pasakytina, kai reguliariai tariamasi ilgą laikotarpį.

(žr. 132–134, 136 punktus)

7. EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą gali sudaryti ne tik vienas atskiras veiksmas, bet ir keletas veiksmų arba tęstinis elgesys. Tokio aiškinimo negalima paneigti aplinkybe, kad vienas ar keli tokios veiksmų grandinės elementai arba tęstinis elgesys, vertinami atskirai ir izoliuotai, galėtų būti laikomi minėtos nuostatos pažeidimu. Jei įvairūs veiksmai dėl vienodo jų tikslo iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje priskiriami „bendram planui“, Komisija turi teisę už šiuos veiksmus patraukti atsakomybėn, remdamasi dalyvavimu darant pažeidimą kaip visumą.

(žr. 155 punktą)

8. Kalbant apie Komisijos už Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimus skirtos baudos apskaičiavimą, esminis procedūros reikalavimas, kurį sudaro pareiga motyvuoti, įvykdomas, jei Komisija savo sprendime pateikia vertinimo kriterijus, kurie jai leido nustatyti pažeidimo sunkumą ir trukmę. Nustatant pareigos motyvuoti apimtį taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad pažeidimo sunkumas turi būti nustatomas paisant daugelio kriterijų, nesant privalomo arba baigtinio kriterijų, į kuriuos bet kuriuo atveju turėtų būti privaloma atsižvelgti, sąrašo. Be to, pareiga motyvuoti nereikalauja, kad Komisija sprendime skaitmenine išraiška pateiktų duomenis apie baudos apskaičiavimo būdą, o tik įpareigoja nurodyti aspektus, pagal kuriuos ji nustatė pažeidimo sunkumą ir trukmę.

(žr. 193–194 punktus)

9. Nustatant konkurencijos taisyklių pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti būtent į norminį ir ekonominį inkriminuojamo elgesio kontekstą. Komisija, jei ji vertina konkretų pažeidimo poveikį rinkai (esant galimybei ji yra įpareigota tai daryti), turi orientuotis į konkurenciją, kuri paprastai būtų vykusi nesant pažeidimo. Iš to išplaukia, kad kartelių dėl kainų atveju toks Komisijos teiginys, jog susitarimai atitinkamoms įmonėms faktiškai leido pasiekti aukštesnes sandorių kainas už kainas, kurios būtų susiformavusios nesant susitarimų, leidžia jai (apskaičiuojant baudą) atsižvelgti į neigiamo pažeidimo poveikio rinkai reikšmę ir nustatyti didesnį baudos dydį dėl pažeidimo sunkumo, nei būtų nustatytas nesant tokio konstatavimo. Komisija, atlikdama tokį vertinimą, turi atsižvelgti į visas objektyvias atitinkamos rinkos sąlygas, atkreipdama dėmesį į esamą ekonominį ir galimą norminį kontekstą. Prireikus ji turi atsižvelgti į „objektyvius ekonominius veiksnius“, iš kurių matyti, kad „laisvos konkurencijos“ sąlygomis būtų pasiektas kitoks kainų lygis nei faktinės kainos.

(žr. 216, 222–224 punktus)

10. Konkurencijos taisyklių pažeidimo sunkumą galima nustatyti pagal jo pobūdį ir piktnaudžiaujamo elgesio tikslą. Aspektai, susiję su tam tikro elgesio objektu, gali turėti didesnės reikšmės baudos nustatymui nei aspektai, susiję su tokio elgesio poveikiu. Iš tikrųjų antikonkurencinės praktikos poveikis nėra esminis kriterijus vertinant tinkamą baudos dydį. Su tam tikro elgesio ketinimais susiję aspektai gali turėti didesnės reikšmės nei su jo poveikiu susiję aspektai visų pirma tada, kai savo prigimtimi tai yra sunkus pažeidimas, pavyzdžiui, kainų nustatymas ir rinkos padalijimas. Be to, horizontalūs susitarimai dėl kainų visuomet buvo priskiriami sunkiausiems Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimams.

(žr. 250–252 punktus)

11. Nustatydama už konkurencijos teisės pažeidimus skiriamos baudos dydį, Komisija turi atsižvelgti ne tik į pažeidimo sunkumą ir konkrečias atvejo aplinkybes, bet ir į pažeidimo kontekstą ir užtikrinti, kad jos veiksmai visų pirma pažeidimų, kurie ypač neigiamai veikia Bendrijos tikslų įgyvendinimą, atžvilgiu turėtų atgrasantį poveikį.

Šiuo požiūriu Baudų nustatymo metodo gairės, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, beje, numato, kad, be pažeidimo pobūdžio, konkretaus jo poveikio rinkai ir rinkos geografinio dydžio, reikia atsižvelgti ir į faktinę ekonominę pažeidėjo galimybę konkurentams ir vartotojams padaryti pastebimos žalos, ir turi būti nustatoma tokio dydžio bauda, kuri turėtų pakankamai atgrasantį poveikį (1 punkto A dalies ketvirtoji pastraipa). Taip pat galima atsižvelgti ir į aplinkybę, kad didelės įmonės turi daugiau galimybių įvertinti, koks jų elgesys yra neteisėtas ir kokių galima tikėtis pasekmių (1 punkto A dalies penktoji pastraipa).

Kalbant apie pirmąjį aspektą, atgrasymo tikslo, kurio Komisija gali siekti apskaičiuodama baudą, esmę sudaro siekis užtikrinti, kad įmonės laikytųsi Sutartyje jų veiklai Bendrijoje ir Europos Ekonominėje Erdvėje nustatytų konkurencijos taisyklių. Šį tikslą galima pasiekti tik baudos skyrimo momentu atsižvelgiant į įmonės padėtį. Taigi reikia skirti pažeidimo mastą rinkoje ir kiekvienam kartelio dalyviui tenkančios atsakomybės dalį (kuriuos apima gairių 1 dalies A punkto ketvirtoji ir šeštoji pastraipos) ir bausmės skyrimu siekiamą atgrasantį poveikį.

Kalbant apie pažeidimo mastą rinkoje ir kiekvienam kartelio dalyviui tenkančią atsakomybės dalį, pažymėtina, kad prekių, su kuriomis susijęs pažeidimas, apyvartos dalis gali tiksliai parodyti pažeidimo atitinkamoje rinkoje mastą. Gaminių, buvusių ribojančių veiksmų objektu, apyvarta yra objektyvus kriterijus, tiksliai parodantis, kokios žalos toks elgesys gali padaryti normaliai konkurencijai.

Tačiau būtinybė užtikrinti pakankamai atgrasantį baudos poveikį, kai ji nepagrindžia bendro baudų lygio kėlimo įgyvendinant konkurencijos politiką, reikalauja nustatyti tokį baudos dydį, kuris atitiktų siekiamą poveikį įmonei, kuriai skiriama bauda, ir kad vadovaujantis iš būtinybės užtikrinti jos veiksmingumą ir proporcingumo principo taikymo išplaukiančiais reikalavimais atitinkamos įmonės finansinės galios atžvilgiu būtų skiriama nei per maža, nei per didelė bauda. Tačiau būtent dėl įmonių skaidymo ar jungimo per gana trumpą laiką, visų pirma laikotarpiu nuo pažeidimo užbaigimo iki sprendimo dėl baudos skyrimo, gali labai padidėti arba sumažėti bendri įmonės ištekliai.

Iš to išplaukia, kad minėti ištekliai, siekiant tinkamai pasiekti atgrasymo tikslą ir laikantis proporcingumo principo, turi būti įvertinti baudos skyrimo momentu. Dėl tų pačių priežasčių šiuo klausimu pažymėtina, kad, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi, maksimali 10 % bauda nuo atitinkamos įmonės apyvartos apskaičiuojama pagal bendrą apyvartą visame pasaulyje ūkiniais metais prieš priimant sprendimą. Didinant baudą ir taip užtikrinant pakankamai atgrasantį poveikį baudos skyrimo metu būtina atsižvelgti į įmonės finansinį pajėgumą ir faktinius išteklius, o ne į balanse pagal buhalterijos taisykles, kurių atitinkamas subjektas privalo laikytis, nurodytą savo prigimtimi fiktyvų formalų skaičiavimą.

Dėl antrojo aspekto, t. y. kad didelės įmonės turi teisinių ir ekonominių žinių ir išteklių, leidžiančių joms lengviau įvertinti, koks elgesys yra neteisėtas, reikėtų pažymėti, kad didelės įmonės turėtų būti griežčiau baudžiamos, nes jos turi pakankamai žinių ir struktūrinių išteklių, kad galėtų įvertinti savo neteisėtą elgesį ir galimą jo teikiamą naudą. Tokiu atveju apyvarta, kurios pagrindu Komisija nustato konkrečios įmonės dydį, o kartu jos galimybes įvertinti savo elgesio pobūdį ir pasekmes, turi būti siejama su įmonės padėtimi pažeidimo momentu.

(žr. 95–96, 272–274, 278–280, 283, 285, 289–290, 302 punktus)

12. Metodas, kabant apie skirtingiems kartelio dalyviams paskirtų baudų dydžio nustatymą, pagal kurį kartelio dalyviai suskirstomi į keletą kategorijų, dėl ko apibendrinama vienos kategorijos įmonėms nustatyta pradinė suma, iš esmės negali būti ginčijamas, net jei dėl to neatsižvelgiama į skirtingą tos pačios kategorijos įmonių dydį. Jei baudos skiriamos kelioms darant tą patį pažeidimą dalyvavusioms įmonėms, Komisija, nustatydama baudos dydį, nėra įpareigota užtikrinti, kad galutinis baudos dydis atspindėtų visus atitinkamų įmonių bendros apyvartos skirtumus.

Atliekant tokį skirstymą į grupes turi būti laikomasi vienodo požiūrio principo, draudžiančio skirtingai vertinti panašias aplinkybes arba vienodai vertinti skirtingas aplinkybes, jei toks vertinamas nėra objektyviai pagrįstas. Tuo pačiu aspektu Baudų nustatymo metodo gairių, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, 1 punkto A dalies šeštoji pastraipa numato, kad „labai skirtingas“ prie pažeidimo prisidėjusių įmonių dydis gali pateisinti diferencijavimą vertinant pažeidimo sunkumą. Be to, baudos dydis turi būti bent jau proporcingas veiksniams, kuriais remtasi vertinant pažeidimo sunkumą. Todėl, jei Komisija, siekdama nustatyti baudas, suskirsto atitinkamas įmones į kategorijas, ribos, nustatytos kiekvienai tokiu būdu sudarytai kategorijai, turi būti logiškai ir objektyviai pateisinamos

Turint omenyje siekiamą tikslą − pritaikyti baudą atsižvelgiant į įmonės bendrus išteklius ir jos galimybes sukaupti baudai apmokėti reikalingų lėšų − pradinės baudos padidinimas, turintis užtikrinti pakankamai atgrasantį poveikį, veikiau skirtas garantuoti baudos veiksmingumą, nei parodyti pažeidimo padarytą žalą normaliai konkurencijai, o kartu ir pažeidimo sunkumą. Iš to išplaukia, kad reikalavimas objektyviai pateisinti šį metodą, pagal kurį įmonės suskirstomos į kategorijas, turi būti aiškinamas siaurai, kai skirstoma ne siekiant pagal pažeidimo sunkumą nustatyti baudos dydį, o apskaičiuoti pradinės baudos padidinimo sumą, turinčią užtikrinti pakankamai atgrasantį skirtos baudos poveikį.

Nustatant baudos dydį pagal pažeidimo sunkumą, net jei dėl suskirstymo į grupes tam tikroms įmonėms, nepaisant skirtingo jų dydžio, nustatoma vienoda pradinė bauda, skirtingas vertinimas laikomas objektyviai pagrįstu, nes nustatant pažeidimo sunkumą daug didesnė reikšmė tenka pažeidimo pobūdžiui, o ne įmonės dydžiui. Tačiau toks pateisinimas negalioja sumos, kuria padidinama bauda, turinčios užtikrinti pakankamai atgrasantį baudos poveikį, apskaičiavimui, nes tokia suma iš esmės ir objektyviai grindžiama įmonės dydžiu ir ištekliais, o ne pažeidimo pobūdžiu.

(žr. 323–325, 328–331 punktus)

13. Nors nustatant baudos, paskirtos už konkurencijos taisyklių pažeidimą, dydį yra svarbu, jog įmonės ėmėsi priemonių, siekdamos užkirsti kelią būsimiems savo darbuotojų Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimams, tai nekeičia aplinkybės, kad konstatuotas pažeidimas buvo faktiškai padarytas. Vien tai, kad Komisija savo sprendimų priėmimo praktikoje tam tikrais atvejais teisės laikymosi programos parengimą laikė lengvinančia aplinkybe, nereiškia, kad ji privalo taip daryti ir šiuo atveju. Komisija nėra įpareigota tokį veiksnį vertinti kaip lengvinančią aplinkybę, jei ji laikosi vienodo požiūrio principo, o tai suponuoja, kad įmonės, kurioms skirtas sprendimas, šiuo klausimu nėra vertinamos skirtingai.

Be to, vien tai, kad įmonė pradėjo taikyti konkurencijos taisyklių laikymosi programą, neabejotinai nėra svari ir tikra garantija, kad ateityje nuolat šių taisyklių bus laikomasi, tad tokia programa negali priversti Komisijos sumažinti baudos dėl to, kad bent jau iš dalies buvo įgyvendintas jos siektas prevencinis tikslas.

(žr. 350–351, 361 punktus)

14. Nors bendrosios prevencijos draudimas jokiu būdu nėra bendrasis principas ir taikomas specialiais priemonių, kuriomis valstybės narės viešosios tvarkos sumetimais nukrypsta nuo EB 18 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto laisvo Sąjungos piliečių judėjimo principo, taikymo atvejais, akivaizdu, kad toks draudimas negali būti besąlygiškai perkeliamas į Komisijos už Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimus įmonėms skiriamų baudų sritį. Atvirkščiai, Komisija turi atsižvelgti į aplinkybę, kad dėl pelno, kurį daugelis atitinkamų įmonių gali gauti iš antikonkurencinės veiklos, vis dar gana dažnai pasitaiko šioje byloje nagrinėjamo pobūdžio veiksmų, nors nuo pat Bendrijos konkurencijos politikos taikymo pradžios buvo aišku, kad jų veiksmai neteisėti ir kad dėl to Komisija gali pakelti baudų lygį, jog sustiprintų atgrasantį jų poveikį, o tai bent jau iš dalies atitinka būtinybę suteikti baudoms atgrasantį poveikį kitoms nei nubaustoms įmonėms.

(žr. 359–360 punktus)

15. Baudos sumažinimas, kai bendradarbiauja darant konkurencijos teisės pažeidimą dalyvavusios įmonės, grindžiamas tuo, kad toks bendradarbiavimas padeda Komisijai atlikti savo užduotį.

Šiuo klausimu, įmonė, kuri per administracinę procedūrą nepateikia pastabų dėl Komisijos išdėstytų faktinių aplinkybių ir šitaip nepripažįsta jų teisingumo, nepadeda Komisijai veiksmingai atlikti savo užduoties. Bendro pobūdžio įmonės pareiškimo, kad ji neginčija nustatytų faktinių aplinkybių pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, taip pat nepakanka, jei toks pareiškimas konkrečiu atveju yra visiškai nenaudingas Komisijai. Galiausiai baudos sumažinimas pranešimo dėl bendradarbiavimo pagrindu gali būti pateisinamas tik tada, kai pateikta informacija ir bendras atitinkamos įmonės elgesys šiuo požiūriu gali būti laikomas noru tikrai bendradarbiauti. Kaip išplaukia iš pranešime dėl bendradarbiavimo ir visų pirma šio pranešimo įvade ir D skyriaus 1 punkte vartojamos bendradarbiavimo sąvokos, pranešimo pagrindu bauda gali būti sumažinama, tik jei suinteresuotosios įmonės elgesys rodo tokią bendradarbiavimo dvasią.

(žr. 380–383 punktus)

16. Tikrinant, kaip laikomasi negaliojimo atgal principo, reikia įvertinti, ar Komisijos bendrosios konkurencijos politikos pokyčius baudų srityje, kaip matyti visų pirma iš Baudų nustatymo metodo gairių, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, buvo galima pakankamai aiškiai numatyti atitinkamo pažeidimo padarymo momentu.

Šiuo požiūriu pagrindinė gairių naujovė yra ta, kad apskaičiavimo pagrindu laikoma pradinė suma, nustatoma laikantis tam numatytų ribų. Šios ribos taikytinos skirtingo sunkumo pažeidimų atžvilgiu, tačiau jos, kaip tokios, nėra susijusios su konkretaus atvejo atitinkama apyvarta. Taip šis metodas iš esmės pagrįstas, nors ir sąlyginiu bei lanksčiu, tarifiniu baudų klasifikavimu. Todėl reikia išanalizuoti, ar naujasis baudų apskaičiavimo metodas, jei būtų suponuojama, kad jis padidino baudų lygį, galėjo būti pakankamai prognozuojamas atitinkamo pažeidimo padarymo momentu. Taigi tai, kad Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, neužkerta jai kelio padidinti baudų lygio, laikantis Reglamento Nr. 17 nuostatų, jei tai yra būtina siekiant užtikrinti Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimą; atvirkščiai, veiksmingas konkurencijos taisyklių taikymas reikalauja, kad Komisija bet kuriuo metu baudų lygį galėtų pritaikyti prie šios politikos reikalavimų.

Iš to išplaukia, kad įmonės, kurioms pradėta administracinė procedūra, galinti baigtis baudos skyrimu, negali turėti teisėtų lūkesčių, jog Komisija neviršys anksčiau taikyto baudų lygio arba taikys tam tikrą baudų apskaičiavimo metodą. Todėl minėtos įmonės turi atsižvelgti į galimybę, kad Komisija bet kuriuo metu gali nuspręsti, laikantis jos veiksmams taikomų nuostatų, padidinti anksčiau taikytą baudų dydį. Tai galioja ne tik tais atvejais, kai Komisija pakelia konkrečiais sprendimais paskirtų baudų lygį, bet ir tada, kai baudos padidinamos konkrečiais atvejais taikant elgesio taisykles, kurios, kaip ir gairės, galioja visuotinai. Apskritai, remiantis Europos žmogaus teisių teismo praktika, įstatymo numatymui neprieštarauja tai, kad atitinkamas asmuo yra priverstas kreiptis specialistų patarimo, jog esant konkrečioms aplinkybėms galėtų tinkamai įvertinti, kokių pasekmių gali turėti tam tikri veiksmai. Tai visų pirma taikytina verslininkams, kurie pripratę savo veikloje elgtis labai atsargiai. Todėl iš jų galima tikėtis, kad jie ypač kruopščiai įvertins su savo veikla susijusią riziką.

Iš to reikia daryti išvadą, kad gaires, tiksliau, jose numatytą naująjį baudų apskaičiavimo metodą, darant prielaidą, kad juo padidinamas skiriamų baudų lygis, įmonės, šiuo atveju ieškovė, aptariamo pažeidimo padarymo metu galėjo protingai numatyti.

(žr. 388–396 punktus)

17. EB 287 straipsnis įpareigoja Bendrijos institucijų narius, pareigūnus ir kitus tarnautojus „neatskleisti informacijos, kurią jie yra įsipareigoję saugoti kaip tarnybinę paslaptį, ypač informacijos apie įmones, jų verslo ryšius ar sąnaudų sudedamąsias dalis“. Nors ši nuostata pirmiausia taikoma iš įmonės gaunamai informacijai, žodis „ypač“ parodo, kad tai yra bendrasis principas, galiojantis ir kitokio pobūdžio konfidencialiai informacijai. Taigi ikiteisminėse procedūrose, kurios gali baigtis baudos skyrimu, siūlomos sankcijos pobūdis ir dydis pagal savo prigimtį patenka į profesinės paslapties sąvoką, kol sankcija nėra galutinai priimta ir skirta. Šis principas, be kita ko, išplaukia iš būtinybės saugoti atitinkamų asmenų reputaciją ir orumą, kol jiems nebuvo paskirta bauda.

Komisijos pareiga neatskleisti spaudai jokios informacijos apie konkrečias numatomas sankcijas taip pat sutampa ne tik su jos pareiga saugoti profesines paslaptis, bet ir su gero administravimo pareiga. Galiausiai nekaltumo prezumpcijos principas galioja ir procedūrose, pradėtose įmonėms už konkurencijos taisyklių pažeidimą ir galinčiose baigtis vienkartinės ar periodinės baudos skyrimu. Akivaizdu, kad Komisija nepaiso šios nekaltumo prezumpcijos, jei ji Konsultaciniam komitetui ir Komisijos narių kolegijai pateiktą aptarti verdiktą paskelbia spaudai prieš oficialiai nubaudžiant įmonę, kurią ji kaltina padarius pažeidimą.

Tačiau, viena vertus, užbaigus administracinę procedūrą, faktais įrodyto pažeidimo buvimo negalima kvestionuoti kaltinant Komisiją per anksti paskelbus savo nuomonę dėl pažeidimo buvimo fakto ir baudos dydžio, kurią ji už pažeidimą ketina skirti įmonei. Be to, negalima teigti, kad sprendimo turinio paskelbimas užbaigus administracinę procedūrą ir netrukus prieš formaliai priimant sprendimą savaime gali būti įrodymas, kad Komisija tyrė bylą užbėgdama įvykiams už akių ir su išankstiniu nusistatymu.

Kita vertus, nagrinėjamas sprendimas gali būti panaikinamas dėl tokio pobūdžio nesklandumų, jei įrodoma, kad nesant šių nesklandumų būtų buvęs priimtas kitoks sprendimas.

Ši sąlyga negali būti vertinama kaip teisės į veiksmingą teisminę teisių, kurias asmenys kildina iš Bendrijos teisės sistemos, apsaugą, kuri priskiriama bendriesiems teisės principams, išplaukiantiems iš bendrų valstybių narių konstitucinių tradicijų ir įtvirtinta Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 ir 13 straipsniuose, pažeidimas. Tačiau ši apsauga turi būti suderinta su teisinio saugumo principu ir Bendrijos institucijų veiksmams galiojančia teisėtumo prezumpcija.

(žr. 409–411, 414–416, 421–423 punktus)

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (trečioji kolegija)

SPRENDIMAS

2006 m. balandžio 5 d.( )

„Konkurencija – EB 81 straipsnis – Karteliai – Metionino rinka – Vienas tęstinis pažeidimas – Bauda – Baudų nustatymo metodo gairės – Pažeidimo sunkumas ir trukmė – Bendradarbiavimas per administracinę procedūrą – Reglamento Nr. 17/62 15 straipsnio 2 dalis – Nekaltumo prezumpcija“

Byloje T‑279/02

Degussa AG, įsteigta Diuseldorfe (Vokietija), atstovaujama advokatų R. Bechtold, M. Karl ir C. Steinle,

ieškovė,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą A. Bouquet ir W. Mölls, padedamų advokato H.‑J. Freund, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

atsakovę,

palaikomą

Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos E. Karlsson ir S. Marquardt,

įstojusios į bylą šalies,

dėl 2002 m. liepos 2 d. Komisijos sprendimo 2003/674/EB, susijusio su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla C.37.519 ― Metioninas; OL L 255, 2003, p. 1), panaikinimo ir, nepatenkinus šio prašymo, dėl šiuo sprendimu ieškovei paskirtos baudos sumažinimo,

EUROPOS BENDRIJŲ

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija),

kurį sudaro pirmininkas M. Jaeger, teisėjai V. Tiili ir O. Czúcz,

posėdžio sekretorė K. Andová, administratorė,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. balandžio 27 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Faktinės ginčo aplinkybės

1 Degussa AG (Diuseldorfas) (toliau – Degussa, arba ieškovė) yra Vokietijos bendrovė, 2000 m. įkurta susijungus SKW Trostberg ir Degussa-Hüls, kuri savo ruožtu susikūrė 1998 m. susijungus Vokietijos chemijos pramonės įmonei Degussa AG (Frankfurtas prie Maino) ir Hüls AG (Marlas). Ji, be kita ko, gamina gyvūnų pašarus ir yra vienintelė įmonė, gaminanti tris svarbiausias nepakeičiamas aminorūgštis – metioniną, liziną ir treoniną.

2 Nepakeičiamos aminorūgštys yra aminorūgštys, kurių negali pagaminti pats organizmas, todėl jų dedama į maistą. Pirmoji aminorūgštis, kurios trūkumas stabdo kitų aminorūgščių baltymų sintezę, vadinama „pirmąja stabdančia aminorūgštimi“. Metioninas yra nepakeičiama aminorūgštis, dedama į visoms gyvūnų rūšims skirtus premiksus ir kombinuotuosius pašarus. Jis daugiausia naudojamas paukščių pašarams (kuriuose jis yra pirmoji stabdančioji aminorūgštis), taip pat kiaulių ir specialiesiems pašarams.

3 Yra dvi pagrindinės metionino formos: DL-metioninas (toliau – DLM) ir metionino hidroksianalogas (toliau − MHA). DLM gaminamas kristalų pavidalu, o veikliosios medžiagos sudaro beveik 100 %. Gamintojos Monsanto, Novus International Inc. pirmtakės, 9-ajame dešimtmetyje į rinką pateiktas MHA nominaliai turi 88 % veikliųjų medžiagų. 2002 m. jis sudarė apie 50 % viso pasaulinio suvartojimo.

4 Nagrinėjamų įvykių metu Rhône-Poulenc (dabar – Aventis SA), kurioje už metionino gamybą buvo atsakinga dukterinė įmonė Rhône-Poulenc Animal Nutrition (dabar – Aventis Animal Nutrition SA), Degussa ir Novus buvo trys didžiausios metionino gamintojos pasaulyje. Rhône-Poulenc gamino abiejų minėtų formų metioniną, Degussa – tik DLM, o Novus – tik MHA.

5 1999 m. gegužės 26 d. Rhône-Poulenc pateikė Komisijai pareiškimą, kuriame prisipažino dalyvavusi kartelyje nustatant metionino kainas ir pardavimo kiekius, ir paprašė jai taikyti Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, 1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo).

6 1999 m. birželio 16 d. Komisijos ir Bundeskartellamt (Vokietijos federalinė kartelių tarnyba) pareigūnai, remdamiesi tuo metu taikytino 1962 m. vasario 6 d. Tarybos Reglamento Nr. 17 (OL 13, 1962, p. 204), Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius, 14 straipsnio 3 dalimi, Degussa-Hüls patalpose Frankfurte prie Maino atliko patikrinimą.

7 Po šio patikrinimo Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu, 1999 m. liepos 27 d. paprašė Degussa-Hüls pateikti informacijos dėl patikrinimo metu rastų dokumentų. Degussa-Hüls 1999 m. rugsėjo 9 d. atsakė į šį prašymą.

8 1999 m. gruodžio 7 d. prašymus pateikti informacijos Komisija taip pat nusiuntė įmonėms Nippon Soda Co. Ltd (toliau – Nippon Soda), Novus International Inc. (toliau – Novus) ir Sumitomo Chemical Co. Ltd (toliau – Sumitomo), o 1999 m. gruodžio 10 d. – įmonei Mitsui & Co. Ltd. 2000 m. vasario mėnesį buvo gauti šių įmonių atsakymai, o Nippon Soda 2000 m. gegužės 16 d. pateikė papildomą pareiškimą.

9 2001 m. spalio 1 d. Komisija penkių metionino gamintojų, tarp jų ir ieškovės, atžvilgiu priėmė pranešimą apie kaltinimus. Toks pats pranešimas apie kaltinimus buvo skirtas įmonei Aventis Animal Nutrition (toliau – AAN), kurios 100 % akcijų priklausė Aventis.

10 Pranešime apie kaltinimus Komisija apkaltino šias įmones nuo 1986 m. iki1999 m. pradžios daugeliu atveju dalyvavus tęstiniame susitarime, prieštaraujančiame EB 81 straipsniui ir Europos ekonominės erdvės susitarimo (toliau – EEE susitarimas) 53 straipsniui, kuris apėmė visą EEE teritoriją. Pasak Komisijos, nagrinėjimas susitarimas buvo sudarytas dėl metionino kainų nustatymo, kainų kėlimo įgyvendinimo mechanizmo sukūrimo, nacionalinių rinkų ir rinkos dalies kvotų paskirstymo bei šių susitarimų priežiūros ir įgyvendinimo mechanizmo.

11 Visos šalys, atsakydamos į Komisijos pranešimą apie kaltinimus, pateikė rašytines pastabas, o Aventis ir AAN pranešė Komisijai, kad jos abiejų įmonių vardu pateiks tik vieną atsakymą.

12 Atsakymus Komisija gavo 2002 m. sausio 10–18 dienomis. Aventis, AAN (toliau kartu – Aventis/AAN) ir Nippon Soda prisipažino padariusios pažeidimą ir sutiko su visomis faktinėmis aplinkybėmis. Degussa taip pat prisipažino padariusi pažeidimą, tačiau tik laikotarpiu nuo 1992 m. iki 1997 metų. Posėdis, kuriame dalyvavo aptariamos įmonės, įvyko 2002 m. sausio 25 dieną.

13 Procedūrai pasibaigus, Komisija, atsižvelgusi į tai, kad Aventis/AAN, Degussa ir Nippon Soda dalyvavo tęstiniame susitarime ir (arba) imantis suderintų veiksmų, kurie apėmė visą EEE teritoriją ir kuriais jos susitarė dėl tikslinių metionino kainų ir kainų kėlimo įgyvendinimo mechanizmo, keitėsi informacija apie pardavimo kiekius ir rinkos dalis bei kontroliavo ir įgyvendino šiuos susitarimus, 2002 m. liepos 2 d. priėmė Sprendimą 2003/674/EB, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla C.37.519 ― Metioninas; OL L 255, 2003, p. 1, toliau – sprendimas).

14 Sprendimo 63–81 konstatuojamosiose dalyse Komisija kartelį apibūdino kaip siekiantį susitarti dėl kainų svyravimo ribų ir „pačių žemiausių kainų“. Dalyviai sutarė, kad būtina didinti kainas ir aptarė, kokios kainos būtų priimtinos rinkoje. Paskui per keletą viena po kitos vykusių „kampanijų“ kainos buvo padidintos, o šių veiksmų įgyvendinimas aptartas per vėlesnius kartelio susitikimus. Be to, dalyviai pasikeitė informacija apie pardavimo kiekius ir gamybos pajėgumus bei savais viso rinkos dydžio vertinimais.

15 Dėl tikslinių kainų nustatymo Komisija pažymėjo, kad dalyviai stebėdavo pardavimą ir surinkdavo duomenis bei juos aptardavo per reguliarius susirinkimus, tačiau nesukūrė pardavimo kiekių stebėjimo sistemos kartu su kompensavimo mechanizmu, nors Degussa buvo pateikusi atitinkamą pasiūlymą. Esminis kartelio bruožas buvo reguliarūs (daugiau kaip 25 nuo 1986 iki 1999 m.) daugiašaliai ir dvišaliai susitikimai. Jie vykdavo „aukščiausio lygio“ susitikimų ir veikiau techninio pobūdžio įmonių ir (arba) pardavimo vadovų susitikimų forma.

16 Galiausiai kartelio veikimą galima suskirstyti į tris atskirus laikotarpius. Pirmasis laikotarpis, kurio metu vyravo aukštos kainos, truko nuo 1986 m. vasario mėn. iki 1989 m. ir pasibaigė iš kartelio pasitraukus Sumitomo bei į rinką patekus Monsanto ir MHA. Per antrąjį laikotarpį, 1989–1991 m., kainos ėmė smarkiai kristi. Kartelio dalyviai nežinojo, kaip geriausia reaguoti į naujai susiklosčiusią padėtį (susigrąžinti rinkos dalis ar koncentruotis į kainas) ir po keleto susitikimų 1989 ir 1990 m. priėjo prie išvados, kad savo pastangas turi sutelkti kainų kėlimui. Trečiuoju ir paskutiniu laikotarpiu, nuo 1991 m. iki 1999 m. vasario mėn., padidėjęs Monsanto gaminamo MHA pardavimas (Novus pradėjo gaminti nuo 1991 m.) paskatino kartelio dalyvius visų pirma išlaikyti kainų lygį.

17 Sprendime, inter alia, įtvirtintos tokios nuostatos:

„1 straipsnis

Bendrai atsakančios Aventis <…> ir (AAN), Degussa <…> ir Nippon Soda <...>, konstatuojamosiose dalyse aprašytu būdu dalyvaudamos sudarant keletą susitarimų ir imdamosi suderintų veiksmų metionino rinkoje, pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį.

Pažeidimas truko

− nuo 1986 m. sausio iki 1999 m. vasario mėn.

<...>

3 straipsnis

1 straipsnyje nurodytoms įmonėms už paminėtame straipsnyje nurodytus pažeidimus skiriamos tokios baudos:

– Degussa <...> – 118 125 000 eurų bauda,

– Nippon Soda <...> – 9 000 000 eurų bauda.

<...>“

18 Apskaičiuodama baudos dydį, Komisija, atskirai to nenurodydama, iš esmės taikė Baudų nustatymo metodo gairėse pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės) numatytus metodus ir pranešimą dėl bendradarbiavimo.

19 Nustatydama pradinės baudos dydį, Komisija pirmiausia atsižvelgė į pažeidimo sunkumą. Ji konstatavo, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamų veiksmų pobūdį, jų poveikį metionino rinkai ir atitinkamos geografinės rinkos dydį, įmonės, kurioms skirtas sprendimas, padarė labai sunkius EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimus (sprendimo 270–293 konstatuojamosios dalys).

20 Be to, manydama, kad reikia taikyti skirtingą vertinimą, atsižvelgiant į realią įmonių ekonominę galimybę padaryti žymios žalos konkurencijai, ir kad reikia nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamai atgrasantį poveikį, Komisija, turėdama omenyje didelius įmonių dydžio skirtumus, nusprendė, kad reikia orientuotis į įmonių dalis pasaulinėje metionino rinkoje, tad Rhône-Poulenc ir Degussa buvo priskirta pirmajai įmonių grupei, o Nippon Soda – antrajai. Todėl Komisija įmonėms Aventis/AAN ir Degussa skyrė 35 milijonų eurų pradinę baudą, o Nippon Soda – 8 milijonų eurų baudą (sprendimo 294–302 konstatuojamosios dalys).

21 Siekdama užtikrinti pakankamai atgrasantį poveikį ir atsižvelgti į tai, kad didelės įmonės turi teisės ir ekonominių žinių bei išteklių, padedančių joms geriau įvertinti, kiek jų veiksmai yra pažeidimas ir kokių pasekmių jos gali tikėtis pagal konkurencijos teisę, Komisija galiausiai laikėsi nuomonės, kad turi būti padidintos įmonėms Aventis/AAN ir Degussa skirtos, jų padėties rinkoje nulemtos pradinės baudos, kad būtų galima atsižvelgti į šių įmonių dydį ir bendrus išteklius. Todėl Komisija nusprendė įmonėms Aventis/AAN ir Degussa pradinę baudą padidinti 100 % iki 70 milijonų eurų (sprendimo 303–305 konstatuojamosios dalys).

22 Antra, dėl pažeidimo trukmės Komisija manė, jog Aventis/AAN, Degussa ir Nippon Soda nuo 1986 m. vasario iki 1999 m. vasario mėn., t. y. dvylika metų ir dešimt mėnesių, dalyvavo darant tęstinį pažeidimą. Todėl pagal pažeidimo sunkumo laipsnį nustatytos pradinės baudos už kiekvienus metus buvo padidintos 10 %, o už pusmetį – 5 %, t. y. iš viso 125 %. Tad įmonėms Aventis/AAN ir Degussa buvo nustatytos 157,5 milijonų eurų, o Nippon Soda – 18 milijonų eurų pradinės baudos (sprendimo 306–312 konstatuojamosios dalys).

23 Trečia, Komisija nusprendė, kad darant pažeidimą dalyvavusių įmonių atveju neatsižvelgtina į jokias sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes (sprendimo 313–331 konstatuojamosios dalys).

24 Ir galiausiai, ketvirta, Komisija, taikydama pranešimą dėl bendradarbiavimo, pagal jo B skyrių 100 % sumažino įmonei Aventis/AAN skirtą baudą. Tačiau ji manė, kad Nippon Soda ir Degussa neišpildė nei sąlygų, keliamų labai dideliam baudos sumažinimui pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo B skyrių, nei sąlygų dideliam baudos sumažinimui pagal C skyrių. Vis dėlto ji pripažino, kad Nippon Soda tenkina pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 punkto pirmos ir antros įtraukų sąlygas, o Degussa – D skyriaus 2 punkto pirmos įtraukos sąlygas, todėl sumažino šioms įmonėms skirtas baudas atitinkamai 50 % ir 25 % (sprendimo 332–355 konstatuojamosios dalys).

Procesas ir šalių reikalavimai

25 2002 m. rugsėjo 16 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje gautu pareiškimu ieškovė pareiškė šį ieškinį.

26 2002 m. gruodžio 13 d. Taryba paprašė leisti įstoti į bylą. 2003 m. vasario 13 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininkas leido Tarybai įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus.

27 Pirmosios instancijos teismo nutartimi teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į trečiąją kolegiją, kuriai perduota nagrinėti ši byla.

28 Imdamasis Procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytų proceso organizavimo priemonių, Pirmosios instancijos teismas paprašė šalių atsakyti į tam tikrus klausimus ir pateikti tam tikrus dokumentus. Šalys įvykdė šį prašymą.

29 Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Per 2005 m. balandžio 27 d. posėdį šalys pateikė savo paaiškinimus žodžiu ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.

30 Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti sprendimą,

– nepatenkinus šio prašymo, sumažinti jai skirtą baudą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

31 Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

32 Taryba Pirmosios instancijos teismo prašo:

– atmesti ieškinį,

– išspręsti bylinėjimosi išlaidų klausimą remiantis teisine padėtimi.

Dėl teisės

33 Ieškovė, grįsdama savo ieškinį, iš esmės nurodo keturis pagrindus. Pirmasis pagrindas, kuriuo ieškovė kelia Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies teisėtumo klausimą, susijęs su baudų teisėtumo principo pažeidimu. Antrasis pagrindas susijęs su klaida vertinant vieną tęstinį pažeidimą ir jo trukmę. Trečiasis pagrindas susijęs su vertinimo, teisės klaidomis, klaidomis dėl faktų ir proporcingumo, bausmės negaliojimo ir vienodo požiūrio principų bei pareigos motyvuoti nustatytą baudos dydį pažeidimu. Galiausiai ketvirtasis pagrindas susijęs su „profesinės paslapties laikymosi“, gero administravimo principų ir nekaltumo prezumpcijos pažeidimu.

I – Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su baudų teisėtumo principo pažeidimu

A – Dėl prieštaravimo, susijusio su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies neteisėtumu

1. Šalių argumentai

34 Ieškovė pateikė prieštaravimą dėl neteisėtumo EB 241 straipsnio prasme ir teigia, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis, suteikianti Komisijai teisę Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimų atveju skirti baudas, pažeidžia baudų teisėtumo principą, išplaukiantį iš teisinio saugumo principo, bendrojo Bendrijos teisės principo, nes ši nuostata nepakankamai leidžia iš anksto nustatyti Komisijos sprendimų priėmimo praktiką.

35 Pirmiausia ieškovė nurodo, kad baudų teisėtumo principas yra įtvirtintas Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau − EŽTK) 7 straipsnio 1 dalyje, kuri numato, kad „negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri galėjo būti taikyta nusikaltimo padarymo metu“. Ji priduria, kad tas pats principas (nulla poena sine lege) taip pat įtvirtintas ir 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnio 1 dalyje (OL C 364, p. 1) (toliau – Chartija) ir yra valstybių narių konstitucinės tradicijos dalis (žr., pavyzdžiui, Vokietijos konstitucijos 103 straipsnio 2 dalį). Remiantis Europos žmogaus teisių teismo ir Teisingumo Teismo išaiškinimais, iš šio principo išplaukia bausmių negaliojimo atgaline data ir jų teisėtumo principai (žr., be kita ko, 1995 m. lapkričio 22 d. EŽTT sprendimą S.W. prieš Jungtinę Karalystę, serija A Nr. 335, § 35 ir 1996 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimą X, C‑74/95 ir C‑129/95, Rink. p. I‑6609, 25 punktas). Pagal Teisingumo Teismo praktiką bausmių teisėtumo principas yra bendrojo Bendrijos teisėje įtvirtinto teisinio saugumo principo išraiška (1981 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas Salumi ir kt., 212/80–217/80, Rink. p. 2735, 10 punktas ir 1984 m. vasario 22 d. Sprendimas Kloppenburg, 70/83, Rink. p. 1075, 11 punktas) ir visų pirma reikalauja, kad Bendrijos teisė suinteresuotiesiems asmenims būtų aiški ir prognozuojama ir kad Bendrijos teisės aktų aiškumo bei prognozuojamumo reikalavimas galioja pirmiausia nuostatoms, galinčioms turėti finansinių pasekmių, nes suinteresuotieji asmenys turi turėti galimybę tiksliai žinoti jiems skirtų įpareigojimų apimtį (žr. 1990 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimą Komisija prieš Prancūziją, C‑30/89, Rink. p. I‑691, 23 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).

36 Kalbėdamas apie kriterijus, pagal kuriuos EŽTK 7 straipsnio 1 dalies prasme turi būti vertinamas pakankamas „įstatymo“ apibrėžtumas ir prognozuojamumas, Europos žmogaus teisių teismas reikalauja, kad įstatymas suinteresuotiesiems asmenims būtų prieinamas ir pakankamai tiksliai suformuluotas, kad jie, prireikus padedami kvalifikuotų advokatų, kiek tai atitinka konkrečias aplinkybes, galėtų suvokti galimas tam tikro veiksmo pasekmes. Tačiau, Europos žmogaus teisių teismo nuomone, įstatymas, kuriuo suteikiama tam tikra diskrecija, savaime nepažeidžia šio reikalavimo, jei pakankamai aiškiai yra nustatyta šio įgaliojimo įgyvendinimo apimtis ir sąlygos atsižvelgiant į nagrinėjamą teisėtą interesą ir taip privatus asmuo yra tinkamai apsaugotas nuo savivalės (1992 m. vasario 25 d. EŽTT sprendimas Margareta ir Roger Anderssonprieš Švediją, serija A Nr. 226, § 75 ir 1984 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimas Maloneprieš Jungtinę Karalystę, serija A Nr. 82, § 66).

37 Ieškovė tvirtina, kad bausmių teisėtumo principas taikomas tiek baudžiamosioms sankcijoms, tiek ne baudžiamojo pobūdžio sankcijoms siaurąja prasme, taigi ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 daliai, neatsižvelgiant į Komisijos šios nuostatos pagrindu nustatytos baudos teisinę prigimtį. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad „sankcija, net jei ji nėra baudžiamojo pobūdžio, (gali) būti skiriama tik tada, jei ji paremta aiškiu ir nedviprasmišku teisiniu pagrindu“ (1984 m. rugsėjo 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas Könecke, 117/83, Rink. p. 3291, 11 punktas ir 1987 m. lapkričio 18 d. Sprendimas Maizena, 137/85, Rink. p. 4587, 15 punktas). Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 dalies formuluotė, numatanti, kad Komisijos sprendimai, kuriais ji nustato baudas už Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimus, „nėra baudžiamojo pobūdžio“, šiuo požiūriu nesvarbi, nes vertinant teisės aktą nėra svarbus jo pavadinimas (1976 m. birželio 8 d. EŽTT sprendimas Engel ir kt. prieš Nyderlandus, serija A Nr. 22, § 81). Tačiau paskirtų baudų sunkumo laipsnis ir jų baudžiamoji bei prevencinė paskirtis veikiau lemia jų iš esmės kvazibaudžiamąjį, t. y. baudžiamąją pobūdį plačiąja prasme.

38 Be to, toks aiškinimas atitinka Europos žmogaus teisių teismo pateiktą baudžiamojo kaltinimo sąvokos išaiškinimą (1988 m. balandžio 29 d. EŽTT sprendimas Belilosprieš Šveicariją, serija A Nr. 132, §§ 62 ir 68; 1984 m. vasario 21 d. Sprendimas Öztürkprieš Vokietiją, serija A Nr. 73, § 46 ir paskesnės dalys ir šio sprendimo 37 punkte minėtas sprendimas Engelir kt. prieš Nyderlandus, § 80 ir paskesnės dalys), pagal kurį net ir nedidelės administracinės nuobaudos yra baudžiamojo pobūdžio. Ieškovė a fortiori mano, kad, turint omenyje baudų dydžius, tai taikytina ir Komisijos paskirtoms baudoms už Bendrijos teisės pažeidimus.

39 Ieškovė primena, kad, Teisingumo Teismo nuomone, teisinio aiškumo reikalavimas „ypač būtinas tokioje srityje, kurioje bet koks netikrumas <...> gali lemti itin juntamų sankcijų taikymą“ (1980 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Jungtinę Karalystę, 32/79, Rink. p. 2403, 46 punktas), kaip yra baudų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį atveju.

40 Be to, iš EB 83 ir 85 straipsniuose numatyto Tarybos ir Komisijos kompetencijos padalijimo išplaukia, kad tik Taryba yra kompetentinga priimti reglamentus ar direktyvas, skirtas įgyvendinti EB 81 ir 82 straipsniuose įtvirtintus principus. Todėl, remiantis iš bausmių teisėtumo principo kildinamais reikalavimais, Taryba nėra įgaliota pavesti Komisijai numatyti baudas, jei nėra pakankamai apibrėžto reglamentavimo.

41 Ieškovės teigimu, Komisija yra tiriančioji institucija, kaltintojas ir teisėjas viename asmenyje. Tokios galios, kurios yra nesuderinamos su valstybių narių konstitucinėmis tradicijomis, turi būti apibrėžiamos aiškiomis bei vienareikšmėmis taisyklėmis. Todėl ieškovė mano, kad EB 81 ir 82 straipsnius įgyvendinantis Tarybos reglamentas turi tiksliai apibrėžti sankcijų turinį, tikslą ir apimtį. Be to, bausmių teisėtumo principas reikalauja numatyti maksimalią ribą, kuri nebūtų pernelyg aukšta, kad baudos netaptų baudžiamojo pobūdžio. Jei bauda būtų neribojama, galiausiai atsitiktų taip, kad ją iš anksto apibrėžtų ne Taryba, o nustatytų Komisija, kaip vykdančioji institucija.

42 Ieškovė mano, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis neatitinka prieš tai nurodytų nurodytų bausmių teisėtumo principui keliamų reikalavimų.

43 Pirma, ji teigia, kad Reglamentas Nr. 17 nenumato, kokiais atvejais už EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimus turi būti skiriamos baudos, ir paveda Komisijai savo nuožiūra spręsti baudos skyrimo klausimą. Šiuo požiūriu atkreiptinas dėmesys į 1979 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimą BMW Belgium ir kt. prieš Komisiją (32/78, 36/78–82/78, Rink. p. 2435, 53 punktas), kuriuo remdamasi Komisija, priimdama sprendimą dėl baudos skyrimo, gali visiškai laisvai naudotis savo diskrecija.

44 Antra, ieškovė tvirtina, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis nenumato skaitmenine išraiška apibrėžtų ribų. Todėl tai yra nesuderinama su bausmių teisėtumo principu ir reiškia, kad Komisijai buvo perduotas įgaliojimas, kuris pagal Sutartį priklauso Tarybai. Iš tikrųjų baudos dydį iš anksto turėtų lemti ne reglamentas, ir juo labiau neprognozuojamu ir nepatikrinamu būdu, bet išimtinai Komisija (žr. šio sprendimo 35 punkte minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 23 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką). Būtinybė užtikrinti atgrasantį baudos poveikį negali pateisinti absoliučios maksimalios ribos nebuvimo, nes šis reikalavimas turi būti suderintas su aukštesnio rango pamatiniu Bendrijos teisės principu, koks yra bausmių teisėtumo principas (šio sprendimo 35 punkte minėtų sprendimų Kloppenburg 11 punktas ir Salumiir kt. 10 punktas).

45 Trečia, ieškovė pastebi, kad, išskyrus pažeidimo sunkumą ir trukmę, nėra teisės aktų leidėjo nustatytų baudų nustatymo kriterijų. Tačiau šie du kriterijai praktiškai neturi Komisijos diskreciją ribojančio poveikio. Viena vertus, Komisijai negalioja privalomas arba baigtinis kriterijų, į kuriuos visais atvejais būtina atsižvelgti, sąrašas (1996 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo nutarties SPOir kt. prieš Komisiją, C‑137/95 P, Rink. p. I‑1611, 54 punktas ir 1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ferriere Nord prieš Komisiją, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 33 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo HFBir kt. prieš Komisiją, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 443 punktas), kita vertus, Komisija atsižvelgia į daugybę sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių, kurios asmenims, kurių atžvilgiu priimta teisės norma, iš anksto nėra žinomos.

46 Be to, iš vienodo požiūrio principo laikymosi kildinami reikalavimai nesudaro galimybių kompensuoti tą neapibrėžtumą, turint omenyje tai, kad, remiantis Bendrijos teismų praktika, Komisija nėra įpareigota užtikrinti, jog galutinis baudos dydis atspindėtų suinteresuotųjų įmonių apyvartos skirtumus (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 278 punktas).

47 Šią nuomonę patvirtina ir Bundesverfassungsgericht (Vokietijos Konstitucinis Teismas) sprendimas, pagal kurį baudžiamoji norma, numatanti nuteistojo turtą kaip didžiausią baudos ribą, turi būti panaikinta kaip pažeidžianti baudų teisėtumo principą (2002 m. kovo 20 d. Sprendimas, BvR 794/95, NJW 2002, p. 1779). Priešingai nei teigia Taryba, Vokietijos įstatymo dėl konkurencijos ribojimų (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (GWB)) 81 straipsnio 2 dalyje nėra įtvirtinta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 daliai analogiška norma, nes įstatymų leidėjas sąmoningai atsisakė tokios formos.

48 Ketvirta, ieškovė teigia, kad Komisijos sprendimų priėmimo praktika įrodo šio teiginio pagrįstumą. Šiai praktikai būdingas pastebimas nustatytų baudų dydžių svyravimas ir staigus baudų padidėjimas pastaraisiais metais. Ji būtent nurodo, kad aštuonios iš dešimt didžiausių baudų buvo paskirtos po 1998 m. ir kad 2001 m. vadinamojoje byloje „Vitaminai“ buvo skirta rekordinio dydžio 855,23 milijonų eurų bauda, iš kurių 462 milijonai – vienai įmonei (2001 m. lapkričio 21 d. Komisijos sprendimas C (2001) 3695, galutinis, byla COMP/E-1/37.512). Ši suma penkiolika kartų viršija nuo 1994 iki 2000 m. skirtų baudų vidurkį, o antra pagal dydį 2001 m. skirta bauda yra šešis kartus didesnė už vidurkį (Komisijos sprendimas C (2001) 4573, galutinis, byla COMP/E-1/36.212 – Kalkinis popierius).

49 Penkta, ieškovė mano, kad esamos sistemos nepateisina atgrasančio baudos poveikio įmonėms būtinybė. Iš tikrųjų ieškovė pritaria, kad nors nebūtina iš anksto numatyti tikslaus baudos dydžio, atgrasymo tikslas nesuteikia Tarybai teisės atsisakyti „aiškiai nurodyti Komisijai suteiktų įgaliojimų ribas“. Kita vertus, ji pastebi, kad bent minimalaus baudos numatymo nebuvimas faktiškai atgraso įmones nuo bendradarbiavimo su Komisija. Ir, atvirkščiai, galimybe bent apytikriai įvertinti tikėtinas tam tikro elgesio pasekmes, kaip ir nacionalinių baudžiamųjų įstatymų atveju, kur kas geriau pasiekiamas norimas atgrasantis poveikis.

50 Šešta, ieškovė tvirtina, kad gairės neturėtų būti traktuojamos kaip kompensuojančios Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies neteisėtumą. Viena vertus, jos nuomone, šios gairės nėra teisės aktas EB 249 straipsnio prasme, kita vertus, pagal EB 83 straipsnį tik Taryba įgaliota priimti šios srities teisės normas. Todėl ji mano, kad Taryba privalo laikytis bausmių teisėtumo principo. Dėl tų pačių priežasčių Reglamento Nr. 17 17 straipsniu Teisingumo Teismui pripažinta neribota jurisdikcija negali kompensuoti šio reglamento 15 straipsnio 2 dalies neteisėtumo. Ieškovė primena, kad, nepaisant šios jurisdikcijos, visų pirma Komisija privalo apskaičiuoti baudos dydį ir per administracinę procedūrą nustatyti faktines aplinkybes. Be to, ieškovė primena, kad dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies neapibrėžtumo ir tikrinimo kriterijų stokos Bendrijos teismai negali pasinaudoti jiems suteikta neribota jurisdikcija. Galiausiai ieškovė pažymi, kad iš asmenų, kurių atžvilgiu priimta teisės norma, negalima reikalauti reguliariai siekti teismuose teisinės apsaugos, nes baudų skyrimo teisinis pagrindas nėra pakankamai apibrėžtas. Ji priduria, kad teisės aktų leidėjo klaidų taisymas viršija teisminei valdžiai priklausančias užduotis ir todėl kelia abejonių EB 7 straipsnio 1 dalies požiūriu.

51 Komisija mano, kad ieškovės argumentai yra nepagrįsti.

52 Ji teigia, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis yra aiškus ir nedviprasmiškas teisinis pagrindas, suteikiantis įmonėms galimybę pakankamai tiksliai numatyti galimas savo veiksmų pasekmes.

53 Be to, ji primena, kad savo turima diskrecija ji turi naudotis paisydama šioje normoje nustatytų pažeidimo sunkumo ir trukmės kriterijų, bendrųjų Bendrijos teisės principų, ypač proporcingumo ir vienodo požiūrio principų, bei Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktikos. Tad Komisija tvirtina, kad šių principų ji turi laikytis kiekvieną kartą naudodamasi savo diskrecija (dėl vienodo požiūrio principo žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją, T‑15/99, Rink. p. II‑1613, 149 ir paskesnius punktus bei 2003 m. liepos 9 d. Sprendimo Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 69, 207, 281 ir 308 punktus; generalinio advokato D. Ruiz Jarabo Colomer išvados 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimui Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C-204/00 P, C‑205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I-123, p. I-133, 96 ir paskesnius punktus).

54 Priešingai nei teigia ieškovė, iš šio sprendimo 43 punkte nurodyto sprendimo BMW Belgium ir kt. prieš Komisiją šiuo požiūriu negalima daryti išvados, kad ši kontrolė netaikoma sprendimui dėl baudos skyrimo ar neskyrimo. Tai, kad šioje byloje Teisingumo Teismas pripažino Komisijos galimybę perpardavėjams skirti baudą, ko jis anksčiau nedarė, nereiškia, kad Komisijos diskrecija spręsti dėl baudos skyrimo yra neribota, nes diskrecija turi būti naudojamasi remiantis objektyviomis priežastimis, atitinkančiomis normos, suteikiančios Komisijai tokią diskreciją, prasmę ir paskirtį.

55 Ieškovė negali remtis aplinkybe, kad šis sprendimas yra „netikėtas sprendimas“, nes jame numatytas atgrasantis baudos poveikis lemia, kad įmonės negali jos iš anksto apskaičiuoti ir palyginti su laukiamu pelnu. Komisija primena, kad bet kuriuo atveju ieškovė negalėjo tikėtis, kad jai nebus skirta didesnė bauda už pažeidimo laikotarpiu skirtas baudas (šio sprendimo 46 punkte minėto sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją 241 punktas ir 53 punkte minėto sprendimo Archer Daniels Midlandir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją 63 ir 64 punktai).

56 Be to, Pirmosios instancijos teismo neribota jurisdikcija ir gairių, kurios buvo pripažintos suderinamomis su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi, priėmimas 1998 m. sausio mėn. prieštarauja ieškovės nuomonei, kad bauda buvo paskirta savavališkai ir neskaidriai.

57 Tarybos taip pat negalima kaltinti tuo, kad ji, pažeisdama Sutartį, perdavė Komisijai tam tikrus įgaliojimus, nes Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis, remiantis joje nurodytais Bendrijos teismų išaiškintais kriterijais ir reikalavimu laikytis Bendrijos teisės principų, yra pakankamas teisinis pagrindas skiriama bauda siekiamų tikslų atžvilgiu. Todėl argumentas, kad gairės negali atstoti trūkstamo šios nuostatos apibrėžtumo, netenka savo prasmės. Be to, gairės padidino teisinį saugumą ir sprendimų priėmimo proceso skaidrumą.

58 Galiausiai, kalbėdama apie baudų padidėjimą pastaraisiais metais, Komisija teigia, kad, viena vertus, įmonių apyvartos didėjimas nuo septintojo dešimtmečio savaime pateisina Komisijai skundžiama nuostata suteiktą diskreciją, kita vertus, remiantis nusistovėjusia Bendrijos teismų praktika (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Musique diffusion françaiseir kt. prieš Komisiją, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 108 ir 109 punktai; 46 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją 237 punktas ir 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Tate & Lyleir kt. prieš Komisiją, T‑202/98, T‑204/98 ir T‑207/98, Rink. p. II‑2035, 144 ir 145 punktai), Komisija turi turėti galimybę didinti baudas, kad sustiprintų jų atgrasantį poveikį. Tačiau tokia diskrecija nėra neribota, nes Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas vertina, ar nurodytas interesas pateisina Komisijos nustatytas baudų ribas (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Sarrió prieš Komisiją, T‑334/94, Rink. p. II‑1439, 323–335 punktai ir 2002 m. kovo 20 d. Sprendimas Lögstör Rör prieš Komisiją, T‑16/99, Rink. p. II‑1633, 251 punktas). Galiausiai ji pažymi, kad, nepaisant to, jog buvo pakeltas baudų lygis, vis dar pakankamai dažnai pasitaiko akivaizdžių, sunkių ir ilgalaikių konkurencijos teisės pažeidimų.

59 Į bylą įstojusi Taryba mano, kad prieštaravimas dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio neteisėtumo turi būti atmestas kaip nepagrįstas. Taryba pripažįsta, kad bauda, nors ji ir nėra baudžiamojo pobūdžio sankcija, turi būti grindžiama aiškiu ir nedviprasmišku teisiniu pagrindu. Tačiau ji mano, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnis tenkina šį reikalavimą. Be to, ji primena, kad principas nulla poena sine lege taikomas tik baudžiamosioms sankcijoms, bet ne baudoms, paskirtoms pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, remiantis to paties straipsnio 4 dalimi. Todėl iš šio principo kildinami reikalavimai negali būti pritaikomi nagrinėjamam atvejui (šio sprendimo 37 punkte minėto sprendimo Maizena 14 punktas; 1995 m. vasario 9 d. EŽTT sprendimas Welchprieš Jungtinę Karalystę, serija A Nr. 307).

60 Be to, Taryba mano, kad sankcijos dydis yra pakankamai apibrėžtas, nes Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis maksimalią baudos dydžio ribą sieja su suinteresuotosios įmonės apyvarta. Absoliuti maksimali riba būtų netikslinga, nes Komisijos sprendimai susiję su konkrečiais atvejais. Komisijos diskrecija toli gražu nėra neribota, ji saistoma būtinybės atsižvelgti į šiame straipsnyje numatytus pažeidimo trukmės ir sunkumo kriterijus. Be to, Komisija turi paisyti proporcingumo ir diskriminacijos draudimo principų.

61 Taryba mano, kad būtų sudėtinga nubrėžti griežtas ribas, kurios leistų atsižvelgti į kiekvieno pažeidimo kontekstą ir aplinkybes bei užtikrinti pakankamai atgrasantį poveikį. Apskritai Pirmosios instancijos teismas niekada nekvestionavo Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies galiojimo, o veikiau jį patvirtino (šio sprendimo 58 punkte minėto sprendimo Tate & Lyleir kt. prieš Komisiją 98–101 punktai).

62 Dėl ieškovės kaltinimo, kad Komisijos baudų skyrimo praktika pasižymi dideliais skirtumais ir pastaruoju metu gerokai padidėjusiomis baudomis, pasakytina, kad šie teiginiai tik atspindi tai, jog skiriasi aptariamų įmonių apyvarta ir kad aptariamos įmonės didėja.

63 Neteisinga būtų tvirtinti ir tai, kad Komisija atlieka tiriančiosios institucijos, kaltintojo ir teisėjo funkcijas, nes jai taikoma neribotos jurisdikcijos kontrolė ir todėl jos negalima apibūdinti kaip teisėjo ir šalies.

64 Tas pats pasakytina ir apie teiginį, kad Taryba savo įgaliojimą numatyti baudas perdavė Komisijai. Komisijai perduodamas tik įgaliojimas, vadovaujantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi, kuri išreiškia Tarybos įgaliojimą, priimti sprendimus. Tai atitinka EB 202 straipsnio trečiosios įtraukos nuostatas.

65 Galiausiai Taryba, priešingai nei teigia ieškovė, pastebi, kad, valstybėse narėse, būtent Švedijoje ir Vokietijoje, yra panašios teisės normos.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

66 Reikia priminti, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, bausmių teisėtumo principas yra susijęs su teisinio saugumo principu, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas ir kuris būtent reikalauja, kad kiekviena Bendrijos norma, ypač skirianti ar leidžianti skirti sankcijas, būtų aiški ir apibrėžta, jog suinteresuotieji asmenys galėtų vienareikšmiškai suvokti iš jos išplaukiančias teises ir pareigas ir galėtų imtis atitinkamų priemonių (šiuo klausimu žr. 1981 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Gondrand Frèresir Garancini, 169/80, Rink. p. 1931, 17 punktą; šio sprendimo 37 punkte minėto Sprendimo Maizena 15 punktą; 1996 m. vasario 13 d. Sprendimo van Es Douane Agenten, C‑143/93, Rink. p. I‑431, 27 punktą ir 35 punkte minėto sprendimo X 25 punktą).

67 Šio principo, priklausančio bendroms valstybių narių konstitucinėms tradicijoms ir įtvirtinto įvairiose tarptautinėse sutartyse, be kita ko, ir EŽTK 7 straipsnyje, reikia laikytis tiek baudžiamojo pobūdžio normų, tiek specialių administracinių priemonių, skiriančių ar leidžiančių skirti administracines nuobaudas, atveju (žr. 37 punkte minėto sprendimo Maizena 14 ir 15 punktus bei ten nurodytą teismų praktiką). Jis galioja ne tik pažeidimo sudėtį nustatančioms normoms, bet ir tokioms normoms, kurios reglamentuoja pirmiau nurodytų normų pažeidimo pasekmes (šiuo klausimu žr. 35 punkte minėto sprendimo X 22 ir 25 punktus).

68 EŽTK 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal jų padarymo metu galiojusius valstybės įstatymus arba tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri galėjo būti taikyta nusikaltimo padarymo metu.“

69 Europos žmogaus teisių teismo nuomone, iš šios nuostatos išplaukia, kad įstatymais turi būti aiškiai apibrėžti pažeidimai ir už juos gresiančios bausmės. Ši sąlyga yra tenkinama, jei piliečiai iš atitinkamos normos teksto ir prireikus teismų pateikto jos išaiškinimo gali suprasti, kokia veika ir neveikimas užtraukia baudžiamąją atsakomybę (2000 m. liepos 22 d. EŽTT sprendimas Coëme prieš Belgiją, Recueil des arrêts et décisions, 2000-VII, § 145).

70 Taryba teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, vertindamas Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies teisėtumą, negali vadovautis EŽTK 7 straipsnio 1 dalimi ir su šiuo straipsniu susijusia Europos žmogaus teisių teismo praktika, nes, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 dalimi, be kita ko, Komisijos sprendimai pagal šios nuostatos 2 dalį nėra baudžiamojo pobūdžio.

71 Nesant reikalo nuspręsti dėl klausimo, ar dėl Komisijos pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį paskirtų baudų pobūdžio ir dydžio joms taikoma EŽTK 7 straipsnio 1 dalis, konstatuotina, kad net ir tuomet, jei EŽTK 7 straipsnio 1 dalis turėtų būti taikoma tokioms sankcijoms, iš Europos žmogaus teisių teismo praktikos išplaukia, kad norint patenkinti šios nuostatos reikalavimus nėra būtina, jog teisės aktai, kurių pagrindu skiriamos sankcijos, būtų suformuluoti taip tiksliai, kad būtų galima visiškai užtikrintai numatyti galimas jų pažeidimo pasekmes.

72 Vadovaujantis Europos žmogaus teisių teismo praktika, neapibrėžtos tam tikros nuostatos sąvokos nebūtinai lemia EŽTK 7 straipsnio pažeidimą, o tai, kad įstatymas suteikia tam tikrą diskreciją, savaime nepažeidžia prognozuojamumo reikalavimo, jei atsižvelgiant į nagrinėjamus teisėtus tikslus yra pakankamai aiškiai nustatyta naudojimosi diskrecija apimtis ir sąlygos, siekiant privatiems asmenims užtikrinti tinkamą apsaugą nuo savivalės (šio sprendimo 36 punkte minėto EŽTT sprendimo Margaretair Roger Anderssonprieš Švediją § 75). Europos žmogaus teisių teismas atsižvelgia ne tik į įstatymo tekstą, bet ir į tai, ar nusistovėjusi ir paskelbta teismų praktika nepatikslino vartojamų neapibrėžtų sąvokų (1995 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo G. prieš Prancūziją, serija A Nr. 325-B, § 25).

73 Be to, valstybių narių bendrų konstitucinių tradicijų analizė nelemia kitokio bendrojo Bendrijos teisės principo, t. y. bausmių teisėtumo principo, aiškinimo. Dėl ieškovės argumentų, kurie grindžiami 2002 m. kovo 20 d. Bundesverfassungsgericht (šio sprendimo 47 punktas) sprendimu, net jei tai būtų svarbu įmonėms už konkurencijos taisyklių pažeidimą paskirtų baudų atveju, ir GWB 81 straipsnio 2 dalimi, kurioje neįtvirtinta jokia Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 daliai prilyginama nuostata, reikia pažymėti, kad bendra valstybių narių konstitucinė tradicija negali būti kildinama tik iš vienoje valstybėje narėje susiklosčiusios teisinės padėties. Tačiau šiuo pažiūriu reikia konstatuoti, kad, kaip pažymėjo Taryba, o ieškovė to neginčijo, atitinkamos kitų valstybių narių teisės normos administracinių sankcijų skyrimo atveju, pavyzdžiui, už nacionalinių konkurencijos taisyklių pažeidimą, numato panašią maksimalią ribą kaip ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis arba netgi panašius ar identiškus kriterijus kaip ši Bendrijos nuostata. Šiuo klausimu Taryba pateikia Švedijos Karalystės pavyzdį.

74 Kalbant apie Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies galiojimą bausmių teisėtumo principo, pripažinto Bendrijos teismų atsižvelgiant į EŽTT pateiktą poziciją ir valstybių narių konstitucines tradicijas, atžvilgiu, pažymėtina, kad, priešingai nei teigia ieškovė, nustatydama baudas už konkurencijos taisyklių pažeidimus, Komisija neturi neribotos diskrecijos.

75 Iš tikrųjų pati Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis apriboja Komisijos diskreciją. Patikslindama, kad „Komisija gali priimti sprendimą įmonėms arba įmonių grupėms taikyti minimalias (1 000 eurų) ir maksimalias (1 000 000 eurų) baudas, bet ne didesnes kaip 10 % kiekvienos iš dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos“, ji numato su atitinkamų įmonių apyvarta, t. y. objektyviu kriterijumi, siejamą maksimalią baudos ribą. Nors, kaip teigia ieškovė, ji nenumato absoliučios, visiems konkurencijos taisyklių pažeidimams taikomos maksimalios ribos, joje nurodyta skaičiais išreikšta ir absoliuti maksimali galimos baudos riba, kuri kiekvienai įmonei už kiekvieną pažeidimą apskaičiuojama taip, kad iš anksto būtų galima numatyti maksimalų galimos baudos dydį. Antra, ši nuostata kiekvienu atveju nustatant baudą įpareigoja Komisiją atsižvelgti į „pažeidimo sunkumą ir trukmę“.

76 Nors teisinga, kad šie du kriterijai suteikia Komisijai didelę diskreciją, jie ir toliau lieka kriterijais, kuriuos teisės aktų leidėjai pasitelkė į pagalbą kurdami panašias nuostatas ir kurie sudaro Komisijai galimybę skirti sankcijas atsižvelgiant į nagrinėjamos veikos neteisėtumo laipsnį. Todėl šioje stadijoje reikia laikyti, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis, net jei ji Komisijai suteikia tam tikrą diskreciją, nustato kriterijus ir ribas, į kuriuos ji turi atsižvelgti vykdydama įgaliojimus bausmių skyrimo srityje.

77 Be to, reikia pastebėti, kad Komisija, skirdama baudas pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, turi paisyti bendrųjų teisės principų, ypač Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktikoje suformuluotų vienodo požiūrio ir proporcingumo principų.

78 Priešingai nei teigia ieškovė, anksčiau aptartos Komisijos diskrecijos ribos galioja ir sprendimui dėl baudos skyrimo, visų pirma, kai Komisija taiko pranešimą dėl bendradarbiavimo, kurio galiojimas, beje, nėra ginčijamas. Šiuo požiūriu aplinkybė, kad Teisingumo Teismas ieškovės nurodytame sprendime (šio sprendimo 43 punkte minėto sprendimo BMW Belgiumir kt. prieš Komisiją 53 punktas) pripažino, jog tai, kad ankstesnėse panašiose bylose Komisija nemanė, kad buvo būtina tam tikriems ūkio subjektams skirti baudą, negali panaikinti šiuo Reglamentu Nr. 17 jai aiškiai suteikto įgaliojimo, jei tenkinamos įgaliojimo įgyvendinimo sąlygos, nereiškia to, kad Komisija, nepaisant iš gairių ir pranešimo dėl bendradarbiavimo bei iš vienodo požiūrio ir proporcingumo principų, taip pat apskritai iš EB 81 ir 82 straipsnių praktinio veiksmingumo ir iš EB 4 straipsnio 1 dalyje numatyto laisvos konkurencijos principo išplaukiančio diskrecijos savanoriško ribojimo, turi diskreciją neskirti baudos.

79 Reikėtų pridurti, kad Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas, remiantis EB 229 straipsniu ir Reglamento Nr. 17 17 straipsniu, turi neribotą jurisdikciją nagrinėti ieškinius dėl sprendimų, kuriais Komisija skyrė baudas, ir gali ne tik panaikinti Komisijos priimtus sprendimus, bet ir panaikinti, sumažinti ar padidinti paskirtą baudą. Taigi Bendrijos teismai gali neribotai tikrinti Komisijos administracinę praktiką. Priešingai nei teigia ieškovė, dėl šios kontrolės Bendrijos teismai, pažeidžiant EB 7 straipsnio 1 dalį, neviršija savo jurisdikcijos, nes, pirma, tokia kontrolė yra aiškiai numatyta minėtose nuostatose, kurių galiojimas neginčijamas, ir, antra, Bendrijos teismai vykdo kontrolę, laikydamiesi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytų kriterijų. Todėl kaip tik Bendrijos teismų vykdoma kontrolė sudarė galimybę pasitelkiant į pagalbą nusistovėjusią paskelbtą teismų praktiką patikslinti kai kurias neapibrėžtas Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje vartojamas sąvokas.

80 Be to, pati Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytais ir Teisingumo Teismo bei Pirmosios instancijos teismo praktikoje patikslintais kriterijais, suformavo žinomą ir prieinamą administracinę praktiką. Net jei pati Komisijos sprendimų priėmimo praktika nesudaro teisinio baudų skyrimo konkurencijos bylose pagrindo (žr. 2005 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Scandinavian Airlines System prieš Komisiją, T‑241/01, Rink. p. II‑0000, 87 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką), remiantis vienodo požiūriu principu, Komisija neturi teisės panašių faktinių aplinkybių vertinti skirtingai, o skirtingų aplinkybių vienodai, jei diferencijavimo negalima objektyviai pagrįsti (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Sermide, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BPB de Eendracht prieš Komisiją, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktas).

81 Be to, vadovaujantis nusistovėjusia Teisingumo teismo praktika, Komisija bet kuriuo metu gali padidinti baudų ribas, jei to reikalauja veiksmingas Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymas (šio sprendimo 58 punkte minėto sprendimo Musique diffusion françaiseir kt. prieš Komisiją 109 punktas ir 46 punkte minėto sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją 236 ir 237 punktai), todėl administracinės praktikos pokyčius galima laikyti pateisintais siekiu apskritai užkirsti kelią Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimams. Taigi ieškovės nurodyto ir skundžiamo baudų ribų pakėlimo pastaraisiais metais negalima savaime laikyti bausmių teisėtumo principo pažeidimu, nes tai neviršija Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje, kaip ją išaiškino Bendrijos teismai, nustatytų ribų.

82 Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad Komisija, siekdama skaidrumo ir didesnio teisinio saugumo, suinteresuotosioms įmonėms paskelbė gaires, kuriose nustatė apskaičiavimo metodą, kurį įsipareigojo taikyti kiekvienu konkrečiu atveju. Šiuo požiūriu Teisingumo Teismas nusprendė, kad, priėmusi tokias elgesio taisykles ir apie jas pranešusi paskelbdama, jog nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems skirtos šios normos, Komisija savanoriškai apribojo savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, kaip antai vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos principų, pažeidimą. Be to, nors gairės nesudaro sprendimo teisinio pagrindo, jose įtvirtinamas bendras ir abstraktus tvarkos, kurią Komisija nusistatė šiuo sprendimu skirtoms baudoms apskaičiuoti, reglamentavimas, todėl įmonėms suteikiamas teisinis saugumas (2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dansk Rørindustriir kt. prieš Komisiją, C‑189/02 P, C‑202/02 P, nuo C‑205/02 P iki C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑0000, 211 ir 213 punktai). Iš to išplaukia, kad, priešingai nei teigia ieškovė, negalima daryti prielaidos, jog Komisija nėra kompetentinga priimti gaires, nes jų priėmimas patenka į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytą teisinio reglamentavimo sritį ir padeda aiškiau apibrėžti šia nuostata Komisijai suteiktos diskrecijos taikymo ribas.

83 Tad, atsižvelgiant į įvairius prieš tai nurodytus aspektus, apdairus ūkio subjektas, prireikus padedamas teisės konsultanto, gali pakankamai tiksliai numatyti už tam tikrą elgesį jam gresiančios baudos apskaičiavimo metodą ir dydį. Tai, kad toks ūkio subjektas negali iš anksto tiksliai numatyti baudos, kurią Komisija skirs kiekvienu konkrečiu atveju, dydžio, nėra bausmių teisėtumo principo pažeidimas, nes dėl pažeidimų, už kuriuos Komisija baudžia, sunkumo baudžiamieji ir prevencijos tikslai pateisina tai, kad įmonės negali įvertinti naudos, kurią jos gautų dalyvaudamos darant tam tikrą pažeidimą, iš anksto atsižvelgdamos į baudos, kuri joms būtų skirta už tokią neteisėtą elgesį, dydį.

84 Šiuo požiūriu, net jei įmonės negali iš anksto tiksliai numatyti baudų, kurias kiekvienu atskiru atveju skirs Komisija, dydžio, atkreiptinas dėmesys į tai, kad pagal EB 253 straipsnį Komisija yra įpareigota sprendime, kuriuo skiriama bauda, nepaisant bendrai žinomo sprendimo konteksto, motyvuoti, be kita ko, skirtos baudos dydį ir pateikti jos apskaičiavimo metodą. Motyvai turi taip aiškiai ir vienareikšmiai atspindėti Komisijos vertinimą, kad suinteresuotiesiems asmenims būtų sudarytos sąlygos sužinoti priimtos priemonės priežastis, jog galėtų įvertinti, ar tikslinga kreiptis į Bendrijos teismus, o pastarieji prireikus galėtų atlikti jiems priklausančią kontrolę.

85 Galiausiai nepagrįstas yra ir argumentas, kad Taryba, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatydama baudos skyrimo sąlygas, pažeisdama EB 83 ir EB 229 straipsnius, Komisijai de facto perdavė savo pagal Sutartį turimą jurisdikciją.

86 Pirma, nors, kaip jau buvo minėta, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis suteikia Komisijai tam tikrą diskreciją, tačiau ją apriboja numatydama objektyvius kriterijus, kurių Komisija turi laikytis. Antra, reikia priminti, kad Reglamentas Nr. 17, kaip per teismo posėdį nurodė ir Taryba, buvo priimtas remiantis EB 83 straipsnio 1 dalimi, kuri numato, kad „Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir pasikonsultavusi su Europos Parlamentu <...>, priima atitinkamus reglamentus arba direktyvas dėl (EB) 81 ir 82 straipsniuose išdėstytų principų įgyvendinimo“. Vadovaujantis EB 83 straipsnio 2 dalies a ir d punktais, šių reglamentų ir direktyvų paskirtis būtent yra „numatant vienkartines ir reguliariai mokamas baudas užtikrinti, kad būtų laikomasi (EB) 81 straipsnio 1 dalyje ir 82 straipsnyje nurodytų draudimų“, ir „apibrėžti atitinkamas Komisijos ir Teisingumo Teismo funkcijas taikant šioje straipsnio dalyje išdėstytas nuostatas“. Be to, reikia priminti, jog pagal EB 211 straipsnio pirmą įtrauką Komisija „užtikrina, kad šios Sutarties nuostatos ir priemonės, kurių jomis vadovaudamosi imasi institucijos, būtų taikomos“, o pagal šio straipsnio trečiąją įtrauką „turi savarankišką sprendimo teisę“.

87 Iš to išplaukia, kad neturėtų būti laikoma, jog Taryba turi teisę skirti baudas už EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimą, nes šią teisę ji perdavė Komisijai arba EB 202 straipsnio trečiosios įtraukos prasme suteikė jos įgyvendinimo įgaliojimus. Vadovaujantis prieš tai nurodytomis Sutarties nuostatomis, šis įgaliojimas iš esmės išplaukia iš Komisijos savarankiškos funkcijos prižiūrėti, kaip taikoma Bendrijos teisė, o kalbant apie EB 81 ir 82 straipsnių taikymą, Reglamentas Nr. 17 šią funkciją patikslina, apibrėžia ir formalizuoja. Šiuo reglamentu Komisijai suteiktas įgaliojimas skirti baudas išplaukia iš pačios Sutarties ir turi sudaryti sąlygas veiksmingai taikyti minėtuose straipsniuose numatytus draudimus (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 58 punkte nurodyto sprendimo Tate & Lyle ir kt. prieš Komisiją 133 punktą). Todėl ieškovės argumentą reikia atmesti.

88 Iš šių samprotavimų išplaukia, kad prieštaravimas dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies neteisėtumo atmestinas kaip nepagrįstas.

B – Dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies aiškinimo, atsižvelgiant į bausmių teisėtumo principą

89 Tuo atveju, jei Pirmosios instancijos teismas nepaskelbtų Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies negaliojančia, ieškovė papildomai teigia, kad šią nuostatą, kaip ir Komisijos sprendimų priėmimo praktiką ir su EB 81 bei 82 straipsniais susijusią Bendrijos teismų praktiką, reikia sukonkretinti ir siaurai aiškinti bausmių teisėtumo požiūriu. Ji pateikia keletą pasiūlymų, kurie turėtų leisti pakankamai numatyti baudas, ir prašo panaikinti sprendimą.

90 Komisija ir Taryba šiuos argumentus laiko nepagrįstais.

91 Šiuo požiūriu pirmiausia pakanka konstatuoti, kad antroje, papildomoje, ieškovės ieškinio pagrindo dėl bausmių teisėtumo principo dalyje išdėstyti argumentai iš dalies tik pakartoja tam tikrus pirmoje šio ieškinio pagrindo dalyje suformuluotus ir prieš Komisijos sprendimų priėmimo iš gairių taikymo išplaukiančią praktiką bei prieš sprendimą tiek, kiek jis atspindi šią praktiką, nukreiptus argumentus. Nepaisant to, kad Komisijos sprendimų priėmimo praktika negali būti ieškinio dėl teisės akto panaikinimo dalykas, vis dėlto reikėtų priminti, kad, remiantis pirmiau išdėstytais samprotavimais, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis nepažeidžia bausmių teisėtumo principo ir kad Komisijos sprendimų priėmimo praktika bei gairės, kurioms taikoma Bendrijos teismų kontrolė, kaip tik leido užtikrinti įmonėms didesnį teisinį saugumą. Sprendimas negali būti laikomas neteisėtu vien todėl, kad jis yra konkretus tariamai neteisėtos Komisijos sprendimų priėmimo praktikos taikymo atvejis. Todėl šiems kaltinimams negalima pritarti.

92 Dėl ieškovės šioje ieškinio pagrindo dalyje pateiktų argumentų, susijusių su tariama sprendimo motyvavimo stoka – visų pirma dėl pradinės baudos, faktinio pažeidimo poveikio rinkai ir baudos padidinimo siekiant pakankamos prevencijos – pasakytina, kad šie argumentai iš esmės priskirtini trečiajam ieškinio pagrindui, konkrečiai susijusiam su sprendimo motyvavimo klausimu, ir todėl juos reikia vertinti nagrinėjant trečiąjį ieškinio pagrindą.

93 Galiausiai likę ieškovės argumentai yra abstraktūs teoriniai pamąstymai apie sprendimų priėmimo praktiką, kurią turėtų taikyti Komisija, apie naujas nuostatas, kurias turėtų priimti Taryba, ir apie tolesnį Pirmosios instancijos teismo praktikos plėtojimą, todėl šiais argumentais nėra pareiškiamas joks teisinio pobūdžio kaltinimas dėl sprendimo ir jie turi būti atmesti.

94 Be to, dublike ir per posėdį ieškovė papildomai nurodė, kad maksimali 10 % baudos riba nuo prieš priimant sprendimą dėl baudos skyrimo praėjusių ūkinių metų pasiektos apyvartos turi būti taikoma apyvartai atitinkamoje rinkoje, o ne visai apyvartai.

95 Norint iš šio teiginio padaryti išvadą, kad ieškovė nori ginčyti sprendimą tiek, kiek juo jai skiriama bauda, viršijanti 10 % jos paskutinių ūkinių metų prieš priimant sprendimą pasiektos apyvartos metionino rinkoje, nesant būtinybės nagrinėti, ar šie argumentai yra leistini Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies požiūriu ir visų pirma, ar yra glaudi sąsaja tarp jų ir vieno iš pareiškime nurodytų ieškinio pagrindų, pakanka nurodyti, kad nei Reglamentas Nr. 17, nei Bendrijos teismų praktika, nei gairės nenumato, kad baudų dydis turi būti nustatytas tiesiogiai atsižvelgiant į atitinkamos rinkos dydį, nes šis veiksnys yra tik vienas iš daugelio kitų. Pagal Reglamentą Nr. 17, kaip jį aiškina Bendrijos teismai, bauda, kuri skiriama įmonei už pažeidimus konkurencijos srityje, turi būti proporcinga pažeidimui kaip visumai, atsižvelgiant, be kita ko, į jo sunkumą (šiuo klausimu žr. 1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 240 punktą ir analogiško 1997 m. spalio 21 d. Sprendimo Deutsche Bahn prieš Komisiją, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 127 punktą). Teisingumo Teismas sprendimo Musique diffusion françaiseir kt. prieš Komisiją, nurodyto šio sprendimo 58 punkte, 120 punkte patvirtino, kad vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į labai daug veiksnių, kurių pobūdis ir reikšmė priklauso nuo nagrinėjamo pažeidimo rūšies ir jo ypatingų aplinkybių (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo JFE Engineering prieš Komisiją, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑0000, 532 punktas).

96 Šiuo požiūriu taip pat reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką vienintelė aiški nuoroda į atitinkamos įmonės apyvartą, būtent 10 % apyvartos apskaičiuojant baudas pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, yra susijusi su bendra pasauline įmonės apyvarta (šiuo klausimu žr. 58 punkte minėto sprendimo Musique diffusion françaiseir kt. prieš Komisiją 119 punktą), o ne su jos apyvarta rinkoje, kuriai darė poveikį antikonkurencinis elgesys, už kurį buvo baudžiama. Iš nurodyto sprendimo to paties punkto išplaukia, kad tokia maksimalia suma siekiama užtikrinti, jog baudos nebūtų neproporcingos visai įmonei (95 punkte minėto sprendimo JFE Engineering prieš Komisiją 533 punktas).

97 Todėl antrą pirmojo ieškinio pagrindo dalį reikia atmesti.

98 Dėl šios priežasties turi būti atmestas visas pirmasis ieškinio pagrindas.

II – Dėl antrojo ieškinio pagrindo, grindžiamo vertinimo klaida dėl vieno tęstinio pažeidimo pobūdžio ir pažeidimo trukmės

99 Ieškovė visų pirma neigia nuo 1986 m vasario iki 1999 m. vasario mėn. dalyvausi darant vieną tęstinį pažeidimą. Ji pripažįsta dalyvavusi darant pažeidimą nuo 1986 iki 1988 m. ir po 1992 m., tačiau teigia, kad antikonkurenciniai veiksmai buvo sustabdyti nuo 1988 iki 1992 m., o nuo 1997 m. pabaigos – galutinai nutraukti. Papildomai ji pažymi, kad Komisija bet kuriuo atveju turėjo atsižvelgti į aplinkybę, jog susitarimų vykdymas vis dėlto buvo sustabdytas nuo 1988 iki 1992 m. ir po 1997 metų.

A – Dėl pažeidimo sustabdymo nuo 1988 iki 1992 metų

1. Šalių argumentai

100 Ieškovė teigia, kad „aukščiausio lygio“ susitikimai ir antikonkurencinių susitarimų vykdymas buvo sustabdyti 1988 m., iš kartelio pasitraukus Sumitomo, ir atnaujinti tik 1992 metais.

101 Pirmiausia ji mano, kad Komisija, sprendimo 212 konstatuojamojoje dalyje teigdama, jog negalima laikyti įrodytu, kad kartelis buvo sustabdytas nuo 1988 iki 1992 m., nes kartelio dalyviai nepranešė apie savo ketinimą pakeisti susitarimus arba jų atsisakyti, ir sprendimo 251 konstatuojamojoje bei paskesnėse dalyse nurodydama, kad, remiantis aplinkybe, jog kartelio dalyviai niekada vienas kitam nepranešė apie savo ketinimą nutraukti susitarimus, darytina išvada, kad nebuvo sukurtas naujas kartelis, o tik organiškai išsivystė kompleksiška kartelio struktūra, netiesiogiai pripažino, kad ji neturi jokių tiesioginių įrodymų apie kartelio egzistavimą nuo 1988 iki 1992 metų. Taip ji, nepaisydama įrodinėjimo reikalavimų ir principo in dubio pro reo, rėmėsi hipotezėmis ir pačios suponuotais įpareigojimais elgtis tam tikru būdu (1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Suiker Unieir kt. prieš Komisiją, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 354 punktas; 1978 m. vasario 14 d. Sprendimo United Brands prieš Komisiją, 27/76, Rink. p. 207, 261–266 punktai ir 1984 m. kovo 28 d. Sprendimo CRAMir Rheinzink prieš Komisiją, 29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 16 punktas). Be to, abipusis pranešimas apie ketinimą nutraukti susitarimą jokiu būdu nėra antikonkurencinio susitarimo užbaigimo prielaida (šio sprendimo 46 punkte minėto sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją 59 ir paskesni punktai). Todėl ne ieškovė turi įrodyti, kad ji nagrinėjamu laikotarpiu nedalyvavo darant pažeidimą, bet Komisija privalo pateikti jos faktinio dalyvavimo įrodymą (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktas).

102 Ieškovė taip pat iš esmės teigia, kad Komisija klaidingai įvertino įvairius dokumentus, turėjusius įrodyti kartelio egzistavimą nuo 1988 iki 1992 metų.

103 Pirma, grįsdama savo teiginius ieškovė teigia, kad Nippon Soda 2000 m. vasario 23 d. pateiktose pastabose dėl faktinių aplinkybių, kuriomis rėmėsi Komisija, tik vieną kartą paminėta, kad nuo 1988 iki 1990 m. būta susitikimų, vykusių įvairiomis formomis, o iki 1998 m. gegužės 13 d. − tik įmonių ir (arba) pardavimo vadovų lygiu. Tačiau Komisija neatsižvelgė į tai, kad Nippon Soda pareiškimai, pirma, patvirtina, jog 1988 m. buvo užbaigti „aukščiausio lygio“ susitikimai, o antra, įmonių ir (arba) pardavimo vadovų susitikimai nuo 1988 iki 1990 m. vyko tik klausimu, kaip dalyviai galėtų apsiginti nuo Monsanto konkurencijos ir kaip būtų galima keistis informacija, kad nebūtų pažeidžiama konkurencijos teisė.

104 Antra, kalbant apie 1990 m. gegužės 5 d. Nippon Soda raštą (toliau – 1990 m. gegužės 5 d. raštas), iš kurio Komisija daro išvadą, kad 1989 m. įvyko vienas susitikimas, veikiau supažindinama su priežastimis, dėl kurių 1989 m. nutrūko įmonių bendradarbiavimas, t. y. nesutarimai tarp Sumitomo ir Degussa bei Rhône-Poulenc. Be to, 1990 m. gegužės 5 d. rašte sakoma, kad 1989 m. rugpjūčio mėnesio susitikimo tikslas buvo atkalbėti Degussa nuo metionino pardavimo su nuolaida. Tačiau iš rašto matyti, kad Degussa kategoriškai atmetė bet kokius bandymus ją atkalbėti, nes ji siekė komercinio tikslo konkuruoti su įmonėmis Monsanto ir Sumitomo. Todėl šį susitikimą galima laikyti nebent Nippon Soda ir Rhône-Poulenc bandymu pakurstyti ieškovę dalyvauti darant pažeidimą ir jis bet kuriuo atveju įrodo, kad ieškovė neturėjo jokių antikonkurencinių ketinimų.

105 Be to, Komisija, remdamasi 1990 m. gegužės 5 d. pastabomis, sprendimo 103–106 konstatuojamosiose dalyse padarė klaidingą išvadą, kad buvo pateikta užklausa dėl galimybės surengti naują susitikimą, tačiau nėra žinoma, ar toks susitikimas įvyko. Nippon Soda savo rašte netgi pažymi, kad nepavyko pasiekti bendro sutarimo dėl pardavimo kainos, nes Rhône-Poulenc taip pat nebuvo suinteresuota vykdyti bendrą kainų politiką.

106 Galiausiai 1990 m. gegužės 5 d. rašte daroma išvada, jog „yra pagrindo manyti, kad Degussa nelabai domėjosi, ką iš tikrųjų galvoja Rhône-Poulenc“. Todėl kyla klausimas, kuo pagrįstas Komisijos teiginys sprendimo 106 konstatuojamojoje dalyje, kad Degussa, Rhône-Poulenc ir Nippon Soda kelis kartus buvo susitikusios aptarti kainas ir rinkos duomenis bei nuspręsti dėl bendros reakcijos į naują padėtį rinkoje. Atvirkščiai, ji primena, kad aiškiai pareiškė kitoms suinteresuotosioms įmonėms, jog nebenori toliau įgyvendinti susitarimų.

107 Trečia, ieškovė teigia, kad Komisija taip pat nepakankamai teisiškai įrodė jos dalyvavimą darant pažeidimą nuo 1990 iki 1992 metų. Iš 2000 m. gruodžio 5 d. Rhône-Poulenc papildomo pareiškimo matyti, kad 1990 m. birželio 10 d. Degussa ir Rhône-Poulenc susitikime buvo tik nutarta užmegzti santykius su Nippon Soda, siekiant aptarti kainų sumažinimo klausimą ir rengti reguliaresnius susitikimus. Todėl Komisijos teiginys, kad 1986 m. kartelis nebuvo nutrauktas, o Nippon Soda jau dalyvavo priimant tokias priemones, yra klaidingas (sprendimo 110 konstatuojamoji dalis).

108 Be to, Nippon Soda rašte, susijusiame su 1990 m. lapkričio 7 d. susitikimu Seule (toliau – raštas dėl 1990 m. lapkričio 7 d. susitikimo), nėra jokių nuorodų apie susitarimą pranešti apie kainų didinimą arba jį įgyvendinti, bet tai parodo, kad Rhône-Poulenc ir Degussa nenorėjo antrą kartą didinti kainų nedalyvaujant Monsanto. Iš šio dokumento taip pat negalima daryti išvados, kaip būtent teigia Komisija, dėl pirmojo kainų didinimo, kaip tai patvirtina ir 1990 m. gegužės 5 d. raštas. Be to, ieškovė tvirtina, kad iš esmės negalima pasitikėti šių raštų formuluotėmis, nes tai yra ne originalas, o vertimas – tikriausiai iš japonų kalbos – o tai patvirtina jo tipografija ir akivaizdžiai neteisingai nurodyti metai „1998 m. lapkričio mėn.“

109 Komisijai taip pat nepavyko įrodyti, kad 1991 m. buvo pasiektas koks nors susitarimas. Savo 1999 m. gegužės 26 d. pareiškime Rhône-Poulenc iš esmės nurodo, kad 1991 m. susitikimų „tikslas buvo paskatinti ir sustiprinti trijų konkurentų tarpusavio pasitikėjimą“. Todėl šie susitikimai buvo derybos, kuriose nepasiektas susitarimas ir nebuvo suderinti veiksmai. Be to, tokią analizę patvirtina ir 2000 m. gruodžio 5 d. Rhône-Poulenc papildomas pareiškimas.

110 Komisija teigia, kad ji teisės požiūriu pakankamai parodė, jog ieškovė nuo 1986 m. vasario iki 1999 m. vasario mėn. dalyvavo darant vieną tęstinį pažeidimą, ir pakartoja savo argumentus, išdėstytus sprendimo 96–115, 212, 255 ir 256 konstatuojamosiose dalyse.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

111 Reikia pripažinti, kad ieškovė šiame ieškinyje neginčija savo dalyvavimo dviejuose karteliuose nuo 1986 m. vasario mėn. iki 1988 m. rudens, laikotarpiu, kai kartelyje dalyvavo ir Japonijos gamintoja Sumitomo, ir nuo 1992 m. kovo iki 1997 m. spalio mėn., kai, jos nuomone, pažeidimas buvo užbaigtas, priešingai nei teigia Komisija, kuri nurodė, kad pažeidimas tęsėsi iki 1999 m. vasario mėn. Kalbėdama apie laikotarpį nuo 1988 iki 1992 m., ji mano, kad Komisija neįrodė kartelio, kurioje ji dalyvavo, egzistavimo, todėl manydama, kad ieškovė prisidėjo prie vieno tęstinio pažeidimo nuo 1986 m. kovo mėn. iki 1999 m. kovo mėn., Komisija padarė vertinimo klaidą.

112 Taigi reikia išsiaiškinti, ar Komisija teisės požiūriu pakankamai įrodė, jog ieškovė nuo 1988 m. rudens iki 1992 m. kovo mėn. prisidėjo prie veiksmų, kurie yra pažeidimas EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio prasme, ir neginčijamais pažeidimais dėl to paties tikslo iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje iki ir po šio laikotarpio sudarė „bendrojo plano“ dalį. Atsižvelgiant į tai reikia įvertinti Komisijos surinktus su šiuo laikotarpiu susijusius įrodymus ir išvadas, prie kurių ji priėjo sprendimo 95 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse.

a) Dėl ieškovės dalyvavimo susitarime ir (arba) suderintuose veiksmuose nuo 1988 iki 1992 metų

113 Pirmiausia reikia pažymėti, jog ieškovė kaltina Komisiją visų pirma tuo, kad ji sprendimo 212 ir 251 bei paskesnėse konstatuojamosiose dalyse vien iš aplinkybės, kad 1986 m. kartelio dalyviai, 1988 m. pasitraukus Sumitomo, neišreiškė ketinimo užbaigti susitarimus, padarė išvadą, jog nebuvo įrodytas kartelio nutraukimo faktas. Remdamasi tokia prielaida Komisija iš esmės ieškovei perkėlė jai pačiai tenkančią įrodinėjimo pareigą.

114 Šiuo požiūriu reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia Bendrijos teismų praktika, teisinio saugumo reikalavimas, kuriuo turi galėti pasinaudoti ūkio subjektai, reiškia, kad iškilus ginčui dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo Komisija, turinti įrodyti savo konstatuotus pažeidimus, privalo pateikti įrodymų, kuriais ji teisės požiūriu pakankamai gali patvirtinti pažeidimą pagrindžiančias faktines aplinkybes. Konstatuotos pažeidimo trukmės klausimu iš teisinio saugumo principo išplaukia, kad, stokojant įrodymų, kuriais tiesiogiai galėtų būti patvirtinama pažeidimo trukmė, Komisija turi bent jau pateikti įrodymų, kurie remiasi taip glaudžiai laiko atžvilgiu susijusiais faktais, kad protingai leidžia daryti išvadą, jog pažeidimas nenutrūkstamai buvo tęsiamas nuo vienos datos iki kitos (šio sprendimo 101 punkte minėto sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją 58 punktas ir 1994 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Dunlop Slazenger prieš Komisiją, T‑43/92, Rink. p. II‑441, 79 punktas).

115 Nekaltumo prezumpcijos principas, be kita ko, įtvirtintas EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje, yra viena iš pagrindinių teisių, kurios, remiantis Teisingumo Teismo praktika, kurią, beje, patvirtina ir Suvestinio Europos akto preambulė, Europos Sąjungos sutarties 6 straipsnio 2 dalis bei Chartijos 47 straipsnis, pripažįstamos Bendrijos teisės sistemoje. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų ir už juos skirtų sankcijų pobūdį bei sunkumo laipsnį, nekaltumo prezumpcijos principas galioja ir procedūroms dėl įmonėms galiojančių konkurencijos taisyklių pažeidimo, kurių metu gali būti skiriamos vienkartinės ar periodiškai mokamos baudos (šiuo klausimu žr. 38 punkte minėtą EŽTT sprendimą Öztürkprieš Vokietiją ir 1987 m. rugpjūčio 25 d. Sprendimą Lutzprieš Vokietiją, serija A Nr. 123-A ; 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo Hüls prieš Komisiją, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 149 ir 150 punktus ir sprendimo Montecatini prieš Komisiją, C‑235/92 P, Rink. p. I‑4539, 175 ir 176 punktus).

116 Šiuo atveju Komisija sprendimo 212 konstatuojamojoje dalyje pažymi:

„<…> Iš 95–125 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad 1989, 1990 ir 1991 m. dalyviai ir toliau dalyvaudavo susitikimuose, nuo jų viešai neatsiribodami. Suponuojant akivaizdžiai antikonkurencinį ankstesnių susitikimų pobūdį, aiškus nepasakymas, kad susitikimuose dalyvaujama neturint antikonkurencinių ketinimų, įrodo, jog neteisėti susitarimai faktiškai buvo tęsiami <…>“

117 Tačiau iš Komisijos sprendimo 96–125, 212 ir 255 konstatuojamosiose dalyse pateiktų argumentų išplaukia, kad ji jokiu būdu nesirėmė vien aplinkybe, jog 1986 m. kartelio dalyviai po 1988 m. neišreiškė ketinimo užbaigti kartelį, o detaliai išanalizavo jo dalyvių pateiktus dokumentus, iš kurių padarė išvadą, kad pastarieji niekada neketino nutraukti susitarimų ir kad kartelio veikla niekada nebuvo nutraukta.

118 Taigi bendrai vertinant Komisijos sprendimą negalima Komisijos apkaltinti tuo, kad savo nuomonę, jog buvo vienas tęstinis pažeidimas, t. y. egzistavęs ir laikotarpiu nuo 1988 iki 1992 m., ji pagrindė vien tuo, kad kadangi 1986 m. kartelio dalyviai neišreiškė savo ketinimo šį kartelį užbaigti, darytina išvada, jog nuo 1989 iki 1991 m. vykusiais susitikimais buvo siekiama antikonkurencinio tikslo ir kad jie buvo ankstesnių kartelių tąsa. Todėl negalima pritarti ieškovės argumentui, kad Komisijos prielaida, jog kartelis egzistavo ir po 1988 m. rudens, grindžiama tik hipoteze.

119 Tačiau reikia nustatyti, ar dokumentiniai įrodymai, kuriais rėmėsi Komisija, yra pakankami teisės požiūriu įrodyti, kad ieškovė nuo 1988 iki 1992 m. dalyvavo darant konkurencijos teisės pažeidimą, ir, jei taip, kad šis pažeidimas yra ankstesnio kartelio, kurio egzistavimo ieškovė neginčija, tąsa.

120 Iš bylos medžiagos išplaukia, kad nuo 1988 iki 1992 m. reikia skirti du laikotarpius: pirmasis truko nuo 1988 m. pabaigos, kai iš pradinio kartelio pasitraukė Sumitomo, iki 1990 m. vasaros pabaigos, o antrasis – nuo 1990 m. vasaros pabaigos iki 1992 m. kovo mėn. Ieškovė pripažįsta, kad pastaruoju laikotarpiu ji dalyvavo atliekant veiksmus, kurie traktuojami kaip savarankiškas pažeidimas.

Dėl laikotarpio nuo 1988 m. pabaigos iki 1990 m. vasaros pabaigos

121 Kalbant apie laikotarpį nuo 1988 m. pabaigos iki 1990 m. vasaros pabaigos, reikia priminti, kad Komisija sprendimo 98–106 konstatuojamosiose dalyse teigia, jog Sumitomo pasitraukus iš pradinio kartelio Degussa, Rhône-Poulenc ir Nippon Soda, nepaisydamos didelių sunkumų, su kuriais jos susidūrė derindamos savo veiksmus 1989 ir 1990 m., ne kartą susitiko aptarti kainų ir rinkos duomenų bei nuspręsti dėl bendros reakcijos į naują padėtį, kai į rinką atėjo Monsanto. Dėl to Komisija remiasi šiais ieškovės neginčijamais susitikimais:

Data Vieta Dalyviai 1989 m. rugpjūtis Nenurodyta Nippon Soda, Degussa, Rhône-Poulenc 1989 m. ruduo Japonija Nippon Soda, Degussa 1990 m. birželio 10 d. Frankfurtas prie Maino Degussa, Rhône-Poulenc

122 Ieškovė iš esmės tvirtina, k