GENERALINIO ADVOKATO

MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,

pateikta 2019 m. lapkričio 26 d. ( 1 )

Byla C‑344/18

ISS Facility Services NV

prieš

Sonia Govaerts,

Atalian NV, buvusi Euroclean NV

(Arbeidshof te Gent (Gento apeliacinis darbo bylų teismas, Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2001/23/EB – 3 straipsnio 1 dalis – Įmonių perdavimas – Darbuotojų teisių apsauga – Viešojo pirkimo sutartis dėl valymo paslaugų – Sutarčių dėl pirkimo dalių sudarymas su dviem naujais konkurso laimėtojais – Ankstesnio konkurso vienintelio laimėtojo, priskirto visoms pirkimo dalims, darbuotojo perėmimas – Ūkio subjekto perdavimo dviem perėmėjams pasekmės“

I. Įvadas

1. Šioje byloje arbeidshof te Gent (Gento apeliacinis darbo bylų teismas, Belgija) Teisingumo Teismui pateikė prejudicinį klausimą dėl Direktyvos 2001/23/EB ( 2 ) 3 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

2. Šis klausimas pateiktas nagrinėjant Sonia Govaerts ginčą su ISS Facility Services NV, kurioje ji dirbo, ir su Atalian NV dėl jos atleidimo iš darbo ir to pasekmių, kai viešojo pirkimo sutartis, iš pradžių sudaryta su ISS Facility Services NV, vėliau buvo sudaryta su Atalian NV.

3. Nagrinėdamas šį klausimą Teisingumo Teismas pirmą kartą turės nuspręsti dėl ūkio subjekto perdavimo dviem perėmėjams pasekmių darbuotojų teisių ir pareigų, nustatytų Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalyje, apsaugai.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

4. Direktyvos 2001/23 3 konstatuojamojoje dalyje pažymima: „Būtina garantuoti darbuotojų apsaugą pasikeitus darbdaviui, pirmiausia užtikrinant, kad būtų apsaugotos jų teisės.“

5. Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nurodyta: „a) Ši direktyva taikoma teisinio perdavimo arba susijungimo atveju perduodant įmonę, verslą arba įmonės ar verslo dalį kitam darbdaviui; b) atsižvelgiant į a punktą ir kitas šio straipsnio nuostatas, šioje direktyvoje nustatytas perdavimas yra perdavimas išlaikant ūkio subjekto tapatybę, t. y. išlaikant organizuotą išteklių grupę, kurios tikslas yra ūkinė veikla, nepriklausomai nuo to, ar ta veikla yra pagrindinė[,] ar pagalbinė[.]“

6. Minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalis suformuluota taip: „Ši direktyva nepažeidžia nacionalinės teisės aktuose pateikto darbo sutarčių arba darbo santykių apibrėžimo. Tačiau valstybės narės iš šios direktyvos taikymo srities neišskiria darbo sutarčių arba darbo santykių tik dėl: a) darbo valandų, kurios jau išdirbtos arba turi būti išdirbtos, skaičiaus; <…>“

7. Minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta: „Perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, yra perduodami [perduodamos] perėmėjui.“

8. Direktyvos 2001/23 4 straipsnyje įtvirtinta: „1. Įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimas pats savaime nėra pagrindas, kuriuo remdamasis perdavėjas arba perėmėjas gali atleisti iš darbo. Ši nuostata netrukdo atleisti iš darbo dėl ekonominių, techninių arba organizacinių priežasčių, susijusių su darbo jėgos pasikeitimais. <…> 2. Jeigu darbo sutartis arba darbo santykiai nutraukiami dėl to, kad perdavimas yra susijęs su esminiu darbo sąlygų pasikeitimu, nepalankiu darbuotojui, darbdavys yra atsakingas už darbo sutarties arba darbo santykių nutraukimą.“

B. Belgijos teisė

9. 1985 m. birželio 7 d. kolektyvine darbo sutartimi Nr. 32bis dėl darbuotojų teisių apsaugos darbdavio pasikeitimo atveju teisiškai perduodant įmonę, reglamentuojančia teises darbuotojų, iš naujo įdarbintų turto perleidimo atveju po bankroto ar susitarus su kreditoriais perleidžiant turtą, kuri pripažinta privaloma 1985 m. liepos 25 d. Karaliaus dekretu ( 3 ), iš dalies pakeista 2002 m. kovo 13 d. kolektyvine darbo sutartimi Nr. 32quinquies, kuri pripažinta privaloma 2002 m. kovo 14 d. Karaliaus dekretu ( 4 ) (toliau – kolektyvinė sutartis Nr. 32bis), Direktyva 2001/23 perkelta į Belgijos teisę.

10. Kolektyvinės sutarties Nr. 32bis 1 straipsnyje nustatyta: „Šia kolektyvine darbo sutartimi pirmiausia siekiama užtikrinti: 1) viena vertus, darbuotojų teisių apsaugą visais darbdavio pasikeitimo atvejais dėl įmonės ar įmonės dalies teisinio perdavimo; perdavimas, vykdomas pagal teisminį susitarimą, yra teisinis perdavimas, kuriam taikomas darbuotojų teisių apsaugos principas, su išimtimis, nustatytomis šios kolektyvinės darbo sutarties 8bis straipsnyje; 2) kita vertus, perimtų darbuotojų teises po bankroto perėmus turtą. Be to, šia sutartimi reglamentuojamas su perdavimu susijusių darbuotojų informavimas, kai įmonėje nėra darbuotojų atstovų.“

11. Kolektyvinės sutarties Nr. 32bis 2 straipsnyje nurodyta: „Šioje kolektyvinėje darbo sutartyje: 1) darbuotojai – tai asmenys, kurie atlieka darbą pagal darbo ar mokomosios praktikos sutartį; 2) darbdaviai – tai fiziniai arba juridiniai asmenys, kurie skiria užduotis 1 punkte nurodytiems asmenims; 3) perdavėjas – tai fizinis arba juridinis asmuo, kuris dėl perdavimo pagal 1 straipsnį netenka darbdavio statuso perduotos įmonės ar įmonės dalies darbuotojų atžvilgiu; 4) perėmėjas – tai fizinis arba juridinis asmuo, kuris dėl perdavimo pagal 1 straipsnį įgyja darbdavio statusą perduotos įmonės ar įmonės dalies darbuotojų atžvilgiu; <…>“

12. Kolektyvinės sutarties Nr. 32bis 6 straipsnyje įtvirtinta: „Šis skyrius taikomas visais darbdavio pasikeitimo atvejais dėl įmonės ar įmonės dalies teisinio perdavimo, išskyrus šios kolektyvinės darbo sutarties III skyriuje nurodytus atvejus. Atsižvelgiant į pirmos pastraipos nuostatas šioje kolektyvinėje darbo sutartyje perdavimas – tai perdavimas išlaikant ūkio subjekto tapatybę, šiuo subjektu laikant organizuotą išteklių grupę, siekiančią vykdyti ūkinę veiklą, neatsižvelgiant į tai, ar ši veikla yra pagrindinė, ar papildoma.“

13. Kolektyvinės sutarties Nr. 32bis 7 straipsnis suformuluotas taip: „Perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo, kaip jis suprantamas pagal 1 straipsnio 1 punktą, dieną, dėl šio perdavimo pereina perėmėjui.“

14. Kolektyvinės sutarties Nr. 32bis 10 straipsnyje nustatyta: „Jei darbo sutartis nutraukiama dėl to, kad perdavimas, kaip jis suprantamas pagal 1 straipsnio 1 punktą, lemia esminį darbo sąlygų pasikeitimą, nepalankų darbuotojui, darbdavys laikomas atsakingu už darbo sutarties nutraukimą.“

III. Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme

15. S. Govaerts nuo 1992 m. lapkričio 16 d. dirbo valytoja akcinėje bendrovėje Immo Services NV, o vėliau – pastarosios teises ir pareigas perėmusiose bendrovėse: iš pradžių – bendrovėje CCA NV, paskui – bendrovėje ISS Facility Services. Su ja buvo sudarytos trys atskiros darbo ne visu etatu sutartys.

16. 2004 m. rugsėjo 1 d. S. Govaerts ir ISS Facility Services sudarė naują neterminuotą darbo sutartį; nuo 1992 m. lapkričio 16 d. jos įgytas darbo stažas buvo patvirtintas. ISS Facility Services buvo atsakinga už įvairių Gento miesto pastatų, padalytų į tris zonas, valymą ir priežiūrą. Pirmoji zona apėmė muziejus ir istorinius pastatus, antroji – bibliotekas ir bendruomenės centrus, o trečioji – administracinius pastatus. 2013 m. balandžio 1 d. S. Govaerts tapo trijų projektų, susijusių su šiomis zonomis, padalinio vadove. Ji nuo 2013 m. balandžio 23 d. iki liepos 26 d. turėjo nedarbingumo pažymėjimą.

17. Gento miestas paskelbė konkursą, susijusį su minėtomis zonomis, dėl laikotarpio nuo 2013 m. rugsėjo 1 d. iki 2016 m. rugpjūčio 31 d.2013 m. birželio 13 d. pasibaigus šiai procedūrai ISS Facility Services konkurso nelaimėjo. Sutartis dėl pirmosios ir trečiosios zonų buvo pasirašyta su Atalian, o dėl antrosios zonos – su Cleaning Masters.

18. 2013 m. liepos 1 d.ISS Facility Services pranešė Atalian, jog, kadangi S. Govaerts visu etatu dirba objektuose, kurių maždaug 85 % perėmė Atalian, jai turi būti taikoma kolektyvinė sutartis Nr. 32bis. Atalian ginčija tokį požiūrį nuo 2013 m. liepos 3 d.

19. 2013 m. rugpjūčio 30 d. registruotuoju laišku ISS Facility Services pranešė S. Govaerts, kad dėl įmonės perdavimo ir jos priskyrimo projektams, susijusiems su pirmąja ir trečiąja zonomis, ji nuo 2013 m. rugsėjo 1 d. bus įdarbinta Atalian ir nuo šios dienos nebepriklausys ISS Facility Services personalui. Todėl ISS Facility Services išdavė S. Govaerts nedarbo pažymą, kurioje kaip paskutinė darbo diena buvo nurodyta 2013 m. rugpjūčio 31 d.

20. 2013 m. rugpjūčio 30 d. registruotuoju laišku ISS Facility Services pranešė Atalian, kad S. Govaerts nuo 2013 m. rugsėjo 1 d.ipso iure taps jos darbuotoja, todėl nuo 2013 m. rugsėjo 2 d. ji galės kreiptis tik į Atalian.

21. 2013 m. rugsėjo 3 d.Atalian pranešė ISS Facility Services, kad nemano, jog įvyko įmonės perdavimas, kaip tai suprantama pagal kolektyvinę sutartį Nr. 32bis, todėl jos su S. Govaerts nesieja jokie sutartiniai santykiai.

22. 2013 m. lapkričio 18 d. S. Govaerts Arbeidsrechtbank te Gent (Gento pirmosios instancijos darbo bylų teismas, Belgija) pareiškė ieškinį ir ISS Facility Services, ir Atalian, siekdama, kad iš jų būtų priteista išeitinė išmoka, metų pabaigos premija pro rata temporis ir atostoginiai už 2012 ir 2013 metus.

23. 2015 m. spalio 15 d. sprendime minėtas teismas nusprendė, kad S. Govaerts atleidimas iš darbo buvo neteisėtas, ir priteisė iš ISS Facility Services sumokėti 81561,07 EUR išeitinę išmoką, 1841,92 EUR metų pabaigos premiją ir 4343,28 EUR atostoginius su palūkanomis nuo visų šių trijų sumų. Ieškinys, pareikštas Atalian, buvo pripažintas nepriimtinu.

24. Minėtas teismas pirmiausia nusprendė, kad kolektyvinė sutartis Nr. 32bis S. Govaerts netaikytina, nes ji, kaip padalinio vadovė, buvo atsakinga už valymo darbų planavimą ir jų atlikimo kontrolę, t. y. vykdė administracines ir organizacines užduotis ir nedalyvavo vykdant Gento miesto objektų valymo veiklą, kuri buvo perdavimo dalykas. Todėl S. Govaerts automatiškai netapo Atalian darbuotoja nuo 2013 m. rugsėjo 1 d.

25. ISS Facility Services dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Arbeidshof te Gent (Gento apeliacinis darbo bylų teismas). Ji teigia, kad, taikant kolektyvinę sutartį Nr. 32bis, nuo 2013 m. rugsėjo 1 d. S. Govaerts darbo sutarties 85 % buvo perduota Atalian ir 15 % – Cleaning Masters.

26. Kitaip nei Arbeidsrechtbank te Gent (Gento pirmosios instancijos darbo bylų teismas), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas yra tos nuomonės, kad šioje byloje buvo išlaikyta ūkio subjekto tapatybė, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnį, taigi įvyko įmonės perdavimas pagal šią nuostatą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš to padarė išvadą, kad pagal kolektyvinės sutarties Nr. 32bis 7 straipsnį, kuriame pakartojamas Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalies turinys, perdavėjo teisės ir pareigos darbuotojų atžvilgiu, kylančios iš perdavimo dieną, t. y. 2013 m. rugsėjo 1 d., galiojusių darbo sutarčių, dėl šio perdavimo ipso jure perėjo Atalian ir Cleaning Masters, kaip perėmėjams.

27. Kadangi S. Govaerts užduotys buvo susijusios tik su Gento miesto objektais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ji 2013 m. rugsėjo 1 d. priklausė įmonei, kuri buvo perduota. Taigi jam kyla klausimas dėl šio įmonės perdavimo pasekmių, atsižvelgiant į Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalį, S. Govaerts darbo sutarčiai.

28. Šiomis aplinkybėmis Arbeidshof te Gent (Gento apeliacinis darbo bylų teismas) 2018 m. gegužės 14 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2018 m. gegužės 25 d., nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar [Direktyvos 2001/23] 3 straipsnio 1 dalies nuostatas reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai vienu metu skirtingiems perėmėjams perduodamos skirtingos įmonės dalys, kaip tai suprantama pagal [šios direktyvos] 1 straipsnio 1 dalį <…>, teisės ir pareigos, kylančios iš perdavimo momentu egzistuojančios darbo sutarties su darbuotoju, dirbusiu visose iš perduotų įmonės dalių, pereina kiekvienam perėmėjui, tačiau proporcingai darbo, kurį minėtasis darbuotojas dirbo atitinkamų perėmėjų perimtose įmonės dalyse, apimčiai, ar vis dėlto šias nuostatas reikia aiškinti taip, kad visos pirmiau minėtos teisės ir pareigos pereina tos įmonės dalies, kurioje minėtasis darbuotojas dirbo daugiausia, perėmėjui, o gal taip, kad, jei [minėtos] direktyvos nuostatų neįmanoma aiškinti nė vienu iš pirmiau nurodytų būdų, teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties su minėtuoju darbuotoju, nepereina nė vienam iš perėmėjų, taip pat ir tuo atveju, jei neįmanoma atskirai nustatyti darbo, kurį darbuotojas dirbo kiekvienoje iš perimtų įmonės dalių, apimties?“

29. Rašytines pastabas pateikė S. Govaerts, ISS Facility Services, Atalian ir Europos Komisija. Visos šios šalys buvo išklausytos per teismo posėdį, įvykusį 2019 m. gegužės 8 d.

IV. Analizė

A. Pirminės pastabos

30. Direktyvos 77/187/EEB ( 5 ) pirmoje ir antroje konstatuojamosiose dalyse pažymima, kad „ekonominės tendencijos nacionaliniu ir Bendrijos lygiu skatina įmonių struktūros pokyčius, teisinių perdavimų ar susijungimų būdu įmones, verslą arba įmonių ar verslo dalis perduodant kitiems darbdaviams“, ir kad šiomis aplinkybėmis „būtina garantuoti darbuotojų apsaugą pasikeitus darbdaviui, pirmiausia užtikrinant, kad būtų apsaugotos jų teisės“.

31. Šios konstatuojamosios dalys buvo pakartotos Direktyvoje 2001/23, kuria buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 77/187 ( 6 ).

32. Glaustai primintina, kad, kaip Teisingumo Teismas pabrėžė savo jurisprudencijoje, Direktyva 77/187 siekiama tik iš dalies suderinti nacionalinę darbo teisę, iš esmės darbuotojų apsaugą, savarankiškai užtikrinamą pagal įvairių valstybių narių teisę, taikant ir įmonės perdavimo atveju ( 7 ). Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad Direktyva 2001/23 siekiama užtikrinti darbuotojų teisių apsaugą įmonės vadovo pasikeitimo atveju, leidžiant jiems dirbti pas naują darbdavį tokiomis pačiomis sąlygomis, dėl kurių buvo susitarta su perdavėju ( 8 ). Taigi, Teisingumo Teismo teigimu, Direktyva 2001/23 siekiama kiek įmanoma užtikrinti darbo sutarčių arba darbo santykių tęstinumą be pakeitimų su perėmėju, kad vien dėl įmonės perdavimo atitinkamų darbuotojų padėtis netaptų nepalankesnė ( 9 ). Vis dėlto Direktyvos 2001/23 tikslas nėra išvengti įmonių restruktūrizavimo, kuriuo siekiama, kad jos taptų konkurencingesnės ir veiktų efektyviau. Iš tikrųjų ši direktyva susijusi tik su tokio restruktūrizavimo socialinėmis pasekmėmis, kurias norima sušvelninti. Nors, turint galvoje šios direktyvos tikslą, atsižvelgtina į su perdavimu susijusių darbuotojų interesus, negali būti nepaisoma perėmėjo, kuris turi galėti atlikti savo veiklos tęstinumui būtinus pritaikymus ir pakeitimus, interesų ( 10 ). Kaip Teisingumo Teismas priminė savo jurisprudencijoje, Direktyva 2001/23 ne tik siekiama perduodant įmonę apsaugoti darbuotojų interesus, bet ir norima užtikrinti teisingą šių darbuotojų ir perėmėjo interesų pusiausvyrą ( 11 ).

33. Direktyva 77/187 pirmiausia buvo iš esmės pakeista Direktyva 98/50/EB ( 12 ), siekiant atsižvelgti į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, o vėliau, neatliekant esminių pakeitimų, buvo kodifikuota Direktyva 2001/23. Direktyva 98/50, be kita ko, buvo įtraukta sąvoka „įmonės perdavimas“, kuri vartojama ir Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies b punkte. Taigi su Direktyva 77/187 susijusi Teisingumo Teismo jurisprudencija yra labai naudinga aiškinant Direktyvos 2001/23 nuostatas. Kadangi ši jurisprudencija iš esmės grindžiama kiekvienu konkrečiu atveju atliekamu vertinimu, ji naudinga ir siekiant suvokti sąvoką „įmonės perdavimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/23, ir tokio perdavimo pasekmes darbuotojui pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.

B. Dėl prejudicinio klausimo

34. Iš pagrindinės bylos faktinių ir teisinių aplinkybių aprašymo matyti, kad S. Govaerts, dirbdama ISS Facility Services, buvo atsakinga už valymo ir priežiūros paslaugas, kurias ši įmonė teikė Gento mieste. Dėl šių paslaugų, susijusių su savivaldybei priklausančiais pastatais, priskirtais trims zonoms, buvo paskelbtas naujas konkursas, kuriam įvykus sutartys dėl šių zonų buvo pasirašytos su dviem kitomis valymo paslaugas teikiančiomis įmonėmis: su bendrove Atalian (dėl dviejų zonų) ir bendrove Cleaning Masters (dėl vienos zonos).

35. Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią vienu metu atliekant kelių įmonės dalių perdavimą keliems perėmėjams, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį, su kiekviena iš perduodamos įmonės dalių susijusios teisės ir pareigos, kylančios iš perdavimo dieną galiojančios darbo sutarties, yra perduodamos kiekvienam perėmėjui proporcingai darbuotojo dirbto darbo apimčiai.

36. Siekiant atsakyti į šį klausimą iš pradžių reikia nustatyti, ar nagrinėjamu atveju taikytina Direktyva 2001/23. Iš tikrųjų Direktyva 2001/23 pagrindinėje byloje taikytina tik tuo atveju, jeigu joje kalbama apie „įmonės perdavimą“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį.

37. Visų pirma primintina, kad faktinių aplinkybių vertinimas, būtinas siekiant nustatyti, ar esama įmonės perdavimo, priklauso nacionalinio teismo jurisdikcijai, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo jurisprudencijoje pateiktas aiškinimo gaires ( 13 ).

38. Reikia konstatuoti, kad nors savo sprendime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neišreiškia abejonių dėl Direktyvos 2001/23 taikymo pagrindinėje byloje, pastabas Teisingumo Teismui pateikusios šalys, priešingai, laikosi kitokio požiūrio į tai, ar nagrinėjamu atveju kalbama apie „įmonės perdavimą“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį.

39. ISS Facility Services ir Komisija teigia, kad aptariamas ūkio subjektas buvo perduotas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalį. O S. Govaerts ir Atalian tvirtina, kad negalima kalbėti apie perdavimą pagal šią nuostatą, jei ūkio subjektas perduodamas keliems perėmėjams.

40. Todėl, pirma, išnagrinėsiu klausimą, ar nagrinėjamu atveju taikytina Direktyva 2001/23, ir, antra, nustatysiu darbuotojų teisių ir pareigų apsaugos, suteikiamos pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, apimtį.

1. Direktyvos 2001/23 taikymo klausimas

41. Pirmiausia primintina, kad pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies c punktą ši direktyva taikoma valstybės ir privačioms įmonėms, kurios vykdo ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į tai, ar jos siekia pelno, ar ne. Be to, viešojo juridinio asmens ekonominės veiklos perdavimas privačiam juridiniam asmeniui ( 14 ) arba, atvirkščiai, privačios įmonės ekonominės veiklos perdavimas viešajam sektoriui ( 15 ) patenka į minėtos direktyvos taikymo sritį. Iš tikrųjų į šią taikymo sritį nepatenka tik viešosios institucijos struktūrinis pertvarkymas arba administracinių funkcijų perdavimas iš vienos viešosios institucijos kitai ( 16 ). Todėl tai, kad, kaip pagrindinėje byloje, viena iš suinteresuotųjų šalių yra savivaldybė, t. y. Gento miestas, savaime nekliudo taikyti Direktyvos 2001/23 ( 17 ).

42. Be to, kaip matyti iš pačios Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotės, šios direktyvos taikymui yra nustatytos trys sąlygos: atliekant perdavimą turi pasikeisti darbdavys, perdavimas turi būti susijęs su įmone, verslu arba įmonės ar verslo dalimi ir būti pagrįstas teisiniu dokumentu. Šios trys sąlygos jau yra išnagrinėtos gausioje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje. Siekdamas išsamumo vis dėlto glaustai aptarsiu kiekvieną iš jų, apsiribodamas su šios bylos ypatumais susijusiais aspektais.

a) Perdavimas turi būti susijęs darbdavio pasikeitimu ir pagrįstas sutartimi

43. Dėl dviejų sąlygų, pagal kurias perdavimas turi būti susijęs su darbdavio pasikeitimu ir pagrįstas sutartimi, primintina, jog Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje nurodė, kad sąvoką „teisinis perdavimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies a punktą, reikia aiškinti „pakankamai lanksčiai, atsižvelg[iant] į [šios] direktyvos tikslą apsaugoti darbuotojus jų įmonės perdavimo atveju“ ( 18 ). Taigi Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad Direktyvos 2001/23 taikymo sritis apima „kiekvieną atvejį, kai sutartinių santykių pagrindu pasikeičia už įmonės veiklą atsakingas fizinis ar juridinis asmuo, įmonės darbuotojų atžvilgiu prisiimantis darbdavio įsipareigojimus“ ( 19 ), neatsižvelgiant į tai, ar perduodama įmonės materialinio turto nuosavybės teisė ir ar perdavėją ir perėmėją sieja tiesioginiai sutartiniai santykiai ( 20 ). Todėl Teisingumo Teismas, taip pat remdamasis Direktyva 2001/23 siekiamu tikslu, nusprendė, kad ši direktyva gali būti taikoma neatsižvelgiant į teisinio sandorio, pagal kurį viena įmonė perduodama kitai, pobūdį ir nesant tiesioginių sutartinių santykių tarp vienas kitą pakeičiančių darbdavių ( 21 ). Iš šios jurisprudencijos aiškiai matyti, kad perdavimo tvarka neturi reikšmės.

44. Be to, Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje patvirtino, kad Direktyva 2001/23 taikoma paslaugų sutartims ( 22 ), įskaitant viešojo pirkimo sutartis ( 23 ). Taigi, kai dėl viešojo pirkimo sutarties, susijusios su savivaldybei priklausančių pastatų valymu, kaip antai aptariamos nagrinėjamu atveju, paskelbiamas naujas konkursas, kuriam pasibaigus ši sutartis sudaroma su vienu ar keliais naujais konkurso laimėtojais, ši direktyva iš esmės yra taikytina.

45. Taip pat norėčiau priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, jog aplinkybė, kad pagal kolektyvinės sutarties nuostatas kita įmonė privalo perimti darbo sutartis, bet kuriuo atveju neturi reikšmės tam, kad perdavimas yra susijęs su ūkio subjektu ( 24 ). Iš šios jurisprudencijos matyti, kad Direktyvos 2001/23 taikymo sritis neapsiriboja perėmimais, atliekamais pagal atitinkamų šalių savanoriškai sudarytus susitarimus, ji apima ir perėmimus, grindžiamus kolektyvinėje sutartyje nustatyta prievole.

46. Taigi dėl aplinkybės, kad visų darbuotojų, atliekančių valymo darbus, perdavimas yra grindžiamas ne atitinkamų šalių savarankiška valia, o sektoriaus kolektyvinėje sutartyje nurodyta prievole, ši byla nėra atsietina nuo šios direktyvos taikymo srities ( 25 ).

b) Perdavimas turi būti susijęs su įmone, verslu arba įmonės ar verslo dalimi

47. Dėl sąlygos, kad perdavimas turi būti susijęs su įmone, verslu, arba įmonės ar verslo dalimi, S. Govaerts, priešingai nei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, teigia, kad negali būti įmonės perdavimo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnį, jei ūkio subjektas perduodamas keliems perėmėjams. S. Govaerts, remdamasi Sprendimo CLECE ( 26 ), susijusio su įmonės perdavimu sudarant valymo paslaugų sutartį, 36 ir 41 punktais, taip pat Sprendimu Botzen ir kt. ( 27 ), tvirtina, kad įmonės perėmimas neapima darbuotojų, priskirtų įmonės administraciniam skyriui, kuris pats nebuvo perduotas ir kuris vykdė tam tikras užduotis įmonės perduotosios dalies naudai. S. Govaerts iš to daro išvadą ( 28 ), kad, nebūdama ilgai ir konkrečiai susijusi su viena ar keliomis perduotomis paslaugomis, ji nepriklausė perduotam ūkio subjektui. Ji patikslina, kad „labai trumpai“ dirbo aptariamuose valymo objektuose, atsižvelgiant į datą, kai tapo už juos atsakinga, ir jos nedarbingumo laikotarpį, trukusį nuo 2013 m. balandžio 23 d. iki liepos 26 d.

48. Manęs šie argumentai neįtikina, jie, mano nuomone, yra grindžiami neteisingu šių sprendimų aiškinimu.

49. Pirma, primintina, kad sąvoka „darbuotojas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/23, šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies d punkte apibrėžiama taip: „asmuo, kurį, kaip darbuotoją, atitinkamoje valstybėje narėje gina nacionalinė darbo teisė“ ( 29 ). Kadangi toks asmuo kaip darbuotojas saugomas nacionalinės teisės ir perdavimo metu turi darbo sutartį, jis gali būti laikomas „darbuotoju“, taigi ir naudotis Direktyvos 2001/23 teikiama apsauga ( 30 ). Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nagrinėjamu atveju taikoma kolektyvinė sutartis yra susijusi su visais darbuotojais, vykdančiais valymo darbus objektuose, priskiriamuose kuriai nors iš trijų Gento miesto zonų ( 31 ). Kita vertus, nei iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nei iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos nematyti, kad S. Govaerts nėra kaip „darbuotoja“ saugoma pagal nacionalinę teisę, taigi nėra laikoma „darbuotoja“.

50. Antra, pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją siekiant nustatyti, ar įvyko įmonės „perdavimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalį, lemiamą reikšmę turi tai, ar atitinkamas subjektas išlaiko savo tapatybę, o tai matyti pirmiausia iš to, kad jo veikla iš tikrųjų tęsiama arba atnaujinama ( 32 ). Ši formuluotė Direktyva 98/50 buvo įtraukta į Direktyvos 77/187 tekstą ir vartojama Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies b punkte.

51. Taigi siekiant nustatyti, ar toks subjektas išlaiko savo tapatybę, reikia atsižvelgti į visas faktines aplinkybes, kurios apibūdina nagrinėjamą perdavimą, pavyzdžiui: perduodamos įmonės arba verslo rūšį, materialaus turto, kaip antai pastatų ir kilnojamojo turto, perdavimą ar neperdavimą, nematerialaus turto vertę perdavimo momentu, į tai, ar naujasis darbdavys perėmė daugumą darbuotojų, ar buvo perduoti klientai, į prieš perdavimą vykdytos ir po jo vykdomos veiklos panašumo laipsnį, taip pat į šios veiklos galimo sustabdymo trukmę. Teisingumo Teismo teigimu, visos šios aplinkybės yra tik atskiri atliktino visapusiško įvertinimo aspektai, todėl negali būti vertinamos izoliuotai ( 33 ).

52. Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad tam tikruose sektoriuose ūkio subjektas gali veikti neturėdamas reikšmingo materialaus ar nematerialaus turto, todėl tokio subjekto tapatybės išlaikymas įvykdžius sandorį, kurio dalykas jis yra, iš esmės negali priklausyti nuo tokio turto perdavimo ( 34 ). Nuo Sprendimo Süzen ( 35 ) priėmimo Teisingumo Teismas laikosi požiūrio, kad, jei tam tikruose sektoriuose, kuriuose veikla iš esmės grindžiama darbo jėga, kaip yra, be kita ko, valymo paslaugų atveju, darbuotojų grupė, kuri nuolat vykdo bendrą veiklą, gali prilygti ūkio subjektui, „toks perduotas subjektas gali išlaikyti savo tapatybę, kai naujasis darbdavys ne apsiriboja tolesniu nagrinėjamos veiklos vykdymu, bet ir perima esminę darbuotojų, kuriems jo pirmtakas buvo pavedęs būtent šią užduotį, dalį skaičiaus ir kompetencijos prasme“. Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokiu atveju „naujasis darbdavys <…> įgyja organizuotą elementų visumą, kuri jam leis toliau stabiliai vykdyti perduodančiosios įmonės veiklą arba tam tikrą šios veiklos dalį“ ( 36 ).

53. Trečia, primintina, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją „[ūkio subjektas] yra bet kokia organizuota asmenų ir kitų išteklių grupė, leidžianti vykdyti ūkinę veiklą, kuri siekia tam tikro tikslo ir yra pakankamos struktūros ir savarankiška“ ( 37 ). Taigi siekiant taikyti Direktyvą 2001/23 atitinkamas ūkio subjektas turi iki perdavimo, be kita ko, pakankamai savarankiškai veikti, nes sąvoka „savarankiškumas“ reiškia įgaliojimus, suteiktus už atitinkamą darbuotojų grupę atsakingiems asmenims, palyginti laisvai ir nepriklausomai organizuoti darbą tokioje grupėje, būtent duoti nurodymus ir paskirstyti užduotis pavaldiems tokios grupės darbuotojams, tiesiogiai į tai nesikišant kitiems darbdavio padaliniams ( 38 ).

54. Todėl, kadangi, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, S. Govaerts, kaip padalinio vadovė, buvo dalis savarankiškos perduotų darbuotojų grupės, kuriai ji turėjo skirti tam tikras užduotis, tiek objektuose, tiek pačioje įmonėje, mano nuomone, akivaizdu, kad ji, kaip teisingai pažymėjo Komisija, priklausė perduotam ūkio subjektui. Situacija būtų buvusi kitokia, jei S. Govaerts būtų ne vykdžiusi didžiąją dalį savo veiklos dalį atitinkamame ūkio subjekte, o, „[būdama paskirta] į įmonės administracinį skyrių, kuris pats [nebuvo] perduotas, [būtų vykdžiusi] tam tikras užduotis perduotosios dalies naudai“ ( 39 ). Tačiau nagrinėjamu atveju taip nėra, nes S. Govaerts perduotame ūkio subjekte buvo atsakinga už atliktinų darbų objektuose, priskirtuose trims Gento miesto zonoms, planavimą ir organizavimą, taigi ji buvo neatskiriama su įmonės perdavimu susijusių darbuotojų dalis. Vadinasi, lemiamas veiksnys, siekiant nustatyti, ar S. Govaerts priklausė ūkio subjektui, yra ne laikotarpis, kuriuo ji su šiuo ūkio subjektu buvo susijusi iki perdavimo, o tai, kad ji buvo dėl trijų perduotų zonų paskirta padalinio vadovė, taigi ir užtikrino šio ūkio subjekto darbuotojų, teikiančių valymo paslaugas, koordinavimą ir jiems vadovavo, tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dar turi tai patikrinti.

55. Galiausiai taip pat norėčiau priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog tai, kad ūkio subjektas buvo likviduotas ir jo veikla perduota kitiems dviem subjektams, savaime nekliudo taikyti Direktyvos 2001/23 ( 40 ). Be to, priešingu atveju būtų lengva apeiti šios direktyvos taikymą.

56. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad toks perdavimas, kaip aptariamas pagrindinėje byloje, patenka į materialinę Direktyvos 2001/23 taikymo sritį. Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi, atsižvelgdamas į visas pirmiau pateiktas aiškinimo gaires, nustatyti, ar išlaikyta perduoto ūkio subjekto tapatybė.

2. Vieno ūkio subjekto perdavimo dviem perėmėjams pasekmių darbuotojų teisių ir pareigų, įtvirtintų Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalyje, apsaugai klausimas

57. Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog tai, kad ūkio subjekto, kuriam priklausė S. Govaerts, veikla buvo perduota dviem kitiems ūkio subjektams, t. y. Atalian ir Cleaning Masters, nekliudo manyti, kad buvo atliktas įmonės perdavimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies a punktą.

58. Vis dėlto dar reikia išnagrinėti esminį klausimą, kokios yra perdavimo vienu metu dviem perėmėjams pasekmės atsižvelgiant į darbuotojų teisių ir pareigų, užtikrinamų pagal Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, apsaugą. Konkrečiau kalbant, reikia nustatyti, ar ISS Facility Services teisės ir pareigos, kylančios iš S. Govaerts darbo sutarties, galiojusios perdavimo metu, buvo perduotos Atalian arba Cleaning Masters, arba abiem šioms bendrovėms.

59. Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta, kad perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, yra perduodamos perėmėjui. Tačiau šioje nuostatoje nepatikslinama, kaip šiems naujiems ūkio subjektams turi būti paskirstyti perduotieji darbuotojai.

60. Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia keturis Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos aiškinimo variantus. Į bylą įstojusių šalių požiūriai į tai, kaip aiškinti šią nuostatą, skiriasi.

61. ISS Facility Services teigia, kad visos teisės ir pareigos, kylančios iš aptariamos sutarties, pereina perėmėjui, perėmusiam įmonės dalį, kurioje atitinkama darbuotoja dirbo daugiausia ir kuriai ji turi būti laikoma priskirta. Tik papildomai ISS Facility Services nurodo galimybę išskirti S. Govaerts teiktas paslaugas, priskiriant jas kiekvienai atitinkamai zonai ir laikantis požiūrio, kad ją su kiekvienu iš perėmėjų sieja darbo ne visu etatu sutartis ( 41 ). Iš tikrųjų pagrindinis sprendimas, kurį siūlo ISS Facility Services, sutampa su antruoju variantu, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo savo klausime, o papildomas jos siūlomas sprendimas atitinka prejudiciniame klausime nurodytą pirmąjį variantą ( 42 ).

62. S. Govaerts mano, jog, darant prielaidą, kad iš tikrųjų buvo atliktas įmonės perdavimas ( 43 ), visos teisės ir pareigos pereina perėmėjui, perėmusiam įmonės dalį, kurioje ji dirbo daugiausia. Vienu metu vykstant keliems įmonės perdavimams galimybė perduoti darbuotoją kelioms įmonėms pagal darbo ne visu etatu sutartis būtų ne tik nesuderinama su sąvoka „perdavimas išlaikant ūkio subjekto tapatybę“, bet ir kliudytų įgyvendinti Direktyva 2001/23 siekiamą tikslą apsaugoti darbuotojus įmonės pasikeitimo atveju.

63. Šiuo klausimu Atalian iš esmės pritaria S. Govaerts ir priduria, kad pagal Belgijos teisę savaitės darbo ne visu etatu laikas negali būti trumpesnis už trečdalį savaitės darbo visu etatu laiko. Taigi proporcingas teisių ir pareigų, kylančių iš darbo sutarties, paskirstymas keliems perėmėjams gali lemti nacionalinės teisės pažeidimą.

64. Galiausiai, kaip matyti iš Komisijos rašytinių pastabų, ji mano, kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą galima atsakyti remiantis Sprendimu Botzen ir kt. ( 44 ). Taigi, jos nuomone, pakanka pagrindinėje byloje aptariamą darbo visu etatu sutartį padalyti į dvi darbo ne visu etatu sutartis proporcingai darbo, dirbto kiekvieno perėmėjo perimtoje įmonės dalyje, apimčiai.

65. Aš laikausi nuomonės, kad, nors Komisijos atsakymą į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia patikslinti, minėtas Teisingumo Teismo sprendimas laikytinas atskaitos tašku nagrinėjant šį klausimą.

a) Perdavėjo teisių ir pareigų, kylančių iš darbo sutarties arba darbo santykių, perdavimas dėl įmonės perdavimo: Sprendime „Botzen ir kt.“ padarytos išvados

66. Kad būtų galima suprasti Sprendimo Botzen ir kt. ( 45 ) reikšmę, glaustai priminsiu toje byloje susiklosčiusias faktines aplinkybes. Ši byla buvo susijusi su bendrovės, kuriai paskelbtas bankrotas, darbuotojų perdavimu kitai bendrovei. Pastaroji buvo sukurta pirmiausia siekiant išlaikyti dalį darbo vietų. Buvo sudarytas šių dviejų bendrovių susitarimas, kuriame, buvo, be kita ko, numatytas kai kurių bankrutavusios bendrovės skyrių darbuotojų perėmimas. Tačiau bendrojo ir administracinio pobūdžio skyrių nebuvo numatyta perduoti. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nagrinėjo klausimą, ar Direktyva 77/187 taip pat apima perdavėjo teises ir pareigas, kylančias iš perdavimo dieną galiojančios sutarties su darbuotojais, kurie, nors nebuvo priskirti perduotajai įmonės daliai, vykdė tam tikrą veiklą, naudodami šiai daliai priskirtas eksploatavimo priemones, arba kurie, būdami priskirti įmonės administraciniam skyriui, kuris pats nebuvo perduotas, vykdė tam tikras užduotis perduotosios dalies naudai. Remdamasis kriterijumi, pagal kurį „darbo santykiai iš esmės apibūdinami ryšiu tarp darbuotojo ir įmonės ar verslo dalies, kuriai jis priskirtas, kad vykdytų savo užduotis“, Teisingumo Teismas nurodė, kad vertinant, ar šios teisės ir pareigos yra perduotos pagal Direktyvą 77/187, „pakanka nustatyti, kuriai įmonės ar verslo daliai aptariamas darbuotojas buvo priskirtas“ ( 46 ). Tame sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, kad vykstant aptariamam perdavimui perdavėjo teisės ir pareigos nebuvo perduotos perėmėjui.

67. Tiesa, byla, kurioje priimtas Sprendimas Botzen ir kt. ( 47 ), buvo susijusi su įmonės perdavimu tik vienam perėmėjui, todėl būtų galima manyti, kad ja negalima remtis pagal analogiją. Vis dėlto šis sprendimas, mano manymu, yra reikšmingas vertinant, ar perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš šių darbo santykių, dėl šio perdavimo buvo perduotos perėmėjui. Taigi labai svarbu žinoti, kuriai įmonės daliai – perduotai ar neperduotai – priklausė darbuotojas eidamas pareigas: jei darbuotojas eidamas pareigas priklausė įmonės ar ūkio subjekto daliai, kuri buvo perduota, perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš šio darbuotojo darbo sutarties, taip pat turėjo būti perduotos.

68. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad S. Govaerts buvo priskirta perduotam ūkio subjektui ir kad, remiantis kolektyvinės sutarties Nr. 32bis 7 straipsniu, ISS Facility Services teisės ir pareigos, kylančios iš perdavimo dieną galiojusių darbuotojų darbo sutarčių, dėl šio perdavimo ipso jure perėjo Atalian ir Cleaning Masters.

69. Taigi kyla klausimas, ar dėl to, kad pagrindinėje byloje ūkio subjektas buvo perduotas ne vienam, o dviem perėmėjams, negalima taikyti ryšio tarp darbuotojo ir perduotos įmonės dalies kriterijaus siekiant nustatyti, ar perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties, yra perduotos šiems perdavėjams.

70. Aš taip nemanau. Iš tikrųjų, kadangi ūkio subjektas, kuriam darbuotoja buvo priskirta, buvo perduotas, perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties, taip pat buvo perduotos perėmėjui. Tai, kad ūkio subjektas buvo perduotas vienam perėmėjui ar tuo pačiu metu keliems perėmėjams, mano nuomone, neturi reikšmės teisių ir pareigų perdavimui. Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jei sutartis dėl trijų Gento miesto zonų būtų pasirašyta tik su Atalian, būtų akivaizdu, kad ISS Facility Services teisės ir pareigos, kylančios iš S. Govaerts darbo sutarties, būtų perduotos Atalian.

71. Todėl, mano manymu, Komisija plėtoja mintį toliau, teigdama, kad ryšio tarp darbuotojo ir perduotos įmonės dalies kriterijų galima taikyti ir darbuotojo, priskirto skirtingoms įmonės dalims, tuo pačiu metu perduotoms dviem perėmėjams, darbo sutarties galimo padalijimo atveju. Šiuo klausimu Komisija teigia, kad pakanka pagrindinėje byloje aptariamą darbo visu etatu sutartį padalyti į dvi darbo ne visu etatu sutartis proporcingai darbo, kurį darbuotoja dirbo kiekvieno perėmėjo perimtoje įmonės dalyje, apimčiai.

b) Perdavėjo teisių ir pareigų, kylančių iš darbo sutarties arba darbo santykių, perdavimas dėl įmonės perdavimo perėmėjui: „pagrindinio perėmėjo“ kriterijaus arba perdavimo dviem perėmėjams kriterijaus taikymas proporcingai darbuotojo dirbto darbo apimčiai

72. Primintina, kad, kaip matyti iš jurisprudencijos, nurodytos šios išvados 32 punkte, Direktyva 2001/23 siekiama užtikrinti, kad su įmonės perdavimu susiję darbuotojai darbo santykių atžvilgiu būtų apsaugoti taip pat, kaip jie buvo apsaugoti esant darbo santykiams su perdavėju, tačiau perėmėjo interesai negali būti ignoruojami ( 48 ). Iš tikrųjų šia direktyva siekiama perduodant įmonę ne tik apsaugoti ar išlaikyti darbuotojų interesus, bet ir užtikrinti teisingą darbuotojų ir perėmėjų interesų pusiausvyrą ( 49 ). Kita vertus, minėta direktyva negalima veiksmingai remtis siekiant, kad įmonės perdavimo atveju būtų pagerintos darbo užmokesčio ar kitos darbo sąlygos ( 50 ).

73. Todėl, atsižvelgiant į Direktyva 2001/23 siekiamus tikslus, ISS Facility Services argumentą, pagal kurį visos teisės ir pareigos, kylančios iš aptariamos darbo sutarties, pereina perėmėjui, perėmusiam įmonės dalį, kurioje atitinkama darbuotoja dirbo daugiausia, reikia atmesti, nes tai reiškia su perdavimu susijusio darbuotojo darbo sąlygų pagerinimą ( 51 ).

74. Nagrinėjamu atveju S. Govaerts buvo padalinio, susijusio su trimis objektais, priskirtais trims zonoms, dėl kurių buvo paskelbtas konkursas, vadovė; dėl dviejų šių zonų buvo sudaryta sutartis su Atalian, o dėl vienos – su Cleaning Masters. Taigi „įmonės arba įmonės dalies, kurioje atitinkamas darbuotojas dirbo daugiausia“, kriterijaus arba „pagrindinio perėmėjo“ kriterijaus taikymas, kaip siūlo ISS Facility Services, lemtų tai, kad S. Govaerts su Atalian sudarytų darbo visu etatu sutartį, nors iki perdavimo 66 % jos darbo buvo susiję su objektais, priskirtais dviem zonoms, dėl kurių buvo sudaryta sutartis su šia bendrove. Taigi šis perėmėjas privalėtų perimti darbuotoją, kurios darbas būtų 100 % susijęs su objektais, priskirtais šiom dviem zonoms, nors jos darbas, atliekamas perdavėjui, buvo tik 66 % susijęs su tokiais objektais. Be to, kaip teisingai pažymėjo Komisija, taikyti šį kriterijų būtų dar sunkiau, jeigu įmonė būtų perduota trims ar keturiems perėmėjams.

75. Kita vertus, įvykus įmonės perdavimui darbo visu etatu sutarties padalijimas į kelias darbo ne visu etatu sutartis, taigi ir atitinkamų darbuotojų teisių ir pareigų, kylančių iš minėtos sutarties su perdavėju, padalijimas proporcingai darbuotojo dirbto darbo apimčiai, mano manymu, atitinka Direktyva 2001/23 siekiamą tikslą.

76. Tokią išvadą patvirtina Direktyvos 2001/23 2 straipsnio 2 dalies a punktas, kuriame nurodyta, kad „valstybės narės iš šios direktyvos taikymo srities neišskiria darbo sutarčių arba darbo santykių tik dėl <…> darbo valandų, kurios jau išdirbtos arba turi būti išdirbtos, skaičiaus“. Tai reiškia, kad darbo ne visu etatu santykiai patenka į materialinę šios direktyvos taikymo sritį.

77. Tokiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į tokios išvados poveikį turint omenyje Direktyva 2001/23 siekiamą darbuotojų apsaugos tikslą. Taigi primintina, kad šia direktyva negalima remtis siekiant pagerinti darbuotojo, susijusio su įmonės perdavimu, darbo sąlygas, tačiau ji negali būti ir pagrindas šioms sąlygoms pabloginti.

78. Reikia priminti, jog iš Direktyvos 2001/23 4 straipsnio 2 dalies matyti, kad „jeigu darbo sutartis arba darbo santykiai nutraukiami dėl to, kad perdavimas yra susijęs su esminiu darbo sąlygų pasikeitimu, nepalankiu darbuotojui, darbdavys yra atsakingas už darbo sutarties arba darbo santykių nutraukimą“ ( 52 ).

79. Taigi, jei atitinkamos darbo sutarties neįmanoma padalyti dviem perėmėjams arba jei toks padalijimas trukdo apsaugoti minėtoje direktyvoje įtvirtintas darbuotojų teises, arba jei, įvykus įmonės perdavimui, darbuotojas nesutinka, kad jo darbo sutartis būtų padalyta, atitinkama darbo sutartis ar darbo santykiai gali būti nutraukti ir turi būti laikoma, kad šis nutraukimas įvyko dėl peremėjo ar peremėjų veiksmų pagal Direktyvos 2001/23 4 straipsnio 2 dalį ( 53 ). Iš tikrųjų, mano manymu, galimybė darbuotojui atsisakyti taip padalyti savo darbo sutartį ir remtis minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalimi pateisinama tuo, kad toks padalijimas savaime gali lemti darbuotojui didelius nepatogumus, susijusius pirmiausia su jam paskirtų užduočių vykdymu ( 54 ).

V. Išvada

80. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Arbeidshof te Gent (Gento apeliacinis darbo bylų teismas, Belgija) pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip: 1) 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją nedraudžiamas nacionalinės teisės aktas, pagal kurį kelių įmonės dalių perdavimo, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį, vienu metu keliems perėmėjams atveju teisės ir pareigos, kylančios iš perdavimo metu galiojančios darbo sutarties dėl kiekvienos perduotos įmonės dalies, pereina kiekvienam perėmėjui proporcingai darbuotojo dirbto darbo apimčiai. 2) Tačiau, jei atitinkamos darbo sutarties neįmanoma padalyti dviem perėmėjams arba jei toks padalijimas trukdo apsaugoti Direktyvoje 2001/23 įtvirtintas darbuotojų teises (prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti), arba jei, įvykus įmonės perdavimui, darbuotojas nesutinka, kad jo darbo sutartis būtų padalyta, atitinkama darbo sutartis ar darbo santykiai gali būti nutraukti ir turi būti laikoma, kad šis nutraukimas įvyko dėl peremėjo ar peremėjų veiksmų pagal šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalį.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 82, 2001, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 98).

( 3 ) Moniteur belge, 1985 m. rugpjūčio 9 d., p. 11527.

( 4 ) Moniteur belge, 2002 m. kovo 29 d., p. 13328.

( 5 ) 1977 m. vasario 14 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 61, 1977, p. 26).

( 6 ) Žr. Direktyvos 2001/23 2 ir 3 konstatuojamąsias dalis.

( 7 ) Žr., be kita ko, 1985 m. liepos 11 d. Sprendimą Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, EU:C:1985:331, 26 punktas). Dėl Direktyvos 2001/23 žr. 2014 m. kovo 6 d. Sprendimą Amatori ir kt. (C‑458/12, EU:C:2014:124, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Sąjungos teisės aktų leidėjas laikėsi nuomonės, kad skirtingas darbuotojų apsaugos lygis įmonių restruktūrizavimo atvejais valstybėse narėse gali turėti tiesioginės įtakos vidaus rinkos veikimui ir kad šiuos skirtumus reikia sumažinti. Žr. Direktyvos 77/187 antrą ir trečią konstatuojamąsias dalis. Šiuo klausimu taip pat žr. Direktyvos 2001/23 4 konstatuojamąją dalį.

( 8 ) 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimas Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 9 ) Žr., be kita ko, 1985 m. liepos 11 d. Sprendimą Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, EU:C:1985:331, 26 punktas), 1986 m. kovo 18 d. Sprendimą Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, 11 punktas), 1998 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Europièces (C‑399/96, EU:C:1998:532, 37 punktas), 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Güney‑Görres ir Demir (C‑232/04 ir C‑233/04, EU:C:2005:778, 31 punktas), 2010 m. liepos 29 d. Sprendimą UGT‑FSP (C‑151/09, EU:C:2010:452, 40 punktas) ir 2019 m. gegužės 16 d. Sprendimą Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, 52 punktas).

( 10 ) Žr. 2006 m. kovo 9 d. Sprendimą Werhof (C‑499/04, EU:C:2006:168, 31 punktas).

( 11 ) Žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Alemo‑Herron ir kt. (C‑426/11, EU:C:2013:521, 25 punktas).

( 12 ) 1998 m. birželio 29 d. Tarybos direktyva, kuria iš dalies pakeista Direktyva 77/187 (OL L 201, 1998, p. 88). Dėl šio pakeitimo Direktyvos 98/50 4 konstatuojamojoje dalyje, kurios turinys pakartotas Direktyvos 2001/23 8 konstatuojamojoje dalyje, patikslinama, kad, siekiant užtikrinti teisinę apsaugą ir skaidrumą, „teisinę perdavimo sąvoką reikia paaiškinti atsižvelgiant į Teisingumo Teismo jurisprudenciją“ ir kad toks paaiškinimas nekeičia Teisingumo Teismo išaiškintos Direktyvos 77/187 taikymo srities.

( 13 ) Šiuo klausimu žr. 1986 m. kovo 18 d. Sprendimą Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, 14 punktas).

( 14 ) Žr., be kita ko, 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Alemo-Herron ir kt. (C-426/11, EU:C:2013:521, 9 ir 26 punktai).

( 15 ) Žr., be kita ko, 2011 m. sausio 20 d. Sprendimą CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, 26 punktas).

( 16 ) Žr. 1996 m. spalio 15 d. Sprendimą Henke (C‑298/94, EU:C:1996:382, 14 punktas), 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Mayeur (C‑175/99, EU:C:2000:505, 33 punktas) ir 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Delahaye (C‑425/02, EU:C:2004:706, 30 punktas).

( 17 ) Šiuo klausimu žr. 2011 m. sausio 20 d. Sprendimą CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, 27 punktas).

( 18 ) Žr. 1992 m. gegužės 19 d. Sprendimą Redmond Stichting (C‑29/91, EU:C:1992:220, 11 punktas), 1996 m. kovo 7 d. Sprendimą Merckx ir Neuhuys (C‑171/94 ir C‑172/94, EU:C:1996:87, 28 punktas), 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Jouini ir kt. (C‑458/05, EU:C:2007:512, 24 punktas) ir 2011 m. sausio 20 d. Sprendimą CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, 29 punktas).

( 19 ) Žr., be kita ko, 1987 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Ny Mølle Kro (287/86, EU:C:1987:573, 12 punktas), 1988 m. birželio 15 d. Sprendimą Bork International ir kt. (101/87, EU:C:1988:308, 13 punktas), 1992 m. gegužės 19 d. Sprendimą Redmond Stichting (C‑29/91, EU:C:1992:220, 11 punktas), 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Abler ir kt. (C‑340/01, EU:C:2003:629, 41 punktas), 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Güney‑Görres ir Demir (C‑232/04 ir C‑233/04, EU:C:2005:778, 37 punktas), 2011 m. sausio 20 d. Sprendimą CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, 30 punktas) ir 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimą Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, 28 punktas).

( 20 ) Žr., be kita ko, 1996 m. kovo 7 d. Sprendimą Merckx ir Neuhuys (C‑171/94 ir C‑172/94, EU:C:1996:87, 28 ir 30 punktai).

( 21 ) Žr., be kita ko, 1988 m. vasario 10 d. Sprendimą Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (324/86, EU:C:1988:72, 11 punktas), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyva 77/187 taikoma nesant sutarties tarp dviejų vienas kitą pakeičiančių darbdavių įmonės vadovų: „ši direktyva taikoma tuo atveju, jei pasibaigus neperduodamos nuomos‑valdymo sutarčiai įmonės savininkas išnuomoja įmonę naujam nuomininkui‑valdytojui, kuris be pertraukos toliau vykdo jos veiklą dirbant tiems patiems darbuotojams, kurie buvo atleisti pasibaigus pirmajai nuomos‑valdymo sutarčiai“.

( 22 ) Žr., be kita ko, 1992 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Watson Rask ir Christensen (C‑209/91, EU:C:1992:436, 17 punktas), 1994 m. balandžio 14 d. Sprendimą Schmidt (C‑392/92, EU:C:1994:134, 12–14 punktai) ir 1997 m. kovo 11 d. Sprendimą Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, 11 punktas). Šiuose sprendimuose Teisingumo Teismas nustatė, kad į Direktyvos 77/187 taikymo sritį gali patekti atvejis, kai viena įmonė kitai įmonei pagal sutartį perduoda atsakomybę už darbuotojams skirtos valgyklos aptarnavimą, anksčiau vykdytą tiesiogiai, už atlygį ir įvairias lengvatas, kurių suteikimo tvarka nurodyta jų sudarytame susitarime, ir atsakomybę už valymo darbus, kurie anksčiau buvo atliekami tiesiogiai, taip pat atvejis, kai užsakovas, kuris savo patalpų valymo darbus patikėjo vienai įmonei, su ja sudarytą sutartį nutraukė ir panašiems darbams atlikti sudarė sutartį su kita įmone. Dėl perduodamų paslaugų sutarčių taip pat žr. 1998 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Hernández Vidal ir kt. (C‑127/96, C‑229/96 ir C‑74/97, EU:C:1998:594, 35 punktas) ir 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Abler ir kt. (C‑340/01, EU:C:2003:629, 43 punktas).

( 23 ) Dėl viešosios paslaugos, susijusios su namuose teikiama pagalba komunos asmenims, kurių padėtis nepalanki, žr.1998 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Hidalgo ir kt. (C‑173/96 ir C‑247/96, EU:C:1998:595, 34 punktas). Dėl viešojo transporto paslaugų, reguliariai teikiamų autobusu, sutarties žr. 2001 m. sausio 25 d. Sprendimą Liikenne (C‑172/99, EU:C:2001:59, 44 punktas). Dėl paslaugų teikėjo pasikeitimo kalbant apie viešojo paslaugų pirkimo sutartį, susijusią su keleivių ir jų bagažo tikrinimu oro uoste, žr. 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Güney‑Görres ir Demir (C‑232/04 ir C‑233/04, EU:C:2005:778, 37 punktas). Galiausiai dėl vieno koncesininko veiklos nutraukimo prieš pasibaigiant einamiesiems mokslo metams ir kito koncesininko išrinkimo mokslo metų pradžioje dėl paslaugų sutarties, susijusios su komunos muzikos mokyklos valdymu, žr. 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimą Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, 46 punktas).

( 24 ) Dėl privalomo darbuotojų perėmimo pagal kolektyvinę sutartį žr. 2018 m. liepos 11 d. Sprendimą Somoza Hermo ir Ilunión Seguridad (C‑60/17, EU:C:2018:559, 38 punktas). Dėl valymo paslaugų įmonės subrangovės privalomo dalies darbuotojų perėmimo pagal kolektyvinę sutartį žr. 2002 m. sausio 24 d. Sprendimą Temco (C‑51/00, EU:C:2002:48, 27 punktas).

( 25 ) Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, nagrinėjamu atveju įmonės perdavimas pagal kolektyvinę sutartį lėmė automatišką asmens, laikomo dirbančių darbuotojų darbdaviu, pasikeitimą. Šis teismas pažymi, kad visi darbuotojai, vykdę valymo darbus objektuose, priskirtuose trims Gento miesto zonoms, remiantis Paritetiniame valymo ir dezinfekavimo paslaugas teikiančių įmonių komitete sudarytos kolektyvinės darbo sutarties dėl darbuotojų perėmimo perdavus priežiūros sutartį, pripažintos privaloma 2006 m. liepos 19 d. Karaliaus dekretu, 3 straipsniu, ipso jure tapo dviejų konkurso laimėtojų darbuotojais. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Kolektyvinės sutarties Nr. 32bis 7 straipsnį ISS Facility Services teisės ir pareigos, kylančios iš perdavimo dieną – 2013 m. rugsėjo 1 d. – galiojusių darbo sutarčių, dėl šio perdavimo perėjo Atalian ir Cleaning Masters.

( 26 ) 2011 m. sausio 20 d. sprendimas (C‑463/09, EU:C:2011:24).

( 27 ) 1985 m. vasario 7 d. sprendimas (186/83, EU:C:1985:58).

( 28 ) 1998 m. gruodžio 10 d. sprendimas (C‑127/96, C‑229/96 ir C‑74/97, EU:C:1998:594).

( 29 ) Dėl Direktyvos 77/187 taikymo darbuotojams srities Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad tik darbuotojai, kaip jie suprantami pagal nacionalinę teisę, gali remtis pagal šią direktyvą teikiama apsauga. Žr., be kita ko, 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Collino ir Chiappero (C‑343/98, EU:C:2000:441, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Ši nuoroda į nacionalinę teisę buvo kodifikuota iš pradžių Direktyva 98/50, vėliau – Direktyva 2001/23.

( 30 ) Žr., be kita ko, 2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 31 ) Žr. 25 išnašą.

( 32 ) Žr., be kita ko, 1986 m. kovo 18 d. Sprendimą Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, 11 punktas), 1997 m. kovo 11 d. Sprendimą Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, 10 punktas) ir 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Abler ir kt. (C‑340/01, EU:C:2003:629, 29 punktas). Taip pat žr. 2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, 60 punktas) ir 2014 m. kovo 6 d. Sprendimą Amatori ir kt. (C‑458/12, EU:C:2014:124, 30 punktas).

( 33 ) Žr., be kita ko, 1986 m. kovo 18 d. Sprendimą Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, 13 punktas), 1997 m. kovo 11 d. Sprendimą Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, 14 punktas), 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Abler ir kt. (C‑340/01, EU:C:2003:629, 33 punktas) ir 2011 m. sausio 20 d. Sprendimą CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, 34 punktas).

( 34 ) Žr. 1997 m. kovo 11 d. Sprendimą Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, 18 punktas), 1998 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Hernández Vidal ir kt. (C‑127/96, C-229/96 ir C‑74/97, EU:C:1998:594, 31 punktas), 2010 m. liepos 29 d. Sprendimą UGT‑FSP (C‑151/09, EU:C:2010:452, 28 punktas) ir 2011 m. sausio 20 d. Sprendimą CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, 35 punktas).

( 35 ) 1997 m. kovo 11 d. sprendimas (C‑13/95, EU:C:1997:141, 18 punktas). Dėl esminės darbuotojų dalies perėmimo kriterijaus buvo diskutuota doktrinoje. Kai kurių autorių manymu, darbo santykių perdavimas yra teisinė perdavimo pasekmė ir nėra kartu materialinė sąlyga. Žr., be kita ko, Davies, P., „Taken to the cleaners? Contracting Out of Services Yet Again“, Industrial Law Journal, Nr. 26, 1997, p. 193, Laulom; S., „Les dialogues entre juge communautaire et juges nationaux en matière de transfert d’entreprise“, Droit social, Nr. 9–10, 1999, p. 821 ir Viala, Y., „Le maintien des contrats de travail en cas de transfert d’entreprise en droit allemand“, Droit social, Nr. 2, 2005, p. 203. Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato G. Cosmas išvadą, pateiktą sujungtose bylose Hernández Vidal ir kt. (C‑127/96, C‑229/96 ir C‑74/97, EU:C:1998:426, 78–85 punktai, pirmiausia 80 punktas), generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadą, pateiktą sujungtose bylose Güney‑Görres ir Demir (C‑232/04 ir C‑233/04, EU:C:2005:395, 52 punktas) ir generalinės advokatės V. Trstenjak išvadą, pateiktą byloje CLECE (C‑463/09, EU:C:2010:636, 62–66 punktai).

( 36 ) Žr. 1997 m. kovo 11 d. Sprendimą Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, 21 punktas), 1998 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Hernández Vidal ir kt. (C‑127/96, C‑229/96 ir C‑74/97, EU:C:1998:594, 32 punktas), 2010 m. liepos 29 d. Sprendimą UGT‑FSP (C‑151/09, EU:C:2010:452, 29 punktas) ir 2011 m. sausio 20 d. Sprendimą CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, 36 punktas). Taip pat žr. 2002 m. sausio 24 d. Sprendimą Temco (C‑51/00, EU:C:2002:48, 26 punktas).

( 37 ) 2014 m. kovo 6 d. Sprendimas Amatori ir kt. (C‑458/12, EU:C:2014:124, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 38 ) 2014 m. kovo 6 d. Sprendimas Amatori ir kt. (C‑458/12, EU:C:2014:124, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 39 ) Šiuo klausimu žr. 1985 m. vasario 7 d. Sprendimą Botzen ir kt. (186/83, EU:C:1985:58, 16 punktas).

( 40 ) Žr. 2017 m. liepos 20 d. Sprendimą Piscarreta Ricardo (C‑416/16, EU:C:2017:574, 44 punktas).

( 41 ) ISS Facility Services teigimu, viena darbo ne visu etatu (atitinkančiu 66 %) sutartis galėtų būti sudaryta su Atalian, o kita darbo ne visu etatu (atitinkančiu 34 %) sutartis – su Cleaning Masters. Toks paskirstymas atitiktų ekonominę zonų, dėl kurių Gento miestas su perėmėjais sudarė sutartis ir už kurias pirmiau buvo atsakinga ISS Facility Services, vertę.

( 42 ) Pagal trečiąjį variantą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą tam atvejui, jei du pirmieji variantai būtų atmesti, Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties, negali pereiti nė vienam iš perėmėjų, o pagal ketvirtąjį variantą ši nuostata aiškintina taip, kad šios teisės ir pareigos negali pereiti, jei neįmanoma atskirai nustatyti darbo, kurį darbuotoja dirbo kiekvienoje iš perimtų įmonės dalių, apimties. Šiuo klausimu žr. šios išvados 28 punktą.

( 43 ) Per teismo posėdį S. Govaerts nurodė, jog iš pradžių ji laikėsi nuomonės, kad nors buvo perduoti valymo paslaugas teikę darbuotojai, dirbę atitinkamoms zonoms priskirtuose objektuose, aplinkybė, kad ji vykdė administracines ir organizacines užduotis ir nedalyvavo vykdant Gento miesto objektų valymo veiklą, kuri buvo perdavimo dalykas, lėmė tai, kad ji nebuvo priskirta perduotam ūkio subjektui. Tačiau ji pridūrė, kad po šio darbuotojų perdavimo ji pagal Belgijos teisę turėjo nurodyti, kad jos sutartis nutraukta, taigi nebegalėjo būti ISS Facility Services darbuotoja.

( 44 ) 1985 m. vasario 7 d. Sprendimas Botzen ir kt. (186/83, EU:C:1985:58).

( 45 ) 1985 m. vasario 7 d. sprendimas (186/83, EU:C:1985:58).

( 46 ) 1985 m. vasario 7 d. Sprendimas Botzen ir kt. (186/83, EU:C:1985:58, 14 ir 15 punktai).

( 47 ) 1985 m. vasario 7 d. sprendimas (186/83, EU:C:1985:58).

( 48 ) Šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo 9 d. Sprendimą Werhof (C‑499/04, EU:C:2006:168, 31 punktas).

( 49 ) Žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Alemo‑Herron ir kt. (C‑426/11, EU:C:2013:521, 25 punktas).

( 50 ) 2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, 77 punktas).

( 51 ) Šiuo klausimu žr. šios išvados išnašoje Nr. 52 nurodytą jurisprudenciją.

( 52 ) Teisingumo Teismas, be kita ko, yra nusprendęs, kad „darbuotojo darbo užmokesčio dydžio pasikeitimas yra vienas iš esminių darbo sąlygų pasikeitimų, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą <…>. Jei darbo sutartis ar darbo santykiai nutraukiami dėl to, kad perdavimas lemia tokį pasikeitimą, darbdavys laikomas atsakingu už darbo sutarties ar darbo santykių nutraukimą.“1996 m. kovo 7 d. Sprendimas Merckx ir Neuhuys (C‑171/94 ir C‑172/94, EU:C:1996:87, 38 punktas). Taip pat žr. 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Delahaye (C‑425/02, EU:C:2004:706, 33 punktas) ir 2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, 81 ir 82 punktai).

( 53 ) Primintina, kad pagal šios direktyvos 8 straipsnį ji „nedaro poveikio valstybių narių teisei taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus arba skatinti ar leisti sudarinėti darbuotojams palankesnes kolektyvines sutartis arba susitarimus tarp socialinių partnerių“.

( 54 ) Be kita ko, dėl atstumo tarp dviejų perėmėjų buveinių ar darbuotojo metinių atostogų suderinimo.