GENERALINIO ADVOKATO

NIILO JÄÄSKINEN IŠVADA,

pateikta 2014 m. gegužės 8 d. ( 1 )

Sujungtos bylos C‑404/12 P ir C‑405/12 P

Europos Sąjungos Taryba

ir

Europos Komisija

prieš

Stichting Natuur en Milieu ir Pesticide Action Network Europe

„Apeliacinis skundas — Aplinka — Orhuso konvencija — Reglamento (EB) Nr. 1367/2006 10 straipsnis — Prašymas peržiūrėti vidaus tvarka — Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalies antra pastraipa — Teisėkūros funkcijų vykdymo sąvoka pagal Orhuso konvenciją — Aktas, priimtas pagal vadinamąją „reguliavimo“ procedūrą, kaip ji suprantama pagal Sprendimą 1999/468/EB — Reglamentas (EB) Nr. 149/2008, kuriuo nustatomas didžiausias pesticidų likučių kiekis“

I – Įvadas

1. Europos Sąjungos Tarybos (C‑404/12 P) ir Europos Komisijos (C‑405/12 P) apeliaciniai skundai susiję su teisėkūros funkcijų vykdymo sąvokos, kaip ji suprantama pagal Konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkos klausimais ( 2 ) (toliau – Orhuso konvencija) 9 straipsnio 3 dalį, siejamą su jos 2 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, išaiškinimo. Iš šių nuostatų darytina išvada, kad visuomenės nariai gali pradėti administracines arba teismines procedūras, kad užginčytų veiksmus ar neveikimą, prieštaraujančius nacionalinės aplinkos teisės nuostatoms, tačiau jose patikslinama, kad valdžios institucijų aktai, priimti joms vykdant teisėkūros funkcijas, nepatenka į minėtos konvencijos 9 straipsnio 3 dalies taikymo sritį ( 3 ). Šios nuostatos Sąjungos teisėje įgyvendintos Reglamento (EB) Nr. 1367/2006 ( 4 ) (toliau – Orhuso reglamentas) 10 straipsnio 1 dalimi.

2. Reglamentu (EB) Nr. 396/2005 nustatyti didžiausi pesticidų likučių kiekiai augalinės ir gyvūninės kilmės maiste ir pašaruose ar ant jų ( 5 ). Jis iš dalies pakeistas 2008 m. sausio 29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 149/2008 ( 6 ), siekiant papildyti jį II, III ir IV priedais, kuriais Reglamento Nr. 396/2005 I priede išvardytiems produktams nustatomas didžiausias likučių kiekis. Reglamentas Nr. 149/2008 buvo priimtas pagal „reguliavimo“ procedūrą, kaip ji suprantama Sprendime 1999/468/EB dėl komiteto procedūros ( 7 ).

3. 2008 m. balandžio 7 ir 10 d. laiškais pagal Nyderlandų teisę įsteigti fondai Stichting Natuur en Milieu ir Pesticide Action Network Europe (toliau – aplinkos apsaugos organizacijos) paprašė Komisijos vidaus tvarka peržiūrėti Reglamentą Nr. 149/2008 remiantis Orhuso konvencijos 10 straipsniu. Dviem 2008 m. liepos 1 d. sprendimais (toliau – sprendimai dėl nepriimtinumo) Komisija atmetė šiuos prašymus kaip nepriimtinus remdamasi tuo, kad pagal Orhuso reglamentą Reglamentas Nr. 149/2008 nėra individualiai taikomas aktas, todėl jis negali būti minėtame reglamente numatytos peržiūros vidaus tvarka procedūros objektas.

4. Aplinkos apsaugos organizacijoms pareiškus ieškinį, Bendrasis Teismas Sprendimu Stichting Natuur en Milieu ir Pesticide Action Network Europe / Komisija (T‑338/08, EU:T:2012:300, toliau – skundžiamas sprendimas) panaikino sprendimus dėl nepriimtinumo. Jis visų pirma manė, kad Reglamento Nr. 149/2008 priėmimas patenka į Komisijos įgyvendinimo įgaliojimų sritį, todėl dėl jo gali būti pateiktas toks Orhuso reglamento 10 straipsnyje numatytas prašymas dėl peržiūros.

5. Šiais apeliaciniais skundais Taryba ir Komisija prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą.

6. Dėl pagrindo, kuriuo rėmėsi Taryba, ir pirmojo Komisijos nurodyto pagrindo panašumo į tų pačių institucijų ir Europos Parlamento pagrindus, pateiktus byloje Taryba ir kt. / Vereniging Milieudefensie et Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P–C‑403/12 P), kurioje šiandien taip pat teikiu savo išvadą, šios bylos glaudžiai susijusios su galimybe tiesiogiai remtis Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalimi nagrinėjant ieškinius dėl panaikinimo Orhuso reglamento 10 straipsnyje numatytos teisėtumo kontrolės tikslais; toks ginčas kilo antrojoje bylų grupėje.

7. Tačiau šioje byloje kyla pirminis Orhuso konvencijos taikytinumo šioje byloje nagrinėjamam atvejui klausimas, susijęs su Komisijos apeliacinio skundo byloje C‑405/12 P antruoju pagrindu. Todėl šioje išvadoje daugiausia dėmesio skiriama klausimui, ar, priimdama Reglamentą Nr. 149/2008, Komisija veikė vykdydama teisėkūros funkcijas pagal Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, nes tai leistų neįtraukti šio reglamento į minėtos konvencijos 9 straipsnio 3 dalies ir Orhuso reglamento 10 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.

II – Bylos aplinkybės, procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

8. Siekiant apibūdinti bylos teisinį pagrindą ir faktines aplinkybes, procesą Bendrajame Teisme ir skundžiamą sprendimą, pakanka remtis skundžiamame sprendime išdėstyta informacija.

III – Šalių argumentai ir procesas Teisingumo Teisme

9. 2012 m. rugsėjo 3 d. pateiktu apeliaciniu skundu (byla C‑404/12 P) Taryba prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą, atmesti visą ieškovių ieškinį pirmojoje instancijoje ir iš jų priteisti solidariai mokėtinas bylinėjimosi išlaidas.

10. 2012 m. rugpjūčio 27 d. pateiktu apeliaciniu skundu (byla C‑405/12 P) Komisija prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą, išnagrinėti bylą iš esmės ir atmesti ieškinį dėl sprendimų dėl nepriimtinumo panaikinimo, taip pat priteisti iš ieškovių pirmojoje instancijoje bylinėjimosi išlaidas, kurias Komisija patyrė pirmojoje instancijoje ir nagrinėjant šį apeliacinį skundą.

11. 2012 m. lapkričio 21 d. pirmininko nutartimi bylos C‑404/12 P ir C‑405/12 P buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas.

12. 2013 m. vasario 25 d. aplinkos apsaugos organizacijos pateikė atsiliepimą į apeliacinius skundus. 2013 m. kovo 1 d. gavusios prašymą pašalinti trūkumus, minėtos šalys pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą, laikomą sąlyginiu, ir pateikė jame nuorodą į Procedūros reglamento 176 straipsnio 2 dalį.

13. Taryba, Parlamentas, Komisija, aplinkos organizacijos ir Čekijos vyriausybė ( 8 ) buvo išklausytos 2013 m. gruodžio 10 d. vykusiame posėdyje.

IV – Analizė

A – Dėl pagrindų vertinimo

14. Kadangi klausimas, ar Reglamento Nr. 149/2008 priėmimas patenka į Orhuso konvencijos taikymo sritį, yra lemiamas nagrinėjant šią bylą iš esmės, šiuos apeliacinius skundus reikia pradėti nagrinėti nuo apeliacinio skundo antrojo pagrindo byloje C‑405/12 P. Iš esmės diskusija, kilusi dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo byloje C‑405/12 P ir dėl apeliacinio skundo byloje C‑404/12 P, susijusi su Orhuso reglamento teisėtumo kontrole Orhuso konvencijos atžvilgiu, neturėtų loginio pagrindo paaiškėjus, kad aktas, kurį prašoma peržiūrėti, negali būti šitaip tikrinamas.

B – Dėl pagrindo, susijusio su Komisijos funkcijomis priimant Reglamentą Nr. 149/2008 (antrasis apeliacinio skundo pagrindas byloje C‑405/12 P)

15. Antruoju pagrindu Komisija kaltina Bendrąjį Teismą padarius teisės klaidą, nes jis skundžiamo sprendimo 65–67 punktuose nusprendė, kad Komisijos reglamento Nr. 149/2008 priėmimas priklauso jos vykdomosios kompetencijos įgyvendinimui. Iš esmės, Komisijos teigimu, Bendrasis Teismas pateikė išaiškinimą, grindžiamą grynai instituciniu požiūriu į teisėkūros funkcijų vykdymo sąvoką pagal Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą.

16. Grįsdama šiuos kaltinimus Komisija tvirtina, kad teisėkūros funkcijų vykdymo sąvokos aiškinimas pagal minėtą konvenciją negali priklausyti nuo Sąjungos sutartims būdingų sąvokų. Atvirkščiai, jį reikia grįsti teleologiniu metodu, atsižvelgiant į tai, kad pagal Orhuso konvenciją teisėkūros procedūra priimti aktai neįtraukti į jos taikymo sritį, nes visuomenės informavimas šiuo atžvilgiu užtikrinamas pačia teisėkūros procedūra ( 9 ). Komisijos teigimu, kadangi Teisingumo Teismas Sprendime Flachglas Torgau jau nusprendė, kad turi būti pateikiamas funkcinis sąvokos „įstaigų ar institucijų, vykdančių teisėkūros funkcijas“ ( 10 ) aiškinimas, šis funkcinis metodas taip pat yra tinkamiausias aiškinant teisėkūros funkcijų vykdymo sąvoką pagal Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą. Ji priduria, kad Teisingumo Teismas, be kita ko, pateikė nuorodą į šią nuostatą aiškindamas Direktyvos 2003/4/EB (toliau – Direktyva dėl galimybės susipažinti su informacija) ( 11 ) 2 straipsnio 2 dalį.

1. Dėl teisės aktų sąvokos pagal Orhuso konvenciją

a) Bendrosios pastabos

17. Pirma, pagal nusistovėjusią teismo praktiką tarptautinė sutartis turi būti aiškinama pagal jos tekstą ir atsižvelgiant į jos tikslus. 1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės ir 1986 m. kovo 21 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių tarp tarptautinių organizacijų ir valstybių arba tarp tarptautinių organizacijų 31 straipsnyje, kuriuo šiuo klausimu išreiškiama bendroji paprotinė tarptautinė teisė, patikslinama, kad sutartis turi būti aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastą reikšmę ir į sutarties objektą ir jos tikslą ( 12 ).

18. Iš Orhuso konvencijos preambulės matyti, kad susitariančiosios šalys pripažino aplinkos būklės apsaugos, išsaugojimo ir gerinimo svarbą ir „skaidrumo poreikį visose valstybės valdymo srityse“ ir kartu ragino teisėkūros institucijas taikyti konvencijos principus savo darbe ( 13 ). Taigi taikymo sritį, kurią minėtos konvencijos autoriai siekė apibrėžti Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje, siejamoje su jos 9 straipsnio 3 dalimi, reikia vertinti atsižvelgiant į minėtus tikslus.

19. Šiuo atžvilgiu neginčijama, kad Orhuso konvencijoje neapibrėžta, kas yra veiksmai ar kas yra institucija, kuri veikia vykdydama teisėkūros funkcijas. Pagal Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą iš jos taikymo srities tik pašalinamos „valdžios institucijos“, kurios veikia „vykdydamos teisminius ar teisėkūros funkcijas“. Ši nuostata yra esminė siekiant nustatyti minėtos konvencijos 9 straipsnio 3 dalies taikymo sritį, nes procedūros, kurių pagal šią nuostatą gali imtis visuomenės nariai dėl nacionalinės aplinkos teisės nuostatų pažeidimų, neapima valdžios institucijų aktų, priimtų joms vykdant teisėkūros funkcijas.

20. Antra, kalbant apie nagrinėjamos sąvokos genezę, pažymėtina, kad Orhuso konvencijos parengiamieji dokumentai suteikia tik labai nedaug informacijos, kuria remiantis neįmanoma padaryti vienareikšmės išvados.

21. Norėčiau pažymėti, kad per trečiąją darbo grupės, įgaliotos rengti Orhuso konvencijos projektą, sesiją buvo diskutuojama dėl frazės „sprendimo aplinkos srityje priėmimas“, kuri laikyta netaikytina nei teisėkūros procedūra priimtiems, nei teismų sprendimams ( 14 ). Per ketvirtąją sesiją žodžiai „sprendimų aplinkos srityje priėmimas“ buvo laikomi reiškiančiais „bet kokią nacionalinės teisės aktais apibrėžtą procedūrą, kurios laikosi viešosios valdžios institucija, pagal teisės aktus priimdama sprendimus dėl su aplinka susijusių klausimų. Ji neapima teismo aktų ir teisėkūros procedūra priimtų aktų ar kitų bendrųjų norminių aktų.“

22. Sąvoką „valdžios institucija“ per ketvirtąją sesiją buvo siūloma apibrėžti kaip reiškiančią „bet kokią viešosios valdžios instituciją ar bet kurį aukštas pareigas einantį valstybės tarnautoją, kuris pagal nacionalinės teisės aktus turi kompetenciją priimti sprendimus, kuriais įgyvendinami aplinkos įstatymai ir reglamentai, arba rinkti, kaupti ar skleisti informaciją apie aplinką. Ši frazė neapima teisėkūros ir teisminių institucijų.“ (išskirta mano). Sąvokos „valdžios institucija“ reikšmė galutinai patvirtinta per šeštąją sesiją, neįtraukus „įstaigų, kurios veikia vykdydamos teismines ar teisėkūros funkcijas“.

23. Be to, savo pozicijoje dėl Sąjungos institucijų aktų, priimtų joms vykdant teisėkūros funkcijas, Orhuso konvencijos nuostatų laikymosi patikros komitetas pabrėžė, kad, siekiant nustatyti galimą aplinkos teisės pažeidimą, reikia atsižvelgti į nagrinėjamo sprendimų priėmimo proceso formą ( 15 ). Iš to darytina išvada, kad, kvalifikuojant sprendimą, veiksmą ar neveikimą, kaip tai suprantama pagal konvenciją, jo pavadinimas pagal susitariančiosios šalies vidaus teisę nėra lemiamas ( 16 ).

24. Trečia, gali būti naudinga priminti, kad Teisingumo Teismas jau turėjo progą vadovautis Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalies d punkto antra pastraipa, visų pirma nagrinėdamas bylas, susijusias su Direktyva dėl galimybės gauti informaciją ir Direktyva 85/337/EEB ( 17 ) (toliau – Direktyva dėl poveikio vertinimo).

25. Teismo praktikoje, susijusioje su Direktyvos dėl poveikio vertinimo išaiškinimu, Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, jog tam, kad projektas nepatektų į direktyvos taikymo sritį, pagal jos 1 straipsnio 5 dalį taikomos dvi sąlygos. Pagal pirmąją reikalaujama, kad projekto detalės būtų priimamos konkrečiu teisėkūros procedūra priimtu aktu. Pagal antrąją sąlygą šios direktyvos tikslai, įskaitant tikslą teikti informaciją, turi būti įgyvendinami per teisėkūros procesą ( 18 ).

26. Sprendime Boxus ir kt., susijusiame su nacionalinio dekreto, kuriuo, atsižvelgiant į Direktyvos dėl poveikio vertinimo ir Orhuso konvencijos taikymo sritį, kai kurie miestų planavimo sprendimai buvo vertinami kaip teisėkūros procedūra priimti aktai, kvalifikavimu, Teisingumo Teismas, pabrėžęs valstybių narių procesinę autonomiją, visų pirma manė, kad Orhuso konvencijos 9 straipsnis ir minėtos direktyvos 10a straipsnis „netektų veiksmingumo, jeigu vien dėl to, kad projektas patvirtintas teisėkūros procedūra priimtu aktu, būtų netenkama teisės pareikšti ieškinio dėl jo materialinio ar procesinio teisėtumo, kaip tai suprantama pagal šias nuostatas“ ( 19 ). Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad jeigu teisėkūros procedūra priimtas aktas atitinka Direktyvoje dėl poveikio vertinimo nustatytas sąlygas, remdamasis nacionalinėmis proceso taisyklėmis, jo peržiūrą turi galėti atlikti teismas arba įstatymo nustatyta nepriklausoma ir nešališka institucija ( 20 ).

27. Kalbant apie Direktyvą dėl galimybės gauti informaciją, pažymėtina, kad Teisingumo Teismas Sprendime Flachglas Torgau pripažino funkcinį sąvokos „įstaigos arba institucijos, vykdančios teisėkūros funkcijas“ aiškinimą, pagal kurį galima manyti, kad ši apibrėžtis apima ministerijas, kurioms, remiantis nacionaline teise, patikėta rengti įstatymų projektus, pateikti juos parlamentui ir dalyvauti teisėkūros procese, visų pirma teikiant pastabas ( 21 ). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pabrėžė teisėkūros procedūromis laikomų procedūrų įvairovę atitinkamose valstybėse narėse.

28. Tačiau noriu pažymėti, kad minėtose bylose Teisingumo Teismas aiškino konkrečias atitinkamų direktyvų nuostatas atsižvelgdamas į Orhuso konvenciją, todėl šios teismo praktikos negalima be išlygų taikyti šiai bylai.

b) Dėl kriterijų, kuriais remiantis teisėkūros funkcijų vykdymo sąvoką galima apibrėžti pagal Orhuso konvenciją

29. Manau, esama principinių motyvų, į kuriuos reikia atsižvelgti siekiant išaiškinti aktų, kuriuos pagal Orhuso konvenciją apima teisėkūros veikla, neįtraukimą.

30. Pirma, kaip nurodo ir Komisija, sąvokos „teisės aktai“ aiškinimas pagal viešosios tarptautinės teisės dokumentą turi išlaikyti savarankišką pobūdį susitariančiųjų šalių vidaus teisės atžvilgiu. Taigi Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalies antros pastraipos aiškinimas neturi būti grindžiamas vien rėmimusi konkrečia sistema ir turi būti atliekama bendra analizė, kuria tinkamai atsižvelgiama į pagrindinį konvencijos tikslą, t. y. aplinkos apsaugą ir demokratinio mechanizmo, leidžiančio piliečiams aktyviai dalyvauti šiame procese, nustatymą.

31. Iš esmės teisėkūros procedūra priimtų aktų neįtraukimas į Orhuso konvencijos taikymo sritį neturi turėti tokios apimties, kuri jam suteikiama atlikus nacionaline teise grindžiamą analizę. Visų pirma viešoji tarptautinė teisė nereglamentuoja teisėkūros kompetencijos pasidalijimo susitariančiosios šalies teisinėje sistemoje. Priešingai, ja reikalaujama stengtis saugoti konvencijos tikslą kaip visumą.

32. Antra, kartu aiškinant Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą ir 9 straipsnio 3 dalį, matyti, kad šia konvencija nustatytos sistemos tikslas leisti visuomenės nariams ginčyti sprendimus, kuriais įgyvendinamos aplinkos teisės normos, ir užsitikrinti jų kontrolę, kitaip tariant, veikti siekiant užtikrinti teisingą nacionalinės aplinkos teisės normų taikymą konkrečiais atvejais. Iš to darytina išvada, kad visuomenės nariams nebuvo suteikta teisė kontroliuoti ar juo labiau reikalauti patvirtinti konkretaus lygio aplinkos apsaugos.

33. Taigi pagrindinis Orhuso konvencijos tikslas yra nustatyti teisėtumo kontrolės mechanizmą, leidžiantį visuomenės nariams inicijuoti administracinę arba teisminę kontrolę, kai pažeidžiama taikoma aplinkos teisės norma ( 22 ).

34. Šiuo atžvilgiu kriterijus, leidžiantis nustatyti, ar aktas patenka į teisėkūros procedūra priimtų aktų kategoriją, kaip ji suprantama konvencijoje, ar į ją nepatenka, gali būti aukštesnės galios aplinkos teisės normos buvimas. Iš esmės pagal Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį kontrolė turi būti vykdoma atsižvelgiant į „nacionalinės aplinkos teisės nuostatas“ ( 23 ). Taigi asmenys gali remtis tokios normos pažeidimu, padarytu ginčijamu aktu. Todėl ginčijamas viešosios valdžios institucijos aktas pagal normų hierarchiją būtinai turi būti žemesnės galios, palyginti su nacionalinės aplinkos teisės nuostatomis, nes konvencija grindžiama mintimi, kad minėtas aktas gali neatitikti tokių nuostatų.

35. Darytina išvada, kad Sąjungos teisės normos, kurių atitiktis esmės požiūriu negali būti vertinama Sąjungos aplinkos teisės nuostatos atžvilgiu, pagal Orhuso konvenciją iš principo yra teisėkūros pobūdžio aktai. Tačiau, atsižvelgiant į sąvokos „teisės aktai“ savarankišką pobūdį pagal minėtą konvenciją, šiuo klausimu nereikia remtis Sąjungos teisei būdingu skirtumu tarp teisėkūros procedūra priimtų aktų ir įgyvendinimo aktų. Be to, Teisingumo Teismas neseniai patvirtino, kad SESV 290 ir 291 straipsniuose apibrėžti atvejai, susiję atitinkamai su deleguotaisiais aktais ir įgyvendinimo aktais, Sąjungos teisėje nesudaro baigtinės sistemos ( 24 ).

36. Trečia, man atrodo, kad Orhuso konvencijoje logiškai atmetama konstitucingumo kontrolė plačiąja prasme, susijusi su aktais, priimtais aplinkos teisės srityje.

37. Taigi nagrinėti, ar Reglamento Nr. 149/2008 priėmimas susijęs su teisėkūros funkcijomis pagal Orhuso konvenciją, reikia atsižvelgiant į nurodytus motyvus.

2. Dėl Komisijos funkcijų, kurias ji vykdė priimdama Reglamentą Nr. 149/2008, pobūdžio

a) Dėl skundžiamo sprendimo

38. Skundžiamo sprendimo 64–70 punktuose Bendrasis Teismas iš esmės rėmėsi dviem dalykais, kai padarė išvadą, kad Komisija priėmė Reglamentą Nr. 149/2008 nevykdydama teisėkūros funkcijų. Viena, jis priminė, kad Reglamento Nr. 396/2005 priedai turi būti priimti pagal Sprendimo 1999/468 dėl komiteto procedūros 5 ir 7 straipsnius. Kita, jis rėmėsi Orhuso konvencijos taikymo vadovu ( 25 ), iš kurio matyti, kad pagal Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį Komisija turi būti laikoma institucija.

39. Taigi reikia patikrinti, ar toks motyvavimas yra pagrįstas, darant prielaidą, kad jį galima laikyti pakankamu (tačiau Komisija dėl to nepriekaištavo).

b) Dėl Reglamento Nr. 149/2008 genezės

40. Iš pradžių noriu pažymėti, kad, siekiant SESV 191 straipsnyje nurodytų tikslų, Sąjungos aplinkos teisės normoms būdinga išskirtinė įvairovė, visų pirma tai taisyklės dėl kovos su klimato kaita ir atmosferos tarša, taisyklės, susijusios su tvarios plėtros klausimais, taisyklės, susijusios su atliekų tvarkymu, vandens ir dirvožemio apsauga, biologinės įvairovės apsauga, taisyklės, susijusios su visuomenės dalyvavimu priimant sprendimus aplinkos klausimais, taisyklės, susijusios su civiline sauga, įskaitant katastrofų valdymą ir triukšmo valdymą. Šiomis aplinkybėmis Komisija kartu vykdo ir griežtai administracines funkcijas, pavyzdžiui, leisdama rinkai pateikti genetiškai modifikuotų organizmų (GMO), ir reglamentavimo funkcijas, priimdama išsamesnes normas, dažnai – taikydama komiteto procedūrą, pavyzdžiui, kai ji nustato arba papildo pagrindinio akto priedus. Tačiau pastarasis atvejis nėra aiškinamas vienareikšmiškai, atsižvelgiant į teisėkūros veiklos sąvoką, kaip ji suprantama pagal Orhuso konvenciją. Visų pirma taip yra Komisijos reglamento Nr. 149/2008 priėmimo atveju.

41. Šiuo klausimu reikia priminti, kad nagrinėjamo reglamento pirmtakas buvo Reglamentas Nr. 396/2005, kuriuo nustatyti didžiausi pesticidų likučių kiekiai augalinės ir gyvūninės kilmės maiste ir pašaruose ar ant jų. Kadangi šie didžiausi likučių kiekiai (toliau – DLK) apima, viena, tam tikram maistui ar pašarams būdingus DLK ir, kita, bendrą kiekį, taikomą, jeigu nenustatytas joks konkretus DLK, Reglamentu Nr. 396/2005 buvo reikalaujama paeiliui parengti keletą priedų, kurių priėmimas lėmė tam tikrų Reglamento Nr. 396/2005 skyrių taikymą ( 26 ).

42. Todėl Komisija pirmiausia priėmė Reglamentą (EB) Nr. 178/2006 ( 27 ), kuriuo sudaromas Reglamento Nr. 396/2005 I priedas, kuriame pateikiamas maisto produktų ir pašarų, kuriems taikomos didžiausios pesticidų liekanų koncentracijos, sąrašas.

43. Vėliau Komisija priėmė Reglamentą Nr. 149/2008, kuriuo įtraukti kiti trys priedai (II, III ir IV), kuriais DLK nustatomi minėtame Reglamento Nr. 396/2005 I priede išvardytiems produktams.

44. Taigi II priedas buvo priimtas pagal Reglamento Nr. 396/2005 21 straipsnį. Jame nustatytos maksimalios DLK ribos, kurios buvo anksčiau įtvirtintos remiantis konkrečiomis direktyvomis, susijusiomis su grūdais, gyvūninės kilmės maisto produktais ir kai kuriais augalinės kilmės maisto produktais, įskaitant vaisius ir daržoves ( 28 ).

45. III priedas buvo priimtas pagal Reglamento Nr. 396/2005 22 straipsnį ir visų pirma apima ( 29 ) laikinuosius DLK, taikytinus veikliosioms medžiagoms, dėl kurių įtraukimo ar neįtraukimo į Direktyvos 91/414/EEB ( 30 ) dėl augalų apsaugos produktų I priedą dar neapsispręsta.

46. Galiausiai kai kurioms veikliosioms medžiagoms iš viso nenustatyta jokia likučių riba. Tai yra veikliosios medžiagos, esančios augalų apsaugos produktuose, kurie įvertinti pagal Direktyvą 91/414, manant, kad jiems nereikia nustatyti jokio DLK. Pagal Reglamento Nr. 396/2005 5 straipsnio 1 dalį jos išvardytos Reglamento Nr. 396/2005 IV priede.

47. Taigi priimdama Reglamentą Nr. 149/2008 Komisija papildė pagrindinį aktą, kuris buvo teisėkūros pobūdžio aktas. Tačiau Orhuso konvencijos taikymo požiūriu tai nelemia Komisijos šiuo klausimu vykdytų funkcijų pobūdžio. Taigi reikia išnagrinėti Reglamento Nr. 149/2008 priėmimo procedūrą.

c) Dėl Reglamento Nr. 149/2008 priėmimo procedūros

48. Atsižvelgiant į Sprendimą Meroni / Aukščiausioji valdžios institucija ( 31 ) reikia priminti, kad dėl įgaliojimų perdavimo atsiradę padariniai labai skiriasi pagal tai, ar, viena, šis perdavimas susijęs su aiškiai apibrėžtais įgyvendinimo įgaliojimais ir todėl naudojimasis jais gali būti griežtai kontroliuojamas pagal šiuos įgaliojimus perduodančios institucijos nustatytus objektyvius kriterijus, ar, kita, jis susijęs su „diskreciniais įgaliojimais, reiškiančiais didelę vertinimo laisvę, kuri, atsižvelgiant į tai, kaip ja naudojamasi, gali leisti vykdyti tikrą ekonominę politiką“. Teisingumo Teismas tame sprendime taip pat nurodė, kad pirmojo pobūdžio perdavimas negali reikšmingai pakeisti su juo susijusių įgaliojimų įgyvendinimo sukeliamų padarinių, o kadangi perduodant įgaliojimus antruoju būdu įgaliojimus priimančios institucijos sprendimai pakeičiami juos perduodančios institucijos sprendimais, šis perdavimas reiškia „tikrą atsakomybės perdavimą“ ( 32 ).

49. Taigi iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo sąvoka „įgyvendinimo įgaliojimai“ apėmė dvi skirtingas kompetencijos rūšis. Viena, tai buvo kompetencija priimti norminius aktus, kuriais papildomas ar iš dalies keičiamas pagrindinis teisėkūros procedūra priimtas aktas, ir, kita, kompetencija Sąjungos lygmeniu įgyvendinti ar vykdyti teisėkūros procedūra priimtą Sąjungos aktą ar kai kurias jo nuostatas ( 33 ).

50. Tačiau reikia pažymėti, kad Sąjungos teisėje net įsigaliojus Lisabonos sutarčiai skirtumas tarp teisėkūros ir įgyvendinimo dažnai yra neaiškus. Iš esmės, kaip pažymėjo generalinis advokatas P. Cruz Villalón, deleguotieji aktai ir įgyvendinimo aktai skiriasi ne tik tuo, kad egzistuoja skirtumas tarp normų nustatymo (net jei aktas deleguotasis) ir vykdymo, bet reikia turėti omenyje ir aplinkybę, kad deleguotieji aktai yra pačiai Sąjungai priklausančios normų nustatymo kompetencijos pasekmė, o įgyvendinimo aktai yra Komisijos (arba Tarybos) (subsidiariai) įgyvendinamos kompetencijos, kuri iš esmės priklauso valstybėms narėms, padarinys ( 34 ).

51. Šiuo klausimu noriu pažymėti, kad, taikant Reglamento Nr. 396/2005 5, 21 ir 22 straipsnius tos redakcijos, kuri galiojo priimant Reglamentą Nr. 149/2008 ( 35 ), pastarasis reglamentas priimtas pagal vadinamąją „reguliavimo“ procedūrą, kaip ji suprantama pagal Sprendimo 1999/468 dėl komiteto procedūros 5 straipsnį.

52. Pagal šią procedūrą, pateikusi priemonės projektą Nuolatiniam maisto grandinės ir gyvūnų sveikatos komitetui ( 36 ) (toliau – komitetas), kad priemonė būtų patvirtinta, Komisija turėjo surinkti kvalifikuotą balsų daugumą. Komitetui kvalifikuota dauguma nesugebėjus priimti Komisijos projekto arba kvalifikuota balsų dauguma nubalsavus prieš projektą, priemonę reikėjo grąžinti Tarybai. Tarybai per tris mėnesius nepriėmus sprendimo, Komisija galėjo priimti savo pradinį projektą. Šiuo atžvilgiu Parlamentas turėjo teisę tikrinti, t. y. dėl priemonių, grindžiamų pagrindiniais aktais, priimtais bendro sprendimo procedūra, Parlamentas galėjo priimti neprivalomą rezoliuciją, jeigu manė, kad Komisija viršijo savo įgyvendinimo kompetenciją.

53. Taigi iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad procedūra, kuria vadovautasi, turi tam tikrą ryšį su teisėkūros veikla. Iš esmės tai buvo procedūra, kurioje dalyvavo trys Sąjungos institucijos, galinčios įgyvendinti teisėkūros funkcijas, ir kuri nulėmė visuotinai taikomos priemonės, apimančios nuostatas, kurių bent dauguma priklausė aplinkos teisės sričiai, priėmimą.

54. Vis dėlto tai, kad dėl mokslinių ir techninių žinių raidos priimami pagrindinio akto priedų pakeitimai, pagal Sąjungos teisę taip pat gali būti laikoma grynai įgyvendinimo aktu. Šis pripažinimas iš esmės buvo pagrindas pakeisti minėtų direktyvų 86/362, 86/363 ir 90/642 priedų priėmimo procedūrą ( 37 ). Primenu, kad šie priedai vėliau buvo įtraukti į Reglamento Nr. 396/2005 II priedą.

55. Taigi pati Reglamento Nr. 149/2008 priėmimo procedūra nėra lemiama Komisijos įgyvendinamų funkcijų pobūdžiui nustatyti, kad būtų nustatyta Orhuso konvencijos taikymo sritis. Todėl reikia išnagrinėti Komisijos funkcijų turinį.

d) Dėl Komisijos funkcijų turinio

56. Primenu, kad Reglamentas Nr. 396/2005 yra ypatinga ir naujoviška priemonė, nes juo pirmą kartą Europos lygmeniu nustatoma bendra visų pesticidų 0,01 mg/kg riba, nedarant skirtumo tarp įvairių maisto produktų kategorijų. Ši bendra riba taikoma kaip „numatytoji“, t. y. visais atvejais, jeigu DLK nėra konkrečiai nustatytas produktui ar jo rūšiai. Tai, kad kelioms konkrečioms direktyvoms panaikinti pasirinktas reglamentas, buvo pateisinama tuo, kad šios rūšies aktu užtikrinama, jog tikslios jo nuostatos bus taikomos tuo pačiu metu ir vienodai visoje Bendrijoje. Iš to darytina išvada, kad vienas iš pagrindinių tikslų, kurio siekiama visuomenės sveikatos apsaugos sumetimais, buvo vienodas su DLK susijusių taisyklių taikymas.

57. Remiantis tokia logika, Reglamento Nr. 396/2005 priedų priėmimas Reglamentu Nr. 149/2008 buvo sureguliuotas kitais aplinkos srities išvestinės teisės aktais. Taigi Reglamento Nr. 396/2005 II priedu pagal jo redakciją, nustatytą Reglamentu Nr. 149/2008, buvo įtraukti DLK, anksčiau apibrėžti direktyvose 86/362, 86/363 ir 90/642, kurių reguliariai keičiamuose prieduose buvo pateiktas produktų ir didžiausių leidžiamų pesticidų likučių kiekių sąrašas. Reglamento Nr. 396/2005 III priedą (Reglamentu Nr. 149/2008 nustatyta redakcija), kuriame pateikiamas laikinųjų DLK sąrašas, sudarė dvi dalys. A dalyje laikinieji DLK buvo nurodyti medžiagoms, kurioms pagal minėtas direktyvas 86/362, 86/363 ir 90/642 netaikomi DLK. B dalyje buvo nustatyti laikinieji DLK produktams, neapibrėžtiems direktyvų 86/362, 86/363 ir 90/642 I priede. Reglamento Nr. 396/2005 IV priede buvo pateikiamas augalų apsaugos produktų veikliųjų medžiagų, įvertintų pagal Direktyvą 91/414, kurioms nereikėjo nustatyti DLK, sąrašas.

58. Šie Reglamento Nr. 396/2005 priedai iš tiesų buvo reguliariai keičiami. Pagal Reglamento Nr. 396/2005 14 straipsnį Komisija, nustatydama, keisdama ar išbraukdama DLK, gali priimti reglamentą arba priimti sprendimą, kuriuo pagal minėto reglamento 7 straipsnį atmetama paraiška ( 38 ).

59. Šiuo klausimu man atrodo svarbiausia pabrėžti, kad pats DLK yra Komisijos pagal komiteto procedūrą priimta aplinkos teisės norma. Pripažįstama kiekvieno asmens teisė, pateisinanti konkretų suinteresuotumą jos turiniu, pateikti prašymą išduoti leidimą, susijusį su produkto naudojimu, reiškiantį esamo DLK pakeitimą, nieko nekeičia. Iš esmės išduodant tokį leidimą bus taikoma iš anksto nustatyta norma.

60. Be to, asmuo negali ginčyti paties DLK nustatymo.

61. Tačiau, kaip jau pažymėjau, aiškinant teisėkūros įgaliojimų vykdymo sąvoką pagal Orhuso konvenciją turi būti vadovaujamasi Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies struktūra, iš kurios iš esmės matyti, kad ja siekiama nustatyti aplinkos teisės normų taikymo, o ne jų nustatymo kontrolės mechanizmą.

62. Be to, manau, kad, priimant Reglamentą Nr. 149/2008, Komisijai buvo suteikti įgaliojimai, panašūs į anksčiau buvusių nuostatų kodifikavimą – įtraukimą į Reglamento Nr. 149/2008 priedus.

63. Aišku, Komisijos įgaliojimai šioje byloje gali būti tikrinami teismo jos deleguotųjų ar įgyvendinimo teisėkūros funkcijų vykdymo požiūriu. Tačiau šioje byloje nėra normų, susijusių su aplinkos teise, galinčių apriboti Komisijos kompetenciją, kurių norimą patikrą būtų galima atlikti pagal Orhuso konvenciją.

64. Galiausiai primenu, kad Reglamento Nr. 396/2005 II skyriaus, kuriame yra 14 straipsnis, taikytinumą lėmė Reglamento Nr. 149/2008 įsigaliojimas.

65. Atsižvelgdamas į pateiktus svarstymus, siūlau manyti, kad, priimdama Reglamentą Nr. 149/2008, Komisija veikė vykdydama teisėkūros funkcijas, kaip tai suprantama pagal Orhuso konvenciją.

66. Todėl skundžiamo sprendimo 70 punkte nutardamas, kad Reglamento Nr. 149/2008 priėmimas priskiriamas įgyvendinimo kompetencijai, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Taigi skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas.

C – Dėl likusių pagrindų

67. Atsižvelgiant į šios išvados 66 punkte pasiūlytą sprendimą, nereikia nagrinėti kitų apeliacinio skundo pagrindų byloje C‑404/12 P ir byloje C‑405/12 P. Tai taip pat taikoma priešpriešiniam apeliaciniam skundui, kurį pateikė aplinkos apsaugos organizacijos.

V – Dėl ieškinio Bendrajame Teisme

68. Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, jei Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo sprendimą, jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui. Nagrinėjamu atveju, manau, yra įvykdytos sąlygos, kad Teisingumo Teismas pats priimtų sprendimą byloje. Iš tiesų šalių argumentai išdėstyti Bendrajam Teismui pareiškimuose, kuriais pasikeista per rašytinę proceso dalį šiame teisme.

69. Bendrajame Teisme pateiktame pirmajame pagrinde aplinkos apsaugos organizacijos teigė, jog dėl to, kad Reglamento Nr. 149/2008 negalima laikyti nei individualiai taikoma priemone, nei juo labiau sprendimų rinkiniu, Komisija klaidingai laikė prašymus peržiūrėti šį reglamentą vidaus tvarka nepriimtinais.

70. Atsižvelgdamas į šios išvados 16–60 punktuose pateiktus argumentus, iš kurių iš esmės matyti, kad Reglamento Nr. 149/2008 priėmimas priskiriamas teisėkūros funkcijų vykdymui, kaip tai suprantama pagal Orhuso konvenciją, siūlau šį pagrindą atmesti.

71. Šalys tikrai neturėjo galimybės pirmojoje instancijoje patekti savo pozicijos dėl argumentų, susijusių su funkcijomis, kurias Komisija vykdė, kai priėmė Reglamentą Nr. 149/2008. Iš esmės reikia pripažinti, kad Komisijos sprendimai dėl nepriimtinumo grindžiami vien Reglamento Nr. 149/2008 visuotiniu taikymu, o toks motyvavimas, manau, yra neišsamus. Tačiau minėti sprendimai atrodo pagrįsti tiek, kiek jais kaip nepriimtini atmesti prašymai dėl peržiūros vidaus tvarka. Bet kadangi Reglamentas Nr. 149/2008 akivaizdžiai yra visuotinai taikoma priemonė ir ši kategorija apima teisėkūros veiklą, kaip ji suprantama pagal Orhuso konvenciją, šio motyvo pakanka minėtiems sprendimams pagrįsti ( 39 ).

72. Kadangi, mano nuomone, Reglamentas Nr. 149/2008 nepatenka į Orhuso konvencijos taikymo sritį, nėra reikalo narinėti antrojo pirmojoje instancijoje pateikto pagrindo.

VI – Išvada

73. Taigi siūlau Teisingumo Teismui: — panaikinti Bendrojo Teismo sprendimą byloje Stichting Natuur en Milieu ir Pesticide Action Network Europe / Komisija (T‑338/08, EU:T:2012:300), — atmesti ieškinį dėl dviejų 2008 m. liepos 1 d. Europos Komisijos sprendimų, kuriais kaip nepriimtini atmesti prašymai peržiūrėti 2008 m. sausio 29 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 149/2008, iš dalies keičiantį Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 396/2005 ir papildantį jį II, III ir IV priedais, kuriuose I priede išvardytiems produktams nustatomas didžiausias likučių kiekis, panaikinimo, — priteisti iš Stichting Natuur en Milieu ir Pesticide Action Network Europe solidariai mokėtinas bylinėjimosi išlaidas, taip pat Europos Sąjungos Tarybos ir Komisijos nurodytas bylinėjimosi išlaidas, — nurodyti Čekijos Respublikai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) Minėta konvencija Europos bendrijos vardu patvirtinta 2005 m. vasario 17 d. Tarybos sprendimu 2005/370/EB (OL L 124, p. 1).

( 3 ) Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos aiškinti Orhuso konvencijos nuostatas žr. Sprendimo Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125) 31 punktą.

( 4 ) 2006 m. rugsėjo 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl Orhuso konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais nuostatų taikymo Bendrijos institucijoms ir organams (OL L 264, p. 13). Pagal jo 10 straipsnio 1 dalį bet kuri nevyriausybinė organizacija gali pateikti prašymą dėl peržiūros vidaus tvarka Bendrijos institucijai ar organui, priėmusiam administracinį aktą pagal aplinkos apsaugos teisę, arba įtariamo administracinio neveikimo atveju – tam, kuris turėjo priimti tokį aktą.

( 5 ) 2005 m. vasario 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 396/2005 dėl didžiausių pesticidų likučių kiekių augalinės ir gyvūninės kilmės maiste ir pašaruose ar ant jų ir iš dalies keičiantis Tarybos direktyvą 91/414/EEB (OL L 70, p. 1).

( 6 ) OL L 58, p. 1.

( 7 ) 1999 m. birželio 28 d. Tarybos sprendimas, nustatantis Komisijos naudojimosi jai suteiktais įgyvendinimo įgaliojimais tvarką, iš dalies pakeistas 2006 m. liepos 17 d. Tarybos sprendimu 2006/512/EB (OL L 200, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 124).

( 8 ) Čekijos vyriausybės prašymas leisti įstoti į bylą pateiktas po nustatyto termino, taigi jai leista dalyvauti tik žodiniame procese.

( 9 ) Pagal analogiją žr. Sprendimo Flachglas Torgau (C‑204/09, EU:C:2012:71) 43 punktą.

( 10 ) Sprendimo 49 ir paskesni punktai.

( 11 ) 2003 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl visuomenės galimybės susipažinti su informacija apie aplinką ir panaikinanti Tarybos direktyvą 90/313/EEB (OL L 41, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 375).

( 12 ) Žr. Sprendimo IATA ir ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10) 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 13 ) Žr. Orhuso konvencijos penktą ir vienuoliktą konstatuojamąsias dalis.

( 14 ) Žr. trečiosios sesijos ataskaitą http://www.unece.org/fileadmin/DAM/env/documents/1997/cep/ac.3/cep.ac.3.6.f.pdf. Ši sąvoka laikyta nurodančia procedūrą, kurios valdžios institucija laikėsi, kad sprendimai aplinkos klausimais būtų įgyvendinti nacionaliniu, regioniniu arba vietos lygmeniu, remiantis valstybės konvencijos šalies teisės aktuose pateikta apibrėžtimi.

( 15 ) European Union ACCC/C/2008/32 (Part I), ECE/MP.PP/C.1/2011/4/Add.1, 2011 m. gegužės mėn., 61 punktas), Case Law of the Aarhus Convention Compliance Committee, 2004–2011, p. 12 ir 13: „set out in article 2, paragraph 2, of the Convention, the EU institutions do not act as public authorities when they perform in their legislative capacity, with the effect that these forms of decision-making are not covered by article 9 of the Convention. Thus, in order to establish noncompliance in a specific case, the Committee will have to consider the form of decision-making challenged before the EU Court.“

( 16 ) „When determining how to categorize a decision, and act or an omission under the Convention, its label in the domestic law of a Party in not decisive“ ACCC/C/2005/11 (Belgium), ECE/MP.PP/C.1/2006/4/Add. 2, 29 punktas; European Union ACCC/C/2008/32 (Part I), ECE/MP.PP/C.1/2011/4/Add. 1, 2011 m. gegužės mėn., 71 punktas.

( 17 ) 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyva dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, 1985 7 5, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 248).

( 18 ) Sprendimo WWF ir kt. (C‑435/97, EU:C:1999:418) 57 punktas; Sprendimo Boxus ir kt. (C‑128/09–C‑131/09, C‑134/09 ir C‑135/09, EU:C:2011:667) 37 punktas; Sprendimo Solvay ir kt. (C‑182/10, EU:C:2012:82) 79 punktas ir Sprendimo Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias ir kt. (C‑43/10, EU:C:2012:560) 79 punktas.

( 19 ) Sprendimo Boxus ir kt. (EU:C:2012:667) 53 punktas.

( 20 ) Ten pat, 54 punktas.

( 21 ) EU:C:2012:71, 49–51 punktai.

( 22 ) Šiuo klausimu žr., atsižvelgiant į Teisingumo Teismo sprendimą sujungtose bylose C‑401/12 P–C‑403/12 P, pavyzdžius įstatymo galių neturinčių, bet visuotinai taikomų aktų, kurių peržiūrą vidaus tvarka galima atlikti, kaip tai suprantama pagal Orhuso reglamento 10 straipsnį: 1998 m. lapkričio 3 d. Tarybos direktyvos 98/83/EB dėl žmonėms vartoti skirto vandens kokybės (OL L 330, p. 32) 9 straipsnis ir 2013 m. spalio 30 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimas, kuriuo pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 443/2009 patvirtinami 2012 kalendorinių metų keleivinių automobilių gamintojų vidutiniai savitieji išmetamo CO2 kiekiai ir savitosios teršalų išmetimo normos (OL L 289, p. 71).

( 23 ) Reikia pažymėti, kad pagal Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį Sąjungos teisė laikoma „nacionaline teise“: „In this context, when applied to the EU, the reference to ‘national law’ should be interpreted as referring to the domestic law of the EU“ (žr. ACCC/C/2006/18 (Denmark), ECE/MP.PP/2008/5/Add.4, 27 punktas, ir European Union ACCC/C/2008/32 (Part I), ECE/MP.PP/C.1/2011/4/Add. 1, 2011 m. gegužės mėn., 76 punktas).

( 24 ) Žr. Sprendimo Jungtinė Karalystė / Parlamentas ir Taryba (C‑270/12, EU:C:2014:18) 77–86 punktus.

( 25 ) Prieinama adresu http://www.unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/implementation%20guide/french/aigf.pdf, p. 42.

( 26 ) Pagal Reglamento Nr. 396/2005 50 straipsnį II, III ir V skyriai taikomi praėjus šešiems mėnesiams nuo paskutinio iš reglamentų, kuriais nustatomi I, II, III ir IV priedai, paskelbimo dienos.

( 27 ) 2006 m. vasario 1 d. Komisijos reglamentas, iš dalies keičiantis Reglamentą Nr. 396/2005, siekiant sudaryti I priedą, pateikiantį maisto produktų ir pašarų, kuriems taikomos didžiausios pesticidų liekanų koncentracijos, sąrašą (OL L 29, p. 3).

( 28 ) 1986 m. liepos 24 d. Tarybos direktyva 86/362/EEB dėl didžiausių pesticidų likučių koncentracijų grūduose ir ant jų nustatymo (OL L 221, p. 37), 1986 m. liepos 24 d. Tarybos direktyva 86/363/EEB dėl didžiausių pesticidų likučių koncentracijų gyvūninės kilmės maisto produktuose ir ant jų nustatymo (OL L 221, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 7 t., p. 80) ir 1990 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyva 90/642/EEB dėl didžiausių pesticidų likučių koncentracijų tam tikruose augalinės kilmės produktuose ir ant jų, įskaitant vaisius ir daržoves, nustatymo (OL L 350, p. 71; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 11 t., p. 68).

( 29 ) Nebent jie jau įtraukti į II priedą 45 straipsnio 2 dalyje nurodyta tvarka, atsižvelgiant į valstybių narių pateiktą informaciją, o kai taikytina – į 24 straipsnyje nurodytą pagrįstą nuomonę, 14 straipsnio 2 dalyje nurodytus veiksnius ir kai kuriuos DLK. III priede taip pat gali būti nurodyti kiti produktai, pavyzdžiui, Reglamento Nr. 396/2005 I priede išvardyti nauji žemės ūkio produktai (žr. Reglamento Nr. 149/2008 4 konstatuojamąją dalį).

( 30 ) 1991 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva dėl augalų apsaugos produktų pateikimo į rinką (OL L 230, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 11 t., p. 332).

( 31 ) 10/56, EU:C:1958:8.

( 32 ) Žr. Sprendimo Jungtinė Karalystė / Parlamentas ir Taryba (EU:C:2014:18) 41 ir 42 punktus.

( 33 ) Konventas dėl Europos ateities siūlė aiškiai skirti šiuos du reiškinius, ir tai buvo įtvirtinta Sutartyje dėl Konstitucijos Europai. Ši naujovė galiausiai buvo įtraukta į Lisabonos sutartį, SESV 290 ir 291 straipsnius (žr. mano išvadą byloje Jungtinė Karalystė / Parlamentas ir Taryba, EU:C:2013:562).

( 34 ) Žr. generalinio advokato P. Cruz Villalón išvadą byloje Komisija / Parlamentas ir Taryba (C‑427/12, EU:C:2013:871).

( 35 ) Reikia pažymėti, kad Reglamentas Nr. 149/2008 pagal jo 2 straipsnį įsigaliojo praėjus šešiems mėnesiams po jo paskelbimo OL, t. y. 2008 m. rugsėjo 1 d. Tačiau per tą laiką Reglamentas Nr. 396/2005 buvo iš dalies pakeistas 2008 m. kovo 11 d. priimtu ir balandžio 10 d. įsigaliojusiu Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 299/2008 (OL L 97, p. 67). Būtinybę priimti Reglamentą Nr. 299/2008 nulėmė 2006 m. liepos 17 d. Tarybos sprendimas 2006/512/EB, iš dalies keičiantis Sprendimą 1999/468 (OL L 200, p. 11). Sprendimu 2006/512 buvo nustatyta vadinamoji „reguliavimo procedūra su tikrinimu“, skirta visuotinai taikomiems aktams, kuriais siekiama pakeisti neesmines pagrindinio akto dalis, priimti. Pagal Reglamento Nr. 299/2008 1 straipsnį Reglamento Nr. 396/2005 45 straipsnis buvo pakeistas taip, kad jame nuo tada buvo numatytos dvi skirtingos komiteto procedūros, t. y. reguliavimo procedūra ir nauja reguliavimo procedūra su tikrinimu. Be to, Reglamento Nr. 396/2005 5 straipsnio 1 dalis buvo pakeista taip, kad dėl Reglamento Nr. 396/2005 IV priedo sudarymo buvo nustatyta reguliavimo procedūra su tikrinimu.

( 36 ) Pagal 2002 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 178/2002, nustatantį maistui skirtų teisės aktų bendruosius principus ir reikalavimus, įsteigiantį Europos maisto saugos tarnybą ir nustatantį su maisto saugos klausimais susijusias procedūras (OL L 31, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 463).

( 37 ) Žr. 1997 m. birželio 25 d. Tarybos direktyvą 97/41/EB, iš dalies keičiančią direktyvas 76/895, 86/362, 86/363 ir 90/642 dėl didžiausių pesticidų likučių koncentracijų atitinkamai vaisiuose ir daržovėse, grūduose, gyvūninės kilmės maisto produktuose ir tam tikruose augalinės kilmės produktuose, įskaitant vaisius ir daržoves, bei ant jų nustatymo (OL L 184, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 21 t., p. 207), ir visų pirma šios direktyvos projektą, kuriame nurodyti jos motyvai (COM(95) 272 final, p. 8).

( 38 ) Pagal Reglamento Nr. 396/2005 6 straipsnį, „jeigu valstybė narė numato leisti naudoti ar laikinai leisti naudoti augalų apsaugos produktą pagal Direktyvą 91/414, ta valstybė narė įvertina, ar dėl tokio naudojimo reikia pakeisti šio reglamento II ar III prieduose nustatytą DLK, arba veikliąją medžiagą įtraukti į IV priedą. Prireikus ji reikalauja, kad leidimo prašanti šalis pateiktų paraišką pagal 7 straipsnį.“ 7 straipsnyje nustatyti paraiškoms taikomi reikalavimai.

( 39 ) Žr., mutatis mutandis, Sprendimo Graikija / Komisija (C‑321/09 P, EU:C:2011:218) 61 punktą.