GENERALINĖS ADVOKATĖS

JULIANE KOKOTT IŠVADA,

pateikta 2004 m. sausio 29 d. ( )

Byla C-350/02

Europos Bendrijų Komisija

prieš

Nyderlandų Karalystę

„Valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas – Argumentuota nuomonė – Reikalavimas pateikti tikslius prieštaravimus – Telekomunikacijos – Direktyva 97/66/EB – Privatumo apsauga – Asmens duomenų tvarkymas“





I – Įžanga

1. Komisija pareiškė Nyderlandų Karalystei šį ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nes mano, kad Nyderlandų Karalystė visiškai ir tinkamai nustatytu terminu neperkelė 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/66/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos telekomunikacijų sektoriuje( ) (toliau – direktyva arba Direktyva 97/66) 6 ir 9 straipsnių į savo nacionalinius įstatymus ir kitus teisės aktus. Nyderlandų Karalystė laikosi nuomonės, kad ieškinys yra iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas, tačiau neginčija, kad perkėlimas buvo nepakankamas.

II – Faktai ir ikiteisminė procedūra

2. Direktyvos 97/66 15 straipsnis įpareigoja valstybes nares vėliausiai iki 1998 m. spalio 24 d. priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus direktyvai perkelti.

3. 1998 m. spalio 19 d. Nyderlandų Karalystė priėmė Telekomunikacijų įstatymą (Telecommunicatiewet) (toliau – Telekomunikacijų įstatymas arba TĮ) ir 1999 m. sausio 7 d. apie jį pranešė Komisijai kaip apie Direktyvą 97/66 perkeliančią priemonę. TĮ 11.5 straipsnis skirtas perkelti direktyvos 6 straipsnį.

4. Nagrinėdama Nyderlandų Telekomunikacijų įstatymą, Komisija padarė išvadą, kad jis netinkamai perkėlė direktyvos 6, 9, 11 ir 12 straipsnius. Dėl šios priežasties 2000 m. lapkričio 6 d. laišku ji išsiuntė Nyderlandų Karalystei oficialų įspėjimą, kuriame, inter alia, nurodė netinkamą direktyvos 6 straipsnio perkėlimą (oficialaus įspėjimo 3.1 punktas) ir direktyvos 9 straipsnio a punkto neperkėlimą (3.2 punktas).

5. Oficialaus įspėjimo 3.1 punkte Komisija dėl direktyvos 6 straipsnio išreiškė kritiką, kad

– nors direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi reikalaujama, jog visi duomenys, išskyrus tuos, kurie nurodyti direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalyse, būtų sunaikinti ar padaryti anonimiškais, TĮ 11.5 straipsnio 1 dalis (direktyvos 6 straipsnį perkeliančia nuostata) reikalauja, jog būtų sunaikinti tik Karališkajame dekrete išvardyti duomenys. Todėl direktyva būtų visiškai perkelta tik tuo atveju, jeigu dekrete būtų pateiktas išsamus sąrašas. Kadangi Komisija negavo jokių papildomų nuostatų, ji buvo priversta padaryti išvadą, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalis nebuvo visiškai perkelta,

– nepaisant neaiškios TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies formuluotės, direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių nuostatos joje aiškiai pripažįstamos direktyvos 6 straipsnio 1 dalies išimtimi, tačiau, Komisijos manymu, tik 6 straipsnio 2 ir 3 dalys yra 1 dalies išimtys, o kitos dalys tik susijusios su šiomis išimtimis,

– TĮ 11.5 straipsnio 3 dalyje numatyta, jog siekiant įgyvendinti TĮ 11.5 straipsnį bus priimtas Karališkasis dekretas, tačiau Komisijai joks dekretas nebuvo pateiktas.

6. Oficialaus įspėjimo 3.2 punkte Komisija kritikavo, kad direktyvos 9 straipsnio a punktas iš viso nebuvo perkeltas į nacionalinę teisę.

7. 2001 m. sausio 8 d. laišku Nyderlandų Karalystė atsakė į Komisijos kritiką dėl direktyvos 6 straipsnio, kad:

– direktyvos 6 straipsnio 1 dalis iš tikrųjų nebuvo tinkamai perkelta į TĮ 11.5 straipsnio 1 dalį, ypač dėl to, kad nebuvo priimtas jame numatytas Karališkasis dekretas; tačiau šiuo metu rengiama nauja Telekomunikacijų įstatymo redakcija, kurioje TĮ 11.5 straipsnyje panaikinama nuorodą į dekreto priėmimą, taigi taip direktyvos 6 straipsnio 1 dalis būtų visiškai perkelta,

– jos nuomone, TĮ 11.5 straipsnio 2 dalis tinkamai perkėlė direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalis kaip atskiras direktyvos 6 straipsnio 1 dalies išimtis, nors direktyvos 6 straipsnio formuluotė nėra visiškai vienareikšmiška, ir

– Karališkasis dekretas iki šiol nepriimtas, tačiau tik todėl, kad šiuo metu rengiama nauja įstatymo redakcija pašalina tokio dekreto būtinybę.

8. Dėl direktyvos 9 straipsnio a punkto Nyderlandų Karalystė savo atsakyme nurodė, kad ši nuostata iš tiesų iki šiol neperkelta, tačiau šiuo metu rengiamas įstatymo pakeitimas numatant jį perkelti TĮ papildant 11.11 straipsniu.

9. 2001 m. liepos 25 d. Komisija išsiuntė Nyderlandų Karalystei argumentuotą nuomonę, kurioje ji prieštaravo tik dėl direktyvos 6 straipsnio ir 9 straipsnio a punkto pažeidimų: vienoje dalyje – dėl direktyvos 6 straipsnio, o kitoje – dėl direktyvos 9 straipsnio a punkto. Dėl prieštaringų aiškinimų, kad direktyvos 6 straipsnio 4 ir 5 dalys turi būti laikomos kaip papildomos direktyvos 6 straipsnio 1 dalies išimtys, svarbi yra tik ši nuomonės dalies dėl direktyvos 6 straipsnio ištrauka:

„<…> Vienintelės 6 straipsnio 1 dalyje numatytų pareigų išimtys yra išdėstytos 6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse.

Išnagrinėjusi su perkėlimu susijusias priemones, Komisija padarė išvadą, kad 6 straipsnis nebuvo visiškai perkeltas. Ji apie tai informavo Nyderlandų Karalystę 2000 m. lapkričio 6 d. oficialiame įspėjime.“

Be to, savo oficialiame įspėjime ir argumentuotoje nuomonėje Komisija 4 dalį įvertino ir kaip 1 dalies išimtį, ir kaip paprastą nuorodą į 2 dalį.

10. Argumentuotos nuomonės pabaigoje buvo nurodyta, kad Komisija pateiks Europos Bendrijų Teisingumo Teisme ieškinį, jeigu Nyderlandų Karalystėje per du mėnesius nuo nuomonės gavimo neįsigalios būtinos perkeliančios nuostatos.

11. Atsakydama į argumentuotą nuomonę 2001 m. spalio 29 d. laišku Nyderlandų Karalystė informavo Komisiją, kad šiuo metu svarstomas TĮ 11.5 straipsnio pakeitimas nebus toliau taisomas papildant projektą, kuris pateiktas priimti, kadangi tai gerokai prailgintų procesą. Atsižvelgiant į Komisijos pastabas, nuo šiol direktyvos 6 ir 9 straipsnius numatoma visiškai perkelti atskiru įstatymu, kurio projektas jau pateiktas keletui institucijų siekiant gauti jų nuomonę.

12. Dar nepasibaigus šiai įstatymų leidybos procedūrai 2002 m. liepos 12 d. buvo priimta Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje( ). Šios direktyvos 17 straipsnis reikalauja, kad valstybės narės iki 2003 m. spalio 31 d. priimtų nuostatas, būtinas šiai direktyvai perkelti. Nuo šios datos direktyvos 19 straipsniu panaikinama Direktyva 97/66 (ginčijama šioje byloje). Taigi nuo 2003 m. lapkričio mėn. Direktyvą 97/66 pakeičia Direktyva 2002/58; vis dėlto kiekvienos iš šių direktyvų 6 straipsnių formuluotės yra iš esmės vienodos.

III – Šalių reikalavimai

13. 2002 m. rugsėjo 30 d. pareiškimu, užregistruotu Teisingumo Teisme 2002 m. spalio 1 d., Komisija pagal EB sutarties 226 straipsnį pateikė ieškinį Nyderlandų Karalystei dėl įsipareigojimų neįvykdymo, Teisingumo Teismo prašydama:

1) pripažinti, jog nepriimdama Direktyvos 97/66 6 ir 9 straipsnius į nacionalinę teisę perkeliančių įstatymų ir kitų teisės aktų arba bet kuriuo atveju nepateikdama Komisijai jų tekstų, Nyderlandų Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Sutartį;

2) priteisti iš Nyderlandų Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

14. Nyderlandų Karalystė tvirtina, kad Teisingumo Teismas turėtų:

– atmesti Komisijos ieškinio tą dalį, kurioje ji tvirtina, jog, pirma, Direktyvos 97/66 6 straipsnio 2, 3, 4 ir 5 dalys nebuvo tinkamai perkeltos, ir, antra, ji nurodė, jog Direktyvos 97/66 6 straipsnis nebuvo visiškai perkeltas dėl to, kad Komisijai nebuvo pranešta apie TĮ 11.5 straipsnio 3 dalį įgyvendinančias nuostatas.

IV – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos teisė

15. Direktyvos 97/66 17 konstatuojamoji dalis nustato:

„17) kadangi su abonentais susiję duomenys, tvarkomi fiksuojant skambučius, apima informaciją apie fizinių asmenų privatų gyvenimą ir yra susiję su jų teise į tai, kad būtų gerbiamas jų korespondencijos slaptumas, ar su teisėtais juridinių asmenų interesais; kadangi tokie duomenys gali būti kaupiami tik tiek, kiek jų reikia pateikiant sąskaitas už paslaugas arba mokant už telekomunikacijų tinklų sujungimą, ir tik ribotą laiką; kadangi bet koks tolesnis tvarkymas, kurį norėtų atlikti visuomenei prieinamų telekomunikacijų paslaugų teikėjas, kad galėtų teikti rinkoje savo telekomunikacijų paslaugas, leistinas tik tuo atveju, kai abonentas, iš visuomenei prieinamų telekomunikacijų paslaugų teikėjo gavęs tikslią ir išsamią informaciją apie jo ketinamo atlikti tolesnio tvarkymo būdus, su tuo sutinka.“

16. Direktyvos 6 straipsnis numato:

„6 straipsnis

Srauto ir sąskaitų duomenys

1. Su abonentais ir vartotojais susiję srauto duomenys, kuriuos fiksuojant skambučius tvarko ir kaupia bendrojo telekomunikacijų tinklo operatorius ir (arba) visuomenei prieinamų telekomunikacijų paslaugų teikėjas, nepažeidžiant šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalių nuostatų pokalbiui pasibaigus turi būti sunaikinti ar padaryti anonimiškais.

2. Priede nurodyti duomenys gali būti tvarkomi, kad būtų pateiktos sąskaitos abonentams ir apmokėta už telekomunikacijų tinklų sujungimą. Taip tvarkyti duomenis leidžiama, kol baigiasi laikotarpis, per kurį sąskaita gali būti teisėtai užginčyta arba gali būti reikalaujama apmokėti.

3. Norėdamas teikti rinkoje savo telekomunikacijų paslaugas, visuomenei prieinamų telekomunikacijų paslaugų teikėjas gali tvarkyti šio straipsnio 2 dalyje nurodytus duomenis, jeigu abonentas yra davęs sutikimą.

4. Tvarkyti srauto ir sąskaitų duomenis turi būti leidžiama tik bendrųjų telekomunikacijų tinklų operatorių ir (arba) visuomenei prieinamų telekomunikacijų paslaugų teikėjų įgaliotiesiems asmenims, išrašantiems sąskaitas ar valdantiems srautą, teikiantiems informaciją abonentams, nustatantiems sukčiavimo atvejus ir teikiantiems rinkoje savo telekomunikacijų paslaugas; tvarkyti srauto ir sąskaitų duomenis leidžiama tik tiek, kiek yra būtina tokiai veiklos rūšiai vykdyti.

5. Taikant šio straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalis pagal galiojančius teisės aktus nedraudžiama kompetentingoms institucijoms gauti sąskaitų ar srauto duomenų, reikalingų sprendžiant ginčus, visų pirma susijusius su telekomunikacijų tinklų sujungimu ar sąskaitomis.“

17. Direktyvos 9 straipsnio a punktas numato:

„9 straipsnis

Išimtys

Valstybės narės užtikrina, kad būtų nustatyta skaidri tvarka, reglamentuojanti bendrojo telekomunikacijų tinklo operatorių ir (arba) visuomenei prieinamų telekomunikacijų paslaugų teikėjų sprendimus atsisakyti panaikinti galimybę nustatyti liniją, iš kurios skambinama:

a) laikinai, gavus abonento prašymą nustatyti piktybiškus ar ramybę trikdančius skambučius; tokiu atveju pagal nacionalinius teisės aktus bendrojo telekomunikacijų tinklo operatorius ir (arba) visuomenei prieinamų telekomunikacijų paslaugų teikėjas saugo ir turi pateikti duomenis, kuriuose yra nustatytas skambinantis abonentas.“

18. Direktyvos Priedas numato:

„PRIEDAS

Duomenų sąrašas

Taikant 6 straipsnio 2 dalies nuostatas, galima tvarkyti šiuos duomenis, nurodančius:

– abonento stoties numerį ar jo nustatymą,

– abonento adresą ir stoties tipą,

– vienetų, už kuriuos bus imamas mokestis už ataskaitinį laikotarpį, skaičių,

– abonento, kuriam buvo skambinama, numerį,

– skambučių rūšį, pokalbio pradžios laiką ir trukmę ir (arba) perduotų duomenų apimtis,

– pokalbio/paslaugos datą,

– kitą informaciją, susijusią su apmokėjimu, pvz., išankstiniu mokėjimu, mokėjimu dalimis, išjungimu ir priminimais.“

B – Nacionalinė teisė

19. TĮ 11.5 straipsnyje įtvirtintas principas, kad duomenys turi būti sunaikinti ar padaryti anonimiškais (1 dalis), numatytos šio principo išimtys (2 dalis ) ir nurodyta, kad įgyvendinančios nuostatos bus įtvirtintos Karališkajame dekrete (3 dalis).

20. TĮ 11.5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad saugant asmens duomenis ir privatumą, bendrojo telekomunikacijų tinklo operatorius ir viešųjų telekomunikacijų paslaugų teikėjas veikia taip, jog ryšiui pasibaigus srauto duomenys, susiję su abonentais ir vartotojais, kurie bus nustatyti Karališkuoju dekretu, būtų sunaikinti arba padaryti anonimiškais.

21. TĮ 11.5 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad, nukrypstant nuo 1 dalies, srauto duomenų tvarkymas yra leidžiamas tik tiek, kiek tai būtina:

a) parašyti sąskaitą abonentui arba asmeniui, kuris yra teisiškai atsakingas operatoriui už jos apmokėjimą, ar kad būtų sumokėta už telekomunikacijų tinklo sujungimą arba specialų priėjimą;

b) sudaryti sąlygas operatoriui atlikti rinkos tyrimus ar teikti savo telekomunikacijų paslaugas abonentui davus savo sutikimą;

c) ginčams nagrinėti … ar …;

d) srautui valdyti;

e) suteikti klientams tokios informacijos, kuri susijusi su srauto duomenimis, apie pačius klientus;

f) nustatant apgaulės atvejus; ar

g) jeigu tai numatyta įstatyme.

22. Pagal TĮ 11.5 straipsnio 3 dalį šį straipsnį įgyvendinančios nuostatos bus įtvirtintos Karališkuoju dekretu. Įgyvendinimo nuostatos gali būti susijusios tik su duomenimis, kurie gali būti tvarkomi kartu su srauto duomenimis, kad būtų atliekamas bendras tvarkymas, nustatyti tvarkymo terminai bei atsakingi už atitinkamų duomenų tvarkymą asmenys.

V – Šalių argumentai ir vertinimas

A – Priimtinumas

23. Nyderlandų Karalystė mano, kad nepriimtina ta Komisijos ieškinio dalis, kur Komisija teigia, jog TĮ 11.5 straipsnio 2 dalis netinkamai perkelia direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalis.

1. Šalių nuomonės

24. Nyderlandų Karalystė teigia, kad ieškinio dalyką sudaro keturi teisiniai pagrindai: pirma, ne visiškas direktyvos 6 straipsnio 1 dalies perkėlimas į TĮ 11.5 straipsnio 1 dalį, antra, netinkamas direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių perkėlimas TĮ 11.5 straipsnio 2 dalimi, trečia, ne visiškas direktyvos 6 straipsnio perkėlimas, nepriimant ar nepateikiant Komisijai TĮ 11.5 straipsnio 3 dalyje numatytų įgyvendinančių nuostatų, ir, ketvirta, direktyvos 9 straipsnio a punkto neperkėlimas. Tačiau Komisijos argumentuotoje nuomonėje antrasis teisinis pagrindas nebuvo paminėtas. Todėl Komisijos ieškinyje, palyginti su ikiteismine procedūra, buvo išplėstas ginčo dalykas, dėl ko, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, ieškinys šiuo atveju yra nepriimtinas.

25. Be to, Nyderlandų Karalystė teigia, kad argumentuotoje nuomonėje visiškai neatsižvelgta į Nyderlandų Karalystės 2001 m. sausio 8 d. laiške pateiktus paaiškinimus dėl direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių perkėlimo. Visiškas esminės informacijos argumentuotoje nuomonėje nebuvimas atima iš Nyderlandų Karalystės galimybę įgyvendinti savo teisę į gynybą. Be to, Komisija privalo įrodyti, kad Nyderlandų Karalystė neįvykdė konkrečių įsipareigojimų, tačiau ji pareiškė prieštaravimą tik dėl Nyderlandų teisės aktų neaiškumo, o ne dėl konkretaus įsipareigojimų neįvykdymo. Galiausiai tik posėdyje, o ne ikiteisminės procedūros metu Komisija pareiškė, jog direktyvos 6 straipsnio 4 dalis nustato direktyvos 6 straipsnio 2 ir 3 dalių taikymo taisykles.

26. Tačiau Komisija mano, kad jos ieškinį sudaro tik du teisiniai pagrindai, t. y., pirma, kad nebuvo priimtos ar bent pateiktos Komisijai direktyvos 6 straipsnį perkeliančios nacionalinės teisės nuostatos, ir, antra, kad nebuvo priimtos ar bent pateiktos Komisijai direktyvos 9 straipsnį perkeliančios nacionalinės teisės nuostatos. Ji teigia, kad šiuos pagrindus visada nurodė, todėl visas ieškinys yra priimtinas.

27. Komisija nurodo, kad argumentuotoje nuomonėje apsiribota bendra argumentų dėl direktyvos 6 straipsnio santrauka, nes ji buvo surašyta kaip atsakymas į 2001 m. sausio 8 d. Nyderlandų Karalystės atsakymą, kuriame Nyderlandų Karalystė direktyvos 6 straipsnio perkėlimą aprašė taip pat bendrai. Todėl argumentuota nuomonė turi būti aiškinama kartu su oficialiu įspėjimu, kuris nurodomas argumentuotoje nuomonėje. Bet kuriuo atveju, bendra argumentų dėl direktyvos 6 straipsnio santrauka apima visus oficialiame įspėjime išsamiai išdėstytus prieštaravimus, ir iš argumentuotos nuomonės negalima spręsti, jog Komisija norėjo atsisakyti šio prieštaravimo.

2. Įvertinimas

28. Iš esmės, šalys nesutaria, ar ieškinyje apibrėžtas ginčo dalykas savo apimtimi yra platesnis nei argumentuotoje nuomonėje, kadangi pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką jokie nauji teisiniai pagrindai ieškinyje nepriimtini: bylų dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalyką lemia ikiteisminė procedūra, todėl palyginti su argumentuotos nuomonės turiniu, ieškinio apimtis gali būti siauresnė, o ne platesnė( ).

29. Priežastis, kodėl Nyderlandų Karalystė mano, jog ginčo dalykas buvo neteisėtai išplėstas, o Komisija taip nemano, iš esmės slypi skirtinguose šalių samprotavimuose dėl teisinio pagrindo sąvokos. Iš tikrųjų, jeigu būtų pritarta Komisijos analizei, pagal kurią kiekvienu atveju teisinis pagrindas visada reiškia ne visišką tam tikro direktyvos straipsnio perkėlimą, ieškinys būtų priimtinas be tolesnių keblumų: akivaizdu, kad savo argumentuotoje nuomonėje Komisija nagrinėjo klausimą dėl direktyvos 6 straipsnio perkėlimo, todėl šis „teisinis pagrindas“ nepertraukiamai egzistavo. Priešingai, jeigu reikėtų pritarti Nyderlandų Karalystės nuomonei, kad kiekvienas atskiras prieštaravimas sudaro atskirą teisinį pagrindą, tuomet, remiantis argumentuotos nuomonės formuluote, nėra visiškai aišku, ar joje tikrai buvo „teisinis pagrindas“ dėl netinkamo direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių perkėlimo į TĮ 11.5 straipsnio 2 dalį.

30. Atsižvelgiant į tai, visų pirma kyla klausimas: a) kaip plačiai ar siaurai turi būti aiškinama teisinio pagrindo sąvoka, t. y. ar šioje byloje yra du ar keturi teisiniai pagrindai. Be to, prireikus svarbu išsiaiškinti ar: b) prieštaravimas dėl netinkamo direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių perkėlimo į TĮ 11.5 straipsnio 2 dalį tikrai buvo pakankamai apibrėžtas argumentuotoje nuomonėje.

a) Teisinio pagrindo sąvoka

31. Teisinio pagrindo sąvokos turinį lemia ieškinių dėl įsipareigojimų neįvykdymo nagrinėjimo proceso, prieš kurį eina ikiteisminė procedūra, struktūra bei tikslas. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad ikiteisminė procedūra pagal EB sutarties 226 straipsnį yra skirta užtikrinti valstybių narių teises į gynybą, būtent – garantuojant teisę būti išklausytam; ja siekiama informuoti valstybę narę apie konkretų elgesį, kuris, Komisijos manymu, yra įsipareigojimų neįvykdymas, ir suteikti jai galimybę arba įvykdyti savo įsipareigojimus, arba ginčyti Komisijos prieštaravimą( ). Kad valstybė narė turėtų šią galimybę, Komisija oficialiame įspėjime, vėliau argumentuotoje nuomonėje turi pateikti pakankamai aiškius ir tikslius prieštaravimus( ). Ji turi aiškiai nurodyti Bendrijos teisės nuostatas, kurias, jos nuomone, tam tikra valstybė narė pažeidė, ir kokiomis faktinėmis aplinkybėmis bei argumentais ji grindžia savo nuomonę( ). Vėliau taip apibrėžto ginčo dalyko ji išplėsti negali( ).

32. Be to, jei EB sutarties 226 straipsniu siekiama pašalinti įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymą, ir kad jau ikiteismine procedūra yra siekiama sudaryti valstybei narei galimybę įvykdyti įsipareigojimą, valstybei narei turi būti pranešta apie konkretų elgesį, kuriuo ji nevykdo tų įsipareigojimų. Dėl šios priežasties ir siekiant užtikrinti valstybių narių teisę į gynybą, Teisingumo Teismas reikalauja, kad ikiteisminėje procedūroje Komisijos dokumentuose ne tik būtų nurodytos Bendrijos teisės nuostatos, kurias, Komisijos manymu, valstybė narė pažeidė, bet ir būtų tiksliai bei išsamiai nurodytos faktinės aplinkybės ir argumentai, kuriais ji grindžia savo nuomonę( ). Remdamasis šiomis konkrečiomis faktinėmis ir aplinkybėmis bei įvairiais, teisiškai pagrįstais prieštaravimais, Teisingumo Teismas nagrinėdamas ieškinius dėl įsipareigojimų neįvykdymo vertina valstybės narės elgesio suderinamumą su Bendrijos teise atsižvelgdamas į ieškinyje suformuluotus reikalavimus.

33. Todėl bylų dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas išplaukia ne tik iš Komisijos išvadų ir galiausiai iš jos ieškinyje suformuluotų reikalavimų (šioje byloje – pripažinti, kad direktyvos 6 ir 9 straipsniai nebuvo perkelti), bet jį taip pat sudaro konkrečios faktinės aplinkybės, Komisijos teisiniai vertinimai ir iš to išplaukiantys reikalavimai. Todėl šiose bylose nurodomus teisinius pagrindus nulemia atskiri faktinių aplinkybių pagrindu Komisijos suformuluoti teisiniai prieštaravimai( ). Teisingumo Teismo atliekamas prieštaravimų įvertinimas nulemia, kokių ir kelių skirtingų priemonių turi imtis valstybė narė, kad būtų atkurtas atitikimas Sutarčiai. Todėl atsižvelgiant į EB sutarties 226 straipsnio tikslą matyti, kad teisinio pagrindo sąvoka turi būti suprantama siaurai, kaip reiškianti atskirą teisinį prieštaravimą.

34. Šioje byloje, kaip teisingai pastebėjo Nyderlandų Karalystė( ), Komisija nurodė keturis iš esmės skirtingus teisinius pagrindus, susijusius su skirtingomis direktyvos nuostatomis ir nacionalinės perkeliančios priemonės nuostatomis. Taigi jeigu Teisingumo Teismas konstatuotų įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymą kiekvieno iš šių keturių teisinių pagrindų atžvilgiu, Nyderlandų Karalystė būtų įpareigota priimti keturias skirtingas priemones. Todėl šioje byloje yra keturi teisiniai pagrindai, kuriuos Komisija turėjo nurodyti per visą procedūrą.

b) Pakankamai aiškus ir tikslus prieštaravimo pakartojimas

35. Taigi, jeigu yra keturi teisiniai pagrindai, iškyla antrasis klausimas: ar Komisija savo argumentuotoje nuomonėje pakankamai aiškiai ir tiksliai pakartojo savo prieštaravimą dėl netinkamo direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių perkėlimo į TĮ 11.5 straipsnio 2 dalį. Jeigu Nyderlandų Karalystė būtų teisi teigdama, kad antrasis prieštaravimas argumentuotoje nuomonėje daugiau nebenurodomas, ji būtų turėjusi padaryti išvadą, kad Komisija atsisakė šio prieštaravimo, kaip atsisakė savo prieštaravimų dėl direktyvos 11 ir 12 straipsnių neperkėlimo. Šiuo atveju ieškinys iš tikrųjų, palyginti su argumentuota nuomone, neteisėtai išplėstų ginčo dalyką( ). Nyderlandų Karalystė pateikia kaip tik šį argumentą, nurodydama, kad Komisija tik posėdyje, o ne ikiteisminės procedūros metu pareiškė, jog direktyvos 6 straipsnio 4 dalis tik nustatė direktyvos 6 straipsnio 2 ir 3 dalių taikymo taisykles.

36. Vis dėlto Nyderlandų Karalystė teigia, kad dėl šio klausimo ieškinys yra taip pat nepriimtinas, kadangi argumentuotoje nuomonėje tik kritikuojama neaiški Telekomunikacijų įstatymo formuluotė, nenurodant jokio konkretaus įsipareigojimo neįvykdymo, ir kad joje iš viso nebuvo atsakyta į 2001 m. sausio 8 d. Nyderlandų Karalystės atsakyme pateiktus paaiškinimus dėl direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių perkėlimo. Nyderlandų Karalystė mano, kad dėl šios aplinkybės buvo neteisėtai sukelta grėsmė jų galimybei apsiginti( ).

37. Teisingumo Teismas paprastai taiko griežtesnius tikslumo reikalavimus argumentuotoms nuomonėms nei oficialiems įspėjimams, kurie dažnai gali apimti tik pradinę glaustą prieštaravimų santrauką( ). Tačiau Teisingumo Teismas pripažino, kad glaustos argumentuotos nuomonės gali pakakti, jei išsamūs paaiškinimai buvo pateikti oficialiame įspėjime, į kurį argumentuotoje nuomonėje yra daroma nuoroda( ). Vis dėlto bet kokie aiškumo trūkumai argumentuotoje nuomonėje aiškinami ne Komisijos naudai ir prireikus gali būti nepriimtina ta ieškinio dalis, kuri susijusi su neaiškiu klausimu( ). Todėl svarbu žinoti, ar laiškų turinys, kai jame pakankamai aiškiai ir išsamiai nurodomi prieštaravimai, suteikia atitinkamai valstybei narei galimybę įgyvendinti savo teisę į gynybą: valstybei narei turi būti aišku, dėl ko ji turi gintis( ).

38. Komisija pripažįsta, kad jos argumentuotoje nuomonėje pateikiama tik bendra argumentų dėl direktyvos 6 straipsnio santrauka, tačiau ji mano, kad ši santrauka apėmė visus jau tiksliai oficialiajame įspėjime nurodytus prieštaravimus. Vis dėlto vienintelė nuoroda argumentuotoje nuomonėje į ginčijamą direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių perkėlimą yra Komisijos teiginys, jog ji tik direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalis laiko direktyvos 6 straipsnio 1 dalies išimtimis( ). Dviejuose kitos dalies sakiniuose galima papildomai įžvelgti nuorodą į bendrus argumentus dėl direktyvos 6 straipsnio perkėlimo, pateiktus oficialiame įspėjime, t. y. į antrąjį ieškinio teisinį pagrindą( ).

39. Iš tiesų akivaizdu, kad Komisija šia argumentuotos nuomonės ištrauka leidžia suprasti, jog nelaiko direktyvos 6 straipsnio 5 dalies direktyvos 6 straipsnio 1 dalies išimtimi žinant, kad oficialiame įspėjime Komisija buvo pateikusi prieštaravimą dėl to, jog Nyderlandų Karalystė perkėlė direktyvos 6 straipsnio 5 dalį kaip išimtį iš direktyvos 6 straipsnio 1 dalies. Be to, priešingai, nei mano Nyderlandų Karalystė, galima teigti, kad nebuvo išsamesnio ar tikslesnio prieštaravimo būtinybės, kadangi savo laiške, kuriuo atsakė į oficialų įspėjimą, Nyderlandų Karalystė aiškiai laikėsi pozicijos, kurią Komisija išreiškė oficialiame įspėjime ir kurią ji apibūdino kaip nesuderinamą su direktyva. Taigi galima konstatuoti, kad šioje byloje nuoroda į oficialų įspėjimą, kuris šiuo atžvilgiu buvo tikslesnis, buvo pakankama.

40. Vis dėlto, kalbant apie šį prieštaravimą, aiškios nuorodos į oficialų įspėjimą nėra: Komisija tik teigia oficialiame įspėjime nurodžiusi, jog 6 straipsnis nebuvo visiškai perkeltas. Trys atskiri prieštaravimai nebuvo paminėti, taip pat nebuvo netgi bendros nuorodos į argumentus, pateiktus oficialiame įspėjime. Dar daugiau – pavieniai argumentuotos nuomonės elementai, kurie, vertinami kartu, galėtų būti laikomi nuoroda į aptariamą prieštaravimą, yra išdėstyti dviejose atskirose dalyse, ir todėl nėra vienas su kitu susiję. Be to, oficialiame įspėjime ir argumentuotoje nuomonėje Komisija pateikė labai prieštaringą nuomonę dėl to, kuriose iš direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių nustatytos 1 dalies išimtys: kartais ji nurodydavo, kad tikrąja išimtimi yra tik 2 dalis, kartais – kad išimtys yra 2 ir 3 dalys, o argumentuotoje nuomonėje ji teigia, kad išimtys yra 2, 3 ir 4 dalys. Todėl Komisijos analizė Nyderlandų Karalystei neleido aiškiai suprasti, o argumentuotos nuomonės formuluotė labiau leido manyti, kad Komisija taip pat nurodė daugiau išimčių nei anksčiau, ir todėl buvo linkusi pritarti Nyderlandų Karalystės nuomonei. Galiausiai, savo argumentuotoje nuomonėje Komisija visiškai atsisakė oficialiame įspėjime nurodytų prieštaravimų dėl direktyvos 11 ir 12 straipsnių, o tai leido Nyderlandų Karalystei tikėtis to paties direktyvos 6 straipsnio atžvilgiu.

41. Taigi vertinant geranoriškai, iš argumentuotos nuomonės galima padaryti išvadą, kad Komisija pakartojo poziciją. Vis dėlto iš Nyderlandų Karalystės negalima reikalauti, kad ji nuolaidžiai vertintų argumentuotą nuomonę, kuri neatitinka Teisingumo Teismo išaiškinto EB sutarties 226 straipsnio reikalavimų. Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Komisijos argumentacija argumentuotoje nuomonėje šiuo atveju galėjo būti glausta, bet ji turėjo aiškiai pakartoti ankstesnę poziciją ir nedviprasmiškai paaiškinti jos esmę. Atsižvelgiant į pirmiau nurodytą analizę, tai iš argumentuotos nuomonės pakankamai aiškiai neišplaukia. Todėl Komisijos ieškinys dėl šio teisinio pagrindo yra nepriimtinas.

42. Jei Teisingumo Teismas šiuo klausimu padarytų skirtingą išvadą, reikėtų pažymėti, kad likę Nyderlandų Karalystės argumentai, kuriais ginčijamas šios ieškinio dalies priimtinumas, neįtikina. Šiuo atžvilgiu jau minėta, kad išsamiai atsakyti į 2001 m. sausio 8 d. Nyderlandų Karalystės laišką nebuvo būtina ir kad aiškios nuorodos į oficialiame įspėjime atliktą analizę būtų pakakę( ). Be to, Komisijos oficialiame įspėjime atlikta analizė buvo pakankamai aiški, kad Nyderlandų Karalystei būtų suteikta galimybė įgyvendinti savo teisę į gynybą, o tai matyti iš Nyderlandų Karalystės reakcijos jos 2001 m. sausio 8 d. atsakyme. Savo oficialiame įspėjime Komisija pakankamai tiksliai nurodė, ką ji laikė Nyderlandų Karalystės neįvykdytu įsipareigojimu; vis dėlto net paprasto prieštaravimo dėl teisės aktų neaiškumo būtų pakakę, kadangi pagal nusistovėjusią praktiką Teisingumo Teismas konstatavo, jog direktyvos turi būti perkeltos pakankamai tiksliai, aiškiai ir skaidriai( ). Nors per posėdį Komisija galiausiai pareiškė, kad direktyvos 6 straipsnio 4 dalis nustatė 6 straipsnio 2 ir 3 dalių taikymo taisykles, ji tik patikslino iki tol pateiktus teisinius argumentus, bet naujo teisinio pagrindo nenurodė: iš tiesų oficialiame įspėjime Komisija jau buvo nurodžiusi, jog 4 dalis nukreipia į pirmesnes dalis.

3. Išvada

43. Nepriimtina ta ieškinio dalis, kurioje Komisija tvirtina, jog TĮ 11.5 straipsnio 2 dalis netinkamai perkėlė direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalis. Likusi ieškinio dalis priimtina.

B – Esmė

44. Komisija mano, kad Nyderlandų Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal EB sutartį ir pagal direktyvą, nes nustatytu terminu ji, pirma, TĮ 11.5 straipsnio 1 dalimi tik iš dalies perkėlė direktyvos 6 straipsnio 1 dalį, antra, TĮ 11.5 straipsnio 2 dalimi netinkamai perkėlė direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalis, trečia, nepriimdama ar nepateikdama TĮ 11.5 straipsnio 3 dalyje numatytų įgyvendinančių nuostatų, tik iš dalies perkėlė direktyvos 6 straipsnį, ir, ketvirta, neperkėlė direktyvos 9 straipsnio a punkto.

45. Pareiga perkelti direktyvą nustatytu terminu kyla iš EB sutarties 10 straipsnio pirmosios pastraipos bei EB sutarties 249 straipsnio trečiosios pastraipos, ir direktyvos 15 straipsnio 1 dalies, kuri numato, jog direktyva turi būti perkelta į nacionalinę teisę iki 1998 m. spalio 24 d. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Sutarties įsipareigojimų neįvykdymo buvimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje, kuri egzistavo pasibaigus argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui( ).

1. Direktyvos 6 straipsnio 1 dalies ir 9 straipsnio a punkto perkėlimas

46. Nyderlandų Karalystė neginčija Komisijos argumentų ta apimtimi, kuria ji neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Sutartį ir pagal nagrinėjamą direktyvą, kadangi reikiamu laiku direktyvos 6 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio a punktas nebuvo perkelti į nacionalinę teisę ar buvo perkelti ne visiškai. Nors neabejotinai nebuvo priimtos jokios nacionalinės nuostatos, kad būtų perkeltas direktyvos 9 straipsnio a punktas, tačiau buvo priimta TĮ 11.5 straipsnio 1 dalis, skirta direktyvos 6 straipsnio 1 daliai perkelti, tačiau ji tik reikalauja sunaikinti tuos duomenis, kurie bus išvardyti Karališkajame dekrete. Kadangi šis dekretas iki šiol nebuvo nepriimtas, šiandien neegzistuoja pareiga sunaikinti duomenų pagal direktyvos 6 straipsnio 1 dalies reikalavimus.

47. Atsižvelgiant į tai, reikia pripažinti, kad buvo neįvykdytas įsipareigojimas pagal Sutartį dėl direktyvos 6 straipsnio 1 dalies ir 9 straipsnio a punkto perkėlimo.

2. Direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių perkėlimas į TĮ 11.5 straipsnio 2 dalį

48. Jau pirmiau buvo konstatuota, jog dėl šio teisinio pagrindo ieškinys yra nepriimtinas. Vis dėlto, jeigu Teismas prieitų prie skirtingos išvados priimtinumo klausimu, toliau pateikiama atitinkamų teisinių klausimų analizė.

a) Šalių argumentai

49. Komisijos teigimu, tik direktyvos 6 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatytos tikros direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyto principo išimtys, jog duomenys turi būti sunaikinti ar padaryti anonimiškais. Direktyvos 6 straipsnio 4 dalis tik nustato 2 ir 3 dalių taikymo taisykles, tačiau kitų 1 dalyje numatyto principo išimčių nenustatė. Priešingu atveju, 4 dalies „išimtys“ turėtų būti suformuluotos kur kas tiksliau. Būtent – terminas „srauto valdymas“ yra toks platus, kad gali apimti bet ką. Be to, 5 dalyje taip pat nėra kitos 1 dalies išimties. Tačiau TĮ 11.5 straipsnio 2 dalimi visos direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių nuostatos buvo perkeltos kaip nepriklausomos direktyvos 6 straipsnio 1 dalies išimtys. Iš to darytina išvada, kad toks perkėlimas yra nesuderinamas su direktyva.

50. Nyderlandų Karalystė – priešingai – teigia, kad direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių nustatyto visas direktyvos 6 straipsnio 1 dalies išimtis, ir todėl TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies nuostatos atitinka direktyvą. Direktyvos 6 straipsnio 4 dalis numato 1 dalies išimtį, kadangi 4 dalyje išvardytos ne tik asmenų kategorijos ir išsamios taisyklės, bet, kaip ir 2 ir 3 dalyse, nustatyti tikslai, kurių siekiant srauto duomenys gali būti tvarkomi. Be to, šios išimtys buvo būtinos, pavyzdžiui, siekiant pašalinti telekomunikacijų trikdžius arba užkirsti kelią sąskaitų klastojimui. Ji taip pat pažymėjo, kad Komisijos argumentai buvo prieštaringi, kadangi kartais ši nurodydavo, jog išimtys yra tik direktyvos 2 ir 3 dalys, o kartais, – kad ir direktyvos 6 straipsnio 4 dalis. Bet kuriuo atveju, direktyvos formuluotė yra neaiški, ir tai Nyderlandų Karalystė pažymėjo, kai buvo rengiamas Direktyvos 2002/58 projekto 6 straipsnis. Todėl Nyderlandų Karalystės aiškinimas yra leistinas.

b) Įvertinimas

51. Abi šalys pripažįsta direktyvos 6 straipsnio 1 dalį kaip pagrindinį principą, pagal kurį asmens telekomunikacijų duomenys pasibaigus pokalbiui turi būti sunaikinti ar padaryti anonimiškais. Taip pat abi šalys TĮ 11.5 straipsnio 1 dalį laiko perkeliančia direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatytą principą, nors ir ne visiškai. Galiausiai taip pat sutariama, kad TĮ 11.5 straipsnio 2 dalyje numatytos TĮ 11.5 straipsnio 1 dalyje ir direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto principo išimtys. Vienintelis ginčytinas klausimas – kiek TĮ 11.5 straipsnio 2 dalyje numatytos išimtys yra leidžiamos direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalimis. Ginčas kyla todėl, kad, remiantis galutine Komisijos nuomone, tik direktyvos 6 straipsnio 2 dalis iš tiesų nustato direktyvos 6 straipsnio 1 dalies išimtį, o Nyderlandų Karalystė tikromis 1 dalies išimtimis laiko direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalis.

52. Kaip šios skirtingos nuomonės yra svarbios, paaiškėja, kai TĮ 11.5 straipsnio 2 dalyje išvardytos išimtys palyginamos su direktyvos 6 straipsnio dalimis, kurios, Nyderlandų Karalystės teigimu, yra šių išimčių pagrindas. TĮ 11.5 straipsnio 2 dalimi numatant, kad, nukrypstant nuo TĮ 11.5 straipsnio 1 dalies, srauto duomenų tvarkymas yra leidžiamas tik tiek, kiek tai būtina:

– kad būtų išrašytos sąskaitos abonentui ir t. t. (TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies a punktas), neabejotina, kad ši išimtis grįstina direktyvos 6 straipsnio 2 dalimi, kurioje nustatyta, jog duomenys gali būti tvarkomi, „kad būtų pateiktos sąskaitos abonentams“,

– siekiant sudaryti sąlygas teikti savo telekomunikacijų paslaugas ir t. t. (TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies b punktas), neabejotina, kad ši išimtis grįstina direktyvos 6 straipsnio 3 dalimi, kuria leidžiama teikėjui tvarkyti duomenis norint „teikti rinkoje savo telekomunikacijų paslaugas“,

– srautui valdyti, suteikiant klientams informaciją ir nustatant apgaulės atvejus (TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies d, e ir f punktai), neabejotina, kad šia išimtimi grįstina direktyvos 6 straipsnio 4 dalis, kuria leidžiama tvarkyti duomenis asmenims, „valdantiems srautą, teikiantiems informaciją abonentams, nustatantiems sukčiavimo atvejus“,

– ginčams nagrinėti (TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies c punktas), neabejotina, kad ši išimtis grįstina direktyvos 6 straipsnio 5 dalimi, kuria siekiama leisti tam tikroms kategorijoms asmenų „gauti sąskaitų ar srauto duomenis, reikalingus sprendžiant ginčus“,

– jeigu tai numatyta įstatyme (TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies g punktas), šią išimtį reikėtų pagrįsti direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalimis.

53. Siekiant nustatyti, kokia apimtimi direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalyse iš tiesų numatytos direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyto principo išimtys, kas galėtų pateisinti TĮ 11.5 straipsnio 2 dalyje numatytas išimtis, būtina išaiškinti direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyto principo prasmę. Direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje pirmiausia apibūdinamas duomenų pobūdis, būtent – asmeninio pobūdžio „srauto duomenys“, o po to numatoma, kad šie srauto duomenys pasibaigus pokalbiui turi būti sunaikinti ar padaryti anonimiškais.

54. Direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad asmeninio pobūdžio srauto duomenys (toliau – srauto duomenys) yra visi duomenys, susiję „su abonentais ir vartotojais <…>, kuriuos fiksuojant skambučius tvarko ir kaupia bendrojo telekomunikacijų tinklo operatorius ir (arba) visuomenei prieinamų telekomunikacijų paslaugų teikėjas“. Kalbant paprasčiau, srauto duomenys yra visi duomenys, atsirandantys dėl ryšio, saugomi telekomunikacijų paslaugų teikėjo ir kuriuos galima susieti su asmenimis.

55. Direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatytas principas, kad visi srauto duomenys „pokalbiui pasibaigus turi būti sunaikinti ar padaryti anonimiškais“. Direktyvos duomenų apsaugos tikslai, kuriuos galima įžvelgti preambulėje( ), ir direktyvos 6 straipsnio 2 dalimi leidžiamas duomenų saugojimas ribotą laiką, „kad būtų pateiktos sąskaitos abonentams“, aiškiai parodo, kad žodis „pasibaigus“ gali būti suprantamas kaip reiškiantis „iš karto pasibaigus“. Kitaip tariant, principas reikalauja, kad visi srauto duomenys privalo būti sunaikinti ar padaryti anonimiškais iš karto pasibaigus pokalbiui.

56. Kalbant apie galimas šio pagrindinės pareigos srauto išimtis duomenis sunaikinti ar padaryti juos anonimiškais, žodžiai direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje „nepažeidžiant šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalių nuostatų“ iš pradžių leidžia manyti, jog šios dalys yra pagrindinio principo išimtys. Iš tiesų tas pats taikytina ir direktyvos 6 straipsnio 5 dalies pirmiesiems žodžiams „Taikant šio straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalis <…> nedraudžiama“: tai taip pat rodo direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos išimtį. Tokiomis aplinkybėmis tenka nuodugniai išnagrinėti apimtį, kuria direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalių nuostatose iš tikrųjų numatomos direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos pareigos išimtys, ir kiek apimtimi šios nuostatos gali būti TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies nuostatų pagrindas.

i) Direktyvos 6 straipsnio 2 dalis ir TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies a punktas

57. Struktūros požiūriu direktyvos 6 straipsnio 2 dalis yra panaši į direktyvos 6 straipsnio 1 dalį. Pirmiausia joje apibūdinami duomenys, būtent – „ (direktyvos) Priede nurodyti duomenys <…> kad būtų pateiktos sąskaitos abonentams“ (toliau – Priedo duomenys), o po to leidžiama tokius duomenis tvarkyti ribotą laikotarpį. Priedo duomenys ( ) yra dviejų rūšių ir yra ypač svarbūs, kad abonentams už pokalbius būtų pateiktos sąskaitos: pirma, tai yra srauto duomenys, išvardyti 6 straipsnio 1 dalyje( ), ir, antra, tai yra abonento duomenys bei kita informacija, susijusi su apmokėjimu( ).

58. Tačiau jei direktyvos 6 straipsnio 2 dalis aiškiai nustato, kad Priede nurodyti asmeninio pobūdžio duomenys tam tikrą laikotarpį gali būti tvarkomi, kad būtų pateiktos sąskaitos abonentams, tai nereiškia, jog pasibaigus pokalbiui duomenys neturi būti nei sunaikinti, nei padaryti anonimiškais. Iš to išplaukia, kad direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje aiškiai nustatoma tikra pagrindinės direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos išimtis, tačiau tik Priede nurodytų srauto duomenų atžvilgiu, tik ribotą laikotarpį ir tik apibrėžtos grupės asmenų atžvilgiu, kaip akivaizdu ir iš direktyvos 6 straipsnio 4 dalies, kuri šiame kontekste turi būti aiškinama kartu su direktyvos 6 straipsnio 2 dalimi( ).

59. Atsižvelgiant į jų tikslą, kad abonentams už įvairias telekomunikacijų paslaugas būtų pateiktos sąskaitos, direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje ir TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies a punkte numatytos išimtys yra identiškos. Vis dėlto, skirtingai nei direktyvos 6 straipsnio 2 dalis, TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies a punktas neriboja duomenų, kurių naudojimas gali būti leidžiamas tik atsižvelgiant į direktyvos Priede nurodytus duomenimis, taip pat neriboja jų naudojimo laike ir neriboja asmenų, kurie gali juos naudoti, rato direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje nurodytomis asmenų kategorijomis. Todėl Telekomunikacijų įstatymo tekstas leidžia daugiau išimčių iš principo, kad duomenys turi būti sunaikinti ar padaryti anonimiškais, nei leidžia direktyva.

60. Šiuo atveju nėra būtinybės aiškinti šį tektą kaip suderinamą su direktyva, remiantis bendru apribojimu TĮ 11.5 straipsnio 2 dalyje, kad duomenys gali būti naudojami „tik tiek, kiek tai būtina“. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog direktyvos turi būti perkeltos pakankamai tiksliai, aiškiai ir skaidriai, todėl direktyvoje numatytos pareigos nacionalinėje teisėje turi būti užtikrinamos pakankamai tiksliai ir aiškiai, siekiant garantuoti teisinį tikrumą( ). Pats savaime TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies a punktas šių aiškumo ir tikslumo reikalavimų neatitinka. Kad atitiktų direktyvos 6 straipsnio 2 dalies reikalavimus, TĮ 11.5 straipsnio 3 dalyje nurodytos įgyvendinančios nuostatos būtinai turėjo įtvirtinti daugiau specialių apribojimų nei „tik tiek, kiek tai būtina“. Vis dėlto šios nuostatos nebuvo priimtos.

61. Taigi direktyvos 6 straipsnio 2 dalis į TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies a punktą perkelta netinkamai.

ii) Direktyvos 6 straipsnio 3 dalis ir TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies b punktas

62. Direktyvos 6 straipsnio 3 dalies formuluotė, numatanti, kad dėl rinkos tyrimų ar norint teikti rinkoje savo telekomunikacijų paslaugas „2 dalyje nurodytus duomenis“ leidžiama tvarkyti, jeigu abonentas yra davęs sutikimą, aiškiai nurodo tik Priedo duomenis, minimus direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje. Iš to matyti, kad 3 dalimi suteikiama tik dar viena galimybė naudoti Priedo duomenis, kurie bet kuriuo atveju nėra sunaikinami ar padaromi anonimiškais iki 2 dalyje nustatyto termino pabaigos. Vis dėlto ja nesukuriama nauja srauto duomenų kategorijos išimtis, kuriai taikomas direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas įpareigojimas duomenis sunaikinti ar padaryti anonimiškais.

63. Skirtingai nuo direktyvos 6 straipsnio 3 dalies, TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies b punkto formuluotė nurodo ne tik Priedo duomenis, kurie gali būti naudojami ribotą laikotarpį, tačiau ir visus kitus srauto duomenis, patenkančius į TĮ 11.5 straipsnio 1 dalies ir direktyvos 6 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, ir be jokio apribojimo laiko atžvilgiu. Dar daugiau – asmenų, kurie gali tvarkyti duomenis, kategorijos nėra ribojamos tomis, kurios nurodytos direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje, taip pat taikomoje šiuo atveju( ). Nors tikslai yra identiški ir abi nuostatos prieš tvarkant duomenis reikalauja abonento sutikimo, šiuo klausimu Telekomunikacijų įstatymo formuluotė sukuria daugiau įpareigojimo duomenis sunaikinti ar padaryti anonimiškais išimčių nei direktyva. Todėl, nesant TĮ 11.5 straipsnio 3 dalyje nurodytų įgyvendinimo nuostatų, TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies b punktu neįvykdomas Teisingumo Teismo reikalavimas, kad direktyvos turi būti perkeliamos pakankamai aiškiai ir tiksliai( ).

64. Taigi direktyvos 6 straipsnio 3 dalis į TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies b punktą perkelta netinkamai.

iii) Direktyvos 6 straipsnio 4 dalis ir TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies d, e ir f punktai

65. Pagrindinis klausimas, dėl kurio nesutaria šalys, – ar direktyvos 6 straipsnio 4 dalis leidžia naudoti visus srauto duomenis, patenkančius į 1 dalies taikymo sritį, nurodant kitus tikslus, dėl kurių duomenys gali būti tvarkomi (t. y., srauto valdymas, informacijos abonentams teikimas ir sukčiavimo atvejų nustatymas), ar ja tik apibrėžiamos taisyklės, pagal kurias gali būti naudojami Priedo duomenys. TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies d, e ir f punktų formuluotės leidžia naudoti srauto duomenis, patenkančius į TĮ 11.5 straipsnio 1 dalies ir direktyvos 6 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, nurodytais tikslais be jokių tolesnių apribojimų. Jeigu Komisija būtų teisi teigdama, kad direktyvos 6 straipsnio 4 dalis aiškiai nesuteikia jokios kitos galimybės naudoti srauto duomenų, patenkančių į direktyvos 6 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, tačiau tik nustato Priedo duomenų naudojimo sąlygas, tai pažeistų direktyvą.

66. Pirmiausia reikia konstatuoti, jog direktyvos 6 straipsnio 4 dalies formuluotė nėra aiški. Viena vertus, joje minimi tikslai, kuriais Nyderlandų Karalystė grindžia savo išimtis, tačiau tik tam, kad būtų apibrėžtos asmenų, kuriems leidžiama tvarkyti srauto ir sąskaitų informaciją, kategorijos. Tuo patvirtinamas Komisijos aiškinimas, kad ja siekiama tik įtvirtinti 2 ir 3 dalių taikymo taisykles. Kita vertus, nurodant „srauto valdymą“, „informacijos teikimą abonentams“ ir „sukčiavimo atvejų nustatymą“, 4 dalyje apibrėžiami 2 ir 3 dalyse neminimi tikslai. Be to, 4 dalyje priduriama, kad „tvarkyti <…> leidžiama tik tiek, kiek yra būtina tokiai veiklos rūšiai vykdyti“, t. y. duomenys gali būti tvarkomi šiais tikslais, tačiau tik tiek, kiek yra būtina. Tuo patvirtinamas Nyderlandų Karalystės aiškinimas, kad tai yra papildomos išimtys. Kadangi nuoroda į šiuos tikslus ir tvarkymo ribojimą tiek, kiek tai yra būtina, neturėtų prasmės, jeigu Komisijos aiškinimas būtų teisingas, reikia daryti prielaidą, jog 4 dalis, Nyderlandų Karalystės teigimu, iš tikrųjų leidžia tvarkyti duomenis ir šiais tikslais.

67. Be to, 4 dalis neapsiriboja, kaip mano Komisija, taisyklių įtvirtinimu, bet taip pat įtvirtina išimtį. Vis dėlto, kyla klausimas, kokius duomenis leidžiama tvarkyti pagal 4 dalį: kitaip tariant, ar 4 dalis – visiškai kaip 2 dalis – yra 1 dalyje numatyto įpareigojimo duomenis sunaikinti ar padaryti juos anonimiškais „tikra išimtis“, ar – kaip 3 dalis – tik dar viena kvazi-išimtis. Kadangi direktyvos 6 straipsnio 4 dalies formuluotė leidžia nurodytais tikslais tvarkyti „srauto ir sąskaitų duomenis“, todėl atsakymas į klausimą priklausys nuo to, ką reikštų „srauto duomenys“ ir „sąskaitų duomenys“ 4 dalies prasme. Galimi du aiškinimo variantai.

68. Pirmasis variantas – tai, kad „srauto duomenys“ 4 dalies prasme reiškia tą patį kaip „srauto duomenys“ 1 dalies prasme, o „sąskaitų duomenys“ 4 dalies prasme – tą patį kaip duomenys, būtini, „kad būtų pateiktos sąskaitos abonentams“ 2 dalies prasme, t. y. Priedo duomenys. Tokiu atveju 4 dalimi, Nyderlandų Karalystės teigimu, leidžiama tvarkyti ne tik Priedo duomenis, bet taip pat ir visus srauto duomenis, patenkančius į 1 dalies taikymo sritį, ir todėl 6 straipsnio 4 dalis yra „tikra išimtis“. Šiuo atveju direktyvos 6 straipsnio 4 dalis būtų TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies d, e ir f punktų pagrindas.

69. Kitas variantas – kad „srauto duomenys“ ir „sąskaitų duomenys“ 4 dalies prasme nurodo tik Priedo duomenis. Ši galimybė egzistuoja, kadangi, kaip aiškinta pirmiau( ), Priedo duomenys iš dalies apima srauto duomenis, patenkančius į 1 dalies taikymo sritį, ir iš dalies abonentų duomenis bei kitą informaciją, susijusią su apmokėjimu. Šiuo atveju „srauto duomenys“ 4 dalies prasme reikštų srauto duomenis, išvardytus Priede, o „sąskaitų duomenys“ 4 dalies prasme apimtų Priede išvardytus abonentų duomenis ir kitą informaciją, susijusią su apmokėjimu. Tokiu atveju 4 dalis būtų tik pagrindinio 1 dalyje numatyto įpareigojimo „kvazi-išimtis“, kadangi ji ne leistų nesunaikinti ar nepadaryti anonimiškų kitų srauto duomenų, o tik leistų Priedo duomenis, kuriems jau taikoma išimtis, naudoti papildomais tikslais. Šiuo pagrindu direktyvos 6 straipsnio 4 dalimi nebūtų galima grįsti TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies d, e ir f punktų.

70. Pirmasis argumentas pirmojo aiškinimo naudai yra tas, kad direktyvos 6 straipsnis turi aiškią struktūrą, iš kurios jis išplaukia. Be to, per posėdį Nyderlandų Karalystė teigė, kad nors srautas paprastai gali būti sėkmingai valdomas naudojant anonimiškus srauto duomenis, yra būtina naudoti srauto duomenis, kurie nėra padaryti anonimiškais, siekiant atlikti tikslius tyrimus, pavyzdžiui, kai abonentas praneša apie sutrikimus ar įtarimus dėl sukčiavimo. Tai irgi patvirtina pirmąjį aiškinimą.

71. Vis dėlto tokio aiškinimo pasekmės kelia abejonių, ar tai iš tiesų yra direktyvos 6 straipsnio struktūra. Remiantis šiuo aiškinimu, 4 dalis – visiškai kaip 2 dalis – nustatytų kitas iš 1 dalyje numatyto įpareigojimo duomenis sunaikinti ar padaryti anonimiškais „tikras išimtis“. Vis dėlto, skirtingai nei 2 dalis, 4 dalis neapibrėžia nei duomenų, kurių nereikia sunaikinti ar padaryti anonimiškais, nei – vėl skirtingai nei 2 dalis – nenumato termino jiems tvarkyti. Be to, sąvokos „srauto valdymas“, „informacijos teikimas abonentams“ ir „sukčiavimo atvejų nustatymas“ nenustato jokių aiškių ribų, leidžiančių identifikuoti duomenis, kurių nereikia sunaikinti, „jeigu“ jų prireiktų vienam iš minėtų tikslų; taigi, remiantis šiuo aiškinimu, 4 dalis tam tikra prasme būtų bendra nuostata, kuri 1 dalyje numatytą principą padarytų beprasmišką. Atsižvelgiant į direktyvos duomenų apsaugos tikslus, abejotina, ar trumpa nuoroda 4 dalyje į srauto duomenis turi būti vertinama kaip sukurianti tokią plačią 1 dalyje numatyto principo išimtį.

72. Be to, savo paaiškinimuose dėl būtinybės naudoti srauto duomenis Nyderlandų Karalystės atstovai ne visada nurodė tik abonentų numerius. Vis dėlto abonentų numerių bei kitų direktyvos Priedo duomenų naudojimas būtų užtikrintas, jei būtų pritarta antrajam aiškinimui. Nyderlandų Karalystė negalėjo aiškiai įrodyti, kad kitų srauto duomenų, nurodytų 1 dalyje, tačiau nepatenkančių į direktyvos Priedo išsamų sąrašą, naudojimas būtų būtinas 4 dalyje nurodytiems tikslams pasiekti. Šiuo pagrindu antrasis galimas aiškinimas („kvazi-išimtis“, o tai reikštų atitikimą direktyvos duomenų apsaugos tikslams) atitinka praktinius poreikius, ir todėl jam turi būti teikiama pirmenybė. Paskutinis argumentas šio aiškinimo naudai – dėstymo nuoseklumo principas, pagal kurį, jeigu įmanoma, bendra taisyklė (duomenų apsauga pagal 1 dalį) turi būti aiškinama plačiai, o jos išimtys (kitos dalys) – siaurai.

73. Be to, 4 dalies tikslais išlieka įmanomas anonimiškais pagal 1 dalį padarytų duomenų naudojimas, taip pat išlieka įmanomas anonimiškais nepadarytų srauto duomenų tvarkymas per pokalbį, pavyzdžiui, nustatant sukčiavimo atvejus, kadangi 1 dalyje numatyta, jog įpareigojimas duomenis sunaikinti ar padaryti anonimiškais atsiranda tik pasibaigus pokalbiui.

74. Taigi iš to išplaukia, kad direktyvos 6 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama kaip leidžianti tam tikrai kategorijai asmenų srauto valdymo, informacijos teikimo abonentams ir sukčiavimo atvejų nustatymo tikslais tiek, kiek tai yra būtina, tvarkyti Priedo duomenis ir tik 2 dalyje nustatytu Priedo duomenų naudojimo laikotarpiu. Kadangi 4 dalis taip pat nurodo 2 ir 3 dalyse įtvirtintus tikslus, ji turėtų būti laikoma bendra taisykle visų nurodytų tikslų atžvilgiu, ir todėl, Komisijos teigimu, ja išsamiau apibūdinamas 2 ir 3 dalių taikymas, apribojant asmenų kategoriją ir leidžiamą tvarkymo mastą.

75. Priešingai – TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies d, e ir f punktų formuluotėmis tvarkymas neribojamas tik direktyvos Priede nurodytų duomenų, kurie gali būti naudojami tik ribotą laikotarpį, atžvilgiu, o leidžiamas bet koks visų srauto duomenų TĮ 11.5 straipsnio 1 dalies ar direktyvos 6 straipsnio 1 dalies prasme naudojimas neribotą laikotarpį. Dar daugiau – TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies d, e ir f punktais duomenų naudojimas neribojamas asmenų kategorijų, nurodytų direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje, atžvilgiu, kadangi pagal TĮ 11.5 straipsnio 3 dalį šis apribojimas turi būti nustatytas įgyvendinančiose nuostatose. Taigi, net jeigu direktyvos 6 straipsnio 4 dalis ir TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies d, e ir f punktai yra identiški tikslų ir leidžiamos duomenų tvarkymo apimties prasme, Telekomunikacijų įstatymo formuluotė aiškiai leidžia daugiau, nei leidžia direktyva, ir netenkina Teisingumo Teismo reikalavimo, kad direktyvos turi būti perkeltos pakankamai aiškiai ir tiksliai( ).

76. Taigi direktyvos 6 straipsnio 4 dalis į TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies d, e ir f punktus perkelta netinkamai.

iv) Direktyvos 6 straipsnio 5 dalis ir TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies c punktas

77. Posakis direktyvos 6 straipsnio 5 dalyje „taikant <…> nedraudžiama“ gali pagrįstai būti suprantamas tik kaip reiškiantis, kad toliau einantis 5 dalies tekstas numato direktyvos 6 straipsnio 1–4 dalių išimtis. Priešingai, nei 1–4 dalys, 5 dalis skirta leisti naudoti „sąskaitų ir srauto duomenis“ kitai asmenų kategorijai (kompetentingoms institucijoms) dėl tam tikrų tikslų (spendžiant ginčus) ir tam tikru būdu (tik informacijai, ne tvarkymui).

78. Leisdamas naudoti visus srauto duomenis, reikalingus sprendžiant ginčus, TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies c punktas atitinka direktyvos 6 straipsnio 5 dalį tikslo prasme, tačiau nesant įgyvendinančių nuostatų jo formuluotė neriboja nei asmenų, kuriems suteikta teisė naudoti duomenis, kategorijos, nei naudojimo būdo, kaip tai numato direktyva. Dėl šių priežasčių direktyva nebuvo perkelta taip aiškiai ir tiksliai, kaip reikalauja Teisingumo Teismo praktika( ).

79. Vis dėlto ir dėl direktyvos 6 straipsnio 5 dalies esminis šalių ginčas yra daugiausia susijęs su 5 dalies nuorodos į „sąskaitų ir srauto duomenis“ aiškinimu bei tokio aiškinimo pasekmėmis Nyderlandų teisės aktuose, nes TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies c punktu taip pat leidžiama naudoti visus duomenis TĮ 11.5 straipsnio 1 dalies ir direktyvos 6 straipsnio 1 dalies prasme, o tai galėtų sudaryti kitą direktyvos pažeidimą.

80. Taigi dėl 5 dalies iškyla ta pati problema, kaip ir dėl 4 dalies, ir įmanomi tie patys aiškinimai, t. y., visų pirma, kad 5 dalis yra 1 dalies „tikra išimtis“, leidžianti 5 dalyje nurodytai asmenų kategorijai gauti pilną informaciją, reikalingą sprendžiant ginčus, arba, antra, kad 5 dalis turi būti aiškinama kaip 1 dalies „kvazi-išimtis“, leidžianti 5 dalyje nurodytai asmenų kategorijai gauti tik Priedo duomenis( ).

81. Atidžiau analizuojant pirmąjį galimą aiškinimą (kad nuostata yra tikra išimtis), palyginti su direktyvos 6 straipsnio 4 dalimi, aiškumo dėl duomenų, kurie neturi būti sunaikinti ar padaryti anonimiškais, problemos tampa dar aktualesnės. Nuoroda 5 dalyje į „ginčų sprendimą“ yra tik „bendras tikslas“, kuris turi būti konkretinamas kiekvienu atskiru atveju. Paaiškėti, kokie duomenys yra svarbūs sprendimui priimti, gali tik tuomet, kai iškyla tam tikras ginčas. Atsižvelgiant į ginčų įvairovę (žodžiai „visų pirma“ rodo, kad nuostata nėra skirta tik ginčams, „susijusiems su telekomunikacijų tinklų sujungimu ar sąskaitomis“), bet kurie duomenys vienu ar kitu momentu galiausiai gali tapti esminiais.

82. Taigi, jeigu direktyvos 6 straipsnio 5 dalis turėtų būti laikoma tikra direktyvos 6 straipsnio 1 dalies išimtimi, būtų paneigtas 1 dalyje įtvirtintas principas, kad srauto duomenys turi būti sunaikinti ar padaryti anonimiškais: turėtų būti saugomi visi duomenys, reikalingi sprendžiant bet kokius iškilsiančius ginčus. Toks aiškinimas visą direktyvos 6 straipsnį paverstų niekiniu ir neatitiktų nei direktyvos duomenų apsaugos tikslo, nei principų dėl bendrų taisyklių ir išimčių tarpusavio ryšio. Todėl jis turi būti atmestas.

83. Taigi ir šiuo atžvilgiu vienintelis įmanomas aiškinimas yra antrasis, pagal kurį direktyvos 6 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties tikslas – sudaryti sąlygas gauti Priedo duomenis, reikalingus ginčams spręsti, t. y. papildomai 2–4 dalyse numatytiems tikslams, ne tik 4 dalyje minimų asmenų kategorijoms, bet ir kompetentingų institucijų darbuotojams. Šiuo požiūriu negali būti jokių skirtingų laikotarpių, kadangi 2 dalimi leidžiamas Priedo duomenų tvarkymo laikotarpis baigiasi kartu su laikotarpiu, per kurį sąskaita gali būti teisėtai užginčyta.

84. Vis dėlto, kaip jau minėta, TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies c punkto formuluotė leidžia be apribojimų naudoti visus srauto duomenis, patenkančius į TĮ 11.5 straipsnio 1 dalies ar direktyvos 6 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Todėl yra kalbama apie kitą direktyvos nuostatų pažeidimą.

85. Taigi direktyvos 6 straipsnio 5 dalis į TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies c punktą perkelta netinkamai.

v) Direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalys ir TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies g punktas

86. TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies g punkte esanti nuoroda į kitokį įstatymu leidžiamą srauto duomenų tvarkymą neturi atitikmens direktyvos 6 straipsnyje. Vis dėlto, kadangi direktyva nenumato kitų pagrindinio įpareigojimo duomenis sunaikinti ar padaryti anonimiškais išimčių, nei tos, kurios jau buvo aptartos, TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies g punkte esanti nuoroda būtų suderinama su direktyva tik tuomet, jeigu ja būtų užtikrinamas įstatymų nuostatų, į kurias ji nukreipia, atitikimas direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalyse numatytas išimtis. Vis dėlto tai neišplaukia pakankamai aiškiai ir tiksliai iš nuostatos formuluotės, kad būtų įvykdyti Teisingumo Teismo reikalavimai dėl direktyvų perkėlimo( ).

87. Todėl direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalys į TĮ 11.5 straipsnio 2 dalies g punktą perkeltos netinkamai.

3. Direktyvos 6 straipsnio perkėlimas į TĮ 11.5 straipsnio 3 dalį

a) Šalių argumentai

88. Komisija teigia, kad tai, jog TĮ 11.5 straipsnio 3 dalies nuostata numato TĮ 11.5 straipsnį įgyvendinančių priemonių priėmimą, o šios priemonės nebuvo priimtos ar bent jau nepateiktos Komisijai, yra įsipareigojimo pagal Sutartį neįvykdymas.

89. Nyderlandų Karalystė pripažįsta, kad nagrinėjamos įgyvendinančios nuostatos nebuvo priimtos. Vis dėlto ji teigia, kad ši ieškinio dalis turėtų būti atmesta, kadangi šiuo metu būtinybė priimti šias priemones yra išnykusi. Ji tvirtina, kad nuo to laiko buvo priimta Direktyva 2002/58, kuri nuo 2003 m. spalio 31 d. pakeitė ginčijamą Direktyvą 97/66 ir kurią Nyderlandų Karalystė galėtų perkelti iki nurodytos datos. Šiomis aplinkybėmis Nyderlandų vyriausybė nusprendė panaudoti šiuo metu svarstomą įstatymą, kuriuo iš pradžių buvo siekta perkelti Direktyvą 97/66, Direktyvai 2002/58 perkelti. Ypač kalbant apie kiekvienos iš direktyvų 6 straipsnius, tai nesukelia jokios žalos, kadangi jų formuluotės iš esmės identiškos, be to, Direktyvos 2002/58 6 straipsniu iš tiesų suteikiama aukštesnio lygio apsauga nei Direktyvos 97/66 6 straipsniu. Pakeičiančios Direktyvos 2002/58 6 straipsnio perkėlimas ipso facto atleistų Nyderlandų Karalystę nuo pareigos dar kartą perkelti Direktyvos 97/66 6 straipsnį. Taigi Komisijos prieštaravimas yra betikslis. Iš to išplaukia, kad ši ieškinio dalis turėtų būti atmesta.

b) Įvertinimas

90. Pirmiausia reikėtų pastebėti, kad Komisijos prieštaravimas dėl TĮ 11.5 straipsnio 3 dalies yra atskiras teisinis pagrindas, kuris neapsiriboja prieštaravimo dėl TĮ 11.5 straipsnio 1 dalies paprastu pakartojimu. Nuoroda į įgyvendinančias nuostatas TĮ 11.5 straipsnio 1 dalyje susijusi tik su klausimu, kokie duomenys turi būti sunaikinti pagal direktyvos 6 straipsnio 1 dalį, o įgyvendinančios nuostatos, nurodytos TĮ 11.5 straipsnio 3 dalyje, taip pat apima išsamias nuostatas, susijusias su TĮ 11.5 straipsnio 2 dalimi, kitaip tariant, jos yra susijusios su visu direktyvos 6 straipsniu.

91. Neginčijama, kad nustatytu laikotarpiu Nyderlandų Karalystė nebuvo priėmusi įgyvendinančių nuostatų, nurodytų TĮ 11.5 straipsnio 3 dalyje. Tai nebūtų padarę žalos, tik jeigu teisės aktų nuostatos jau būtų užtikrinusios tinkamą direktyvos perkėlimą. Vis dėlto, kaip jau buvo įrodyta pirmiau, šiuo konkrečiu atveju taip nėra. Aiškinant įstatymų nuostatas, įgyvendinančios nuostatos, kurios nebuvo priimtos, galėjo bent jau iš dalies pakeisti šią situaciją, ir todėl būtų buvusios svarbios galutiniam įvertinimui. Šiuo požiūriu, kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas( ), įgyvendinančių nuostatų nepriėmimas taip pat turi būti laikomas įsipareigojimo pagal Sutartį neįvykdymu.

92. Nyderlandų Karalystės argumentai nulemia klausimą, ar šis pagrindinis įvertinimas keičiasi priėmus pakeičiančią Direktyvą 2002/58, kitaip tariant, ar numatomas Direktyvos 2002/58 įsigaliojimas bent jau apriboja Nyderlandų Karalystės pareigą visiškai perkelti Direktyvos 97/66 6 straipsnį.

93. Akivaizdu, kad šiuo atveju taip nėra. Pačioje Direktyvoje 2002/58 teigiama, kad Direktyva 97/66 nustos galioti tik 2003 m. spalio 31 d., kitaip tariant, iki tos datos išlieka taikytina. Dėl šios priežasties Direktyva 2002/58 nepanaikina įsipareigojimų pagal Direktyvos 97/66 iki datos, numatytos jai perkelti. Dar daugiau, kaip iš tiesų teisingai pastebėjo Nyderlandų Karalystė, abiejų direktyvų 6 straipsnių formuluotės yra iš esmės vienodos, todėl Direktyvos 97/66 6 straipsnio perkėlimas tuo pat metu bent jau iš dalies perkeltų Direktyvą 2002/58. Tačiau remiantis Teisingumo Teismo praktika, netgi nauja direktyva, pakeičianti teisinę padėtį iš esmės, neturi įtakos įsipareigojimams, egzistuojantiems argumentuotoje nuomonėje nurodyto laikotarpio pabaigoje( ). Atsižvelgiant į tai, valstybės narės negali būsima Bendrijos teise grįsti galiojančios Bendrijos teisės nesilaikymo.

94. Iš to išplaukia, kad pareiga visiškai perkelti Direktyvos 97/66 6 straipsnį egzistavo iki tol, kol įsigaliojo Direktyva 2002/58. Nyderlandų Karalystė galėjo įvykdyti savo įsipareigojimus arba pakeisdama įstatymą, arba priimdama įgyvendinančias nuostatas. Kadangi teisinė situacija visai nepakito, išvada, kad iš Sutarties kylantys įsipareigojimai nebuvo įvykdyti, negali keistis.

95. Taigi direktyvos 6 straipsnio perkėlimas į TĮ 11.5 straipsnio 3 dalį taip pat yra įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymas.

4. Išvadų santrauka

96. Todėl reikia konstatuoti, kad Nyderlandų Karalystė nepriėmė direktyvos 9 straipsnį perkeliančių įstatymų ar kitų teisės aktų, kad ji visiškai ir tinkamai neperkėlė 6 straipsnio 1 dalies ir netinkamai perkėlė visą direktyvos 6 straipsnį, kadangi nepriėmė TĮ 11.5 straipsnio 3 dalyje nurodytų įgyvendinančių nuostatų. Šia apimtimi Komisijos ieškinys yra pagrįstas. Priešingai – nepriimtina ta ieškinio dalis, kurioje Komisija teigia, kad Nyderlandų Karalystė netinkamai perkėlė direktyvos 6 straipsnio 2–5 dalis į TĮ 11.5 straipsnio 2 dalį; iš tikrųjų, nepažeidžiant tvirtinimų mano papildomose išvadose, Komisija argumentuotoje nuomonėje šio teisinio pagrindo pakankamai aiškiai nepakartojo.

VI – Bylinėjimosi išlaidos

97. Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 3 dalies pirmąją pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Darbo reglamento 69 straipsnio 5 dalies trečiojoje pastraipoje numatyta, kad jeigu nereikalaujama priteisti išlaidų, kiekviena šalis padengia savąsias.

98. Kadangi Nyderlandų Karalystė pralaimėjo bylą pagal tris iš keturių Komisijos nurodytų teisinių pagrindų, atsižvelgiant į Komisijos reikalavimus, pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį ji turi padengti tris ketvirtadalius Komisijos patirtų išlaidų. Nyderlandų Karalystei nereikalaujant priteisti bylinėjimosi išlaidų, šalys pačios padengia likusią savo išlaidų dalį.

VII – Išvada

99. Atsižvelgdama į tai, kas buvo išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlyčiau:

1. Pripažinti, jog nepriimdama 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/66/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos telekomunikacijų sektoriuje 9 straipsnį perkeliančių įstatymų ir kitų teisės aktų, ne visiškai ir netinkamai perkeldama į nacionalinę teisę šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį ir nepriimdama direktyvos 6 straipsnį perkeliančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Nyderlandų Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal EB sutartį, o dėl likusios dalies ieškinį atmesti kaip nepriimtiną.

2. Nurodyti Nyderlandų Karalystei padengti savo išlaidas ir tris ketvirtadalius Komisijos išlaidų, o Komisijai nurodyti padengti likusią savo išlaidų dalį.