GENERALINĖS ADVOKATĖS

JULIANE KOKOTT IŠVADA,

pateikta 2008 m. gegužės 22 d. ( 1 )

Byla C-251/07

Gävle Kraftvärme AB

prieš

Länsstyrelsen i Gävleborgs län

„Aplinka — Direktyva 2000/76/EB — Atliekų deginimas — Pripažinimas kombinuoto šilumos ir elektros energijos gamybos ciklo elektrine — „Atliekų deginimo įmonės“ ir „bendro atliekų deginimo įmonės“ sąvokos“

I — Įvadas

1. Ši byla susijusi su 2000 m. gruodžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/76/EB dėl atliekų deginimo ( 2 ) (toliau – Direktyva dėl atliekų deginimo) išaiškinimu. Konkrečiai prašoma nustatyti, ar kombinuoto šilumos ir elektros gamybos ciklo elektrinę (toliau – termofikacinė elektrinė) ( 3 ) reikia vertinti kaip visumą ar reikia atskirai vertinti kiekvieną katilą ir kaip atskirti atliekų deginimo įmonę nuo bendro atliekų deginimo įmonės.

II — Teisinis pagrindas

2. Direktyvos dėl atliekų deginimo tikslai nustatyti jos 1 straipsnyje: „Šios direktyvos tikslas – kiek įmanoma užkirsti kelią arba apriboti neigiamą atliekų deginimo poveikį aplinkai, ypač oro, dirvožemio, paviršinio ir požeminio vandens užteršimą išmetamais teršalais ir dėl to kylantį pavojų žmonių sveikatai. Šio tikslo siekiama nustatant atliekų deginimo įmonėms ir įmonėms, be kita ko, deginančioms atliekas, griežtas eksploatacijos sąlygas bei techninius reikalavimus, išmetamųjų teršalų ribines vertes bei laikantis Direktyvos 75/442/EEB reikalavimų.“

3. Atliekų deginimo įmonė ir bendro atliekų deginimo įmonė 3 straipsnio 4 ir 5 punktuose apibrėžtos taip: „Šioje direktyvoje 1.– 3. <…> 4. „deginimo įmonė“ – tai bet kuris stacionarus arba mobilus techninis vienetas ir įrengimas, skirtas termiškai apdoroti atliekas panaudojant ar nepanaudojant pagaminamą šilumą. Tai sudaro deginimas oksiduojant atliekas ir kiti terminiai procesai, pvz., pirolizė, pavertimas dujomis arba plazminiai procesai, jei susidariusios medžiagos po to yra sudeginamos. Į šį apibrėžimą įeina vieta ir visa deginimo įmonė su visomis deginimo linijomis, atliekų priėmimo, laikymo, pirminio apdorojimo vietoje įrenginiais, atliekų kuro ir oro padavimo sistemomis, katilu, išmetamųjų dujų valymo įrenginiais, vietoje esančiais likučių ir nuotekų valymo arba laikymo įrenginiais, krovimo priemonėmis [kaminu], deginimo operacijų tikrinimo sistemomis, registruojančiomis ir atliekančioms deginimo sąlygų monitoringą; 5. „bendro atliekų deginimo įmonė“ – tai bet kuri stacionari arba mobili įmonė, kurios pagrindinis tikslas yra energijos arba materialių produktų gamyba ir — kuri naudoja atliekas kaip įprastinį arba kaip papildomą kurą; arba — kurioje atliekos yra termiškai apdorojamos tam, kad būtų sunaikintos. Jei bendras atliekų deginimas atliekamas tokiu būdu, kad pagrindinis įmonės tikslas yra ne energijos arba materialių produktų gamyba, o terminis atliekų apdorojimas, įmonė vadinama atliekų deginimo įmone, kaip apibrėžta 4 punkte. Šis apibrėžimas apima vietą ir visą deginimo įmonę su visomis deginimo linijomis, atliekų priėmimo, laikymo, pirminio apdorojimo vietoje įrenginiais, atliekų kuro ir oro padavimo sistemomis, katilu, išmetamųjų dujų valymo įrenginiais, vietoje esančiais likučių ir nuotekų valymo arba laikymo įrenginiais, krovimo priemonėmis [kaminu], deginimo operacijų tikrinimo sistemomis, registruojančiomis ir atliekančioms deginimo sąlygų monitoringą; <…>“

4. 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse atliekų deginimo įmonėms ir bendro atliekų deginimo įmonėms nustatytos skirtingos eksploatacijos sąlygos: „1. Deginimo įmonės eksploatuojamos taip, kad būtų pasiektas toks deginimo lygis, kai bendras organinės anglies kiekis nuosėdose ir šlake yra mažesnis kaip 3 %, o užsidegimo momentu medžiaga netenka mažiau kaip 5 % sausosios dalies. Prireikus taikomi atitinkami išankstinio atliekų apdorojimo būdai. Deginimo įmonės projektuojamos, statomos, įrengiamos ir eksploatuojamos taip, kad proceso metu išsiskyrusių dujų temperatūra prie degimo kameros vidinės sienelės arba kitame tipiniame taške, kurį nustato kompetentinga institucija, po paskutiniojo oro įpurškimo, kontroliuojamu ir vienodu būdu ir netgi pačiomis nepalankiausiomis sąlygomis bent dvi sekundes būtų padidinta iki 850 °C. Deginant pavojingas atliekas, kuriose yra daugiau kaip 1 % halogenintų organinių medžiagų chlorino pavidalu, bent dvi minutes [sekundes] temperatūra turi būti pakelta iki 1100 °C. Kiekvienoje deginimo įmonės linijoje turi būti įtaisytas bent vienas papildomas degiklis. Šis degiklis turi automatiškai įsijungti, kai po paskutiniojo degimo oro įpurškimo degimo dujų temperatūra nukrinta žemiau 850 °C arba atitinkamais atvejais – žemiau 1100 °C. Jis taip pat naudojamas kiekvienąkart pradedant arba užbaigiant deginimo operacijas, kad būtų garantuota, jog visada šių operacijų metu ir tol, kol nesudegusios atliekos yra degimo kameroje, bus palaikoma 850 °C, o atitinkamais atvejais – 1100 °C temperatūra. Pradedant arba užbaigiant deginimo operacijas arba degimo dujų temperatūrai nukritus žemiau 850 °C, o atitinkamais atvejais – 1100 °C, papildomam degikliui nenaudojamas kuras, kuriam degant gali būti išmetama teršalų daugiau negu deginant gazolį, apibūdintą Tarybos direktyvos 75/716/EEB 1 straipsnio 1 dalyje, suskystintas dujas arba gamtines dujas. 2. Bendro atliekų deginimo įmonės projektuojamos, statomos, įrengiamos ir eksploatuojamos taip, kad bendro deginimo metu išsiskyrusių dujų temperatūra kontroliuojamu ir vienodu būdu ir netgi pačiomis nepalankiausiomis sąlygomis dvi sekundes būtų padidinta iki 850 °C. Bendrai deginant pavojingas atliekas, kuriose yra daugiau kaip 1 % halogenuotų organinių medžiagų chlorino pavidalu, temperatūra turi būti padidinta iki 1100 °C.“

5. Galiausiai reikia nurodyti 13 konstatuojamąją dalį, kurioje apibrėžiamas ryšys su 1996 m. rugsėjo 24 d. Tarybos direktyva 96/61/EB dėl taršos integruotos prevencijos ir mažinimo ( 4 ): „Šia direktyva nustatytų išmetamųjų teršalų ribinių verčių laikymasis turėtų būti laikomas būtina, tačiau nepakankama atitikimo Direktyvos 96/61/EB reikalavimams sąlyga. Tokiam atitikimui gali prireikti nustatyti griežtesnes šioje direktyvoje numatytų išmetamųjų teršalų ribines vertes, kitų išmetamų medžiagų ribines vertes ir kitas priemones, taip pat ir kitas atitinkamas sąlygas.“

III — Faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai

6. Gävle Kraftvärme AB priklauso Gävle Energi bendrovių grupei, kurios 100 % akcijų valdo Jevlės savivaldybei priklausanti akcinė bendrovė. Jos užduotis, be kita ko, yra gaminti šilumą Jevlės šilumos tinklams.

7. Gävle Kraftvärme eksploatuoja Johannes termofikacinę elektrinę, bendrovei priklausantį pagrindinį šilumos tinklų gamybos įrenginį, gaminantį šilumą ir elektrą. Elektrinę sudaro kieto kuro katilas (katilas Nr. 1), kurio bendra terminė galia užbaigus dar tebevykdomus plėtros darbus sieks 85 MW. Šiluma gaminama deginant biokurą, įskaitant regeneruotą medieną, tačiau kartu kaip kurą bandoma deginti ir tam tikras atliekas.

8. Gävle Kraftvärme ketina išplėsti termofikacinę elektrinę ir įrengti vieną arba du papildomus katilus, kurių abiejų bendra maksimali terminė galia siektų 85 MW. Iš pradžių bendrovė ketina įrengti naują atliekų katilą, kurio terminė galia – 50 MW (katilas Nr. 2), skirtą namų ūkio ir prekybos atliekoms deginti. Atsiradus poreikiui, vėliau įrengtų naują biokuro katilą (katilas Nr. 3), kurio maksimali terminė galia siektų 85 MW. Vis dėlto negalima atmesti galimybės, kad Gävle Kraftvärme nuspręs naujo atliekų katilo neįrengti. Tokiu atveju ji galėtų įrengti didesnį naują biokuro katilą, kurio bendra terminė galia būtų 85 MW ir padengtų visą būsimą poreikį.

9. Tokiomis aplinkybėmis Gävle Kraftvärme pateikė prašymą dėl leidimo padidinti Johannes termofikacinės elektrinės bendrą maksimalią terminę galią iki 170 MW. Jame buvo prašoma, pirma, leidimo toliau eksploatuoti esamą kieto kuro katilą (katilas Nr. 1), kurio bendra terminė galia yra 85 MW, bei leidimo įrengti ir pradėti eksploatuoti naują atliekų katilą (katilas Nr. 2), kurio bendra terminė galia bus 50 MW ir, antra, leidimo įrengti naują biokuro katilą (katilas Nr. 3), kurio bendra terminė galia bus 85 MW. Tačiau bendra abiejų naujų katilų terminė galia neviršytų 85 MW. Taip pat buvo prašoma leidimo atlikti papildomus pakeitimus ir įrengti veiklos plėtrai reikalingus. įrenginius

10. Prašyme nurodyta, kad katile Nr. 1 ir katile Nr. 2 per metus bus sudeginama ne daugiau kaip 150000 tonų kieto kuro, pagaminto iš atliekų. Pavojingos atliekos, būtent mediena, apdorota apsauginėmis medžiagomis ar padengtu paviršiumi, sudarys ne daugiau kaip 10000 tonų šio atliekų kiekio.

11. Leidimą išduodančios institucijos nuomone, pagrindinis įmonės tikslas yra energijos gamyba ir todėl ji pritarė Gävle Kraftvärme prašymui, atitinkamai pripažindama ją bendro deginimo įmone. Regiono administracija (Länsstyrelse i Gävleborgs) šį sprendimą apskundė. Jos nuomone, katilas Nr. 2 turėtų būti pripažintas atliekų deginimo įmone, o ne bendro atliekų deginimo įmone. Iš pradžių skundas buvo patenkintas.

12. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo metu nagrinėja Gävle Kraftvärme pateiktą apeliacinį skundą. Įmonė prieštarauja dėl to, kad kiekvienas katilas kvalifikuojamas atskirai. Atvirkščiai, įmone reikia laikyti visą Johannes elektrinę, kuri turi būti vertinama kaip visuma.

13. Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs Högsta domstol (Aukščiausiasis teismas) prašo priimti prejudicinį sprendimą šiais klausimais: 1. Aiškinant Direktyvą dėl atliekų deginimo tuo atveju, kai termofikacinę elektrinę sudaro keli vienetai (katilai), ar kiekvieną vienetą reikia vertinti kaip atskirą įmonę, ar visą termofikacinę elektrinę reikia vertinti kaip visumą? 2. Ar įmonė, pastatyta atliekoms deginti, tačiau turinti pagrindinį tikslą gaminti energiją, turi būti pripažinta deginimo įmone ar bendro deginimo įmone?

14. Rašytinėje proceso dalyje dalyvavo Austrijos Respublikos, Švedijos Karalystės vyriausybės ir Europos Bendrijų Komisija. 2008 m. balandžio 17 d. posėdyje dalyvavo tik Komisija.

IV — Vertinimas

A — Dėl pirmojo klausimo – dėl įmonės sąvokos

15. Högsta domstol iš pradžių klausia, ar tuo atveju, kai termofikacinę elektrinę sudaro keli vienetai (katilai), kiekvieną vienetą reikia vertinti kaip atskirą įmonę, ar visą termofikacinę elektrinę reikia vertinti kaip visumą.

16. Direktyvoje dėl atliekų deginimo išskiriamos dvi sąvokos – „deginimo įmonė“ ir „bendro deginimo įmonė“. 3 straipsnio 4 punkto redakcijoje vokiečių kalba „atliekų deginimo įmonė“ apibrėžiama kaip „bet kuris techninis vienetas ar įmonė“. Kitų kalbų redakcijose siekiama išvengti sąvokos „įmonė“ pasikartojimo. Todėl prancūzų kalbos redakcijoje installation apibrėžiama kaip équipement arba unité technique, anglų kalbos redakcijoje plant – kaip technical unit arba equipment. Švedų kalbos redakcijoje, kaip ir abiejose pastarosiose redakcijoje, förbränningsanläggning apibrėžiama kaip teknisk enhet arba utrustning.

17. Taigi deginimo įmone yra laikomi techniniai vienetai arba įrengimai.

18. Tačiau Direktyvos dėl atliekų deginimo įvairių kalbų redakcijose pateikta „bendro deginimo įmonės“ apibrėžtis pagal 3 straipsnio 5 punktą yra identiška: ji visur apibrėžiama kaip įmonė. Tačiau to negalima suprasti taip, kad bendro atliekų deginimo įmonei taikoma kita įmonės sąvoka negu atliekų deginimo įmonei. Atvirkščiai, galima numanyti, kad ši apibrėžtis paremta deginimo įmonės apibrėžtimi.

19. Tai, kad įmonės sąvoka vartojama vienodai, pirmiausia matyti iš Direktyvos dėl atliekų deginimo 3 straipsnio 4 punkto antrosios pastraipos ir 5 punkto trečiosios pastraipos beveik identiškų formuluočių, kuriose konkrečiai vardijami abi šias įmonių rūšis sudarantys elementai. Į šį apibrėžimą įeina vieta ir visa deginimo įmonė su visomis deginimo linijomis, atliekų priėmimo, laikymo, pirminio apdorojimo vietoje įrenginiais, atliekų kuro ir oro padavimo sistemomis, katilu, išmetamųjų dujų valymo įrenginiais, vietoje esančiais likučių ir nuotekų valymo arba laikymo įrenginiais, kaminu, deginimo operacijų tikrinimo sistemomis, registruojančiomis ir atliekančioms deginimo sąlygų monitoringą.

20. Konkrečiai vardijant, kas sudaro įmonės sąvoką, žodis „katilas“ nevartojamas daugiskaita, čia kalbama tik apie vieną katilą. Tai rodo, kad paprastai įmonė turi tik vieną ( 5 ) katilą.

21. Toks aiškinimas atitinka konkrečius Direktyvos dėl atliekų deginimo 6 straipsnio 1 dalyje nustatytus reikalavimus deginimo įmonėms, nes jie gali būti taikomi tik kiekvienam katilui atskirai. Pagal 6 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą turi būti pasiektas toks deginimo lygis, kai bendras organinės anglies kiekis nuosėdose ir šlake būtų mažesnis kaip 3 %, o užsidegimo momentu medžiaga netektų mažiau kaip 5 % sausosios dalies. Iš kelių katilų bendro vertinimo nebūtų galima daryti išvados dėl deginimo lygio.

22. Pagal Direktyvos dėl atliekų deginimo 6 straipsnio 1 dalies trečiąją ir ketvirtąją pastraipas deginimo įmonės taip pat privalo turėti papildomą degiklį ( 6 ). Taigi kiekvienam katilui būtinas papildomas degiklis.

23. Vadinasi, siekiant nustatyti, ar katilas pastatytas kaip deginimo įmonė ar bendro deginimo įmonė, iš principo kiekvieną katilą kartu su jo pagalbiniais įrenginiais reikia tikrinti atskirai.

24. Vis dėlto iš Austrijos ir Švedijos vyriausybės pateiktų argumentų kyla klausimas, ar gali keletas katilų sudaryti vieną įmonę. Teigiamas atsakymas aiškėja iš 2001 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/80/EB dėl tam tikrų teršalų, išmetamų į orą iš didelių kurą deginančių įrenginių, kiekio apribojimo ( 7 ) 2 straipsnio 7 punkto trečiojoje pastraipoje pateiktos kurą deginančių įrenginių apibrėžties: jeigu du ar keli nauji įrenginiai įmontuojami tokiu būdu, kad atsižvelgiant į techninius ir ekonominius veiksnius, kompetentingų institucijų sprendimu, jų išmetamos išmetamosios dujos galėtų būti išleistos per bendrą kaminą, tokių įrenginių junginys yra laikomas vienu elementu.

25. Tačiau ši taisyklė, kaip teisingai nurodo Komisija, susijusi su kita direktyva ir kitais tikslais. Todėl ją taikyti deginimo įmonėms ir bendro deginimo įmonėms būtų galima tik atlikus kruopštų vertinimą.

26. Taigi iš principo įmanoma, kad išmetamųjų teršalų ribinių verčių taikymo tikslu kelios bendro deginimo įmonės būtų vertinamos kaip visuma, nes pagal II.2 priedą didėjant įmonėms bus griežčiau nustatomos ir šios ribinės vertės. Vis dėlto nagrinėjamu atveju į tai atsakyti nereikia.

27. Bet kuriuo atveju jungiant dalines įmones negali tapti neveiksmingos aplinkosaugos nuostatos. Tai prieštarautų Direktyvos dėl atliekų deginimo 1 straipsnyje išdėstymam tikslui, kuriuo siekiama užkirsti kelią neigiamam atliekų deginimo poveikiui aplinkai ir žmonių sveikatai. Todėl, pavyzdžiui, nustatytas reikalavimas, kad tuo atveju, kai deginimo įmonę sudaro keli skirtingi katilai, kiekvienam jų būtų įrengtas atskiras pagalbinis degiklis.

28. Neleistiną nuostatos dėl apsaugos apėjimą pirmiausia reikėtų konstatuoti tada, kai deginimo įmonė ir bendro deginimo įmonė būtų sujungtos į vieną įmonę taip, kad šiai naujai įmonei būtų taikomi iš dalies ne tokie griežti ( 8 ) bendros deginimo įmonės reikalavimai. Visos suinteresuotos šalys atitinkamai atmeta deginimo įmonės ir bendro deginimo įmonės sujungimo galimybę.

29. Vadinasi, taikant Direktyvą dėl atliekų deginimo, kai termofikacinę elektrinę sudaro keli vienetai (katilai), iš principo kiekvieną vienetą, t. y. katilą, kartu su jo pagalbine įranga reikia vertinti kaip atskirą įmonę. Vis dėlto yra įmanoma, taikant konkrečias Direktyvos dėl atliekų deginimo nuostatas, keletą tarpusavyje sujungtų įmonių vertinti kaip vieną įmonę, jei tokiu būdu neapeinamos nuostatos, kuriomis siekiama išvengti neigiamo atliekų deginimo poveikio aplinkai ir žmonių sveikatai.

B — Dėl antrojo klausimo – Įmonės kvalifikavimas

30. Antruoju klausimu Högsta domstol siekia sužinoti, ar įmonė, pastatyta atliekoms deginti, tačiau turinti pagrindinį tikslą gaminti energiją, aiškinant direktyvą turi būti pripažinta deginimo įmone ar bendro deginimo įmone.

31. Dviejų įmonių tipų atskyrimas Direktyvoje dėl atliekų deginimo yra labai svarbus, nes joje šiems abiem įmonių tipams numatyti skirtingi reikalavimai. Todėl negali būti taip, kad ta pati įmonė yra ir deginimo įmonė, ir bendro deginimo įmonė.

32. Direktyvos dėl atliekų deginimo 3 straipsnio 4 punkte deginimo įmonės apibrėžtis vokiečių kalbos, taip pat švedų kalbos redakcijoje suformuluota gana plačiai. Pagal ją deginimo įmone yra tokia įmonė, kuri naudojama atliekoms termiškai apdoroti (vokiečių kalbos redakcija ( 9 )) ir (arba) skirta atliekoms termiškai apdoroti (švedų kalbos redakcija ( 10 )). Iš pirmo žvilgsnio atrodytų, kad pagal šią apibrėžtį deginimo įmone laikoma įmonė, pastatyta atliekoms deginti. Švedijos vyriausybė atitinkamai siūlo remiantis šia apibrėžtimi atskirti deginimo įmones nuo bendro atliekų deginimo įmonių. Jos nuomone, bendro atliekų deginimo įmonėmis direktyvos prasme turi būti laikomos įmonės, kurios nėra deginimo įmonės.

33. Vis dėlto tai prieštaringa, nes tokia deginimo įmonių apibrėžtis nepadėtų įmonių atskirti vienos nuo kitos, o priverstinai įtrauktų visas bendro deginimo įmones ( 11 ). Nors pagal Direktyvos dėl atliekų deginimo 3 straipsnio 5 punktą bendro atliekų deginimo įmonė apibrėžiama remiantis jos pagrindiniu tikslu, būtent energijos arba materialių produktų gamyba, tačiau ji taip pat turi būti naudojama atliekoms termiškai apdoroti, t. y. atliekoms deginti, ir (arba) būti tam skirta. Kitaip ji nėra laikoma bendro atliekų deginimo įmone, o tik kitu kurą deginančiu įrenginiu.

34. Atvirkščiai, kaip nurodo Komisija, būtinybė atskirti šiuos abu įmonių tipus aiškėja iš Direktyvos dėl atliekų deginimo 3 straipsnio 5 punkto antrosios pastraipos. Remiantis ja, jei bendras atliekų deginimas atliekamas tokiu būdu, kad pagrindinis įmonės tikslas yra ne energijos arba materialių produktų gamyba, o terminis atliekų apdorojimas, įmonė vadinama atliekų deginimo įmone.

35. Vadinasi, šie du įmonių tipai vienas nuo kito atskiriami remiantis jų pagrindiniu tikslu. Jei pagrindinis tikslas yra terminis atliekų apdorojimas, tokia įmonė laikoma atliekų deginimo įmone, o jei pagrindinis tikslas yra energijos arba materialių produktų gamyba, tokia įmonė laikoma bendro deginimo įmone.

36. Beje tai, kad apibrėžiant deginimo įmonę pagal Direktyvos dėl atliekų deginimo 3 straipsnio 4 punktą remiamasi jos pagrindiniu tikslu, iš prancūzų kalbos redakcijos matyti aiškiau negu iš vokiečių ar švedų kalbų redakcijų: pagal ją įmonė turi būti aiškiai skirta atliekoms termiškai apdoroti („destiné spécifiquement“).

37. Kadangi skirtingos kalbinės versijos turi būti aiškinamos vienodai ir jų nesutapimo atveju nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, bendrą struktūrą ir tikslą ( 12 ), Direktyvos dėl atliekų deginimo 3 straipsnio 4 punktą remiantis prancūzų kalbos redakcija reikia aiškinti taip, kad jis neprieštarautų 3 straipsnio 5 punkto antrajai pastraipai.

38. Kaip teigia Austrijos vyriausybė, rėmimasis pagrindiniu tikslu, be kita ko, atitinka teismų praktiką, susijusią su atliekų šalinimo ir atliekų panaudojimo atskyrimu. Remiantis ja, esminis atliekų panaudojimo operacijų požymis pagal Pagrindų direktyvos dėl atliekų ( 13 ) 3 straipsnio 1 dalies b punktą bei pagal jos ketvirtą konstatuojamąją dalį yra tas, kad jų pagrindinis tikslas – atliekų naudojimas naudingai, pakeičiant kitas medžiagas, kurios turėtų būti panaudojamos šiam tikslui, taip išsaugant natūralius išteklius ( 14 ). Todėl atliekų deginimas ypač laikytinas panaudojimo priemone, nes jo pagrindinis tikslas yra atliekų naudojimas naudingai, būtent energijos gamybai, kai pakeičiamas pirminis energijos šaltinis, kuris kitu atveju turėtų būti naudojamas šiam tikslui ( 15 ).

39. Švedijos vyriausybė, nors tai ir nekeičia pačios išvados, prieštarauja tokiam sprendimui, teisingai nurodydama, kad jis apriboja griežtesnių aplinkosaugos nuostatų taikymą deginimo įmonėms, o tai nurodo ir Komisija. Šiuos skirtumus iš esmės sudaro Direktyvos dėl atliekų deginimo 6 straipsnio 1 dalyje esančios sąlygos, taikomos tik deginimo įmonėms. Jose nustatytas leistinas likutinės organinės anglies kiekis bei sausosios dalies kiekis, kurio netenkama užsidegimo momentu, nuosėdose ir šlake, ir reikalaujama įrengti papildomą degiklį ( 16 ). Vis dėlto bent jau dėl degiklio pagal 6 straipsnio 4 dalį galimos išimtys, jei nepaisant to, laikomasi nuostatų dėl ribinių verčių.

40. Akivaizdu, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas šiuos skirtumus nustatė būtent taip. Be to, atrodo, jis buvo tos nuomonės, kad jau Direktyvoje dėl atliekų deginimo nustatyti reikalavimai bendro atliekų deginimo įmonėms labai sugriežtins aplinkosaugą. Iš pasiūlymo dėl Direktyvos dėl atliekų deginimo pagrindimo matyti, kad, Komisijos nuomone, bendro atliekų deginimo įmonės į ankstesnių direktyvų taikymo sritį nepateko ( 17 ).

41. Teisės aktų leidėjas Direktyva dėl atliekų deginimo reikalavimus, keliamus bendro deginimo įmonei, bent jau priartino prie deginimo įmonės reikalavimų. Jais siekiama atliekoms, sudarančioms kuro dalį, nustatyti tokius pačius reikalavimus kaip ir atliekų deginimui. Tačiau ir likusiam kurui taikomos ribinės vertės, iš dalies viršijančios reikalavimus, nustatytus Direktyvoje 2001/80. Jei deginamos neapdorotos, neišrūšiuotos komunalinės atliekos arba daugiau kaip 40 % šilumos išsiskiria deginant pavojingas atliekas, tokiu atveju pagal Direktyvos dėl atliekų deginimo 7 straipsnio 4 dalies ir (arba) 2 dalies antrąją pastraipą netgi taikomos deginimo įmonėms nustatytos ribinės vertės.

42. Be to, reikia nurodyti tai, kad Direktyvos dėl atliekų deginimo reikalavimai nėra galutiniai, o pagal jos 13 konstatuojamąją dalį Direktyvos 96/61 pagrindu gali būti nustatyti griežtesni reikalavimai. Be to, ypač tada, kai pastaroji direktyva netaikoma, valstybės narės gali griežtesnes sąlygas nustatyti pagal EB 176 straipsnį ( 18 ).

43. Norint nustatyti, ar iš tiesų, kaip nuogąstauja Švedijos vyriausybė, beveik visas įmones, kuriose deginamos atliekos, reikia pripažinti bendro deginimo įmonėmis, būtina atlikti praktinį patikrinimą. Tam pirmiausia reikia atsižvelgti į tai, koks yra įmonės pagrindinis tikslas. Šis tikslas turi paaiškėti iš objektyvių aplinkybių ( 19 ), nes neįmanoma patikrinti įmonės operatoriaus subjektyvaus tikslo.

44. Kaip teigia Švedijos vyriausybė, kad įmonė būtų pripažinta bendra atliekų deginimo įmone, nepakanka atsižvelgti vien į tai, ar deginant atliekas gaunama energija yra panaudojama. Atvirkščiai, Direktyvoje dėl atliekų deginimo net du kartus, būtent 4 straipsnio 2 dalies b punkte ir 6 straipsnio 6 dalyje, yra nurodyta, kad ir deginimo įmonėse kiek įmanoma turi būti panaudojama per deginimo procesą gauta šiluma.

45. Jei įmonės techninė įranga skirta tik atliekoms deginti, tai bent jau galėtų būti įrodymas, kad energijos gamyba nėra pagrindinis deginimo tikslas. Juo labiau kad, nesant tinkamų atliekų, įmonės operatoriui, galimas daiktas, teks nutraukti elektros gamybą. Kitaip būna tada, kai įmonės pagrindinę kuro dalį arba kartais ir visą kurą sudaro kitos kuro rūšys ( 20 ).

46. Žinoma, svarbus yra ir ekonominis atliekų deginimo vertinimas. Jei atliekos turi būti perkamos ir pakeičia brangias alternatyvaus kuro rūšis, tai rodo, kad pagrindinis tikslas yra energijos gamyba. Svarbus šilumos gamybos aspektas taip pat yra investicijų į šilumos skirstomąją infrastruktūrą dydžio palyginimas su kurą deginančios įmonės įrengimo sąnaudomis.

47. Tačiau, jei deginimas yra apmokestintas ir rinkliavos dydis viršija pajamas iš energijos gamybos, reikia daryti išvadą, kad pagrindinis tikslas greičiausiai yra atliekų deginimas. Tai galioja ypač tada, kai įmonė yra atliekų šalinimo infrastruktūros dalis.

48. Kaip pabrėžia ir Komisija, nepaisant Švedijos vyriausybės nuogąstavimų, aplinkybė, kad įmonę eksploatuoja bendrovė, kurios pagrindinis tikslas yra susijęs su atliekomis ar, pavyzdžiui, su energijos gamyba, palyginti su pirmiau išvardytais aspektais, nėra tiek svarbi. Kadangi reikia vertinti konkrečią įmonę arba net kiekvieną katilą ir jo papildoma įrangą, visos bendrovės pagrindinis tikslas nėra svarbus.

49. Vis dėlto Komisija per posėdį atsakydama į klausimą taip pat teisingai nurodė, kad įmonės pagrindinis tikslas nėra nustatytas amžiams, o svarbiausi aspektai gali keistis. Taigi negalima atmesti galimybės, kad naujas savininkas įmonę pakeis taip, kad reikės iš naujo vertinti jos tikslą.

50. Tad apibendrinant reikia daryti išvadą, kad įmonė, kurioje deginamos atliekos, turi būti kvalifikuojama atsižvelgiant į jos pagrindinį tikslą – ar tai yra terminis atliekų apdorojimas, ar energijos arba materialių produktų gamyba. Pagrindinis tikslas turi paaiškėti iš objektyvių aplinkybių.

V — Išvada

51. Todėl Teisingumo Teismui į prašymą priimti prejudicinį sprendimą siūlau atsakyti taip: 1. Taikant 2000 m. gruodžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/76/EB dėl atliekų deginimo, kai termofikacinę elektrinę sudaro keli vienetai (katilai), iš principo kiekvieną vienetą, t. y. katilą, kartu su jo pagalbine įranga reikia vertinti kaip atskirą įmonę. Vis dėlto įmanoma, taikant konkrečias šios direktyvos nuostatas, keletą tarpusavyje sujungtų įmonių vertinti kaip vieną įmonę, jei tokiu būdu neapeinamos nuostatos, kuriomis siekiama išvengti neigiamo atliekų deginimo poveikio aplinkai ir žmonių sveikatai. 2. Pripažįstant įmonę, kurioje deginamos atliekos, „deginimo įmone“ Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 4 punkto prasme ar „bendro deginimo įmone“ šios direktyvos 3 straipsnio 5 punkto prasme, reikia remtis jos pagrindiniu tikslu – ar tai terminis atliekų apdorojimas, ar energijos arba materialių produktų gamyba. Pagrindinis tikslas turi paaiškėti iš objektyvių aplinkybių.

( 1 ) Originalo kalba: vokiečių.

( 2 ) OL L 332, p. 91; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 353.

( 3 ) Žr. 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/8/EB dėl termofikacijos skatinimo, remiantis naudingosios šilumos paklausa vidaus energetikos rinkoje, ir iš dalies keičiančios Direktyvą 92/42/EEB, 3 straipsnyje esančią apibrėžtį (OL L 52, p. 50; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 12 sk., 3 t., p. 3).

( 4 ) OL L 257, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 80.

( 5 ) Klausimas dėl savo katilo neturinčių įmonių vertinimo yra bylos Lahti Energia (C-317/07), kurią Teisingumo Teismas nagrinės artimiausiu metu, dalykas (žr. pranešimą OL C 211, p. 26).

( 6 ) Dėl pagalbinių degiklių kaip geriausių turimų technologijų, naudojamų atliekų deginimo įmonėse, žr. Reference Document on the Best Available Techniques for Waste Incineration, 2006 m. rugpjūčio mėn., p. 269 ir kt. (http://ec.europa.eu/comm/environment/ippc/brefs/wi_bref_0806.pdf). Komisija šį dokumentą parengė bendradarbiaudama su valstybių narių ekspertais Direktyvos 96/61 pagrindu.

( 7 ) OL L 309, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 299.

( 8 ) Šiuo klausimu konkrečiai žr. tolesnį 39 punktą.

( 9 ) Atrodo, kad šia prasme vokiečių kalbos redakcija, kitaip negu kitų kalbų redakcijos, labiau orientuojasi į 1994 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvos 94/67/EB dėl pavojingų atliekų deginimo (OL L 365, p. 34; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 413) 2 straipsnio 2 punktą.

( 10 ) „Förbränningsanläggning: varje stationär eller mobil teknisk enhet eller utrustning avsedd för värmebehandling av avfall med eller utan återvinning av alstrad värme.“

( 11 ) Žr. 2002 m. rugsėjo 26 d. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą, pateiktą byloje Komisija prieš Vokietiją (C-228/00, Rink. p. I-1439, 80 punktas); jo manymu, anksčiau galiojusios direktyvos dėl atliekų deginimo, kuriose esanti deginimo įmonės apibrėžtis, panaši į apibrėžtį vokiečių kalbos redakcijoje, buvo taikomos ir atliekų panaudojimo įrenginiams. Čia turima galvoje 1989 m. birželio 8 d. Tarybos direktyva 89/369/EEB dėl naujų komunalinių atliekų deginimo įmonių oro taršos prevencijos (OL L 163, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 349); 1989 m. birželio 21 d. Tarybos direktyva 89/429/EEB dėl esamų komunalinių atliekų deginimo įmonių oro taršos mažinimo (OL L 203, p. 50; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 358) ir Direktyva 94/67 (nurodyta 9 išnašoje).

( 12 ) 1969 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Stauder (29/69, Rink. p. 419, 3 punktas); 1996 m. spalio 24 d. Sprendimas Kraaijeveld ir kt. (C-72/95, Rink. p. I-5403, 28 punktas); 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimas ZVK (C-300/05, Rink. p. I-11169, 16 punktas) ir 2007 m. birželio 14 d. Sprendimas Euro Tex (C-56/06, Rink. p. I-4859, 27 punktas).

( 13 ) Ši teismų praktika paremta 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva 75/422/EEB dėl atliekų (OL L 194, p. 39; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 23 ) su pakeitimais, padarytais 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 3), ir 1996 m. gegužės 24 d. Komisijos sprendimu 96/350/EB (OL L 135, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 59). Ši direktyva buvo panaikinta 2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/12/EB dėl atliekų (OL L 114, p. 9) nauja konsoliduota redakcija, iš esmės nepakeitus jos turinio.

( 14 ) 2002 m. vasario 27 d. Sprendimas ASA (C-6/00, Rink. p. I-1961, 69 punktas); 2003 m. birželio 19 d. Sprendimas Mayer Parry Recycling (C-444/00, Rink. p. I-6163, 63 punktas) ir 2004 m. spalio 7 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C-103/02, Rink. p. I-9127, 62 punktas).

( 15 ) 2003 m. vasario 13 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją (C-228/00, Rink. p. I-1439, 46 punktas) ir sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą (C-458/00, Rink. p. I-1553, 37 punktas) bei 2003 m. balandžio 3 d. Sprendimas SITA (C-116/01, Rink. p. I-2969, 53 punktas).

( 16 ) Šiuo klausimu žr. 4, 21 ir kt. punktus.

( 17 ) COM(1998) 558 galutinis, p. 7 ir 13. Tačiau žr. ir priešingą generalinio advokato F. G. Jacobs nuomonę, išdėstytą išvadoje, pateiktoje byloje C-228/00 (nurodyta 11 išnašoje), kuris manė, kad ši direktyva taikytina bent jau atliekų panaudojimo atvejais. Teisingumo Teismas savo išvados šiuo klausimu nepateikė.

( 18 ) Žr. 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimą Deponiezweckverband Eiterköpfe (C-6/03, Rink. p. I-2753).

( 19 ) Dėl apgaulingų tikslų nustatymo žr. 2006 m. vasario 21 d. Sprendimą Halifax ir kt. (C-255/02, Rink. p. I-1609, 75 punktas) ir 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Ing. Auer (C-251/06, Rink. p. I-9689, 46 punktas), dėl tiekimo Bendrijos viduje nustatymo PVM teisės aktų prasme žr. 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Teleos ir kt. (C-409/04, Rink. p. I-7797, 39 ir kt. punktai), dėl Bendrijos priemonės teisinio pagrindo parinkimo žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą (45/86. Rink. p. 1493, 11 punktas), 1991 m. birželio 11 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą (Titandioxid, C-300/89, Rink. p. I-2867, 10 punktas) ir 2007 m. spalio 23 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą (C-440/05, Rink. p. I-9097, 61 punktas), taip pat dėl duomenų tvarkymo tikslo žr. mano 2008 m. gegužės 8 d. Išvadą, pateiktą byloje Satakunnan Markkinapörssi ir Satamedia (C-73/07, dar nagrinėjama Teisme).

( 20 ) Reference Document on Best Available Techniques for Large Combustion Plants, 2006 m. liepos mėn, 489 ir paskesniuose puslapiuose (http://ec.europa.eu/comm/environment/ippc/brefs/lcp_bref_0706.pdf) išdėstyti teiginiai dėl bendro deginimo grindžiami prielaida, kad atliekos sudaro tik nedidelę sunaudojamo kuro dalį. Komisija parengė šį dokumentą kartu su valstybių narių ekspertais Direktyvos 96/61 pagrindu.