GENERALINIO ADVOKATO

PHILIPPE LÉGER IŠVADA

pateikta 2005 m. gegužės 26 d.1( )

Byloje C‑386/03

Europos Bendrijų Komisija

prieš

Vokietijos Federacinę Respubliką

„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 96/67/EB dėl patekimo į Bendrijos oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų rinką – Neteisingas perkėlimas“

1. Šiuo ieškiniu Teisingumo Teismo vėl prašoma išnagrinėti 1996 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvą 96/67/EB dėl patekimo į Bendrijos oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų rinką( ) perkeliančią nacionalinę priemonę.

2. Šį kartą Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika, priėmusi su Direktyvos 96/67/EB 16 ir 18 straipsniais nesuderinamas nuostatas, neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

3. Teisingumo Teismas neseniai 2004 m. gruodžio 9 d. Sprendime( ) turėjo galimybę pareikšti nuomonę dėl Italijos teisės aktų atitikties Direktyvai 96/67/EB. Jis šiame sprendime būtent nusprendė, kad šiuose nacionalinės teisės aktuose naujiems į oro uoste teikiamų antžeminių paslaugų rinką įeinantiems paslaugų teikėjams nustatyta pareiga perimti darbuotojus prieštarauja Direktyvai 96/67/EB.

4. Be to, Teisingumo Teismas jau aiškino šios direktyvos 16 straipsnio 3 dalį 2003 m. spalio 16 d. Sprendime( ), iš kurio aiškiai matyti, kad šis straipsnis „draudžia oro uostą valdančiai institucijai už patekimą į antžeminių paslaugų rinką reikalauti, kad antžeminių paslaugų teikėjas ar saviteiką taikantis oro uosto naudotojas sumokėtų patekimo mokestį, kuriuo atlyginama už galimybės gauti pelną suteikimą ir kurį šis paslaugų teikėjas arba naudotojas moka papildomai prie mokesčio už galimybę naudotis oro uosto įrenginiais“.

5. Šioje byloje Teisingumo Teismas papildomai turės nustatyti, ar valstybė narė gali leisti oro uostą valdančiai institucijai reikalauti, kad nauji į oro uoste teikiamų antžeminių paslaugų rinką įeinantys paslaugų teikėjai ne tik perimtų anksčiau nagrinėjamoje rinkoje veikusios įmonės įdarbintus darbuotojus, bet ir finansuotų dalį sąnaudų, susidariusių dėl šių darbuotojų neperėmimo, t. y. iš esmės atleidimų iš darbo išlaidas.

I – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos teisė

6. Direktyva 96/67/EB numato laipsniško Bendrijos oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų rinkos atvėrimo tvarką.

7. Pagal šios direktyvos penktą konstatuojamąją dalį, „suteikus teisę patekti į oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų rinką, turėtų sumažėti oro transporto bendrovių veiklos sąnaudos ir pagerėti oro uosto naudotojams teikiamų paslaugų kokybė“.

8. Be to, pagal Direktyvos 96/67/EB devintą konstatuojamąją dalį „teisė laisvai patekti į antžeminių paslaugų rinką suderinama su efektyviu Bendrijos oro uostų veikimu“.

9. Atverdamas šią rinką, Bendrijos teisės aktų leidėjas, viena vertus, numatė, kad „turi būti įmanoma nustatyti mokestį už teisę patekti į oro uosto įrenginius“ ( ), kuri turi būti užtikrinta teikėjams, kuriems išduotas leidimas oro uostuose teikti antžemines paslaugas, ir oro uosto naudotojams, turintiems leidimą saviteikai.

10. Antra vertus, jis nurodė, kad „valstybės narės turi išlaikyti teisę užtikrinti atitinkamą oro uostuose antžemines paslaugas teikiančių įmonių darbuotojų socialinę apsaugą“( ).

11. Direktyvos 96/67/EB 16 ir 18 straipsniai plačiau apibūdina šiuos du Bendrijos teisės reglamentuojamus klausimus.

12. Šios direktyvos 16 straipsnis „Patekimas į įrenginius“ nurodo:

„1. Valstybės narės imasi būtinų priemonių siekdamos užtikrinti, kad antžeminių paslaugų teikėjai ir pageidaujantys patys sau teikti paslaugas oro uosto naudotojai galėtų patekti į oro uosto įrenginius tiek, kiek jiems reikia vykdant savo veiklą. Jeigu oro uosto valdančioji institucija arba tam tikrais atvejais valdžios institucija, arba bet kuri kita tą valdančiąją instituciją kontroliuojanti įstaiga nustato su patekimu į oro uosto įrenginius susijusias sąlygas, jos turi būti atitinkamos, objektyvios, aiškios ir nediskriminacinės.

<…>

3. Jeigu už patekimą į oro uosto įrenginius imamas mokestis, jis nustatomas pagal atitinkamus, objektyvius, aiškius ir nediskriminacinius kriterijus.“

13. Direktyvos 96/67/EB 18 straipsnis „Socialinė ir aplinkos apsauga“ nurodo:

„Nepažeisdamos šios direktyvos taikymo ir atsižvelgdamos į kitas Bendrijos teisės aktų nuostatas, valstybės narės gali imtis būtinų priemonių siekdamos užtikrinti darbuotojų teisių apsaugą ir aplinkos apsaugą.“

14. Galiausiai primenu, kad 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo( ) 1 straipsnio 1 dalis, kuri nagrinėjama abiejų šalių pastabose, numato:

„a) ši direktyva taikoma teisinio perdavimo arba susijungimo atveju perduodant įmonę, verslą arba įmonės ar verslo dalį kitam darbdaviui;

b) atsižvelgiant į a punktą ir kitas šio straipsnio nuostatas, šioje direktyvoje nustatytas perdavimas yra perdavimas išlaikant ūkio subjekto tapatybę, t. y. išlaikant organizuotą išteklių grupę, kurios tikslas yra ūkinė veikla, neatsižvelgiant į tai, ar ta veikla yra pagrindinė, ar pagalbinė.“

15. Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalis numato, kad „perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, dėl šio perdavimo yra perduodami perėmėjui“.

B – Nacionalinė teisė

16. Vokietijoje Direktyva 96/67/EB iš esmės buvo perkelta 1997 m. lapkričio 11 d. Įstatymu dėl oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų (Gesetzüber Bodenabfertigungsdienste auf Flughäfen)( ) ir 1997 m. gruodžio 10 d. Nutarimu dėl oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų (Verordnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen, toliau – BADV)( ).

17. BADV 8 straipsnio „Sąlygos“ 2 dalyje nustatoma :

„2. Oro uostą valdanti institucija gali reikalauti, kad antžeminių paslaugų teikėjas ar saviteiką taikantis oro uosto naudotojas perimtų darbuotojus pagal jam perduotas antžemines paslaugas. Šie darbuotojai atrenkami remiantis atitinkamais kriterijais, būtent – pagal jų vykdomą veiklą. Nepažeidžiant civilinio kodekso 613a straipsnio, taikomas 9 straipsnio 3 dalies trečias sakinys“( ).

18. BADV 9 straipsnis „Patekimas“ nurodo:

„1. Oro uostą valdanti institucija ir antžeminių paslaugų teikėjas arba saviteiką taikantis oro uosto naudotojas privalo sudaryti sutartį dėl reikalingos ir prieinamos oro uosto ir oro uosto įrenginių dalies, dėl oro uostą valdančiai institucijai pagal šį nutarimą mokėtino mokesčio ir dėl sąlygų, kurias, vadovaudamiesi 8 straipsniu, turi įvykdyti antžeminių paslaugų teikėjai ir saviteiką taikantys oro uosto naudotojai.

2. Oro uostą valdanti institucija prižiūri, kad šiame nutarime numatytiems antžeminių paslaugų teikėjams ir oro uosto naudotojams nebūtų nepagrįstai kliudoma patekti į oro uosto įrenginius tiek, kiek jiems to reikia vykdant savo veiklą. Jeigu oro uostą valdanti institucija nustato su šiuo patekimu susijusias sąlygas, jos turi būti atitinkamos, objektyvios, aiškios ir nediskriminacinės.

3. Oro uostą valdanti institucija turi teisę reikalauti, kad antžeminių paslaugų teikėjai ir saviteiką taikantys oro uosto naudotojai sumokėtų mokestį už patekimą į jos įrenginius, suteikimą naudotis ir naudojimąsi jais. Šis mokestis nustatomas remiantis atitinkamais, objektyviais, aiškiais ir nediskriminaciniais kriterijais, gavus naudotojų komiteto nuomonę; jis, kaip komercinė rinkliava, visų pirma gali būti naudojamas užtikrinti paties oro uosto išsilaikymą. Nustatydama šio mokesčio dydį, oro uostą valdanti institucija į jį iki atitinkamos sumos gali įskaityti dėl antžeminių paslaugų perėmimo teikėjams ir saviteiką taikantiems oro uosto naudotojams atsiradusias būtinąsias išlaidas, būtent atsiradusias dėl darbuotojų neperėmimo.“

II – Ikiteisminė procedūra

19. Išnagrinėjusi Vokietijos teisės aktus, Komisija nusprendė, kad BADV 8 straipsnio 2 dalimi ir 9 straipsnio 3 dalimi neteisingai perkelti Direktyvos 96/67 16 ir 18 straipsniai. Todėl 2000 m. vasario 28 d. ji išsiuntė oficialų pranešimą Vokietijos vyriausybei.

20. 2000 m. gegužės 16 d. atsakyme Vokietijos vyriausybė ginčijo pateiktą kaltinimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo.

21. Kadangi šis pateiktas atsakymas Komisijos neįtikino, 2002 m. kovo 21 d. ji Vokietijos vyriausybei išsiuntė pagrįstą nuomonę, kurioje pakartotinai nurodė savo kaltinimą.

22. Manydama, kad į šią pagrįstą nuomonę pateikto atsakymo nepakanka, Komisija, remdamasi EB sutarties 226 straipsniu, pareiškė šį ieškinį, kuris 2003 m. rugsėjo 12 d. buvo užregistruotas Teisingumo Teismo kanceliarijoje.

III – Dėl ieškinio

23. Ieškinyje Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 96/67, nes BADV 8 straipsnio 2 dalyje ir 9 straipsnio 3 dalyje ji įtvirtino nuostatas, kurios nesuderinamos su šios direktyvos 16 ir 18 straipsniais. Be to, ji prašo priteisti iš šios valstybės narės bylinėjimosi išlaidas.

24. Taigi Komisija kaltina Vokietijos Federacinę Respubliką, esą ji pažeidė du Direktyvos 96/67 straipsnius, t. y. 16 ir 18 straipsnius. Pirmiausia analizuosiu kaltinimą, susijusį su Direktyvos 96/67 18 straipsnio pažeidimu, paskui – tą, kuris susijęs su 16 straipsnio pažeidimu.

A – Dėl kaltinimo, susijusio su Direktyvos 96/67 18 straipsnio pažeidimu

1. Šalių argumentai

25. Pirmiausia Komisija pažymi, kad bendros apsaugos nuostatos, kurias valstybės narės priėmė perkeldamos Direktyvą 2001/23, taip pat taikomos antžeminių paslaugų sektoriuje. Taigi ji patikslina, kad tuo atveju, kai dėl Direktyvoje 96/67 numatyto rinkos atvėrimo perduodama įmonė arba verslas Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies b punkto prasme, perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, yra perduodamos perėmėjui.

26. Tai pažymėjusi, Komisija nurodo, jog ieškiniu siekiama pripažinti, kad tais atvejais, kuriems netaikoma Direktyva 2001/23, BADV 8 straipsnio 2 dalies ir 9 straipsnio 3 dalies nuostatos turi diskriminacinį poveikį tarp, viena vertus, oro uostą valdančios institucijos ir, antra vertus, antžeminių paslaugų teikėjų ir saviteiką taikančių oro uosto naudotojų ir todėl riboja pastarųjų patekimą į rinką bei iškraipo konkurenciją tarp šių dviejų subjektų kategorijų.

27. Iš tikrųjų nagrinėjamos nacionalinės nuostatos oro uostą valdančiai institucijai leidžia visas arba bent jau dalį sąnaudų, susijusių su darbuotojais, kurių ji daugiau nebegali samdyti dėl su rinkos atvėrimu susijusios rinkos dalies praradimo, perkelti naujiems į rinką įėjusiems subjektams ir taip padidina pastarųjų patekimo į rinką sąnaudas. Iš šių nacionalinių nuostatų formuluotės aiškiai matyti, kad ši galimybė perkelti sąnaudų naštą yra suteikta tik oro uostą valdančiai institucijai, o kiti antžeminių paslaugų teikėjai ir saviteiką taikantys oro uosto naudotojai, kurie dėl rinkos atvėrimo praranda dalį rinkos, negali pasinaudoti analogiškomis teisėmis ir turi patys padengti visas dėl jų veiklos galimo praradimo susidariusias „socialines sąnaudas“.

28. Be to, Komisija mano, kad BADV 8 straipsnio 2 dalis nustato į oro uoste teikiamų antžeminių paslaugų rinką įeinantiems subjektams netiesioginę pareigą perimti darbuotojus, o tai prieštarauja Direktyvos 96/67 18 straipsniui.

29. Galiausiai ji pažymi, kad Vokietijos teisės aktuose nustatyta tvarka labiau skatina oro uostą valdančios institucijos finansinius interesus nei darbuotojų apsaugą.

30. Atsakydama į šiuos argumentus, Vokietijos vyriausybė pastebi, kad jos vidaus teisės aktai nepažeidžia direktyvos tikslo, nes jie patekimą į antžeminių paslaugų rinką leidžia liberalizuoti etapais bei lygiomis konkurencijos antžeminių paslaugų rinkoje sąlygomis, atsižvelgiant tiek į oro uostą valdančių institucijų, tiek į ankstesnių valstybinių įmonių interesų ypatybes.

31. Be to, Vokietijos vyriausybė pažymi, kad BADV 8 straipsnio 2 dalis, įtvirtindama derybomis tarp ankstesnės oro uostą valdžiusios institucijos ir naujo ūkio subjekto pagrįstą tvarką, sukuria mechanizmą, skirtą išsaugoti, kiek įmanoma, darbo sutartis perduodant veiklą.

32. Vokietijos vyriausybės teigimu, BADV 8 straipsnio 2 dalies ir 9 straipsnio 3 dalies nuostatomis siekiama įtvirtinti teisingą pusiausvyrą tarp darbuotojų apsaugos ir siekiamo liberalizavimo, t. y. tarp oro uostą valdančios institucijos, darbuotojų ir naujų rinkos subjektų interesų. Jos teigimu, oro uostą valdanti institucija, konkuruodama su naujais paslaugų teikėjais, bus mažiau palankioje situacijoje, jeigu ji vienintelė turės padengti sąnaudas, susidariusias dėl to, kad šie paslaugų teikėjai neperėmė darbuotojų.

33. Be to, BADV 8 straipsnio 2 dalis numato naujam konkurentui ir oro uostą valdančiai institucijai tik pareigą susitarti dėl darbuotojų perėmimo, o ne pareigą perimti darbuotojus, kaip tai buvo Italijoje minėto sprendimo Komisija prieš Italiją atveju. Todėl šis sprendimas, kuriuo remiasi Komisija, nėra tinkamas šioje byloje.

34. Vokietijos vyriausybė taip pat nurodo, kad nacionalinės teisės aktai tik papildomu atveju numato, jog oro uostą valdanti institucija gali teisingai ir proporcingai, remdamasi atitinkamais, objektyviais, aiškiais ir nediskriminaciniais kriterijais, paskirstyti tarp rinkos subjektų dėl liberalizavimo ir atsisakymo perimti darbuotojus susidariusias „socialines sąnaudas“.

35. Be to, ginčijamos BADV nuostatos nėra diskriminaciniai patekimo į rinką apribojimai, nes dėl darbuotojų neperėmimo atsiradusias sąnaudas proporcingai turi padengti visi paslaugų teikėjai.

36. Galiausiai Vokietijos vyriausybė sutinka, kad nagrinėjama teisės aktais nustatyta tvarka viršija Direktyva 2001/23 reglamentuojamus atvejus. Iš tikrųjų ji nurodo, kad aplinkybė, jog oro uostą valdanti institucija perleidžia tik tam tikrą antžeminių paslaugų veiklos procentinę dalį, gali nesukelti ūkinio vieneto perleidimo šios direktyvos prasme, nes nėra organizuotos asmenų ir kitų išteklių visumos, leidžiančios vykdyti ūkinę veiklą tam tikru tikslu.

2. Vertinimas

37. Pirmiausia konstatuoju, kad šalys pritaria teiginiui, jog Vokietijos BADV 8 straipsnio 2 dalyje ir 9 straipsnio 3 dalyje numatyta tvarka viršija Direktyvos 2001/23 taikymo sritį, todėl šiuo atveju ji gali būti analizuojama tik atitinkamų Direktyvos 96/67 nuostatų atžvilgiu( ).

38. Pažymėjęs tai manau, kad pirmas Komisijos kaltinimas, susijęs su tuo, jog Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė Direktyvos 96/67 18 straipsnį, yra pagrįstas. Siekdamas tuo įsitikinti, manyčiau, kad pirmiausia reikia išnagrinėti esmines minėto Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Italiją gaires.

39. Šioje byloje dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija Italijos Respubliką kaltino tuo, kad ji kiekvieno su antžeminių paslaugų kategorijomis susijusios veiklos perdavimo atveju įpareigodavo perėmėją perimti ankstesnio paslaugų teikėjo darbuotojus proporcingai jo perimtos apyvartos ir veiklos daliai.

40. Nagrinėdamas šio kaltinimo pagrįstumą, Teisingumo Teismas pažymėjo( ), kad valstybių narių teisė užtikrinti atitinkamą socialinę antžemines paslaugas teikiančių įmonių darbuotojų apsaugą „nesuteikia neribotos kompetencijos ir ja turi būti naudojamasi nepažeidžiant Direktyvos 96/67 veiksmingumo bei ja siekiamų tikslų“. Jis pažymėjo, kad „direktyva siekiama užtikrinti antžeminių paslaugų rinkos atvėrimą, dėl kurio pagal direktyvos penktą konstatuojamąją dalį turėtų sumažėti oro transporto bendrovių veiklos sąnaudos“( ).

41. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad aiškinimas, pagal kurį naujų antžeminių paslaugų teikėjų pareiga perimti ankstesnio paslaugų teikėjų įdarbintus darbuotojus yra leidžiama pagal Direktyvos 96/67 18 straipsnį, „ypač apsunkintų naujų paslaugų teikėjų patekimą“ į šias rinkas. Todėl būtų padarytas neigiamas poveikis oro uosto infrastruktūrų racionaliam naudojimui bei naudotojams nustatytų paslaugų kainų sumažinimui( ).

42. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad „<...> atitinkamoms įmonėms nustatyta pareiga perimti ankstesnio paslaugų teikėjo darbuotojus sukelia kliūtis naujiems potencialiems konkurentams, palyginti su jau įsteigtomis įmonėmis, bei neleidžia atverti antžeminių paslaugų rinkas, dėl to užkertamas kelias Direktyvos 96/67 veiksmingumui“( ). Jo nuomone, iš to išplaukia, kad „nagrinėjami teisės aktai pažeidžia direktyvos tikslą, t. y. minėtų rinkų atvėrimą bei tinkamų konkurencijos šiame sektoriuje Bendrijos viduje sąlygų sukūrimą“( ). Todėl tokius teisės aktus Teisingumo Teismas turėjo laikyti nesuderinamais su Direktyva 96/67.

43. Ar tokie Teisingumo Teismo pateikti argumentai, susiję su nacionaline priemone, kuri naujus į antžeminių paslaugų rinką įeinančius subjektus įpareigoja perimti darbuotojus, gali būti taikomi vertinant Vokietijos BADV numatytos tvarkos atitiktį Direktyvai 96/67? Manyčiau, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai, visų pirma, minėto nacionalinės teisės akto 8 straipsnio 2 dalies atveju.

44. Iš tikrųjų nors pagal Vokietijos tvarką pareiga perimti darbuotojus yra mažiau akivaizdi nei pagal Italijos tvarką, ji atsiskleidžia atidžiai nagrinėjant Vokietijos nuostatas.

45. Skaitant šias nuostatas, manęs neįtikina Vokietijos vyriausybės gynybos argumentas, pagal kurį nauji į antžeminių paslaugų rinką įeinantys subjektai turi pareigą tik susitarti su oro uostą valdančia institucija darbuotojų perdavimo klausimu. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad BADV 8 straipsnio 2 dalis aiškiai numato, jog „oro uostą valdanti institucija gali reikalauti, kad antžeminių paslaugų teikėjas ar saviteiką taikantis oro uosto naudotojas perimtų darbuotojus pagal jam perduotas antžemines paslaugas“( ).

46. Todėl, mano nuomone, nelieka abejonių, kad ši Vokietijos teisės nuostata aiškiai ir bendrai, t. y. ne konkrečiu įmonės perdavimo Direktyvos 2001/23 1 straipsnio prasme atveju, leidžia oro uostą valdančiai institucijai įpareigoti antžeminių paslaugų teikėją ar saviteiką taikantį oro uosto naudotoją perimti darbuotojus pagal jam perduotas antžemines paslaugas.

47. Todėl tokia nacionalinė nuostata turėtų būti, remiantis minėtu Teisingumo Teismo sprendimu Komisija prieš Italiją, laikoma nesuderinama su Direktyvos 96/67 18 straipsniu. Iš tikrųjų man atrodo, kad ši nacionalinė nuostata, įgyvendinama oro uostą valdančios institucijos, ypač apsunkina naujų paslaugų teikėjų patekimą į atitinkamą antžeminių paslaugų rinką, sukelia kliūtis naujiems potencialiems konkurentams, palyginti su jau įsteigtomis įmonėmis, ir galiausiai daro neigiamą poveikį antžeminių paslaugų rinkų atvėrimui, dėl to kenkiama Direktyvos 96/67 veiksmingumui.

48. Suvokiant bendrai Vokietijos teisės aktuose įtvirtintą tvarką minėtos direktyvos 18 straipsnio atžvilgiu, kaip tai daro Komisija, pažymėtina, kad tai tvarkai būdingi du aspektai: pirma, kaip jau išnagrinėjau, oro uostą valdančios institucijos galimybė iš antžeminių paslaugų teikėjo ar saviteiką taikančio oro uosto naudotojo reikalauti perimti darbuotojus pagal jam perduotas antžemines paslaugas ir, antra, BADV 9 straipsnio 3 dalyje numatyta šios institucijos galimybė „iki atitinkamos sumos įskaityti dėl antžeminių paslaugų perėmimo teikėjams ir saviteiką taikantiems oro uosto naudotojams atsiradusias būtinąsias išlaidas, būtent atsiradusias dėl darbuotojų neperėmimo“.

49. Abu šie Vokietijos tvarkos aspektai yra susiję; iš esmės iš BADV 8 straipsnio 2 dalies ir 9 straipsnio 3 dalies paskutinio sakinio nuostatų teksto galima padaryti išvadą, kad dalies ar visų antžeminių paslaugų teikėjų ar saviteiką taikančių oro uosto naudotojų atsisakymo perimti darbuotojus pagal jiems perduotas antžemines paslaugas atveju oro uostą valdanti institucija visuomet galės finansinę naštą, susidariusią dėl šio darbuotojų neperėmimo, paskirstyti nagrinėjamos rinkos subjektams. Taigi oro uostą valdanti institucija neturės viena pati padengti dėl antžeminių paslaugų rinkos atidarymo susidariusių „socialinių sąnaudų“.

50. Todėl manau, kad ši BADV 9 straipsnio 3 dalimi oro uostą valdančiai institucijai suteikta galimybė labiau skatina oro uostą valdančios institucijos finansinius interesus nei darbuotojų apsaugą. Mano nuomone, iš to išplaukia, kad ši Vokietijos nuostata pažeidžia Direktyvos 96/67 18 straipsnį.

51. Iš tiesų Vokietijos vyriausybė mano, jog BADV 9 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji skatina naujus rinkos subjektus derėtis su oro uostą valdančia įstaiga dėl veiklos perdavimo sąlygų, atsižvelgiant į darbuotojų interesus( ). Tačiau aš manau, kad toks vertinimas nepaneigia teiginio, kad šia nuostata iš principo siekiama apsaugoti oro uostą valdančios institucijos finansinius interesus. Be to, šios nuostatos įtaka darbuotojų apsaugai man atrodo per daug abejotina ir per daug netiesioginė, kad būtų galima padaryti išvadą, jog Direktyvos 96/67 18 straipsnis, kuris, primenu, numato būtinas priemones „siekiant užtikrinti darbuotojų teisių apsaugą“, yra perkeltas teisingai.

52. Kitaip sakant, manau, kad BADV 9 straipsnio 3 dalis pažeidžia būtinumo kriterijų, nurodytą šioje Direktyvos 96/67 nuostatoje. Iš tikrųjų pagal Vokietijos teisę oro uostą valdančiai institucijai suteikta galimybė paskirstyti finansinę naštą, susidariusią dėl šio darbuotojų neperėmimo, nagrinėjamos rinkos subjektams negali būti laikoma tinkama priemone apsaugoti darbuotojų teises. Mano nuomone, ginčijama Vokietijos nuostata bet kuriuo atveju nėra būtina užtikrinti minėtų darbuotojų teisių apsaugą.

53. Todėl manyčiau, kad šis antras Vokietijos teisės nuostatų aspektas taip pat prieštarauja Direktyvos 96/67 18 straipsniui.

54. Todėl, mano nuomone, pirmasis Komisijos kaltinimas yra pagrįstas.

B – Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su Direktyvos 96/67 16 straipsnio pažeidimu

1. Šalių argumentai

55. Komisija mano, kad BADV 9 straipsnio 3 dalies paskutinis sakinys taip pat pažeidžia Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalį. Iš tikrųjų mokestis, kuris gali būti imamas iš antžeminių paslaugų teikėjo ar saviteiką taikančio oro uosto naudotojo, turi būti nustatomas, remiantis šiuo direktyvos straipsniu, pagal atitinkamus, objektyvius, aiškius ir nediskriminacinius kriterijus.

56. Šiuo atžvilgiu Komisija mano, kad minėtas sprendimas Flughafen Hannover-Langenhagen patvirtina jos teiginį, pagal kurį Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalies pagrindu surinkto mokesčio suma gali būti atitinkama ir objektyvi, tik jeigu ji pagrįsta oro uostą valdančios institucijos patirtomis sąnaudomis užtikrinant antžeminių paslaugų teikėjų ar saviteiką taikančių oro uosto naudotojų patekimą į jos infrastruktūras (bei atitinkamą pelną). Todėl išlaidos, kurias oro uostą valdančioji institucija turi padengti dėl darbuotojų neperėmimo, nepatenka į sąnaudas, galinčias būti įskaitomas nustatant Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalyje nurodytą mokestį.

57. Tačiau, Vokietijos vyriausybės nuomone, šiam Direktyvos 96/67 straipsniui neprieštarauja Komisijos ginčijama nacionalinė teisė, nes tai yra tik straipsnis, reglamentuojantis oro uostą valdančios institucijos teisę už patekimą į oro uosto įrenginius reikalauti mokesčio. BADV 9 straipsnio 3 dalis neturi būti laikoma reglamentuojančia patekimą į oro uosto įrenginius, tačiau ji turi skatinti naujus rinkos subjektus derėtis su oro uostą valdančia institucija dėl veiklos perdavimo sąlygų, atsižvelgiant į darbuotojų interesus.

58. Be to, Vokietijos vyriausybė mano, kad mokestis Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalies prasme neturi padengti vien su oro uosto įrenginiais susijusių sąnaudų. Jeigu iš tikrųjų leidžiama į mokestį įskaičiuoti grynąjį pelną, tai a fortiori turėtų būti leidžiama į jį įskaičiuoti ir paskirstytas išlaidas, susidariusias dėl darbuotojų neperėmimo.

2. Vertinimas

59. Mano manymu, Komisijos kaltinimas, susijęs su tuo, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalį, yra pagrįstas.

60. Primintina, kad minėtame sprendime Flughafen Hannover-Langenhagen Teisingumo Teismas nusprendė, jog Direktyva 96/67, būtent jos 16 straipsnio 3 dalis „draudžia oro uostą valdančiai institucijai už patekimą į antžeminių paslaugų rinką reikalauti, kad antžeminių paslaugų teikėjas ar saviteiką taikantis oro uosto naudotojas sumokėtų patekimo mokestį, kuriuo atlyginama už galimybės gauti pelną suteikimą ir kurį šis paslaugų teikėjas arba naudotojas moka papildomai prie mokesčio už galimybę naudotis oro uosto įrenginiais“. Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad „vis dėlto minėta institucija turi teisę rinkti mokestį už naudojimąsi oro uosto įrenginiais, kurio dydis turi būti nustatytas pagal šios direktyvos 16 straipsnio 3 dalyje nurodytus kriterijus, atsižvelgiant į šios institucijos interesą gauti pelną“.

61. Tam, kad padarytų šią išvadą, Teisingumo Teismas pateikė šiuos argumentus. Visų pirma iš Direktyvos 96/67 16 straipsnio 1 ir 3 dalių formuluočių jis padarė išvadą, kad oro uostą valdančiai institucijai leidžiama rinkti mokestį už patekimą į oro uosto „įrenginius“. Teisingumo Teismo nuomone, „ši nuoroda į įrenginius yra aiškiai susijusi su oro uosto suteikta naudotis infrastruktūra ir įranga“( ).

62. Antra, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „oro uostą valdančios institucijos galimybė, be mokesčio už naudojimąsi įrenginiais, rinkti patekimo mokestį ne tik nepalengvins patekimo į atitinkamą rinką, bet ir tiesiogiai prieštaraus oro uosto bendrovių sąnaudų sumažinimo tikslui ir netgi kai kuriais atvejais padidins šias sąnaudas“( ).

63. Trečia, Teisingumo Teismas nurodė, kad „direktyvos bendros struktūros analizė prieštarauja <...> argumentams, pagal kuriuos Bendrijos teisės aktų leidėjas ketino leisti rinkti patekimo mokestį, skirtą atlyginti papildomas sąnaudas, kurios oro uostą valdančioms institucijoms susidarė dėl antžeminių paslaugų rinkos atidarymo, siekiant užtikrinti jų pačių išsilaikymą“( ).

64. Galiausiai dėl oro uostą valdančios institucijos galimybės gauti pelną Teisingumo Teismas nusprendė, jog Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalis „nedraudžia, kad mokestis būtų nustatomas taip, kad oro uostą valdančioji institucija galėtų padengti ne tik sąnaudas, susijusias su oro uosto įrenginių suteikimu naudotis ir priežiūra, bet ir gauti grynąjį pelną“( ).

65. Šie įvairūs argumentai, kuriais Teisingumo Teismas rėmėsi aiškindamas Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalį, man atrodo, turi būti taikomi šioje byloje.

66. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Komisijos ginčijama Vokietijos nuostata, t. y. BADV 9 straipsnio 3 dalis, skirta nustatyti taisykles, susijusias su mokesčio, kurį valdančioji institucija gali reikalauti iš antžeminių paslaugų teikėjų ir saviteiką taikančių oro uosto naudotojų už „patekimą į jos įrenginius, jų suteikimą naudotis ir naudojimąsi“.

67. Šio straipsnio antrame sakinyje numatyta, kad tas mokestis nustatomas „pagal atitinkamus, objektyvius, aiškius ir nediskriminacinius kriterijus“. Tai visiškai atitinka Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalį, t. y. primenu, „jeigu už patekimą į oro uosto įrenginius imamas mokestis, jis nustatomas pagal atitinkamus, objektyvius, aiškius ir nediskriminacinius kriterijus“.

68. Tačiau atsižvelgiant į Teisingumo Teismo išaiškintą Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalį man atrodo kritikuotinas numatymas, kad mokesčio, kuriuo, vadovaujantis BADV 9 straipsnio 3 dalimi, atlyginama už patekimą į oro uosto įrenginius, jų suteikimą naudotis ir naudojimąsi, suma gali apimti dalį, skirtą kompensuoti dėl darbuotojų neperėmimo susidariusias išlaidas“.

69. Ši aplinkybė iš tikrųjų įrodo, kad toks Vokietijos teisėje numatytas mokestis viršija tai, ką numatė Bendrijos teisės aktų leidėjas, t. y. atlyginimą tik už antžeminių paslaugų teikėjų arba saviteiką taikančių oro uosto naudotojų patekimą į oro uosto įrenginius.

70. Tačiau Vokietijos vyriausybė bando remtis Teisingumo Teismo argumentais, pagal kuriuos oro uostą valdančioji institucija gali gauti grynąjį pelną nustatydama mokestį už patekimą į įrenginius, siekdama iš jų padaryti išvadą, kad ji a fortiori privalo turėti teisę į šią sumą įskaityti dėl darbuotojų neperėmimo susidariusias išlaidas.

71. Mano nuomone, klaidinga suteikti tokią reikšmę Teisingumo Teismo sprendimui. Iš tikrųjų man atrodo, kad jis tik norėjo pažymėti, kad tai, jog oro uostai neturi teisės rinkti mokesčio už patekimą į rinką, visiškai nereiškia, kad jie privalo atsisakyti pelno už jų teikiamas ekonomines paslaugas. Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad protingo grynojo pelno įskaitymas į mokesčio už patekimą į įrenginius sumą atitinka reikalavimą, pagal kurį, vadovaujantis Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalimi, mokestis turi būti „nustatomas pagal atitinkamus, objektyvius, aiškius ir nediskriminacinius kriterijus“.

72. Šiuo atžvilgu pritariu generalinio advokato J. Mischo nuomonei, pateiktai jo išvadoje minėtoje byloje Flughafen Hannover-Langenhagen, kur jis nurodo, kad jį įtikino argumentas, jog tam, kad mokesčio dydis atitiktų „atitinkamus kriterijus“, reikia, jog jis „būtų susijęs su oro uosto sąnaudomis, kurios jam susidarė dėl įrenginių suteikimo naudotis, kurį jis turi užtikrinti antžeminių paslaugų teikėjams ir saviteiką taikantiems oro uosto naudotojams ( ).

73. Tačiau reikia konstatuoti, kad dėl darbuotojų neperėmimo susidariusios išlaidos visiškai nėra susijusios su oro uosto sąnaudomis, atsiradusiomis dėl jo įrenginių suteikimo naudotis. Tokių išlaidų įskaitymas į Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalyje numatyto mokesčio už patekimą į oro uosto įrenginius sumą man neatrodo atitinkantis minėtoje nuostatoje nurodytą tinkamumo kriterijų.

74. Šio tinkamumo kriterijaus laikymasis nustatant mokesčio dydį yra būtinas, siekiant užtikrinti, kad šiuo mokesčiu būtų atlyginamas tik leidimas patekti į oro uosto įrenginius, kaip to reikalauja minėtos direktyvos 16 straipsnio 3 dalis. Pripažinus priešingai, išlaidų, nesusijusių su oro uostą valdančios institucijos sąnaudomis dėl patekimo į jos įrenginius, įskaitymas į šią sumą( ) galėtų paversti šį mokestį netiesioginiu patekimo į rinką mokesčiu, o tai prieštarautų direktyvos minėtam straipsniui, kurį Teisingumo Teismas išaiškino sprendime Flughafen Hannover-Langenhagen.

75. Apskritai, kaip generalinis advokatas J. Mischo pažymi savo minėtoje išvadoje, Direktyvos 96/67 tekstas įrodo, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas nelaikė „patekimo į rinką atvėrimo oro uostams tenkančia našta, kurios kompensacijos jie turi teisę reikalauti iš antžeminių paslaugų teikėjų“( ). Grįsdamas šį teiginį galiu priminti, pavyzdžiui, kad pagal minėtos direktyvos devintą konstatuojamąją dalį Bendrijos įstatymų leidėjas daro prielaidą, jog „teisė laisvai patekti į antžeminių paslaugų rinką suderinama su efektyviu Bendrijos oro uostų veikimu“.

76. Galiausiai manau, kad oro uostą valdančios institucijos galimybė reikalauti į Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalyje numatyto mokesčio sumą be išlaidų, susijusių su naudojimusi oro uosto įrenginiais, įskaityti kitas išlaidas, susijusias su antžeminių paslaugų teikėjų arba saviteiką taikančių oro uosto naudotojų antžeminių paslaugų perėmimu, pavyzdžiui, tas, kurios susidarė dėl darbuotojų neperėmimo, prieštarauja oro transporto bendrovių veiklos sąnaudų mažinimo tikslui, kurį Bendrijos teisės aktų leidėjas nurodė penktoje minėtos direktyvos konstatuojamoje dalyje.

IV – Išvada

77. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui:

1) pripažinti, kad:

– pagal 1997 m. gruodžio 10 d. Nutarimo dėl oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų (Verordnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen) 8 straipsnio 2 dalį leidusi oro uostą valdančiai institucijai reikalauti, kad antžeminių paslaugų teikėjas ar saviteiką taikantis oro uosto naudotojas perimtų darbuotojus pagal jam perduotas antžemines paslaugas,

– šio nutarimo 9 straipsnio 3 dalyje numačiusi, kad oro uostą valdanti institucija, nustatydama mokesčio už patekimą į jos įrenginius, jų suteikimą naudotis ir naudojimąsi sumą, į ją gali įskaityti dėl antžeminių paslaugų perėmimo teikėjams ir saviteiką taikantiems oro uosto naudotojams atsiradusias būtinąsias išlaidas, būtent atsiradusias dėl darbuotojų neperėmimo,

– Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1996 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvą 96/67/EB dėl patekimo į Bendrijos oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų rinką, būtent pagal jos 18 straipsnį ir 16 straipsnio 3 dalį;

2) priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.