GENERALINIO ADVOKATO

GIOVANNI PITRUZZELLA IŠVADA,

pateikta 2020 m. gegužės 14 d. ( 1 )

Byla C‑181/19

Jobcenter Krefeld – Widerspruchsstelle

prieš

JD

(Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Šiaurės Reino-Vestfalijos aukštesnysis socialinių bylų teismas, Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvas asmenų judėjimas – Sąjungos pilietis, netekęs darbuotojo statuso – Teisė gyventi šalyje – Vienodo požiūrio principas – Teisė į socialinę paramą – Socialinės lengvatos – Buvęs darbuotojas migrantas, išlaikantis priimančiojoje valstybėje narėje besimokančius vaikus – Teisė lankyti švietimo įstaigą – Veiksmingumas – Specialios neįmokinės išmokos pinigais“

Turinys

I. Teisinis pagrindas A. Sąjungos teisė 1. Direktyva 2004/38/EB 2. Reglamentas (EB) Nr. 883/2004 3. Reglamentas (ES) Nr. 492/2011 B. Vokietijos teisė II. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme III. Analizė A. Pirminės pastabos dėl nagrinėjamų išmokų kvalifikavimo B. Dėl prejudicinių klausimų 1. Dėl Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalies netaikymo pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai 2. Dėl Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu grindžiamos teisės gyventi šalyje apimties a) Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnis Teisingumo Teismo jurisprudencijoje b) Teisė gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį ir teisė į vienodą vertinimą, siejama su teise gauti minimalias socialinės apsaugos išmokas: logiškas tęsinys 1) Pirmoji prielaida: Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnis kaip JD teisės į vienodą vertinimą pagrindas 2) Antroji prielaida: teisė lankyti švietimo įstaigą kaip teisės į vienodą vertinimą socialinės paramos srityje pagrindas 3. Papildomos pastabos IV. Išvada

1. Tuo metu, kai rengiama ši išvada, Europos Sąjunga išgyvena beprecedentę visuomenės sveikatos krizę, į kurią valstybės narės sureagavo, parodydamos taip pat beprecedentį solidarumą sveikatos apsaugos srityje. Šioje byloje Teisingumo Teismas turėtų patikslinti socialinio solidarumo ribas, nes jo prašoma atsakyti į klausimą, kokios apimties socialinę paramą priimančioji valstybė narė turi teikti darbo ieškančiam buvusiam darbuotojui migrantui, atsakingam už dviejų šioje valstybėje mokyklas lankančių savo vaikų globą.

I. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

1. Direktyva 2004/38/EB

2. 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB ( 2 ), 24 straipsnyje „Vienodas traktavimas [vertinimas]“ nurodyta: „1. Taikant tokias specialiąsias nuostatas, kurios aiškiai numatytos Sutartyje ir antriniuose teisės aktuose, visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, Sutarties taikymo srityje taikomas vienodas traktavimas [vertinimas] kaip ir tos valstybės narės piliečiams. Ši teisė suteikiama ir šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir turi teisę gyventi šalyje arba nuolatinio gyvenimo šalyje teisę. 2. Nukrypstant nuo šio straipsnio 1 dalies, priimančioji valstybė narė neįpareigojama suteikti socialinės paramos teises per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius arba, kai taikytina, ilgesnį 14 straipsnio 4 dalies b punkte numatytą laikotarpį, ir neįpareigojama iki įgyjant nuolatinio gyvenimo šalyje teisę suteikti paramą studijoms, įskaitant profesinį parengimą, susidedančią iš studento stipendijų ar paskolų, asmenims, [kurie nėra] [samdomieji] darbuotoj[ai], savarankiškai dirban[tys] [asmenys], tokį statusą išlaikan[tys] asmen[ys] ir jų šeimos nari[ai].“

2. Reglamentas (EB) Nr. 883/2004

4. Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnyje nustatyta, kad „[j]eigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios išmokos ir prievolės, kaip ir tos valstybės piliečiams“.

5. Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip: „1. Šis straipsnis taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms pinigais, mokamoms pagal teisės aktus, kurie dėl jų taikymo srities, tikslų ir (arba) teisių įgijimo sąlygų turi ir 3 straipsnio 1 dalyje nurodytų socialinės apsaugos, ir socialinės paramos teisės aktų savybių. 2. Šiame skyriuje „specialios neįmokinės išmokos pinigais“ – išmokos, kurios: a) yra skirtos teikti: i) papildomą, pakaitinį arba pagalbinį draudimą nuo rizikos, kurią apima 3 straipsnio 1 dalyje nurodytoms [nurodytos] socialinės apsaugos sritys, ir garantuoja atitinkamiems asmenims minimalias pragyvenimo pajamas atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės ekonominę ir socialinę padėtį; <…> ir b) finansuojamos tik iš privalomųjų mokesčių, skirtų padengti bendrąsias viešąsias išlaidas, o išmokų skyrimo ir skaičiavimo sąlygos nepriklauso nuo išmokos gavėjo įmokų <…>; ir c) yra išvardytos X priede.“

6. Reglamento Nr. 883/2004 X priede, kiek tai susiję su Vokietija, nustatytos „išmokos, skirtos garantuoti lėšas pragyvenimui pagal pagrindinę nuostatą dėl darbo ieškančių asmenų [bazinį draudimą, taikomą darbo ieškantiems asmenims], išskyrus atvejus, kai šių išmokų atžvilgiu įvykdomi tinkamumo reikalavimai gauti laikiną priedą po to, kai gauta bedarbio pašalpa (Socialinio kodekso II knygos 24 straipsnio 1 dalis)“.

3. Reglamentas (ES) Nr. 492/2011

7. 2011 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 492/2011 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Sąjungoje ( 4 ) 7 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip: „1. Darbuotojui, jei jis yra valstybės narės pilietis, negali būti sudarytos skirtingos įdarbinimo ir darbo sąlygos, nei tos valstybės narės, kurioje jis dirba, piliečiams dėl jo pilietybės, ypač nustatant darbo užmokestį ir atleidžiant iš darbo, o jam tampant [tapus] bedarbiu – jį grąžinant arba vėl priimant į darbą. 2. Jis naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokesčių lengvatomis, kaip ir vietiniai darbuotojai.“

8. Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad „[v]alstybės narės piliečio, dirbančio arba dirbusio kitos valstybės narės teritorijoje, vaikai priimami į tos valstybės bendrojo lavinimo, pameistrystės ir profesinio mokymo mokyklas tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos valstybės piliečiai, jeigu šie vaikai gyvena jos teritorijoje“. Toliau antroje pastraipoje nurodyta, kad „[v]alstybės narės stengiasi, kad tokiems vaikams būtų sudarytos kiek įmanoma geresnės sąlygos lankyti pirmiau minėtas mokyklas“.

B. Vokietijos teisė

9. Sozialgesetzbuch Zweites Buch (Socialinės apsaugos kodekso antroji knyga, 2016 m. gruodžio 22 d. redakcija, BGBl. I, p. 3155, toliau – SGB II), 7 straipsnyje nustatyta: „1. 1 Pagal šią knygą išmokos suteikiamos asmenims, kurie: 1) yra sulaukę 15 metų amžiaus ir dar nėra pasiekę 7a straipsnyje nustatytos amžiaus ribos; 2) yra darbingi; 3) yra nepasiturintys ir 4) nuolat gyvena Vokietijos Federacinėje Respublikoje (darbingi gavėjai). 2 Išskyrus: <…> 2) užsienio piliečius: a) kurie neturi teisės gyventi šalyje; b) kurių teisė gyventi šalyje yra grindžiama tiktai tikslu ieškoti darbo arba c) kurie teisę gyventi šalyje – atskirai arba kartu su teise gyventi šalyje pagal b punktą – kildina iš Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnio, taip pat jų šeimos narius, <…> 2. Išmokas taip pat gauna asmenys, kartu su darbingais gavėjais gyvenantys bendruomenėje, kuriai reikia paramos. <…> 3. Bendruomenę, kuriai reikia paramos, sudaro: 1) darbingi gavėjai, <…> 4) 1–3 punktuose nurodytų asmenų namų ūkiui priklausantys nesusituokę vaikai, kol jiems dar nesukako 25 metai, jeigu dėl savo pajamų ar turto jie negali gauti išmokų, leidžiančių užtikrinti jų pragyvenimą.“

10. Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (Įstatymas dėl laisvo Sąjungos piliečių judėjimo, toliau – FreizügG) ( 5 ) 2 straipsnis suformuluotas taip: „1. Teisę laisvai judėti turintys Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai turi teisę įvažiuoti ir gyventi federalinėje teritorijoje šio įstatymo nustatyta tvarka. 2. Teisę laisvai judėti pagal Sąjungos teisę turi: 1) Sąjungos piliečiai, kurie, siekdami įsidarbinti arba įgyti profesinį išsilavinimą, nori gyventi šalyje kaip darbuotojai; 1a) darbo ieškantys Sąjungos piliečiai – laikotarpį iki šešių mėnesių, kuris gali būti pratęstas tik tuo atveju, jeigu jie gali pateikti įrodymų, kad tebeieško darbo ir kad jie turi realių galimybių įsidarbinti; <…> 6) šeimos nariai, atitinkantys 3 ir 4 straipsnių reikalavimus, <…> 3. <…> Kompetentingos įdarbinimo tarnybos patvirtinto nedarbo ne savo noru atveju iš šio straipsnio 1 dalies kylanti teisė išlaikoma šešis mėnesius, jeigu buvo dirbama trumpiau nei metus.“

11. FreizügG 3 straipsnyje numatyta: „1. 2 straipsnio 2 dalies 1–5 punktuose nurodytų Sąjungos piliečių šeimos nariai turi teisę pagal 2 straipsnio 1 dalį, jeigu jie lydi Sąjungos pilietį arba pas jį atvyksta. <…> 2. Šeimos nariais laikomi: 1) sutuoktinis, partneris ir 2 straipsnio 2 dalies 1–5 ir 7 punktuose nurodytų asmenų arba jų sutuoktinių ar partnerių žemutinės linijos giminaičiai, kuriems dar nesuėjo 21 metai <…> 2) 2 straipsnio 2 dalies 1–5 ir 7 punktuose nurodytų asmenų arba jų sutuoktinių ar partnerių aukštutinės arba žemutinės linijos giminaičiai, kuriems šie asmenys arba jų sutuoktiniai ar partneriai užtikrina pragyvenimą. <…> 4. Sąjungos piliečio, kuris naudojasi judėjimo laisve, ir vieno iš tėvų, kuris faktiškai įgyvendina tėvų valdžią vaikų atžvilgiu, vaikai išsaugo savo teisę gyventi šalyje, kol jie baigs mokslus, net mirus ar išvykus Sąjungos piliečiui, dėl kurio jie yra įgiję teisę gyventi šalyje, kai vaikai gyvena federalinėje teritorijoje ir lanko švietimo ar mokymo įstaigą.“

II. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

12. JD yra Lenkijos pilietis, dviejų 2005 m. ir 2010 m. gimusių vaikų tėvas. Jis gyvena atskirai nuo savo sutuoktinės, taip pat Lenkijos pilietės, nuo 2012 ar 2013 m., kai iš Nyderlandų persikėlė į Vokietiją, o santuoką nutraukė 2019 m. sausio mėn. Jo sutuoktinė, kuri iš Nyderlandų į Vokietiją persikėlė tuo pačiu metu, 2016 m. balandžio mėn. grįžo gyventi į Lenkiją. Nuo 2015 m. rugsėjo mėn. tėvas ir jo abi dukros buvo deklaravę gyvenamąją vietą tuo pačiu adresu Vokietijoje. Abi dukros mokosi Vokietijoje bent nuo 2016 m. rugpjūčio mėn. 2016 ir 2017 m. JD nuolat gavo šeimos išmokas už abi dukteris ir šeimos gyvenamosios vietos miesto skirtas išlaikymo išmokas ( 6 ).

13. Dėl JD profesinės veiklos reikia pažymėti, kad 2009–2011 m. jis dirbo samdomu darbuotoju Nyderlanduose. Nuo 2013 m. sausio mėn. iki 2015 m. kovo mėn. jis nedirbo. Nuo 2015 m. kovo 6 d. iki rugsėjo 1 d. jis dirbo samdomu darbuotoju Vokietijoje. Nuo 2015 m. rugsėjo 1 d. iki 2016 m. sausio 17 d. jis vėl nevykdė profesinės veiklos. 2016 m. sausio 18 d. jis pradėjo dirbti pagal darbo sutartį visą darbo dieną ir turėjo taip dirbti iki 2016 m. spalio 31 d. Nuo 2016 m. spalio 4 d. iki gruodžio 7 d. jis buvo nedarbingas, o darbo užmokestis jam buvo mokamas iki 2016 m. spalio 29 d., o vėliau iki 2016 m. gruodžio 7 d. socialinio draudimo įstaiga mokėjo jam ligos išmokas. 2017 m. kovo 31 d. JD buvo skirtos nedarbo draudimo išmokos už laikotarpį nuo 2017 m. vasario 23 d. iki rugpjūčio 24 d. 2017 m. balandžio 13 d. minėtų išmokų skyrimas buvo atšauktas, nes baigėsi JD, kaip bedarbio, registracijos laikotarpis. 2017 m. birželio 13 d. buvo nuspręsta skirti šias išmokas JD už laikotarpį nuo 2017 m. birželio 12 d. iki spalio 23 d.

14. Nuo 2018 m. sausio 2 d. JD dirba visą darbo dieną.

15. Nuo 2016 m. rugsėjo 1 d. iki 2017 m. birželio 7 d. JD ir jo dukroms buvo mokamos minimalios socialinės apsaugos išmokos pagal SGB II. 2017 m. birželio mėn. JD pateikė prašymą pratęsti šių išmokų mokėjimą jam ir jo dukterims. 2017 m. birželio 13 d.Jobcenter Krefeld (Krėfeldo darbo birža) pranešimu atmetė šį prašymą, manydama, kad turi būti taikoma SGB II 7 straipsnio 1 dalies antro sakinio 2 punkto b papunktyje numatyta išimtis, nes JD Vokietijoje gyveno vien tam, kad ieškotų ten darbo. 2017 m. liepos 27 d. pranešimu dėl skundo Jobcenter Krefeld taip pat atmetė JD ir jo dukrų pateiktą skundą dėl šio pranešimo. Tada 2017 m. liepos 31 d. JD ir jo dukros pareiškė ieškinį dėl 2017 m. birželio 13 d. pranešimo, patvirtinto 2017 m. liepos 27 d. pranešimu, panaikinimo ir paprašė priteisti iš Jobcenter Krefeld minimalias socialinės apsaugos išmokas už laikotarpį nuo 2017 m. birželio 8 d. iki gruodžio 31 d. (toliau – ginčijamas laikotarpis).

16. 2018 m. gegužės 8 d. sprendimu Sozialgericht Düsseldorf (Diuseldorfo socialinių bylų teismas, Vokietija) patenkino ieškinį ir priteisė iš Jobcenter Krefeld sumokėti JD ir jo dukroms už ginčijamą laikotarpį reikalautas išmokas. Žinoma, nuo 2017 m. liepos 7 d. JD nebegalėjo remtis teise gyventi šalyje, grindžiama tuo, kad jis anksčiau ten dirbo, kaip numatyta FreizügG 2 straipsnio 3 dalies pirmo sakinio 2 punkte arba antrame sakinyje. Vis dėlto teisę gyventi šalyje jis pagrindė pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį jo dukroms suteikta teise. Sozialgericht Düsseldorf (Diuseldorfo socialinių bylų teismas) nusprendė, kad tokia teisė gyventi šalyje yra savarankiška ir nepriklauso nuo Direktyvoje 2004/38 reglamentuojamų teisių gyventi šalyje. Taigi nuo Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje nustatyto vienodo požiūrio principo nukrypti leidžianti nuostata galėtų būti taikoma tik tuo atveju, jei yra suteikta teisė gyventi šalyje, grindžiama tik Direktyva 2004/38. A contrario minėta nukrypti leidžianti nuostata netaikoma, kai suinteresuotasis asmuo savo teisę gyventi šalyje grindžia Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu. Taigi, atlikęs šią analizę, pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad SGB II 7 straipsnio 1 dalies antro sakinio 2 punkto c papunktyje numatyta išimtis turi būti laikoma prieštaraujančia Sąjungos teisei.

17. 2018 m. liepos 4 d.Jobcenter Krefeld dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

18. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad bazinės socialinės apsaugos išmokos yra socialinės paramos išmokos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį ( 7 ), ir gali būti kvalifikuojamos kaip specialios neįmokinės išmokos pinigais pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 3 dalį ir 70 straipsnio 2 dalį ( 8 ), nes jomis siekiama užtikrinti vaikų ir jų tėvų pragyvenimą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, šios išmokos taip pat yra socialinės lengvatos, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalį.

19. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, jeigu jis turėtų taikyti savo nacionalinę teisę, privalėtų patenkinti Jobcenter Krefeld pateiktą apeliacinį skundą. Vis dėlto jam kyla klausimas, ar SGB II 7 straipsnio 1 dalies antro sakinio 2 punkto c papunktyje numatyta išimtis yra suderinama su Sąjungos teise. Jis primena, kad nors JD ginčijamu laikotarpiu nevykdė profesinės veiklos, neturėjo pakankamų pragyvenimo lėšų ir negalėjo remtis nei teise nuolat gyventi šalyje, nei darbuotojo statusu, minėtu laikotarpiu jis turėjo išvestinę teisę gyventi šalyje, grindžiamą teise, kurią jo dukros turėjo pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį. Taigi klausimas, ar tokiu atveju galima taikyti Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje numatytą išimtį, yra svarstomas nacionaliniu lygmeniu.

20. Nacionalinės teisės aktų leidėjo nuomone, SGB II 7 straipsnio 1 dalies antro sakinio 2 punkto c papunktyje numatyta išimtis atitinka Sąjungos teisę, nes priešingu atveju Direktyvos 2004/38 nuostatos netektų prasmės. Tuo metu, kai nacionalinėje teisėje buvo įtvirtinta minėta išimtis, šis teisės aktų leidėjas ypač daug dėmesio skyrė Direktyvos 2004/38 10 konstatuojamajai daliai, t. y. direktyvos tikslui, kad teise gyventi šalyje besinaudojantys asmenys netaptų nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, taip pat tikslui užtikrinti socialinės apsaugos sistemų finansinę pusiausvyrą, kurį kelis kartus pabrėžė pats Teisingumo Teismas ( 9 ). Dėl to ši išimtis galėjo būti taikoma Sąjungos piliečiams, kurių teisė gyventi šalyje grindžiama Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu, ir nacionalinės teisės aktų leidėjas čia neįžvelgia jokio prieštaravimo Sąjungos teisei šaltinio. Šia logika yra grindžiama viena jurisprudencijos kryptis, kai laikomasi nuomonės, jog Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje numatytos išimties taikymo sritis nėra apribota šia direktyva, ir kad šis straipsnis yra SESV 18 straipsnio išimtis net tuo atveju, kai teisė gyventi šalyje yra grindžiama Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu. Tai patvirtinama Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, nes joje nesivadovauta generalinio advokato išvada byloje Alimanovic ( 10 ) ir nebuvo nagrinėta kitaip, atsižvelgiant į tai, kad tuo metu egzistavo kitas teisės gyventi šalyje pagrindas nei Direktyva 2004/38.

21. Vis dėlto atrodo, kad šiai nuomonei pritaria ne visi nacionaliniai teismai: kai kurie Sprendimą Alimanovic ( 11 ) aiškina kitaip ir laikosi nuomonės, kad Teisingumo Teismas Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį taikė tik tokiomis aplinkybėmis, kai teisė gyventi šalyje buvo grindžiama šia direktyva. Taigi klausimas dėl šios direktyvos 24 straipsnio 2 dalies taikymo Sąjungos piliečiui, turinčiam leidimą gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį, nėra išspręstas. Be to, šie teismai mano, kad Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalis, kaip nediskriminavimo principo išimtis, turėtų būti aiškinama siaurai, atsižvelgiant tik į direktyvos taikymo sritį.

22. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pritaria šiai antrajai analizės krypčiai, kurią, jo nuomone, patvirtina tai, kad pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį suteikiamai teisei gyventi šalyje nėra taikomos Direktyvos 2004/38 sąlygos. Be to, JD prašomos išmokos turi būti laikomos socialinėmis lengvatomis, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalį, net jei atrodo, kad šios išmokos savaime nėra susijusios su mokyklos lankymu ar mokymu. Pagal šį straipsnį socialinių lengvatų srityje turi būti užtikrinamas vienodas vertinimas. Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Direktyva 2004/38 negali būti ribojama Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnio taikymo sritis ( 12 ). Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad, nors Sąjungos teisės aktų leidėjas turėjo galimybę tai padaryti, priimdamas Reglamentą Nr. 492/2011, jis į minėtą reglamentą neįtraukė nuostatos, dėl kurios Teisingumo Teismas būtų priverstas pakeisti vadovaujantis ankstesniu reglamentu priimtus sprendimus, kad aiškiai nustatytų, jog vienodas vertinimas netaikomas piliečiams, kurių teisė gyventi šalyje grindžiama tiktai Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu.

23. Šiomis aplinkybėmis Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Šiaurės Reino-Vestfalijos aukštesnysis socialinių bylų teismas, Vokietija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir nutartimi, kurią Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2019 m. vasario 25 d., pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar socialinės paramos, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį, neskyrimas Sąjungos piliečiams, turintiems teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį, suderinamas su vienodo vertinimo reikalavimu, įtvirtintu SESV 18 straipsnyje, siejamame su Reglamento Nr. 492/2011 7 ir 10 straipsniais? a) Ar socialinė parama, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį, yra socialinė lengvata, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalį? b) Ar nukrypti leidžianti nuostata, nustatyta Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje, taikoma vienodo vertinimo reikalavimui, įtvirtintam SESV 18 straipsnyje, siejamame su Reglamento Nr. 492/2011 7 ir 10 straipsniais? 2. Ar specialių neįmokinių išmokų pinigais, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 3 dalį ir 70 straipsnio 2 dalį, neskyrimas Sąjungos piliečiams suderinamas su vienodo vertinimo reikalavimu, įtvirtintu SESV 18 straipsnyje, siejamame su Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsniu, jeigu jie turi teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį ir yra įtraukti į socialinio draudimo ar išmokų šeimai sistemą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalį?“

24. Rašytines pastabas pateikė Jobcenter Krefeld, Vokietijos bei Lenkijos vyriausybės ir Europos Komisija, jos taip pat buvo išklausytos per 2020 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo posėdį.

III. Analizė

A. Pirminės pastabos dėl nagrinėjamų išmokų kvalifikavimo

25. Kaip priminė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Teisingumo Teismo ne pirmą kartą prašoma priimti sprendimą dėl SGB II 7 straipsnio 1 dalies antro sakinio 2 punkto c papunktyje numatytų išmokų skyrimo sąlygų, nes Teisingumo Teismas jau kvalifikavo šias išmokas, atsižvelgdamas į įvairias antrinės teisės normas, kurios galėtų būti reikšmingos sprendžiant šią bylą.

26. Taigi primenu, kad nagrinėjamos išmokos gali būti laikomos „specialiomis neįmokinėmis išmokomis pinigais“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 2 dalį, be to, jos yra minimos Reglamento Nr. 883/2004 X priede ( 13 ).

27. Nagrinėjamos išmokos taip pat patenka į sąvoką „socialinė parama“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį, nes ši sąvoka apima visas pagalbos sistemas, nacionaliniu, regioniniu ar vietos lygmeniu sukurtas valdžios institucijų, į kurias kreipėsi asmuo, neturintis pakankamai išteklių savo ir savo šeimos narių elementariems poreikiams patenkinti ir dėl to rizikuojantis gyvenimo šalyje laikotarpiu priimančiosios valstybės narės viešiesiems finansams tapti našta, kuri galėtų turėti įtakos bendram tos valstybės teikiamos paramos dydžiui ( 14 ). Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad nagrinėjamų išmokų vyraujanti funkcija yra „užtikrinti pragyvenimo lėšų, reikalingų gyventi žmogaus orumo nežeminančiomis sąlygomis, minimumą“ ( 15 ).

28. Lieka atsakyti į klausimą, ar nagrinėjamos išmokos gali būti laikomos socialine lengvata, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalį. Šiuo klausimu suformuotoje jurisprudencijoje nurodyta, kad „socialinėmis lengvatomis“, kaip jos suprantamos pagal šią nuostatą, reikia laikyti „visas – tiek su darbo sutartimi susijusias, tiek su ja nesusijusias lengvatas – bendrai pripažįstamas vietiniams darbuotojams, iš esmės vien dėl jų objektyvaus darbuotojų statuso arba dėl paprasto fakto, kad jų nuolatinė gyvenamoji vieta yra valstybės teritorijoje, o jos taikymą išplėtus darbuotojams, kitų valstybių narių piliečiams, galima palengvinti jų judumą Sąjungoje <…>, taigi ir jų integravimąsi į priimančiąją valstybę narę“ ( 16 ). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, nagrinėjamos išmokos, skirtos vaiko ir jo tėvų, kurie faktiškai jį prižiūri, pragyvenimui užtikrinti, ir yra tokios lengvatos ( 17 ).

29. Kaip, mano nuomone, teisingai pažymėjo Komisija, pagal SGB II 7 straipsnio 1 dalies antro sakinio 2 punkto c papunktį teikiama bazinė socialinė apsauga, kiek ji suponuoja tinkamumą dirbti, atrodo, priklauso nuo aplinkybės, kad jos gavėjas buvo darbuotojas, yra darbuotojas, kurio pajamos yra nepakankamos, arba bus darbuotojas. Bent jau dviem pirmaisiais ką tik išvardytais atvejais nagrinėjamos išmokos mokėjimas, atrodo, yra susijęs su prašymą pateikusio asmens statusu, net jeigu jis yra prarastas. Galiausiai pažymėsiu, kad Teisingumo Teismas jau yra socialine lengvata, kaip ji suprantama pagal Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ( 18 ) – galiojusį iki Reglamento Nr. 492/2011 – pripažinęs socialinę išmoką, kuria apskritai užtikrinamas minimalus pragyvenimo lygis ( 19 ). Taigi šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad nagrinėjamos išmokos taip pat patenka į sąvoką „socialinės lengvatos“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalį, ypač jeigu, kaip ne kartą tai padarė Teisingumo Teismas, kalbama apie šios apsaugos integruojamąją funkciją, prie kurios grįšiu vėliau ( 20 ).

30. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, pereisiu prie pačių prejudicinių klausimų analizės.

B. Dėl prejudicinių klausimų

31. Tai, kad JD ir jo dukros negauna pragyvenimo išmokų, yra diskriminacija dėl pilietybės. Šiais prejudiciniais klausimais, kuriuos siūlau nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo prireikus vieną po kito išnagrinėti įvairius galimus pragyvenimo išmokų skyrimo JD ir abiem jo dukroms, t. y. teisės į vienodą vertinimą pripažinimo pagrindinėje byloje susiklosčiusiomis aplinkybėmis, pagrindus.

32. Vis dėlto tokia analizė nebūtų naudinga, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai bet kuriuo atveju taikoma Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje numatyta vienodo vertinimo išimtis. Taigi prieš nagrinėdamas, ar pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį pripažinta teisė gyventi šalyje apima ir teisę vienodomis sąlygomis gauti nagrinėjamas išmokas, pirmiausia turiu paaiškinti priežastis, dėl kurių, mano nuomone, ši nuostata nagrinėjamu atveju netaikytina. Atsižvelgiant į išvadą, kurią pateiksiu analizuodamas Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį, neatrodo, kad būtina atlikti specialią Reglamento Nr. 883/2004 analizę.

1. Dėl Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalies netaikymo pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai

33. Šalys neginčija, kad ginčijamu laikotarpiu JD turėjo teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį, grindžiamą tuo, kad tokią teisę turi abi jo dukterys, kurios mokosi priimančiojoje valstybėje narėje. Taip pat neginčijama, kad šiuo ginčijamu laikotarpiu JD prarado darbuotojo statusą ir ieškojosi darbo.

34. Direktyvos 2004/38 24 straipsnyje įtvirtintas vienodo vertinimo reikalavimas. Jo 1 dalyje numatyta, kad toks vienodas vertinimas taikomas „visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje“, bet „[t]aikant tokias specialiąsias nuostatas, kurios aiškiai numatytos Sutartyje ir antriniuose teisės aktuose“. Šiuo klausimu minėtos nuostatos 2 dalyje aiškiai numatyta vienodo vertinimo reikalavimo išimtis, nes priimančioji valstybė narė neprivalo per nustatytą terminą suteikti teisės į socialinę paramą „asmenims, išskyrus darbuotojus, savarankiškai dirbančiuosius, tokį statusą išlaikančius asmenis ir jų šeimos narius“.

35. Vokietijos vyriausybė, kurios argumentams iš dalies pritaria Jobcenter Krefeld, iš esmės teigia, kad, neatsižvelgiant į tai, ar JD teisė gyventi Vokietijoje buvo grindžiama ir Direktyva 2004/38 ( 21 ), nes jis ginčijamu laikotarpiu Vokietijoje gyveno vien tam, kad ieškotųsi darbo, šios direktyvos 24 straipsnio 2 dalis taikoma kaip bendra nuostata, kuria išsamiai reglamentuojamas vienodo vertinimo socialinės paramos teikimo srityje klausimas ir peržengiamos Direktyvoje 2004/38 nustatytos teisinės sistemos ribos. Taigi tai, kad JD teisės gyventi šalyje teisinis pagrindas yra Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnis, nėra svarbu, nes pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį darbuotojo statuso nebeturintiems Sąjungos piliečiams socialinės paramos srityje vienodo vertinimo reikalavimas bet kuriuo atveju netaikomas. Jeigu Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalis nebūtų taikoma tokiu atveju kaip JD, šioje nuostatoje numatytas apribojimas ir pagal šią direktyvą valstybėms narėms suteikiama diskrecija, būtina, kad jos galėtų apsisaugoti nuo socialinio turizmo ir kad ekonomiškai neaktyvūs Sąjungos piliečiai netaptų nepagrįsta našta nacionalinėms socialinės apsaugos sistemoms, netektų prasmės. Iš tikrųjų minėtiems piliečiams pakaktų remtis tuo, kad jų vaikai mokosi priimančiosios valstybės narės mokykloje, ir kiltų grėsmė Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtimi sukurtam šių sistemų apsaugos mechanizmui. Galiausiai, kaip teigia Vokietijos vyriausybė, šią problemą Teisingumo Teismas išsprendė priimdamas Sprendimą Alimanovic ( 22 ). Tačiau tame sprendime, kurio faktinės ir teisinės aplinkybės bet kuriuo atveju panašios į nagrinėjamos bylos faktines ir teisines aplinkybes, Teisingumo Teismas neatsisakė taikyti Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalies, nors atitinkami Sąjungos piliečiai, neturėję darbuotojų migrantų statuso, taip pat turėjo teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį.

36. Negaliu pritarti šiems argumentams.

37. Remiantis pažodiniu aiškinimu, pirma, Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje yra įtvirtintas vienodo priimančiosios valstybės narės teritorijoje gyvenančių Sąjungos piliečių vertinimo principas, „[t]aikant tokias specialiąsias nuostatas, kurios aiškiai numatytos Sutartyje ir antriniuose teisės aktuose“. Taigi nuo minėto principo leidžianti nukrypti nuostata, įtvirtinta Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje, visada taikoma paisant tų pačių apribojimų. Be to, tokia 24 straipsnyje daroma nuoroda į kitas pirminės ar antrinės teisės nuostatas nedera su teiginiu, kad teisė į vienodą vertinimą yra išsamiai ir visuotinai suderinta.

38. Be to, atsižvelgiant į aplinkybes, neįmanoma įžvelgti jokio požymio, kad Direktyvos 2004/38 24 straipsnis taikomas ne tik šios direktyvos galiojimo srityje. Vėl grįžtant prie minėtos direktyvos 24 straipsnio 2 dalies teksto, jame, pateikiant nuorodas į kitas direktyvos nuostatas, yra įtvirtinta nukrypti leidžianti nuostata, pagal tą tekstą taikytina tik šios direktyvos taikymo srityje. Tai, kad Reglamente Nr. 492/2011 yra įtvirtinta nuostata dėl vienodo darbuotojų vertinimo socialinių lengvatų srityje, taip pat prieštarauja teiginiui, kad priėmus Direktyvą 2004/38 buvo atliktas išsamus ir visuotinis teisės į vienodą vertinimą suderinimas.

39. Galiausiai, teleologiniu požiūriu, man vėl atrodo, kad vien Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamu ir vėliau Vokietijos teisės aktų leidėjo bei Vokietijos vyriausybės nurodytu teisėtu tikslu negalima pagrįsti antrinės teisės normos perkėlimo į kitą norminį kontekstą. Be to, Vokietijos vyriausybės argumentų svarba gerokai sumažėjo dėl to, kad Vokietijos vyriausybė nesugebėjo – nei rašytinėse pastabose, nei per posėdį Teisingumo Teisme, nors jos to buvo konkrečiai paprašyta – pateikti tikslių skaičių, kuriais remiantis būtų galima pademonstruoti, kodėl Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį aiškinant taip, kad direktyva netaikytina, kai atitinkamas Sąjungos pilietis turi teisę gyventi šalyje kitu nei numatyta direktyvoje pagrindu, sukeliamas pavojus Vokietijos socialinės apsaugos sistemai, o tik nuolat minėjo socialinį turizmą.

40. Papildomai pateiksiu tris pastabų grupes.

41. Pirma, argumentas, kad teisė gyventi šalyje pagal Reglamentą Nr. 492/2011 negali būti įgyta prieš tai negavus teisės gyventi šalyje pagal Direktyvą 2004/38, nepanaikina šio reglamento norminės autonomijos. Tam pakanka konstatuoti, kad, kaip priminsiu toliau, norint įgyti teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį nebūtina įvykdyti pagal Direktyvą 2004/38 tradiciškai taikomų sąlygų, susijusių su ekonomiškai neaktyviais Sąjungos piliečiais.

42. Antra, nors dėl visų pirma nurodytų priežasčių siekiama apriboti Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sritį nustatant, kad ji galioja tik šios direktyvos taikymo srityje, pridursiu, kad, kaip teisingai pažymėjo Komisija, kiekviena nukrypti leidžianti nuostata Sąjungos teisėje yra aiškinama siaurai. Beje, šį aiškinimo principą Teisingumo Teismas jau vartojo, vertindamas tą pačią Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį, nes nusprendė, kad „kaip nuostata, leidžianti nukrypti nuo vienodo požiūrio principo, įtvirtinto SESV 18 straipsnyje, kurio specialioji išraiška yra Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalis, to paties 24 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama siaurai“ ( 23 ).

43. Galiausiai dėl Sprendimo Alimanovic ( 24 ), kaip precedento, reikšmės pažymėtina, kad jis turi būti aiškinamas atsižvelgiant į jo 40 punktą, kuriame Teisingumo Teismas priminė, jog į jį kreipęsis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas manė, kad „N. Alimanovic ir jos dukra Sonita teisę gyventi šalyje turi dėl savo, kaip darbo ieškančių asmenų, statuso ir kad šis teismas šiuo aspektu saistomas bylą iš esmės nagrinėjusio teismo nustatytų faktinių aplinkybių“. Labai formaliai aiškinant tą sprendimą, būtų galima paprieštarauti, kad vis dėlto 40 punktu pradedama sprendimo dalis skirta tada nagrinėtų išmokų – tų pačių, dėl kurių iškelta nagrinėjama byla – kvalifikavimui. Vis dėlto reikia pripažinti, kad 40 punkte pateiktas patikslinimas teisiniu požiūriu neturi įtakos pačių išmokų kvalifikavimui, todėl iš šio punkto darytinos išvados taikytinos ne vien šiai sprendimo daliai ( 25 ).

44. Sprendime Alimanovic ( 26 ) Teisingumo Teismas niekada nenukrypo nuo minėto sprendimo 40 punkte išdėstytos prielaidos. Taigi jis niekada nesirėmė prielaida, kurią, nors ir subsidiariai, iškėlė generalinis advokatas ( 27 ), kad N. Alimanovic ir jos dukros teisė gyventi šalyje galėjo kilti iš Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnio.

45. Taigi Sprendimo Alimanovic ( 28 ) 40 punktu yra ribojamas šio sprendimo taikymas Sąjungos piliečiams, teisę gyventi turintiems tik pagal Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktą. Šiame sprendime Teisingumo Teismas neišreiškė nuomonės dėl konkretaus šioje byloje mūsų nagrinėjamo atvejo, nes jis paprasčiausiai nebuvo tuo metu pateiktų klausimų objektas ( 29 ).

46. Bet kuriuo atveju įdomu pažymėti, kad Teisingumo Teismas Sprendime Alimanovic ( 30 )labai aiškiai nustatė ryšį tarp Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje nustatyto vienodo vertinimo taikymo ir naudojimosi teise gyventi šalyje, grindžiama Direktyva 2004/38 ( 31 ), išskyrus Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktą ( 32 ).

47. Taigi, jei paprasčiausiai būtų laikoma, kad JD turi teisę gyventi šalyje pagal Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktą, jis negalėtų remtis vienodo požiūrio principu. Tačiau, kaip jau bandžiau įrodyti, Direktyvos 2004/38 24 straipsniu nesiekiama reglamentuoti vienodo požiūrio principo taikymo Sąjungos piliečiui, turinčiam teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį ( 33 ).

2. Dėl Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu grindžiamos teisės gyventi šalyje apimties

48. Atmetus galimybę taikyti Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį pagrindinėje byloje nagrinėjamoje situacijoje, vis dar reikia išnagrinėti, ar JD ir jo dukros gali siekti teisės į vienodą vertinimą minimalių socialinės apsaugos išmokų skyrimo srityje. Kadangi jie turi teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį, reikia nustatyti, ar toks vienodas vertinimas gali būti grindžiamas pačiu reglamentu ir prireikus aiškinamas kartu su kitomis normomis.

49. Priminęs Teisingumo Teismo nustatytą Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnio taikymo sritį, pasiūlysiu du galimus būdus argumentuotai konstatuoti, kad nagrinėjamoje byloje teisė į vienodą vertinimą turi būti pripažinta.

a) Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnis Teisingumo Teismo jurisprudencijoje

50. Primenu, kad Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnis yra identiškas Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsniui, todėl Teisingumo Teismo jurisprudencija, kurioje aiškinama antroji nuostata, mutatis mutandis taikoma aiškinant pirmąją nuostatą ( 34 ).

51. Teisingumo Teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 1612/68 tikslas, t. y. darbuotojų judėjimo laisvė, reikalauja „geriausių įmanomų Bendrijos darbuotojo integracijos į priimančios valstybės visuomenę sąlygų, užtikrinamų laikantis laisvės ir orumo principų“ ( 35 ), ir pripažino, jog tam, kad integracija būtų sėkminga, būtina, kad darbuotojo migranto vaikas turėtų galimybę mokytis ir studijuoti priimančiojoje valstybėje narėje ( 36 ).

52. Šiuo tikslu asmenys, turintys Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnyje įtvirtintą teisę lankyti švietimo įstaigą, taip pat apibrėžiami plačiai, nes vaikai gali nebūti Sąjungos piliečiai ir gali nebūti bendri darbuotojo migranto ir jo sutuoktinio vaikai ( 37 ). Darbuotojo migranto ir jo sutuoktinio santuokos nutraukimas, kai po jo minėtas darbuotojas grįžta į savo kilmės valstybę, o jo sutuoktinis kartu su vaikais lieka gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, nėra pagrindas užginčyti šių vaikų teisę lankyti švietimo įstaigą pastarojoje valstybėje ( 38 ). Vieno iš tėvų darbuotojo statuso, dėl kurio vaikai iš pradžių įgijo teisę lankyti švietimo įstaigą, praradimas irgi neturi įtakos naudojimuisi šia teise ( 39 ).

53. Siekiant užtikrinti Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnyje numatytos teisės lankyti švietimo įstaigą veiksmingumą, suteikus šią teisę, atitinkama teisė gyventi šalyje būtinai turi būti suteikiama vaikams ( 40 ).

54. Iš to, kas pirma išdėstyta, matyti, kad darbuotojo statuso turėjimas yra jo vaikų teisės lankyti švietimo įstaigą, taigi ir pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį suteikiamos teisės gyventi šalyje pagrindas. Tačiau įvykdžius sąlygas, kad ši teisė būtų pripažinta, ji „tampa savarankiška“, kad būtų užtikrinta stipresnė vaikų teisinės padėties apsauga: iš vaikų reikalaujama tik to, kad jie gyventų priimančiojoje valstybėje narėje ir mokytųsi šioje valstybėje narėje ( 41 ).

55. Ši sustiprinta vaikų padėties teisinė apsauga netiesiogiai daro poveikį vieno iš tėvų, kuris juos globoja, padėčiai. Taigi, nors vaikų teisė gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį atsiranda dėl to, kad tam tikru momentu vienas iš tėvų turi darbuotojo statusą, tol, kol vaikai mokosi, vaiką prižiūrintis vienas iš tėvų gali išsaugoti teisę gyventi šalyje ir praradęs darbuotojo statusą ar to statuso neturėdamas. Jei vartotume gramatinę metaforą, vienas iš tėvų, anksčiau atlikęs pagrindinio sakinio vaidmenį, tampa šalutiniu sakiniu, o vaikas, iš pradžių atlikęs šalutinio sakinio vaidmenį, tampa pagrindiniu sakiniu. Todėl Teisingumo Teismas nusprendė, kad kai vaikai pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį turi teisę tęsti mokslus priimančiojoje valstybėje narėje, „atsisakius <…> tėvams suteikti galimybę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, kol jų vaikai mokosi, šie galėtų netekti Sąjungos teisės aktų leidėjo jiems pripažintos teisės“ ( 42 ). Priminęs, kad Reglamentas Nr. 1612/68 turi būti aiškinamas atsižvelgiant į Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos ( 43 ) 8 straipsnyje įtvirtintą reikalavimą gerbti šeimos gyvenimą, Teisingumo Teismas konstatavo, kad „Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnyje įtvirtinta darbuotojo migranto vaiko teisė kuo geresnėmis sąlygomis tęsti mokslus priimančiojoje valstybėje narėje apima ir vaiko teisę, kad juo rūpintųsi jį prižiūrintis asmuo, galintis priimančiojoje valstybėje gyventi kartu su vaiku, kol šis mokosi. Atsisakymas išduoti leidimą gyventi vienam iš tėvų, prižiūrinčiam vaiką, besinaudojantį teise mokytis priimančiojoje valstybėje narėje, tokią teisę pažeistų“ ( 44 ). Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1612/68 ir jo 12 straipsnio kontekstą ir tikslus, šis straipsnis negali būti aiškinamas siaurai ir bet kuriuo atveju negali prarasti savo veiksmingumo ( 45 ). Taigi vienas iš tėvų, prižiūrintis mokyklą lankantį vaiką, turintį teisę lankyti švietimo įstaigą pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį, turi teisę gyventi šalyje, kylančią iš vaiko teisės, net jei šis vienas iš tėvų neturi Sąjungos piliečio statuso arba nebeturi darbuotojo migranto statuso priimančiojoje valstybėje narėje ( 46 ).

56. Galiausiai vėliau išplėsdamas savo jurisprudenciją, susijusią su Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsniu, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „valstybės narės piliečio, dirbančio ar dirbusio priimančiojoje valstybėje narėje, vaikai ir juos faktiškai prižiūrintis vienas iš tėvų gali naudotis teise gyventi šioje valstybėje vien pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį ir jie neprivalo atitikti Direktyvoje 2004/38 nustatytų reikalavimų“ ( 47 ). Konkrečiai Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnyje nėra nustatyta, kad vaikų ir juos prižiūrinčio vieno iš tėvų teisė gyventi šalyje priklauso nuo jų ekonominio savarankiškumo – t. y. nuo pakankamų išteklių ir sveikatos draudimo turėjimo priimančiojoje valstybėje narėje – ir kad toks reikalavimas juo labiau neišplaukia iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos ( 48 ).

57. Taigi ką tik mano aprašyta jurisprudencija buvo suformuota trimis etapais: pirmiausia buvo įtvirtinta idėja, kad, suteikus Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnyje numatytą teisę lankyti švietimo įstaigą, būtinai turi būti pripažinta savarankiška vaikų teisė gyventi šalyje. Paskui reikalavimu, kad teisė lankyti švietimo įstaigą būtų veiksminga, buvo pagrįstas išvestinės teisės gyventi šalyje suteikimas šiuos vaikus prižiūrintiems tėvams. Galiausiai tam, kad būtų apsaugota mokyklas lankančių vaikų teisinė padėtis, būtina netaikyti ekonominio savarankiškumo sąlygos nei savarankiškai vaikų teisei gyventi šalyje, nei išvestinei tėvų teisei gyventi šalyje.

58. Ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę sukurti naują su Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu susijusio teisinio statuso etapą.

b) Teisė gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį ir teisė į vienodą vertinimą, siejama su teise gauti minimalias socialinės apsaugos išmokas: logiškas tęsinys

59. Kaip jau nurodyta, mano nuomone, egzistuoja dvi galimos analizės kryptys, atsižvelgiant į tai, ar manoma, kad JD yra teisės į vienodą vertinimą turėtojas (pirmoji prielaida), ar kad tos teisės turėtojos yra abi jo dukros (antroji prielaida).

1) Pirmoji prielaida: Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnis kaip JD teisės į vienodą vertinimą pagrindas

60. Kaip pakankamai aiškiai nurodėme, JD turi teisę gyventi šalyje, grindžiamą jo dukroms pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį suteikta teise.

61. Reglamente Nr. 492/2011 yra įtvirtinta konkreti SESV 18 straipsnyje nustatyto vienodo požiūrio principo išraiška; jo 7 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad darbuotojas, kuris yra valstybės narės pilietis, kitų valstybių narių teritorijoje naudojasi tomis pačiomis socialinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.

62. Vis dėlto negalima nekreipti dėmesio į tai, kad šiuo 7 straipsniu pradedamas Reglamento Nr. 492/2011 2 skirsnis „Įdarbinimas ir vienodo požiūrio užtikrinimas“. Taip pat negalima neatsižvelgti į tai, kad jo tekste aiškiai minimas „darbuotojas“, o JD nebėra darbuotojas.

63. Vis dėlto negalima atmesti plataus šios nuostatos aiškinimo. Žinoma, Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnyje, priešingai nei šio reglamento 10 straipsnyje, nedaroma nuoroda į valstybės narės pilietį, kuris yra arba buvo darbuotojas; tačiau iš Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad suteikiama apsauga apima daugiau nei vien minėto darbuotojo darbo laikotarpį, o galbūt net laikotarpį, kuriuo jis turi būtent tokį statusą. Primintina, kad Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 1 dalyje yra įtvirtinta darbuotojo teisė į vienodą vertinimą, „ypač <…> atleidžiant iš darbo, o jam tampant bedarbiu – jį grąžinant arba vėl priimant į darbą“ ( 49 ).

64. Be to, nors iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad Sąjungos piliečiai, kurie persikelia tik tam, kad ieškotų darbo, negali remtis Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalyje numatytu vienodu vertinimu, akivaizdu, kad jau patekę į darbo rinką piliečiai gali ja remtis ( 50 ).

65. Nagrinėjamoje byloje teisės į vienodą vertinimą, grindžiamos tuo, kad pareiškėjas yra buvęs darbuotojas, o ne pilietis, kuris persikėlė į priimančiosios valstybės narės teritoriją tik siekdamas ten ieškotis darbo ir faktiškai niekada nebuvo patekęs į darbo rinką, pripažinimas yra pagrindas neišplėsti socialinės paramos teikimo srities, suteikiant teisę į ją bet kuriam piliečiui, kuris kitu atveju galėtų tik pasinaudoti savo judėjimo laisve kitoje valstybėje narėje, nebandydamas ten įsidarbinti, tada iš karto ten leisti savo vaikus į mokyklą, kad turėtų teisę ten gyventi, kol jie baigs mokytis, ir teisę gauti priimančiojoje valstybėje narėje teikiamą socialinę paramą ( 51 ).

66. Kitaip tariant, pagal siūlomą Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio aiškinimą valstybės narės neabejotinai privalo teikti pagalbą buvusiems darbuotojams, patiriantiems ekonominį neaktyvumą, tačiau išsaugo teisę atsisakyti suteikti tokią pagalbą savo judėjimo laisve besinaudojantiems Sąjungos piliečiams, kurie pasirinko likti neaktyvūs ir dėl to negali gauti pagal šią nuostatą teikiamos apsaugos. Be to, toks aiškinimas tapo galimas ir dėl Reglamento Nr. 492/2011 ir Direktyvos 2004/38 autonomijos vienas kito atžvilgiu.

67. Taip pat reikia įsitikinti, kad diskriminacija negali būti pateisinama ( 52 ). Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors Vokietijos teisės aktų leidėjo siekiamo tikslo teisėtumas nekelia abejonių, nes jis sutampa su Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamu tikslu, ši diskriminacija neatitinka proporcingumo kriterijaus, nes pagal SGB II 7 straipsnio 1 dalies antro sakinio 2 punkto c papunktį visiems piliečiams, turintiems teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį, tokia teisė sistemingai nesuteikiama, visiškai neatsižvelgiant į šio piliečio asmeninę padėtį ir konkrečiai į jo ryšius su priimančiosios valstybės narės darbo rinka bei jo ryšių su tos valstybės visuomene pobūdį ir intensyvumą.

68. Taigi iš tokios analizės matyti, kad Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalį ir 10 straipsnį reikia aiškinti taip, kad teisė į vienodą vertinimą, kiek tai susiję su teise gauti socialines lengvatas, kaip antai minimalias socialinės apsaugos išmokas, turi būti suteikta buvusiam darbuotojui migrantui, kurio vaikai mokosi priimančiojoje valstybėje narėje ir kuris naudojasi teise gyventi šalyje pagal minėto reglamento 10 straipsnį.

2) Antroji prielaida: teisė lankyti švietimo įstaigą kaip teisės į vienodą vertinimą socialinės paramos srityje pagrindas

69. Mano nuomone, tą pačią išvadą – kad JD ir dvi jo dukros turi teisę gauti ginčijamas išmokas – galima padaryti ir dėmesį sutelkiant į vaikų teises.

70. Pagal anksčiau primintą Teisingumo Teismo jurisprudenciją Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnis negali būti aiškinamas siaurai ir turi būti užtikrintas jo veiksmingumas; šis reglamentas turi būti aiškinamas atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnyje įtvirtintą reikalavimą gerbti šeimos gyvenimą.

71. Tokiomis aplinkybėmis, jeigu būtų paneigta abiejų JD dukrų ir jų tėvo teisė gauti aptariamas išmokas, ko verta būtų visuotinai pripažinta teisė lankyti švietimo įstaigą?

72. Koncepciniu požiūriu galiu pripažinti, kad teisė gyventi šalyje nebūtinai sutampa su teise gauti šias išmokas. Bet galiausiai, funkciniu požiūriu, kokia yra reali – tikroji – Teisingumo Teismo jurisprudencijos, kurioje tiek daug dėmesio skiriama darbuotojų migrantų vaikų padėčiai, taikymo sritis, turint omenyje, kad vieno iš tėvų, kuris prižiūri vaikus, teisei gyventi šalyje netaikomas reikalavimas turėti pakankamai lėšų arba visavertį sveikatos draudimą, jeigu šioje byloje Teisingumo Teismas nuspręstų, kad vienas iš tėvų, kuris būtinai turi gyventi kartu su mokyklą lankančiais vaikais, neturi teisės prašyti valstybės socialinės paramos?

73. Argumentas, kad teisė lankyti švietimo įstaigą yra veiksminga vien dėl to, kad teisė gyventi šalyje suteikiama vaiką prižiūrinčiam vienam iš tėvų, ir ši teisė nėra suteikiama kartu su socialine parama, yra dėmesį nukreipianti teisinė fikcija. Taigi siūlau Teisingumo Teismui jį atmesti.

74. Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnyje yra numatyta teisė lankyti švietimo įstaigą „tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos valstybės [narės] piliečiai“ ( 53 ). Nors skurstantys mokyklą lankančio vaiko tėvai, kurie yra priimančiosios valstybės narės piliečiai, turi teisę gauti socialinę paramą, kad šiam vaikui ir – netiesiogiai – jo šeimos namų ūkiui būtų užtikrintos orios gyvenimo ir mokymosi sąlygos, ir jeigu skurdas akivaizdžiai tampa kliūtimi bet kokiam vaikui lankyti švietimo įstaigą, teisė į socialinę paramą turėtų būti aiškinama kaip viena iš Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnyje numatytų „sąlygų“, nes priešingu atveju iš vaiko būtų atimta teisės aktų leidėjo suteikta teisė į mokslą ( 54 ).

75. Taigi, kaip reikalaujama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, tokiu aiškinimu užtikrinamas Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnio veiksmingumas. Be to, jis visiškai atitinka pirminį šio reglamento tikslą – užtikrinti laisvą darbuotojų judėjimą. Iš tikrųjų, koks darbuotojas išvyktų iš savo kilmės šalies ir stengtųsi kuo geriau integruotis, be kita ko, ir ekonomiškai, į priimančiosios valstybės narės visuomenę ir ten leisti vaikus į švietimo įstaigą, žinodamas, kad jo padėčiai tapus ne tokia patrauklia jis, negalėdamas remtis jį priėmusios valstybės narės solidarumu, būtinai turės grįžti į savo kilmės šalį ir ištraukti savo vaikus iš pedagoginės ir kalbinės sistemos, į kurią jie iki tol buvo integruoti? Be to, atrodo, jis atitinka Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią vaikų ir vieno iš tėvų, kuris juos prižiūri, teisei gyventi šalyje netaikoma ekonominio savarankiškumo sąlyga ( 55 ).

76. Dėl tų pačių pirma nurodytų priežasčių ( 56 ) manau, kad SBG II 7 straipsnio 1 dalies antro sakinio 2 punkto c papunktyje įtvirtinta diskriminacija nėra pateisinama.

77. Taigi šiame analizės etape esu linkęs manyti, kad Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį turintiems vaikams ir šiuos vaikus faktiškai prižiūrinčiam vienam iš tėvų turi būti suteikta teisė gauti minimalias socialinės apsaugos išmokas.

3. Papildomos pastabos

78. Taigi, mano požiūriu, pirma išdėstytoje analizėje, grindžiamoje Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu, pateikti svarbiausi argumentai, kuriais vadovaujantis galima išspręsti šią bylą. Vis dėlto siekdamas išsamumo norėčiau išdėstyti dar kelis argumentus, kurie, pirma, yra susiję su Reglamentu Nr. 883/2004 ir, antra, su SESV 18 straipsniu. Kadangi šie įrodymai pateikiami tik subsidiariai, jų analizė neišvengiamai bus trumpesnė.

79. Dėl Reglamento Nr. 883/2004 reikia pažymėti, kad, kaip jau matėme, nagrinėjamos minimalios socialinės apsaugos išmokos patenka į šio reglamento taikymo sritį, o jo 4 straipsnyje, jeigu reglamente nenurodyta kitaip, yra įtvirtinta teisė į vienodą asmenų, kuriems taikomas reglamentas, vertinimą. Iš antrojo prejudicinio klausimo formuluotės matyti, kad JD turi būti laikomas priklausančiu priimančiosios valstybės narės socialinės apsaugos sistemai arba jos išmokų šeimai sistemai, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalį. Nors tokių išmokų, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, skyrimo sąlygos yra nustatytos kiekvienos valstybės narės teisės aktuose ( 57 ), tai darydamos valstybės narės vis dėlto privalo laikytis vienodo požiūrio principo. Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad valstybės narės gali nuspręsti skirti socialines išmokas tik Sąjungos piliečiams, kurie atitinka pagal Direktyvą 2004/38 ( 58 ) nustatytus gyvenimo šalyje reikalavimus, ir kad šios valstybės gali pirmuosius tris jų gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje mėnesius nemokėti išmokų Sąjungos piliečiams arba piliečiams, kurių gyvenimas šalyje yra grindžiamas tik Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktu. Darant prielaidą, kad siekį užtikrinti Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnio suderinamumą su Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalimi galima kildinti iš šios jurisprudencijos, t. y. kad siekiant užtikrinti antrosios veiksmingumą reikia apriboti pirmąjį, toks šių nuostatų aiškinimas bet kuriuo atveju neturėtų būti taikomas tokiu atveju kaip JD, kurio teisė gyventi šalyje nebėra grindžiama Direktyva 2004/38 arba nebegrindžiama vien tik ja, bet grindžiama Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu. Taigi vienodas vertinimas, kiek jis susijęs su galimybe gauti specialias neįmokines išmokas pinigais, kaip antai minimalias socialines išmokas, Sąjungos piliečio, kuris, kaip antai JD, be kita ko, turi teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį, atžvilgiu irgi gali būti grindžiamas Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsniu.

80. Galiausiai, kadangi manau, kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus galima atsakyti aiškinant Reglamentą Nr. 492/2011, kuriame konkrečiai pritaikytas SESV 18 straipsnyje įtvirtintas bendras nediskriminavimo principas, atskira šio reglamento analizė man neatrodo būtina ( 59 ).

IV. Išvada

81. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (Šiaurės Reino-Vestfalijos aukštesnysis socialinių bylų teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus: 1. Minimalios socialinės apsaugos išmokos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, yra socialinės lengvatos, kaip jos suprantamos pagal 2011 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 492/2011 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Sąjungoje 7 straipsnio 2 dalį. 2. 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB, 24 straipsniu nesiekiama reglamentuoti vienodo požiūrio principo taikymo Sąjungos piliečiui, turinčiam teisę gyventi šalyje pagal Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnį. 3. Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalis ir 10 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad buvusiam darbuotojui migrantui, kurio vaikai mokosi priimančiojoje valstybėje narėje ir kuris naudojasi teise gyventi šalyje pagal minėto reglamento 10 straipsnį, turi būti suteikta teisė į vienodą vertinimą, kiek tai susiję su teise gauti socialines lengvatas, kaip antai minimalias socialinės apsaugos išmokas. 4. Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad vaikams, turintiems teisę gyventi šalyje pagal šį 10 straipsnį, ir šiuos vaikus faktiškai prižiūrinčiam vienam iš tėvų turi būti suteikta teisė gauti minimalias socialinės apsaugos išmokas.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 45 t., p. 200 ir klaidų ištaisymas OL L 274, 2009, p. 47.

( 3 ) Toliau – Reglamentas Nr. 883/2004.

( 4 ) OL L 141, 2011, p. 1.

( 5 ) Jo 2014 m. gruodžio 2 d. redakcijos (BGBl. I, p. 1922).

( 6 ) Iš bylos medžiagos matyti, kad šis išlaikymas JD už dukras mokamas nuo 2015 m. spalio 1 d., kol joms sukaks 12 metų.

( 7 ) Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 2014 m. lapkričio 11 d. Sprendimu Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358), 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimu Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597) ir 2016 m. vasario 25 d. Sprendimu García-Nieto ir kt. (C‑299/14, EU:C:2016:114).

( 8 ) Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 2014 m. lapkričio 11 d. Sprendimu Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358), 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimu Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597) ir 2016 m. vasario 25 d. Sprendimu García-Nieto ir kt. (C‑299/14, EU:C:2016:114).

( 9 ) Kaip Teisingumo Teismas priminė 2014 m. lapkričio 11 d. Sprendime Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358), 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendime Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597) ir 2016 m. vasario 25 d. Sprendime García-Nieto ir kt. (C‑299/14, EU:C:2016:114).

( 10 ) 2015 m. rugsėjo 15 d. sprendimas (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 11 ) 2015 m. rugsėjo 15 d. sprendimas (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 12 ) Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 2010 m. vasario 23 d. sprendimais Ibrahim ir Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80) ir Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83).

( 13 ) Žr. 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 43 punktas).

( 14 ) Žr. 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 15 ) 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 45 punktas).

( 16 ) 2019 m. gruodžio 18 d. Sprendimas Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava ir kt. (C‑447/18, EU:C:2019:1098, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 17 ) Vokietijos vyriausybė savo nuomonės šiuo klausimu neišreiškė, bet neatmetė tokio kvalifikavimo galimybės.

( 18 ) 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, 1968, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 15).

( 19 ) Žr. 1985 m. kovo 27 d. Sprendimą Hoeckx (249/83, EU:C:1985:139), pacituotą 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458) 27 punkte.

( 20 ) Dėl Teisingumo Teismo atlikto įvairių priemonių kvalifikavimo kaip socialinių lengvatų, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalį, kurioje ypač pabrėžiama jų integruojamoji funkcija, žr. 2019 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava ir kt. (C‑447/18, EU:C:2019:1098, 48 punktas).

( 21 ) Pagal Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktą.

( 22 ) 2015 m. rugsėjo 15 d. sprendimas (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 23 ) 2012 m. spalio 4 d. Sprendimas Komisija / Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605, 54 punktas).

( 24 ) 2015 m. rugsėjo 15 d. sprendimas (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 25 ) Tai, beje, patvirtinama ir 41 punkte, kuriame tik primenami toje byloje Teisingumo Teismui pateikti antrasis ir trečiasis prejudiciniai klausimai, todėl jis savaime nesusijęs su išmokų kvalifikavimu Teisingumo Teismo 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597) 42–46 punktuose.

( 26 ) 2015 m. rugsėjo 15 d. sprendimas (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 27 ) Žr. generalinio advokato M. Wathelet išvadą byloje Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:210, 117–122 punktai).

( 28 ) 2015 m. rugsėjo 15 d. sprendimas (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 29 ) Žr. 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597 38 punktas).

( 30 ) 2015 m. rugsėjo 15 d. sprendimas (C‑67/14, EU:C:2015:597).

( 31 ) Žr. 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597, 49 punktas). Taip pat žr. šio sprendimo 53 punktą.

( 32 ) Kadangi pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį jis akivaizdžiai neįtrauktas į jos taikymo sritį.

( 33 ) Šiuo klausimu dar pažymiu, kad 2015 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Alimanovic (C‑67/14, EU:C:2015:597) 49 punkte Teisingumo Teismas nurodė, jog „Sąjungos pilietis, kiek tai susiję su galimybe gauti socialinę paramą, <…>, gali reikalauti, kad būtų vertinamas taip pat, kaip ir priimančiosios valstybės narės piliečiai pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalį, tik jeigu jo gyvenimas priimančiosios valstybės narės teritorijoje atitinka Direktyvos 2004/38 sąlygas“ (kursyvu išskirta mano). Kadangi Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsniu grindžiama teisė gyventi šalyje kaip tik neatitinka šių sąlygų, Direktyvos 2004/38 24 straipsnis nėra nuostata, pagal kurią reikėtų nagrinėti galimo vienodo JD vertinimo klausimą.

( 34 ) Beje, tolesnėje analizėje vienodai remsiuosi nuorodomis ir į vieną, ir į kitą reglamentą.

( 35 ) 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 50 punktas).

( 36 ) Žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 51 punktas) ir 2010 m. vasario 23 d. Sprendimą Ibrahim ir Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 43 punktas).

( 37 ) Žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 56 ir 57 punktai).

( 38 ) Žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 63 punktas).

( 39 ) Žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 63 punktas).

( 40 ) Žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 63 punktas).

( 41 ) Žr. 2010 m. vasario 23 d. Sprendimą Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83, 49 punktas). Dėl teisės gyventi šalyje savarankiško pobūdžio žr. 2010 m. vasario 23 d. Sprendimą Ibrahim ir Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 35, 40 ir 41 punktai) ir 2010 m. vasario 23 d. Sprendimą Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83, 46 punktas).

( 42 ) 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 71 punktas) ir 2010 m. vasario 23 d. Sprendimas Ibrahim ir Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 30 punktas).

( 43 ) Pasirašyta Romoje 1950 m. lapkričio 4 d.

( 44 ) 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 73 punktas).

( 45 ) Žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 74 punktas).

( 46 ) Žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Baumbast ir R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 75 punktas).

( 47 ) 2010 m. vasario 23 d. Sprendimas Ibrahim ir Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 50 punktas). Kursyvu išskirta mano.

( 48 ) Žr. 2010 m. vasario 23 d. Sprendimą Ibrahim ir Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, 52 ir 53 punktai). Dėl vaikų padėties Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad darbuotojo migranto vaiko statusas, kaip jis suprantamas pagal Reglamentą Nr. 1612/68, reiškia, kad „pagal Sąjungos teisę tokiems vaikams turi būti suteikta valstybinė studijų parama, kad jie galėtų integruotis į priimančiosios šalies socialinį gyvenimą. Toks reikalavimas taikomas a fortiori, kai asmenys, kuriems taikomos šio reglamento nuostatos, yra studentai, atvykę į šią šalį net nesulaukę mokyklinio amžiaus“ (1989 m. kovo 15 d. Sprendimas Echternach ir Moritz (389/87 ir 390/87, EU:C:1989:130, 35 punktas), pakartotas 2010 m. vasario 23 d. Sprendimo Ibrahim ir Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80) 54 punkte.

( 49 ) Pažymiu, kad šios nuostatos tekste nėra specialiai nustatytų teisės į vienodą vertinimą apribojimų, susijusių su nedarbo laikotarpiu.

( 50 ) Žr., be kita ko, 2004 m. kovo 23 d. Sprendimą Collins (C‑138/02, EU:C:2004:172, 31 punktas).

( 51 ) Šiuo klausimu norėčiau pažymėti, kad JD ir jo dviejų dukterų padėtis visais atžvilgiais skiriasi nuo ieškovės padėties byloje Dano (2014 m. lapkričio 11 d. sprendimas (C‑333/13, EU:C:2014:2358), kurioje Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybė narė, remdamasi Direktyva 2004/38, galėjo atsisakyti „skirti socialines išmokas ekonomiškai neaktyviems Sąjungos piliečiams, kurie teise laisvai judėti naudojasi vieninteliu tikslu – siekdami gauti kitos valstybės narės socialinę paramą, nors patys neturi pakankamai išteklių, kad galėtų reikalauti teisės gyventi šalyje“ (2014 m. lapkričio 11 d. Sprendimas Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, 78 punktas); kursyvu išskirta mano. Kaip šioje byloje pabrėžė Komisija, JD, kuris nepasinaudojo judėjimo laisve vien tam, kad gautų nagrinėjamas išmokas, visiškai negalima apkaltinti sukčiavimu ar piktnaudžiavimu teise.

( 52 ) Pagal analogiją žr. 2016 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Bragança Linares Verruga ir kt. (C‑238/15, EU:C:2016:949).

( 53 ) Kursyvu išskirta mano.

( 54 ) Pagal šios išvados 55 punkte primintą jurisprudenciją.

( 55 ) Iš tikrųjų, jeigu būtų nuspręsta kitaip, tam, kad būtų galima veiksmingai naudotis teise lankyti švietimo įstaigą, būtų vėl pradėta taikyti ekonominio savarankiškumo sąlyga.

( 56 ) Žr. šios išvados 67 punktą.

( 57 ) Žr. 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, 41 punktas) ir 2014 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, 83 punktas).

( 58 ) Žr. 2014 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Dano (C‑333/13, EU:C:2014:2358, 83 punktas) ir 2016 m. vasario 25 d. Sprendimą García-Nieto ir kt. (C‑299/14, EU:C:2016:114, 52 punktas).

( 59 ) Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė ne vien su SESV 18 straipsniu susijusius klausimus. Tokia analizė būtų reikalinga tik tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad JD nepatenka į Direktyvos 2004/38 24 straipsnio taikymo sritį ir jam negali būti taikomas vienodo požiūrio principas pagal Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 2 dalį, nes jis neturi darbuotojo statuso ir jam netaikoma Reglamento Nr. 492/2011 10 straipsnyje numatyta tiesioginė ar netiesioginė apsauga nuo diskriminacijos skiriant minimalias socialines išmokas. Tada JD galėtų remtis tik savo, kaip ekonomiškai neaktyvaus Sąjungos piliečio, teisėtai gyvenančio priimančiojoje valstybėje narėje ir prašančio skirti minimalią socialinę išmoką, statusu. Toks atvejis būtų panašus į atvejį byloje, kurioje priimtas 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimas Trojani (C‑456/02, EU:C:2004:488).