Laikina versija

GENERALINĖS ADVOKATĖS

LAILA MEDINA IŠVADA,

pateikta 2023 m. sausio 12 d.( )

Byla C‑598/21

SP,

CI

prieš

Všeobecná úverová banka a.s.

(Krajský súd v Prešove (Prešovo apygardos teismas, Slovakija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 7, 38 ir 47 straipsniai – Direktyva 93/13/EEB – 1 straipsnio 2 dalis – Paskolos sutarties sąlyga, kurioje numatyta teisė reikalauti grąžinti kreditą prieš terminą – Sąlyga, atspindinti privalomą įstatymo nuostatą – 3 straipsnio 1 dalis, 4 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis – Prievolės pagal paskolos sutartį įvykdymui užtikrinti įkeistas nekilnojamasis turtas – Vartotojo pagrindinė gyvenamoji vieta – Išieškojimas iš įkeisto turto jį parduodant aukcione – Veiksminga teisminė teisių gynimo priemonė – Nesąžininga komercinė veikla – Direktyva 2005/29/EB – Kredito sutarčių, kuriomis siekiama grąžinti esamą skolą, grandinė – Direktyva 2008/48/EB – Vartojimo kreditas – Taikymo sritis – Vengimas – Visos skolos sumos nustatymas“





I. Įvadas

1. Po finansų krizės Sąjungos teisėje buvo nustatyta tvirtesnė vartotojų apsaugos sistema nekilnojamuoju turtu užtikrinamų kreditų srityje( ). ir Teisingumo Teismas suformavo svarbią jurisprudenciją dėl procesinės vartotojų apsaugos, kuri atsispindi ir teisės naudotis būstu atėmimo procedūrų srityje. Ši jurisprudencija rodo vartojimo sutarčių teisės konstitucionalizavimą( ). Antrinės teisės aktas, kaip proceso teisės, vartotojų teisės ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) jungiamoji grandis( ), yra Direktyva 93/13( ).

2. Išieškojimo iš nekilnojamojo turto, kuris yra vartotojo gyvenamoji vieta, srityje Teisingumo Teismas 2014 m. rugsėjo 10 d. Sprendime Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189; toliau – Sprendimas Kušionová) nagrinėjo Slovakijos teisės aktų dėl vykdymo ne teismo tvarka proceso atitiktį Direktyvai 93/13. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą iš esmės siekiama išsamesnių to sprendimo paaiškinimų. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ragina Teisingumo Teismą toliau nagrinėti vykdymo proceso, vartotojų teisės ir Chartijoje įtvirtintų pagrindinių teisių ryšį.

3. Konkrečiai kalbant, Krajský súd v Prešove (Prešovo apygardos teismas, Slovakija) savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą kelia klausimą dėl teismų įgaliojimų vertinti reikalavimo grąžinti kreditą prieš terminą proporcingumą vykdant išieškojimą ne teismo tvarka. Be to, jam reikia paaiškinimų dėl bankų praktikos, kai sudaromos naujos kredito sutartys, pagal kurias didžioji dalis lėšų ne išmokama vartotojui, o panaudojama senesnėms paskoloms grąžinti, suderinamumo su Direktyva 2005/29/EB( ), taip pat dėl šios praktikos pasekmių nustatant Direktyvos 2008/48/EB taikymo sritį( ).

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

Direktyva 93/13

4. Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta:

„Sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių yra prisijungusios valstybės narės ar Bendrija, nuostatas ar principus, ypač transporto srityje, šios direktyvos nuostatos nėra taikomos.“

5. Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:

„Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.“

6. Direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas. [Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį ir remiantis sudarant sutartį buvusiomis visomis aplinkybėmis ir visomis kitomis tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygomis].“

7. Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų [konkuruojančių verslininkų] naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų [verslininkų] sudaromose su vartotojais.“

Direktyva 2005/29

8. Direktyvos 2005/29 3 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje nustatyta:

„Ši direktyva taikoma nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu, kaip nustatyta šios direktyvos 5 straipsnyje, prieš ir po komercinio sandorio dėl produkto sudarymo bei jo metu.“

9. Direktyvos 5 straipsnio 1 ir 5 dalyse nustatyta:

„1. Nesąžininga komercinė veikla draudžiama.

<…>

5. Tokios komercinės veiklos, kuri bet kuriomis aplinkybėmis laikoma nesąžininga, sąrašas pateikiamas I priede. Tas pats sąrašas galioja visose valstybėse narėse, ir jį galima keisti tik peržiūrint šią direktyvą.“

Direktyva 2008/48

10. Direktyvos 2008/48 14 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

„Ši direktyva neturėtų būti taikoma kredito sutartims, pagal kurias suteikiamas kreditas užtikrinamas nekilnojamuoju turtu. Tokios rūšies kreditas yra labai specifinio pobūdžio. Į šios direktyvos taikymo sritį taip pat neturėtų būti įtrauktos kredito sutartys, kurių tikslas – finansuoti nuosavybės teisių į žemę arba esamus ar planuojamus statyti pastatus įgijimą ar išlaikymą. <...>“

11. Direktyvos 2008/48 2 straipsnio „Taikymo sritis“ 2 dalyje nustatyta:

„Ši direktyva netaikoma:

a) kredito sutartims, užtikrintoms hipoteka arba kita panašia valstybėje narėje įprastai naudojama garantija dėl nekilnojamojo turto arba užtikrintoms su nekilnojamuoju turtu susijusia teise;

<…>“

12. Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 3 dalyje numatyta:

„Valstybės narės taip pat užtikrina, kad nuostatų, kurias jos priima įgyvendindamos šią direktyvą, laikymosi negalėtų būti išvengiama dėl to, kaip suformuluojamos atitinkamų sutarčių nuostatos, visų pirma dėl išmokamų lėšų arba kredito sutarčių, kurioms taikoma ši direktyva, įtraukimo į kredito sutartis, kurių pobūdis arba tikslas suteiktų galimybę išvengti jos taikymo.“

B. Nacionalinė teisė

13. Občiansky zákonník (Civilinis kodeksas) 565 straipsnyje nustatyta:

„Kai įsipareigojimas vykdomas dalimis, kreditorius negali reikalauti sumokėti visą įsipareigojimo sumą dėl bet kurios nesumokėtos mėnesinės įmokos, išskyrus atvejus, kai šalys dėl to susitarė arba tai numatyta sprendime. Tačiau kreditorius gali pasinaudoti šia teise, kol nesibaigė artimiausios įmokos sumokėjimo terminas.“

14. Civilinio kodekso 53 straipsnyje reglamentuojamos nesąžiningos vartojimo sutarčių sąlygos. Jo 9 dalis suformuluota taip:

„Su vartotoju sudarytos sutarties vykdymo dalimis atveju verslininkas gali pasinaudoti Civilinio kodekso 565 straipsnyje numatyta teise ne anksčiau kaip po trijų mėnesių nuo praleisto vienos įmokos mokėjimo termino ir tik, jei praneša apie tai vartotojui ne mažiau kaip prieš 15 dienų iki šios teisės įgyvendinimo.“

15. Civilinio kodekso 151j straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„Kai įkeitimu užtikrinta skola laiku nėra visiškai padengiama, kreditorius, kurio reikalavimai užtikrinti įkeitimu, gali pradėti išieškojimą iš įkeisto turto. Išieškojimas kreditoriaus, kurio reikalavimas užtikrintas įkeitimu, naudai gali būti vykdomas pagal sutartyje nustatytą tvarką arba parduodant įkeistą turtą aukcione pagal specialų įstatymą, <...> arba reikalaujant padengti įsiskolinimą parduodant įkeistą turtą pagal specialias įstatymų nuostatas, <...> jei kitaip nenumatyta šiame kodekse ar specialiame įstatyme.“

16. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad po žodžių „pagal specialų įstatymą“ yra šios dalies išnaša, kurioje daroma nuoroda į Zákon 527/2002 Z.z. o dobrovoľných dražbách a o doplnení zákona Slovenskej národnej rady č. 323/1992 Zb. o notároch a notárskej činnosti (Notársky poriadok) v znení neskorších predpisov (Įstatymas Nr. 527/2002 dėl savanoriškų aukcionų ir kuriuo papildomas Slovakijos nacionalinės tarybos įstatymas Nr. 323/1992 dėl notarų ir notarinės veiklos (Notariato kodeksas), su pakeitimais) (toliau – Savanoriškų aukcionų įstatymas), ir dar viena išnaša po žodžių „specialių įstatymų nuostatų“, kurioje daroma nuoroda į Civilinio proceso kodeksą ir Išieškojimo taisykles.

17. Civilinio kodekso 151m straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:

„1. Kreditorius, kurio reikalavimai užtikrinti įkeitimu, gali parduoti įkeistą turtą įkeitimo sutartyje nustatytais būdais arba aukcione, praėjus ne mažiau kaip 30 dienų nuo įkaito davėjo ir skolininko, kai tai nėra tas pats asmuo, įspėjimo apie išieškojimą iš įkeisto turto dienos, jei įstatyme nenumatyta kitaip. <...>

2. Po įspėjimo apie išieškojimą iš įkeisto turto įkaito davėjas ir kreditorius, kurio reikalavimai užtikrinti įkeitimu, gali susitarti, kad dar iki 1 dalyje numatyto termino pabaigos kreditorius gali parduoti įkeistą turtą įkeitimo sutartyje numatytu būdu arba aukcione.“

18. Savanoriškų aukcionų įstatymo 6 dalyje aukciono rengėjas apibrėžiamas kaip „asmuo, kuris organizuoja aukcioną ir atitinka šiame specialiame įstatyme nustatytas sąlygas, leidžiančias šiam asmeniui vykdyti tokią veiklą“. Šio įstatymo 7 straipsnio 1 dalyje asmuo, prašantis parduoti aukcione, apibrėžiamas kaip pardavimo objekto savininkas, kreditorius, kurio reikalavimai užtikrinti įkeitimu, arba bet kuris kitas asmuo, kuris pagal specialų įstatymą yra įgaliotas prašyti, kad būtų surengtas pardavimas aukcione.

19. Dėl kreditoriaus, kurio reikalavimai užtikrinti įkeitimu, Savanoriškų aukcionų įstatymo 7 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad jis turi raštu patvirtinti ne tik tai, kad turtas, kuris yra aukciono dalykas, gali būti parduodamas aukcione, bet ir tai, kad skola, dėl kurios prašoma nukreipti išieškojimą į įkeistą turtą pagal šį įstatymą, egzistuoja iš tikrųjų, taip pat nurodyti jos dydį ir mokėjimo termino pabaigą.

20. Pagal šio įstatymo 16 straipsnio 1 dalį turtas aukcione gali būti parduodamas tik pagal asmens, kuris prašo surengti aukcioną, ir aukciono rengėjo sudarytą sutartį.

21. Vadovaujantis Savanoriškų aukcionų įstatymo 17 straipsniu aukciono rengėjas turi pranešti apie aukcioną paskelbdamas pranešimą. Jeigu aukciono dalykas (turtas) yra butas, namas, kitas pastatas, įmonė arba vienas iš jos padalinių arba jeigu pradinė parduodamo turto kaina viršija 16 550 eurų, aukciono rengėjas pranešimą apie aukcioną paskelbia viešųjų aukcionų registre likus bent 30 dienų iki aukciono pradžios ir nepagrįstai nedelsdamas šį pranešimą persiunčia ministerijai, o ši paskelbia jį Obchodný vestník (Oficialusis prekybos leidinys) <...>.

22. Savanoriškų aukcionų įstatymo 21 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad, pažeidus šio įstatymo nuostatas, bet kuris asmuo, kuris mano, kad jam padaryta žala, gali kreiptis į teismą dėl aukciono pripažinimo negaliojančiu. Vis dėlto teisė kreiptis į teismą pasibaigia praėjus trims mėnesiams nuo viešojo aukciono dienos, nebent prašymas pripažinti aukcioną negaliojančiu grindžiamas nusikaltimo padarymu ir aukcione buvo parduodamas buvusiam savininkui priklausęs namas arba butas, kuris buvo jo oficiali nuolatinė gyvenamoji vieta.

23. Pagal Zákon 160/2015 Z.z. Civilný sporový poriadok (Įstatymas dėl civilinio proceso kodekso) 325 straipsnio 1 dalį teismas gali nutarti taikyti laikinąsias apsaugos priemones, jeigu Nr. 160/2015 būtina laikinai sureguliuoti šalių santykius arba jeigu esama pavojaus, kad nebus įvykdytas teismo sprendimas. Pagal Civilinio proceso kodekso 325 straipsnio 2 dalies d punktą teismas gali taikyti šaliai laikinąsias apsaugos priemones visų pirma tam, kad „ji imtųsi veiksmų, susilaikytų nuo veiksmų arba leistų imtis veiksmų“.

24. Zákon 233/1995 Z.z. Exekučný poriadok (Įstatymas Nr. 233/1995 dėl vykdymo proceso kodekso) 63 straipsnio 3 dalyje nustatyta:

„Išieškojimas parduodant nekilnojamąjį turtą, kuriame yra skolininko pagrindinė arba laikinoji gyvenamoji vieta, kaip apibrėžta 2 dalyje, gali būti vykdomas tik išimtiniais atvejais, teismui patvirtinus, jei atitinkamo asmens atžvilgiu yra vykdomos įvairios išieškojimo procedūros, susijusios su skolomis, kurių bendra suma viršija 2 000 EUR, ir aukciono rengėjas įrodo, kad skolos negalima išieškoti kitu būdu.“

III. Ginčas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai

25. 2012 m. vasario 9 d. SP ir CI su atsakovu Všeobecná úverová banka, a.s. (toliau – VÚB Banka) sudarė sutartį dėl vartojimo kredito („Hypo Pôžička“), kurios suma – 30 221,50 EUR, 20 metų laikotarpiui iki 2032 m. (toliau – kreditas, dėl kurio kilo ginčas). Kredito, dėl kurio kilo ginčas, paskirtis sutartyje nenurodyta.

26. Beveik visą kreditą, dėl kurio kilo ginčas, VÚB Banka panaudojo ankstesniems vartojimo kreditams, suteiktiems nuo 2004 m., t. y. tiek VÚB Banka vartojimo kreditams, tiek bendrovės, su kuria VÚB Banka anksčiau buvo ekonomiškai susijęs, t. y. Consumer Finance Holding a.s. (toliau – CFH), suteiktiems kreditams padengti. Ieškovai pagrindinėje byloje (toliau – ieškovai) pirmąją paskolą iš CFH paėmė dar 2004 m. ankstesne valiuta – tai buvo 18 000 Slovakijos kronų (SKK) (597,49 EUR). Vėliau buvo paimtas kitas vartojimo kreditas. Ieškovai negalėjo grąžinti paskolų. Todėl VÚB Banka suteikė ieškovams naujas paskolas, bet jų neišmokėjo, o tiesiogiai panaudojo reikalavimams, kylantiems iš ankstesnio vartojimo kredito, įvykdyti. VÚB Banka vienašališkai nustatė skolų sumą. Dalį kredito, dėl kurio kilo ginčas, VÚB Banka panaudojo savo naudai, to kredito suteikimo išlaidoms padengti.

27. Kredito, dėl kurio kilo ginčas, esminis požymis yra tai, kad šio kredito grąžinimas yra užtikrintas nekilnojamojo turto – šeimos būsto, kuriame gyvena ieškovai ir kiti asmenys, – įkeitimu. Gavę kreditą, dėl kurio kilo ginčas, ieškovai nesumokėjo 1 106,50 EUR kredito įmokų. 2013 m. sausio mėn. VÚB Banka dėl kredito įmokų nemokėjimo pareikalavo grąžinti visą kredito sumą. Kredito, dėl kurio kilo ginčas, sutarties sąlygose buvo numatyta kreditoriaus teisė reikalauti grąžinti kreditą prieš terminą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad Slovakijos teisėje yra numatyta vienintelė pasinaudojimo ta teise sąlyga – turi būti tris mėnesius vėluojama sumokėti ir kreditorius turi paisyti papildomo 15 dienų įspėjimo laikotarpio.

28. 2013 m. balandžio 12 d. VÚB Banka pranešė, kad ketina įvykdyti išieškojimą (pardavimą) savanoriško aukciono būdu iš ieškovų įkeisto šeimos būsto, kurio vertė mažiausiai 30 kartų viršija sumą, dėl kurios bankas pareikalavo grąžinti kreditą anksčiau nustatyto termino ir vėliau pradėjo būsto pardavimo procedūrą.

29. Ieškovai Okresný súd Prešov (Prešovo apylinkės teismas, Slovakija) pareiškė ieškinį, prašydami uždrausti išieškojimą iš įkeisto turto savanoriško aukciono būdu. Ieškovai, be kita ko, teigia, kad sudarydamas kredito sutartis VÚB Banka pažeidė jų teises, kurias užtikrina Europos Sąjungos teisė vartojimo kredito srityje. Pirmuoju sprendimu Okresný súd v Prešov (Prešovo apylinkės teismas) atmetė ieškinį, atsižvelgdamas į tai, kad iš esmės nebuvo jokių kliūčių parduoti ieškovų šeimos būstą ne teismo tvarka.

30. Ieškovams pateikus apeliacinį skundą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas panaikino pirmosios instancijos teismo sprendimą. Šis teismas pripažino, kad ieškovų šeimos būsto pardavimas yra neproporcingas, nes yra kitas būdas išieškoti iš įkeisto turto, t. y. vykdant išieškojimą teismo tvarka, kai VÚB Banka reikalavimai gali būti patenkinti ieškovams neprarandant nuosavybės teisės į šeimos būstą.

31. Antruoju sprendimu Okresný súd v Prešov (Prešovo apylinkės teismas) vėl atmetė ieškinį. Jis rėmėsi Sprendimu Kušionová. Remiantis šio teismo pateiktu šio sprendimo aiškinimu, net ir nesąžiningos sąlygos neužkerta kelio ieškovų būsto pardavimui vykdant išieškojimą iš įkeisto turto ne teismo tvarka. Šiuo klausimu teismas taikė Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovakijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas) jurisprudenciją, kurioje, pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, nepripažįstama ex ante teisminė vartotojų apsauga, pasireiškianti jų būsto pardavimo savanoriško aukciono būdu sustabdymu neribotam laikui.

32. Ieškovai vėl kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, prašydami sustabdyti išieškojimo iš įkeisto turto vykdymą savanoriško aukciono būdu. Jie, be kita ko, teigė, kad buvo pažeistos jų, kaip vartotojų, teisės, o jeigu būtų parduotas jų šeimos būstas, būtų pažeista jų teisė į būstą.

33. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad Slovakijos teisėje nėra aiškaus reikalavimo, susijusio su pagreitintu išieškojimu iš įkeisto turto, atsižvelgti į išieškojimo proporcingumą ir taikyti kriterijus, kuriuos Teisingumo Teismas nurodė Sprendimo Aziz( ) 73 punkte. Konkrečiau jis nurodo, kad Slovakijos teisės aktai leidžia reikalauti grąžinti kreditą prieš terminą neišnagrinėjus klausimo, ar vartotojas neįvykdė įsipareigojimo, kuris yra esminis, ar toks pažeidimas yra pakankamai svarbus, palyginti su paskolos trukme ir suma, ir ar nacionalinėje teisėje numatyta atitinkamų ir veiksmingų priemonių, leidžiančių vartotojui kompensuoti minėto reikalavimo grąžinti visą paskolą pasekmes.

34. Toliau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad Slovakijos teisės aktuose numatyti du išieškojimo iš įkeisto turto būdai. Pirmasis – įkeitimo objekto pardavimas savanoriško aukciono būdu. Šį aukcioną vykdo privatus asmuo – verslininkas. Kreditorius vienašališkai nustato reikalavimų dydį. Kitas verslininkas – aukciono rengėjas – įprastai taip pat parduoda vartotojo būstą ne teismo tvarka ir objektyviai neįvertinęs reikalavimų dydžio ir vartotojo būsto pardavimo aukciono būdu proporcingumo. Nepaisant to, kad nėra gaunamas vartotojo sutikimas, įstatyme šis aukcionas apibrėžtas kaip „savanoriškas“.

35. Antrasis išieškojimo būdas yra išieškojimas teismo tvarka pagal Įstatymą Nr. 233/1995 dėl vykdymo proceso kodekso. Prieš šią procedūrą atliekama sutarties sąlygų teisminė kontrolė, per kurią teismas gali leisti grąžinti lėšas dalimis, todėl teismas turi ex officio remtis Sąjungos teisės aktais vartotojų apsaugos srityje. Kreditorius gali tęsti priverstinį vykdymą pasitelkdamas teismo antstolį, kuris taip pat gali leisti grąžinti lėšas dalimis. Taigi vykstant išieškojimo teismo tvarka procedūrai galima pakoreguoti ilgalaikių paskolų pradinių kredito įmokų dydį iki kredito laikotarpio pabaigos. Todėl kreditorius gali reikalauti, kad jo skola būtų patenkinta per su vartotoju sutartą terminą, o vartotojas išsaugo savo gyvenamąją vietą.

36. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad kitaip yra pardavimo savanoriško aukciono būdu procedūros atveju, kuri nesuteikia tokių garantijų. Ši procedūra negali būti sustabdyta, kol vyksta teismo procesas dėl nesąžiningų sutarties sąlygų. Be to, įvykus aukcionui vykdomos procedūros dėl aukciono pripažinimo negaliojančiu, kai prarastos nuosavybės teisės, vartotojams sukelia ypač didelę emocinę įtampą.

37. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, apsauga nuo neproporcingo kišimosi į vartotojų teises, įskaitant jų teisę į būstą, yra ypač svarbi prieš vykdant aukcioną. Kadangi materialinėje teisėje nenumatyta kita ex ante apsaugos galimybė, vienintelė likusi galimybė yra ieškinys dėl išieškojimo iš įkeisto turto savanoriškai aukciono būdu nutraukimo.

38. Dėl Direktyvos 2005/29 taikymo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad kreditas, dėl kurio kilo ginčas, ir ankstesnės vartojimo kredito paskolos kiekvieną kartą buvo naudojamos ankstesnėms paskoloms grąžinti, nors ieškovai neturėjo pakankamai pajamų joms grąžinti. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad aplinkybės, kuriomis buvo sudarytas vartojimo kreditas, dėl kurio kilo ginčas, yra nesąžininga komercinė veikla, kuri turėtų patekti į šios direktyvos taikymo sritį.

39. Dėl Direktyvos 2008/48 taikymo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad vienintelė aplinkybė, galinti lemti kredito, dėl kurio kilo ginčas, nepatekimą į šios direktyvos taikymo sritį, yra nekilnojamojo turto įkeitimas. Vis dėlto tikrasis turto įkeitimo tikslas yra ankstesnių vartojimo kreditų grąžinimas. Tokiomis aplinkybėmis yra glaudus ryšys tarp kredito, dėl kurio kilo ginčas, ir ankstesnio vartojimo kredito, dėl kurio grąžinimo paimtas kreditas, dėl kurio kilo ginčas.

40. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar šios bylos aplinkybėmis taikoma tai, ką Teisingumo Teismas nurodė 2016 m. balandžio 21 d. Sprendime Radlinger ir Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283; toliau – Sprendimas Radlinger ir Radlingerová).

41. Tokiomis aplinkybėmis Krajský súd v Prešove (Prešovo apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„1. Ar pagal [Chartijos] 47 straipsnį, siejamą su jos 7 ir 38 straipsniais, [Direktyvą 93/13], [Direktyvą 2005/29] ir Europos Sąjungos teisės veiksmingumo principą draudžiamas toks teisinis reguliavimas, kaip įtvirtintas Občiansky zákonník (Civilinis kodeksas) 53 straipsnio 9 dalyje ir 565 straipsnyje, pagal kuriuos reikalaujant grąžinti kreditą anksčiau nustatyto termino neatsižvelgiama į šio veiksmo proporcingumą, ypač į vartotojo prievolių pažeidimo sunkumą, palyginti su kredito suma ir kredito grąžinimo terminu?

2. Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas (nedraudžiama), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas užduoda šiuos klausimus:

2. a) Ar pagal Chartijos 47 straipsnį, siejamą su jos 7 ir 38 straipsniais, [Direktyvą 93/13], [Direktyvą 2005/29] ir Europos Sąjungos teisės veiksmingumo principą draudžiama teismų praktika, pagal kurią iš esmės nestabdomas išieškojimas iš įkeisto nekilnojamojo turto, kuris yra vartotojo ar kitų asmenų būstas, privataus aukciono būdu ir kartu neatsižvelgiama į vartotojo prievolės pažeidimo sunkumą, palyginti su kredito suma ir kredito grąžinimo terminu, net jei egzistuoja kitas kreditoriaus reikalavimų patenkinimo būdas, t. y. skolos išieškojimo teismo tvarka procesas, kuriame pirmenybė įkeisto būsto pardavimui neteikiama?

2. b) Ar [Direktyvos 2005/29] 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad vartotojų apsauga nuo nesąžiningos komercinės veiklos sudarant kredito sutartis su vartotojais apima visus kreditoriaus reikalavimų patenkinimo būdus, įskaitant naujos kredito sutarties sudarymą ankstesnėje kredito sutartyje numatytiems įsipareigojimams padengti?

2. c) Ar [Direktyva 2005/29] turi būti aiškinama taip, kad nesąžininga komercine veikla laikomas ir kreditoriaus elgesys, kai jis pakartotinai suteikia kreditą vartotojui, kuris negali jo grąžinti, ir taip sukuriama grandinė kreditų, kurių kreditorius faktiškai neišmoka vartotojui, o pasilieka juos ankstesniems kreditams ir bendroms kreditų išlaidoms padengti?

2. d) Ar [Direktyvos 2008/48] 2 straipsnio 2 dalies a punktas, atsižvelgiant į šios direktyvos 10 konstatuojamąją dalį, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama taikyti šios direktyvos net ir tuo atveju, jei kreditas turi visus vartojimo kredito požymius, kai nėra nustatyta kredito paskirtis ir kai kreditorius visą kreditą, išskyrus nedidelę jo dalį, panaudoja ankstesniems vartojimo kreditams padengti, o kaip užtikrinimo priemonė yra nustatytas nekilnojamojo turto įkeitimas?

2.e) Ar [Sprendimas Radlinger ir Radlingerová] turi būti aiškinamas taip, kad jis taikomas ir vartojimo kredito sutarčiai, jeigu pagal tokią sutartį dalis suteikto kredito skiriama kreditoriaus išlaidoms padengti?“

IV. Procesas Teisingumo Teisme

42. 2022 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo prašymu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kaip numatyta Teisingumo Teismo procedūros reglamento 101 straipsnyje, pateikė paaiškinimus.

43. VÚB Banka, Slovakijos vyriausybė ir Komisija pateikė rašytines pastabas. Per 2022 m. spalio 28 d. posėdį buvo išklausyti ieškovai, Slovakijos vyriausybė ir Komisija.

V. Vertinimas

Dėl prejudicinių klausimų priimtinumo

44. VÚB Banka prašo atmesti prejudicinius klausimus kaip hipotetinius. Grįsdamas savo prašymą jis nurodo įvairias faktines aplinkybes, kurios, jo nuomone, įrodo, kad vartotojas neįvykdė esminių įsipareigojimų pagal sutartį ir kad bankas laikėsi proporcingumo principo.

45. Slovakijos vyriausybė ir Komisija iš esmės teigia, kad pirmasis ir antrasis klausimai nepriimtini, kiek tai susiję su Direktyva 2005/29. Jos tvirtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė nei priežasčių, paskatinusių jį kreiptis į Teisingumo Teismą dėl to, kaip ši direktyva turi būti aiškinama, nei priežasčių, dėl kurių šis išaiškinimas yra būtinas sprendimui pagrindinėje byloje priimti. Konkrečiai Komisija atkreipia dėmesį, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaaiškino, kodėl išieškojimo procedūros pradėjimas gali būti laikomas nesąžininga komercine veikla. Vis dėlto ji pažymi, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas trečiajame ir ketvirtajame klausimuose paaiškina Direktyvos 2005/29 išaiškinimo svarbą.

46. Šiuo klausimu pakanka priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nustatytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymą priimti prejudicinį sprendimą tik kai akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus( ).

47. Pirma, reikia pažymėti, kad pirmasis ir antrasis prejudiciniai klausimai susiję ne tik su Direktyva 93/13, bet ir su Direktyva 2005/29. Tačiau, kaip teisingai teigia Slovakijos vyriausybė ir Komisija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas minėtuose klausimuose tik cituoja šią direktyvą, bet nenurodo motyvų, dėl kurių jos išaiškinimas būtinas sprendimui pagrindinėje byloje priimti. Be to, jis nepaaiškina, kokiu mastu ieškovų ginčijama išieškojimo iš įkeisto turto procedūra gali būti laikoma nesąžininga komercine veikla.

48. Todėl siūlau į pirmuosius du klausimus atsakyti atsižvelgiant tik į Direktyvos 93/13 nuostatas.

49. Antra, tai, kad VÚB Banka teigia, jog išieškojimas iš įkeisto turto yra proporcingas, nereiškia, kad šie klausimai yra hipotetiniai. Pateiktais klausimais siekiama išsiaiškinti ne tai, ar konkrečios išieškojimo procedūros buvo proporcingos – net jei, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, jos nebuvo tokios, – bet tai, ar kreditorius teisiškai gali vykdyti tokį išieškojimą, jeigu įstatyme nenustatyta teismų pareiga nagrinėti išieškojimo proporcingumo( ).

50. Taip aiškinant, prejudiciniai klausimai nėra hipotetiniai ir prašomas Direktyvos 93/13 nuostatų išaiškinimas būtinas sprendimui pagrindinėje byloje priimti.

51. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Teisingumo Teismas turėtų pripažinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą priimtinu.

Dėl pirmojo klausimo

52. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 93/13, siejama su Chartijos 7, 38 ir 47 straipsniais ir veiksmingumo principu, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės normos, visų pirma Civilinio kodekso 53 straipsnio 9 dalis, aiškinama atsižvelgiant į jo 565 straipsnį, pagal kurią verslininkas gali pasinaudoti teise pradėti reikalavimo kreditą grąžinti prieš terminą procedūrą ir jeigu skolininkas tam tikrą laikotarpį neįvykdo įsipareigojimų ir jai netaikomas proporcingumo reikalavimas, visų pirma atsižvelgiant į vartotojo įsipareigojimų pažeidimo sunkumą, palyginti su kredito suma ir trukme.

53. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal Civilinio kodekso 53 straipsnio 9 dalį, kai pagal vartojimo kredito sutartį lėšos grąžinamos dalimis, verslininkas gali pareikalauti grąžinti visą paskolą, kaip numatyta Civilinio kodekso 565 straipsnyje, jei šalys dėl to susitarė. Šia teise galima pasinaudoti, jeigu, pirma, praėjo ne mažiau kaip trys mėnesiai nuo pavėluotai sumokėtos vienos įmokos, ir, antra, vartotojui pranešta ne mažiau kaip prieš 15 dienų iki išieškojimo pradžios.

54. Pirmiausia reikia priminti, kad iš Direktyvos 93/13 1 straipsnio 1 dalies matyti, jog ja siekiama suderinti valstybių narių nacionalines nuostatas, susijusias su nesąžiningomis sąlygomis sutartyse su vartotojais. Kaip matyti iš šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies, siejamos su jos trylikta konstatuojamąja dalimi ir 3 straipsnio 1 dalimi, direktyva siekiama nustatyti ne nacionalinės teisės nuostatų dėl jų galimo nepalankumo vartotojui kontrolę, o tik sutartyse su vartotojais esančių sąlygų, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, kontrolę( ).

55. Be to, pagal šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalį sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas, šios direktyvos nuostatos nėra taikomos.

56. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas ne kartą pažymėjo, kad 1 straipsnio 2 dalyje numatytas šios direktyvos netaikymas pateisinamas tuo, kad galima pagrįstai manyti, jog nacionalinės teisės aktų leidėjas nustatė visų tam tikrų sutarčių šalių teisių ir pareigų pusiausvyrą, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai siekė apsaugoti( ).

57. Pagrindinėje byloje nacionalinės teisės nuostatos, dėl kurių pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, atsispindi vartojimo kredito sutarties sąlygoje.

58. Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, nacionaliniams teismams ir Teisingumo Teismui bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, jis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Atsižvelgiant į tai, prireikus Teisingumo Teismas turi performuluoti jam pateiktus klausimus( ).

59. Be to, atsakydamas į prašymą pateikti paaiškinimus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad pritaria, jog pirmasis klausimas būtų performuluotas taip, jog būtų siekiama, kad būtų išaiškinta Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „nesąžininga sąlyga“ ir kriterijai, kuriuos nacionalinis teismas gali arba turi taikyti nagrinėdamas sutarties sąlygą, kuri atspindi ginčijamas nacionalinės teisės nuostatas.

60. Šiomis aplinkybėmis, siekiant pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia performuluoti pirmąjį prejudicinį klausimą. Juo iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad ši direktyva taikoma sutarties sąlygai, atspindinčiai nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią verslininkui leidžiama pasinaudoti teise pradėti kredito grąžinimo anksčiau nustatyto termino procedūrą dėl skolininko tam tikrą konkretų laikotarpį nevykdomų įsipareigojimų, ir šiai teisei netaikomas proporcingumo reikalavimas. Jei į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, kokie yra kriterijai vertinant galimą tokios sąlygos nesąžiningumą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį ir 4 straipsnį.

Dėl klausimo, ar ginčijama sąlyga atspindi „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąją nuostatą“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį

61. Siekiant pirmiausia nustatyti, ar ginčijama sąlyga atspindi „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąją nuostatą“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį, reikėtų priminti, kad šioje nuostatoje įtvirtinta Direktyvos 93/13 taikymo srities išimtis. Ši išimtis, kaip ir bet kuri kita išimtis, atsižvelgiant į šios direktyvos tikslą – būtent apsaugoti vartotojus nuo nesąžiningų sąlygų numatymo jų su verslininkais sudaromose sutartyse, turi būti aiškinama siaurai( ).

62. Šios išimties išimtinis pobūdis nurodytas Sprendime Kušionová( ), kuriame Teisingumo Teismas Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį išaiškino taip, kad verslininko su vartotoju sudarytos sutarties sąlyga nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį tik tuo atveju, jeigu ši sutarties sąlyga atspindi įstatymo ar kito teisės akto privalomosios nuostatos turinį; tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

63. Vadinasi tam, kad ši išimtis būtų taikoma, turi būti įvykdytos dvi sąlygos: pirma, sutarties sąlyga turi atspindėti įstatymo ar kito teisės akto nuostatą, antra, ši nuostata turi būti privalomojo pobūdžio( ).

64. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad siekdamas nustatyti, ar įvykdytos šios sąlygos, nacionalinis teismas turi patikrinti, ar atitinkama sutarties sąlyga atspindi nacionalinės teisės nuostatas, kurios susitariančiosioms šalims taikomos nepaisant jų pasirinkimo, arba dispozityviąsias nuostatas, joms taikomas automatiškai, t. y. jei šiuo klausimu nebuvo susitarta kitaip( ).

65. Savo rašytiniuose paaiškinimuose Slovakijos vyriausybė teigia, kad Civilinio kodekso 53 straipsnio 9 dalis yra tokia privalomoji nuostata. Ji nurodo, pirma, kad šia nuostata suteikiama didesnė vartotojo apsauga, nes joje nustatytos papildomos apsaugos priemonės, kai vartojimo kredito sutartį reikalaujama įvykdyti prieš terminą. Antra, pagal Civilinio kodekso 54 straipsnio 1 dalį šalys negali nukrypti nuo ginčijamos nuostatos taikymo vartotojo nenaudai.

66. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nesutinka su Slovakijos vyriausybės pozicija. Atsakydamas į prašymą pateikti paaiškinimus, jis nurodė, kad Civilinio kodekso 53 straipsnio 9 dalies ir 565 straipsnio nuostatos kartu netaikomos automatiškai. Jų taikymas priklauso nuo šalių pasirinkimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymėjo, kad net kai šalys susitaria dėl galimybės reikalauti grąžinti kreditą prieš terminą, tai yra kreditoriaus teisė, o ne teisinė pareiga pagreitinti išieškojimą. Šiuo klausimu jis pabrėžia, kad Civilinio kodekso 53 straipsnio 9 dalies ir 565 straipsnio nuostatose vartojamas terminas „gali“ („môže“), kuris reiškia kreditoriaus galimybę, o ne pareigą pradėti išieškojimą. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Slovakijos vyriausybės nurodyta Civilinio kodekso 54 straipsnio 1 dalis neleidžia jos aiškinti kitaip. Šia nuostata nedraudžiama nukrypti nuo vartotojui palankių Civilinio kodekso nuostatų. Joje paaiškinta, kad tik tais atvejais, kai šalys sutartyje numato reikalavimo kreditą grąžinti prieš terminą sąlygą, kreditorius, prieš pradėdamas išieškojimą, privalo įvykdyti Civilinio kodekso 53 straipsnio 9 dalyje nustatytus minimalius reikalavimus.

67. Per posėdį ieškovai ir Komisija pabrėžė, kad ginčijamų Civilinio kodekso nuostatų taikymas priklauso nuo išankstinio šalių susitarimo. Ieškovai nurodė, kad verslininkas pats pasirenka, ar pasinaudoti savo teise reikalauti greitesnio sumokėjimo. Jeigu verslininkas nusprendžia pasinaudoti šia teise, jis turi laikytis Civilinio kodekso 53 straipsnio 9 dalyje nustatytų minimalių procedūrinių reikalavimų. Privaloma laikytis trijų mėnesių prieš išieškojimo pradžią termino, bet išankstinę pasinaudojimo juo sąlygą, t. y. priimti sprendimą dėl išieškojimo, turi įvykdyti verslininkas.

68. Mane įtikino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimai ir ieškovų bei Komisijos argumentai. Manau, jog remiantis jais galima daryti išvadą, kad ginčijamos nacionalinės teisės nuostatos taikomos ne automatiškai, t. y. nesant kitų šalių sudarytų susitarimų, kad jas būtų galima laikyti „privalomosiomis“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį. Tam, kad jas būtų galima taikyti, reikia aiškaus šalių susitarimo. Civilinio kodekso 565 straipsnyje įtvirtinta taisyklė, kad nesant tokio susitarimo kreditorius negali reikalauti sumokėti visą skolą, jeigu nesumokėta kuri nors mėnesio įmoka.

69. Taip pat svarbu pažymėti, kad nors Civilinio kodekso 53 straipsnio 9 dalyje kalbama apie vartojimo sutartį, pagal kurią lėšos grąžinamos dalimis, joje konkrečiai nenumatytas pagreitintas ilgalaikės kredito sutarties vykdymas arba šios paskolos užtikrinimas įkeičiant vartotojo šeimos būstą. Tokiomis aplinkybėmis verslininko pasirinkimas į vartotojo šeimos būstu užtikrintą paskolos sutartį įtraukti šią nuostatą atspindinčią sąlygą, dėl kurios nebuvo derėtasi, negali būti prilyginamas nacionalinės teisės aktų leidėjo nustatytai visų sutarties šalių teisių ir pareigų pusiausvyrai.

70. Bet kuriuo atveju neginčijama, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui, pagrįstam aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, tik nacionalinis teismas yra kompetentingas aiškinti ir taikyti nacionalinės teisės nuostatas( ).

71. Šiomis sąlygomis akivaizdu, kad nagrinėjama sutarties sąlyga, numatanti kreditoriaus teisę pagreitinti išieškojimą, neatspindi įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį. Todėl darau išvadą, kad tokia sąlyga patenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį.

Dėl sutarties sąlygos, susijusios su reikalavimu grąžinti lėšas prieš terminą, vertinimo kriterijų

72. Pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 1 dalį sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį ir remiantis sudarant sutartį buvusiomis visomis aplinkybėmis. Iš to išplaukia, kad šiuo požiūriu turi būti įvertintos ir pasekmės, kurių gali sukelti minėta sąlyga pagal sutarčiai taikytiną teisę, o tam reikia įvertinti nacionalinės teisės sistemą( ).

73. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiau teiraujasi, ar vertinant ginčijamos sutarties sąlygos nesąžiningumą galima atsižvelgti į verslininko teisės pareikalauti grąžinti visą likusią kredito sumą įgyvendinimo proporcingumą ir ypač į vartotojo neįvykdytų prievolių mastą, palyginti su kredito suma ir kredito trukme. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi vienu iš Sprendimo Aziz( ) 73 punkte nurodytų kriterijų.

74. Tame sprendime nustatyti keli kriterijai, kuriais remdamasis nacionalinis teismas gali vertinti galimą ilgalaikės sutarties, konkrečiai hipotekos paskolos sutarties, sąlygos, susijusios su paskolos grąžinimu prieš terminą dėl įsipareigojimų nevykdymo tam tikrą ribotą laikotarpį, nesąžiningumą. Šie kriterijai buvo detalizuoti Sprendime Banco Primus( ). Teisingumo Teismas nusprendė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi, be kita ko, patikrinti, pirma, ar verslininkui palikta teisė pareikalauti grąžinti visą paskolą priklauso nuo to, kad vartotojas neįvykdo įsipareigojimo, kuris, atsižvelgiant į aptariamus sutartinius santykius, yra esminis, antra, ar ši teisė numatyta tais atvejais, kai toks neįvykdymas yra pakankamai svarbus, atsižvelgiant į paskolos trukmę ir sumą, trečia, ar tokia teise nukrypstama nuo šioje srityje taikytinų bendrųjų teisės normų, kai nėra specialių sutartinių nuostatų, ir, ketvirta, ar nacionalinėje teisėje numatyta atitinkamų ir veiksmingų priemonių, leidžiančių vartotojui, kai šiam taikoma tokia sąlyga, pašalinti reikalavimo grąžinti visą paskolą pasekmes. Teisingumo Teismas vėliau Sprendime Caisse régionale de Crédit mutuel de Loire-Atlantique et du Centre Ouest( ) paaiškino, kad Sprendimas Banco Primus turi būti aiškinamas taip, jog jame įtvirtinti kriterijai, taikomi vertinant sutarties sąlygos nesąžiningumą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį, visų pirma ryškų iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų neatitikimą, kurį lemia ši sąlyga vartotojo nenaudai, negali būti suprantami nei kaip kumuliaciniai, nei kaip alternatyvūs, bet turi būti suprantami kaip atitinkamos sutarties sudarymo aplinkybių, kurias nacionalinis teismas turi išnagrinėti, kad galėtų įvertinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį, visumos dalis.

75. Ginčijama sutarties sąlyga susijusi su reikalavimu ilgalaikę sutartį, kuri buvo sudaryta dvidešimčiai metų ir kurios įvykdymui užtikrinti įkeistas vartotojo šeimos būstas, įvykdyti prieš terminą. Tokiomis aplinkybėmis šios sąlygos nesąžiningumo vertinimas turėtų būti atliekamas atsižvelgiant į ankstesniame šios išvados punkte nurodytą jurisprudenciją.

76. Remdamasi išdėstytais argumentais, darau išvadą, kad Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši direktyva taikoma sutarties sąlygai, atspindinčiai nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią verslininkui suteikta teisė pradėti reikalavimo grąžinti skolą prieš terminą procedūrą dėl skolininko tam tikrą ribotą laikotarpį neįvykdytų įsipareigojimų ir jai netaikomas proporcingumo reikalavimas. Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalis ir 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad, kai kalbama apie nacionalinio teismo atliekamą sąlygos, susijusios su paskolos grąžinimu prieš terminą dėl tam tikrą ribotą laikotarpį neįvykdytų įsipareigojimų, analizę, pažymėtina, kad šis teismas turi, be kita ko, patikrinti šiuos dalykus: pirma, ar verslininko teisė reikalauti grąžinti visą paskolą priklauso nuo to, kad vartotojas neįvykdo įsipareigojimo, kuris, atsižvelgiant į nagrinėjamus sutartinius santykius, yra esminis, antra, ar ši teisė numatyta tais atvejais, kai toks neįvykdymas yra pakankamai svarbus, atsižvelgiant į paskolos trukmę ir sumą, trečia, ar tokia teise nukrypstama nuo šioje srityje taikytinų bendrųjų teisės normų, kai nėra specialių sutartinių nuostatų, ir, ketvirta, ar nacionalinėje teisėje numatyta atitinkamų ir veiksmingų priemonių, leidžiančių vartotojui, kai šiam taikoma tokia sąlyga, kompensuoti minėto reikalavimo grąžinti visą paskolą pasekmes.

77. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad jei Teisingumo Teismas į performuluotą pirmąjį klausimą atsakys teigiamai, atsakymo į likusius klausimus nebereikės. Vis dėlto dėl išsamumo atliksiu ir likusių klausimų analizę.

Dėl antrojo klausimo

78. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į Chartijos 7, 47 ir 38 straipsnius ir Sąjungos teisės veiksmingumo principą, draudžiama nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią iš esmės negalima sustabdyti išieškojimo iš įkeisto nekilnojamojo turto, kuris yra vartotojo ar kitų asmenų būstas, privataus aukciono būdu.

79. Pirmiausia reikia priminti, kad Direktyvoje 93/13 numatyta apsaugos sistema grindžiama prielaida, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei verslininko tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informacijos lygio, todėl jis priverstas sutikti su verslininko iš anksto parengtomis sąlygomis ir negali daryti įtakos jų turiniui. Be to, Chartijos 38 straipsnyje nustatyta, kad Europos Sąjungos politika užtikrina aukštą vartotojų apsaugos lygį. Šis reikalavimas taikomas įgyvendinant Direktyvą 93/13( ).

80. Be to, atsižvelgiant į viešojo intereso, kurį sudaro silpnesnėje padėtyje nei verslininkai esančių vartotojų apsauga, pobūdį ir svarbą, Direktyva 93/13 valstybes nares įpareigoja, kaip matyti iš jos 7 straipsnio 1 dalies, siejamos su jos dvidešimt ketvirta konstatuojamąja dalimi, numatyti pakankamas ir veiksmingas priemones, užkertančias kelią nesąžiningų sąlygų nustatymui sutartyse, verslininkų sudaromose su vartotojais( ).

Šio klausimo pateikimo aplinkybės: Teisingumo Teismo sprendimas Kušionová

81. Po šių preliminarių pastabų reikia nurodyti pateikto klausimo aplinkybes. Tai ne pirmas kartas, kai Slovakijos teismai kreipiasi į Teisingumo Teismą dėl Slovakijos teisės normų, leidžiančių kreditoriui gauti skolos apmokėjimą neteisminiu būdu išieškant skolą iš vartotojo įkeisto nekilnojamojo turto, suderinamumo su Direktyva 93/13. Pirmoji byla buvo Macinský ir Macinská, C‑482/12. Ji buvo išbraukta iš Teisingumo Teismo registro atsiėmus prašymą priimti prejudicinį sprendimą( ), nors generalinis advokatas N. Wahl jau buvo pateikęs išvadą( ). Byloje Macinský ir Macinská konkrečiai keltas klausimas, ar pagal Direktyvą 93/13 draudžiamos valstybės narės proceso taisyklės, pagal kurias nesąžininga vartojimo sutarties sąlyga grindžiamas reikalavimas gali būti vykdomas neteismine tvarka, taigi potencialiai be jokios teisminės priežiūros. Remdamasis bylos medžiaga ir šalių paaiškinimais teismo posėdyje, generalinis advokatas padarė išvadą, kad Direktyva 93/13 nedraudžia tokios procedūros. Ši išvada iš esmės buvo grindžiama toliau nurodomais argumentais. Viena vertus, veiksminga vartotojų procesinė apsauga nereikalauja privalomos ex ante nesąžiningų sąlygų teisminės kontrolės( ). Kita vertus, nagrinėjama procedūra pakankamai užtikrino veiksmingą vartotojų teisių apsaugą, kaip to reikalaujama pagal Direktyvą 93/13( ).

82. Generalinio advokato N. Wahl išvada byloje Macinský ir Macinská iš esmės buvo remiamasi Sprendime Kušionová. Tame sprendime nuspręsta, kad Slovakijos neteisminio išieškojimo procedūra arba „savanoriško“ pardavimo aukcione tvarka yra suderinama su Direktyva 93/13 tiek, kiek dėl tokių teisės aktų nėra pernelyg sudėtinga arba praktiškai neįmanoma apsaugoti šia direktyva vartotojams suteiktų teisių, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

83. Teisingumo Teismo Sprendime Kušionová padaryta išvada siejama su tuo, ar egzistuoja veiksmingos priemonės užginčyti galimai nesąžiningomis sąlygomis grindžiamą išieškojimo priemonę. Remdamasis turimais duomenimis, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Slovakijos teisės aktai suteikia laikiną teisminę apsaugą, leidžiančią imtis laikinųjų priemonių, kad būtų užkirstas kelias pardavimui, ir ex post teisminę apsaugą. Teisingumo Teismas iš esmės rėmėsi šiomis aplinkybėmis: pirma, galimybe per 30 dienų nuo pranešimo apie įmokos išieškojimą užginčyti pardavimą aukcione pagal Civilinio kodekso 151m straipsnio 1 dalį, siejamą su Savanoriškų aukcionų įstatymo 17 straipsnio 3 dalimi; antra, galimybe asmeniui, kuris ginčija pardavimo aukcione sąlygas, per tris mėnesius nuo įvykusio aukciono kreiptis į teismą dėl pardavimo pripažinimo negaliojančiu pagal šio įstatymo 21 straipsnio 2 dalį; trečia, tuo, kad vykstant neteisminio išieškojimo procedūrai kompetentingas nacionalinis teismas pagal Civilinio proceso kodekso 74 straipsnio 1 dalį ir 76 straipsnio 1 dalį gali imtis bet kokių laikinųjų priemonių, kad užkirstų kelią tokiam pardavimui( ).

84. Kalbant apie nacionalinio teismo galimybę vertinti išieškojimo proporcingumą, atrodo, kad Sprendime Kušionová ši peržiūra įtraukta į bendrą nacionalinio teismo atliekamą teisinėje sistemoje esančių priemonių tinkamumo ir veiksmingumo vertinimą siekiant užkirsti kelią tolesniam nesąžiningų sąlygų taikymui pagal Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį( ). Teisingumo Teismo argumentai rodo Direktyvos 93/13 konstitucinius aspektus vartotojų ginčų kontekste. Teisingumo Teismas nurodė, kad būtina atkreipti ypatingą dėmesį į tai, kad turtas, dėl kurio vyko pagrindinėje byloje nagrinėjama išieškojimo iš įkeisto turto neteismine tvarka procedūra, yra nekilnojamasis vartotojui nuosavybės teise priklausantis šeimos būstas( ). Argumentus, susijusius su pagrindinėmis teisėmis, patvirtina Europos Žmogaus Teisių Teismo (EŽTT) jurisprudencija. EŽTT nusprendė, pirma, kad būsto praradimas yra viena sunkiausių teisės į būsto neliečiamybę ribojimo formų, antra, bet kuriam asmeniui, kuriam kyla tokia grėsmė, iš principo turėtų būti suteikta galimybė reikalauti, kad būtų išnagrinėtas tokios priemonės proporcingumas( ). Teisingumo Teismas pažymėjo, kad nacionaliniai teismai, aiškindami Direktyvą 93/13, turi atsižvelgti į Chartijos 7 straipsnį, kuriame įtvirtinta teisė į būsto neliečiamybę( ). Galiausiai, primindamas Sprendimą Aziz( ), Teisingumo Teismas pabrėžė, jog svarbu, kad kompetentingas nacionalinis teismas galėtų imtis laikinųjų apsaugos priemonių ir sustabdyti neteisėtą hipoteka užtikrinto skolinio įsipareigojimo priverstinio vykdymo procedūrą ar ją nutraukti, kai taikyti tokias priemones būtina tam, kad būtų užtikrintas Direktyva 93/13 siekiamos apsaugos veiksmingumas, atsižvelgiant į vartotojo ir jo šeimos iškeldinimo iš būsto, kuris yra pagrindinė jų gyvenamoji vieta, pasekmes( ).

85. Atsižvelgiant į visus šios išvados 83 punkte nurodytus elementus ir ypač į tai, kad kompetentingas nacionalinis teismas turėjo galimybę taikyti laikinąsias apsaugos priemones, Sprendime Kušionová nuspręsta, jog taikant Slovakijos neteisminio išieškojimo procedūrą „[yra pakankamų ir veiksmingų priemonių], kad būtų galima užkirsti kelią nesąžiningų sąlygų taikymui; tai patikrinti turi nacionalinis teismas“.

Sprendimo byloje Kušionová prielaidų tikrinimas

86. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad Slovakijos Aukščiausiasis Teismas išaiškino Sprendimą Kušionová kaip leidžiantį neteisminiu būdu parduoti nekilnojamąjį turtą, įskaitant vartotojo būstą. Be to, iš šios nacionalinės jurisprudencijos matyti, kad kreditorius negali būti įpareigotas neribotą laiką nepradėti išieškojimo iš įkeisto turto( ). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės mano, kad tokia nacionalinė jurisprudencija nėra teisinga, ir tikrina prielaidas, kuriomis remiantis buvo priimtas Sprendimas Kušionová. Jo manymu, savanoriškas pardavimas aukcione nesuteikia tokių pačių garantijų kaip išieškojimas teismo tvarka. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad tai yra išimtinai privačių asmenų organizuojamas išieškojimo būdas, neleidžiantis teismine tvarka tikrinti mokėtinos skolos ir pardavimo proporcingumo. Jis tvirtina, kad savanoriško pardavimo aukcione negali nutraukti teisminis procesas, per kurį gali būti ginčijamas sutarties sąlygų sąžiningumas.

87. Slovakijos vyriausybė, priešingai, savo rašytiniuose paaiškinimuose pritaria tam, kad, kaip nurodyta Sprendime Kušionová, Slovakijos teisės aktai užtikrina veiksmingą teisminę vartotojų apsaugą prieš priverstinį pardavimą ir po jo ir kad teismai gali taikyti laikinąsias apsaugos priemones.

88. Atsakydamas į prašymą pateikti paaiškinimus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas griežtai nesutinka su Slovakijos vyriausybės teisine analize. Visų pirma prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepritaria nuomonei, jog neteisminio pardavimo tvarka užtikrina didesnę vartotojų apsaugą vien dėl to, kad kreditorius negali tiesiogiai parduoti turto. Jis mano, kad nuostatose, kuriomis remiasi Slovakijos vyriausybė, t. y. Savanoriškų aukcionų įstatymo 17 straipsnio 3 ir 5 dalyse ir Civilinio kodekso 151m straipsnio 1 dalyje, nepripažįstama teisė ginčyti išieškojimą prieš parduodant turtą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, šiomis nuostatomis reglamentuojamos oficialios savanoriško aukciono vykdymo sąlygos ir su šiuo pardavimu susiję organizaciniai aspektai. Dėl galimybės taikyti laikinąsias apsaugos priemones prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Civilinio proceso kodekso 325 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta teismų teisė taikyti laikinąsias apsaugos priemones tik rungimosi principu grindžiamuose procesuose. Todėl, jo teigimu, ši nuostata netaikytina neteisminio išieškojimo procedūrai. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Įstatymo dėl vykdymo proceso kodekso 63 straipsnio 3 dalis nesusijusi su Savanoriškų aukcionų įstatyme nustatyta tvarka ir kad apskritai verslininkai neprivalo laikytis Įstatymo dėl vykdymo proceso kodekso, kai vykdoma neteisminio išieškojimo procedūra.

89. Posėdyje dalyvavusių šalių buvo paprašyta išsamiau aptarti priemones, kuriomis vartotojai gali pasinaudoti ginčydami galimą vykdomojo dokumento nesąžiningumą vykdant neteisminio pardavimo procedūrą. Jų taip pat buvo paprašyta nurodyti teisinį pagrindą, leidžiantį teismams, nagrinėjantiems bylas dėl galimo į vykdomąjį dokumentą įtrauktų sutarties sąlygų nesąžiningumo arba nagrinėjantiems su išieškojimu susijusias bylas, taikyti laikinąsias apsaugos priemones, galinčias sustabdyti išieškojimo procedūrą, kad būtų užtikrintas visiškas galutinio sprendimo dėl esmės veiksmingumas.

90. Slovakijos vyriausybė pareiškė, kad įstatymuose nėra jokių kliūčių, susijusių su teismų įgaliojimais savo iniciatyva nagrinėti nesąžiningas sąlygas. Ji pažymėjo, kad Civilinio proceso kodekso 298 straipsnio 1 dalyje tokie įgaliojimai aiškiai pripažįstami. Slovakijos vyriausybė nurodė keletą Civilinio kodekso nuostatų, taip pat Įstatymą Nr. 250/2007 dėl vartotojų apsaugos, iš kurių matyti, kad vartotojai gali pareikšti ieškinį, siekdami nesąžiningų sąlygų pripažinimo negaliojančiomis. Be to, vyriausybė nurodė, kad Civilinio proceso kodekse pripažįstama galimybė pareikšti ieškinį siekiant nustatyti, ar egzistuoja teisė.

91. Ieškovai neginčijo, kad visos Slovakijos vyriausybės nurodytos nuostatos egzistuoja. Vis dėlto jie tvirtino, kad tai yra bendrosios taisyklės ir jos netaikomos neteisminiam išieškojimui. Jų nuomone, nėra jokio teisinio pagrindo, kuris įpareigotų teismus sustabdyti savanorišką pardavimą aukcione vien dėl nesąžiningų sąlygų. Be to, ieškovai teigė, kad visa procedūra yra neskaidri ir kad nė viename jos etape nedalyvauja jokia valdžios institucija. Dėl galimybės ginčyti pardavimą ex post ieškovai paaiškino, kad vartotojams tai yra ilgas ir skausmingas procesas( ), kurio sėkmės tikimybė labai menka.

92. Komisija tvirtino, kad lieka neaišku, ar neteisminio išieškojimo procedūra, grindžiama Savanoriškų aukcionų įstatymu, leidžia sustabdyti išieškojimą dėl nesąžiningų sąlygų. Net jei būtų pripažinta, kad tokia galimybė nacionalinės teisės aktuose egzistuoja, Komisija pažymėjo, kad susidaro įtampa tarp to, kas numatyta įstatyme, ir to, kaip įstatymą aiškina ir taiko teismai. Tai lemia ypač sudėtingą praktinį vartotojų teisių įgyvendinimą.

93. Nors pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismas turi jurisdikciją vadovaudamasis Direktyvos 93/13 7 straipsniu nurodyti kriterijus, kuriais remiantis galima įvertinti, ar laikytasi iš šios direktyvos kylančių pareigų, būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar Savanoriškų aukcionų įstatymo nuostatos prireikus gali suteikti jam tokį pagrindą( ).

94. Todėl apsiribosiu toliau pateikiamomis pastabomis. Neteisminio išieškojimo procedūra taikoma neatsižvelgiant į skolininko statusą ir į atitinkamo turto rūšį. Ji gali būti susijusi (kaip yra pagrindinėje byloje) su nekilnojamuoju turtu, kuris naudojamas esminiams vartotojo poreikiams tenkinti, t. y. turėti būstą( ). Šią procedūrą verslininkas gali pradėti tik remdamasis kredito sutartimi, kuri yra vykdomasis dokumentas, o šio dokumento turinys nėra teisminės kontrolės objektas, siekiant nustatyti, ar viena ar kelios jo sąlygos nėra nesąžiningos. Be to, kreditorius skolą nustato vienašališkai, o privatus subjektas (toliau – aukciono rengėjas) vykdo išieškojimą neprižiūrimas valdžios institucijos. Dėl tokios didelės ir besąlygiškos verslininko teisės pradėti priverstinį išieškojimą juo labiau būtina, kad vartotojas, kaip skolininkas, iš kurio išieškoma, galėtų pasinaudoti veiksminga teismine apsauga( ). Kitaip tariant, kaip taikliai pasakė vienas komentatorius, priverstinio iškeldinimo procedūros turi užtikrinti „aukščiausio laipsnio procedūrinį griežtumą“( ).

95. Mano nuomone, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos ir diskusijų posėdyje matyti, kad teisminių įgaliojimų egzistavimas ir apimtis konkrečiame kontekste, kai neteisminis išieškojimas ginčijamas dėl nesąžiningų sąlygų, teismams ir vartotojams tebėra neaiškūs ir sudėtingi. Konkrečiau kalbant, neaišku, kokia procesine priemone vartotojai gali pasinaudoti, siekdami sustabdyti išieškojimą, kad kompetentingas teismas galėtų išnagrinėti galimą vykdomajame dokumente nurodytų sutarties sąlygų nesąžiningumą. Nesant aiškaus teisinio reglamentavimo, visų pirma nepaisoma teisinio saugumo principo. Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad pagal teisinio saugumo principą, kuris yra vienas iš bendrųjų Sąjungos teisės principų, reikalaujama, kad teisės normos būtų aiškios, tikslios ir nuspėjamo poveikio, ypač kai jos gali turėti neigiamų pasekmių fiziniams asmenims ir įmonėms, kad suinteresuotieji asmenys galėtų nedviprasmiškai žinoti savo teises ir pareigas ir atitinkamai imtis veiksmų( ).

96. Neatrodo, kad šis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo apibūdintas neteisminio išieškojimo teisinis pagrindas suteiktų aukštą procesinių garantijų lygį. Dėl jo fragmentiškumo kyla didelė rizika, kad atitinkamas vartotojas arba nepateiks prieštaravimo dėl neteisminio išieškojimo, kuris leistų teismo tvarka įvertinti nesąžiningas sąlygas, arba padarys procesinę klaidą( ). Šią riziką didina tai, kad visi neteisminio išieškojimo procedūros veiksmai, įskaitant skolos dydžio nustatymą, atliekami be jokios valdžios institucijos priežiūros.

97. Šiuo aspektu taip pat reikia pažymėti, kad iš naujausios Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog nesąžiningų sąlygų veiksmingos kontrolės standartai yra itin aukšti. Teisingumo Teismas patikslino, kad valstybių narių pareiga užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių veiksmingumą reiškia, be kita ko, kiek tai susiję su iš Direktyvos 93/13 kylančiomis teisėmis, veiksmingos teisminės gynybos reikalavimą, pakartotą šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje ir taip pat įtvirtintą [Chartijos] 47 straipsnyje, kuris taikomas ir apibrėžiant proceso taisykles, susijusias su tokiomis teisėmis grindžiamais ieškiniais( ).

98. Konkrečiai dėl ex parte procedūros dėl mokėjimo įsakymo išdavimo Teisingumo Teismas nusprendė, jog veiksmingos teisminės gynybos reikalavimas reiškia, kad vykdymo klausimus sprendžiantis teismas turi galėti įvertinti, taip pat ir pirmą kartą, ar galimai yra nesąžiningos sutarties sąlygos, kuriomis remdamasis teismas kreditoriaus prašymu priėmė mokėjimo įsakymą, dėl kurio skolininkas nepareiškė prieštaravimo( ). Dėl hipotekos išieškojimo procedūros Teisingumo Teismas nustatė, kad veiksminga galimo sutarties sąlygų nesąžiningumo kontrolė, kaip reikalaujama pagal Direktyvą 93/13, negalėtų būti užtikrinta, jei res judicata galią turėtų ir teismo sprendimai, kuriuose neinformuojama apie tokį patikrinimą( ).

99. Iš šios jurisprudencijos matyti, kad net ir esant teismo sprendimui, kuriuo leidžiama vykdyti išieškojimą, veiksminga nesąžiningų sąlygų peržiūra negali būti užtikrinama, jei tokiame sprendime nėra jokių motyvų, patvirtinančių, kad teismas ex officio nagrinėja sutarties sąlygų nesąžiningumą. Tuo remdamasi a fortiori manau, kad veiksminga kontrolė gali būti neužtikrinama, kai išieškojimo procesas pradedamas be ex ante teisminės kontrolės, kai jį vykdo tik privatūs verslininkai ir kai vartotojui prieinamos priemonės ginčyti išieškojimo procesą ir teismo įgaliojimus yra neaiškios ir sudėtingos. Todėl man atrodo, kad bent jau tai, kaip Slovakijos teisinėje praktikoje taikomos proceso taisyklės, reglamentuojančios neteisminio išieškojimo procesą, neatitinka vartotojų veiksmingos teisminės gynybos standartų.

100. Galiausiai norėčiau pažymėti, kad Direktyva 2014/17, priimta, kaip priminta jos 3 konstatuojamojoje dalyje, dėl paskolų vartotojams nekilnojamajam turtui įsigyti po tarptautinės finansų krizės, nors ir netaikoma ratione temporis( ), rodo Sąjungos teisės aktų leidėjo siekį sustiprinti vartotojų apsaugą vykdant priverstinio išieškojimo iš gyvenamųjų patalpų procedūras. Pagal Direktyvos 2014/17 28 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi patvirtinti priemones, kuriomis kreditoriai būtų skatinami protingai siekti susitarimo su įsiskolinusiais vartotojais prieš pradedant teisės naudotis turtu atėmimo procedūrą. Tokio susitarimo tikslas – išspręsti mokėjimo sunkumus ankstyvuoju etapu, kad būtų išvengta tokios procedūros pradėjimo. Teisės naudotis turtu atėmimo procedūra turėtų būti kraštutinė priemonė, kai visos kitos mokėjimo įsiskolinimų sureguliavimo priemonės nepadeda( ).

101. Remdamasi išdėstytais argumentais, darau išvadą, kad Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į Chartijos 7, 47 ir 38 straipsnius ir Sąjungos teisės veiksmingumo principą, reikia aiškinti kaip draudžiančią nacionalinę jurisprudenciją, pagal kurią negalima iš esmės sustabdyti išieškojimo iš nekilnojamojo turto, kuris yra vartotojų ar kitų asmenų būstas, privataus aukciono būdu, nes laikinųjų apsaugos priemonių taikymas yra būtinas siekiant užtikrinti visišką teismo, kompetentingo vertinti sutarties sąlygos nesąžiningumą, sprendimo veiksmingumą.

Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų

102. Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, pirma, ar pakartotinis kredito įstaigos paskolų, kurių paskirtis yra grąžinti ankstesnes paskolas ir kurių vartotojas negali grąžinti, suteikimas vartotojui patenka į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį ir, antra, ar toks veiksmas yra nesąžininga komercinė veikla, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 5 straipsnį.

103. Pirmiausia reikia pažymėti, kad nagrinėjama praktika, kaip ją apibūdino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pasireiškė tuo, kad kredito įstaiga pakartotinai suteikė vartojimo paskolas, kuriomis buvo padengtos ankstesnių paskolų tai pačiai kredito įstaigai grąžinimas ir šių paskolų išlaidos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad kiekvienos naujos paskolos „paskolų grandinėje“ sumą vienašališkai nustatydavo bankas ir kad paskolos gavėjai negalėjo jos grąžinti. Antra, iš nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nacionaliniam teismui reikalingas atsakymas į klausimą, ar nagrinėjama praktika yra nesąžininga komercinė veikla, kad galėtų išnagrinėti kredito, dėl kurio kilo ginčas, sutarties sudarymo aplinkybes, vertindamas sutarties sąlygų nesąžiningumą pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 1 dalį( ).

104. Dėl klausimo, ar pakartotinis vartojimo kredito paskolų teikimas siekiant grąžinti ankstesnes paskolas gali patekti į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį, pirmiausia reikia priminti, kad šios direktyvos 2 straipsnio d punkte „komercinė veikla“, vartojant ypač plačią formuluotę, apibrėžiama kaip „bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams“( ).

105. Toliau Direktyvos 2005/29 3 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su jos 2 straipsnio c punktu, numatyta, kad ši direktyva taikoma nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu prieš sudarant komercinį sandorį dėl produkto ar paslaugos, jį sudarius ir sudarant( ).

106. Todėl žodžių junginys „tiesiogiai susijęs su produkto <...> pardavimu“ apima visus veiksmus, kurių imamasi ne tik dėl sutarties sudarymo, bet ir dėl jos vykdymo, ir, be kita ko, veiksmus, kurių imamasi siekiant, kad už produktą būtų sumokėta( ).

107. Taigi kredito suteikimas siekiant grąžinti ankstesnes vartojimo paskolas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, turi būti laikomas „produktu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio c punktą( ).

108. Šiomis sąlygomis sutinku su Slovakijos vyriausybe ir Komisija, kad pakartotinis kredito įstaigos paskolų, kurių paskirtis – grąžinti ankstesnes vartojimo kredito paskolas ir kurių vartotojas negali grąžinti, suteikimas vartotojui patenka į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį.

109. Dėl klausimo, ar nagrinėjama veikla yra nesąžininga komercinė veikla, reikia priminti, kad Direktyvos 2005/29 5 straipsnio 1 dalyje draudžiama nesąžininga komercinė veikla, o 2 dalyje nustatyti kriterijai, kuriais remiantis nustatoma, ar komercinė veikla yra nesąžininga.

110. Šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje, be kita ko, nurodyta, kad nesąžininga yra komercinė veikla, kuri yra „klaidinanti“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/29 6 ir 7 straipsnius, ir „agresyvi“, kaip tai suprantama pagal direktyvos 8 ir 9 straipsnius.

111. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyva 2005/29 Sąjungos lygiu visiškai suderinamos normos, susijusios su nesąžininga įmonių komercine veikla vartotojų atžvilgiu, ir kad jos I priede nustatytas išsamus sąrašas, kurį sudaro 31 komercinės veiklos rūšis, pagal šios direktyvos 5 straipsnio 5 dalį laikoma nesąžininga „bet kuriomis aplinkybėmis“. Todėl, kaip aiškiai nurodyta minėtos direktyvos 17 konstatuojamojoje dalyje, tai yra vienintelė komercinė veikla, kurią galima laikyti nesąžininga, nevertinant kiekvieno konkretaus atvejo pagal tos direktyvos 5–9 straipsnius( ).

112. Nagrinėjama komercinė veikla nėra įtraukta į komercinės veiklos, kuri bet kokiomis aplinkybėmis turi būti laikoma nesąžininga, sąrašą. Todėl ją kvalifikuojant kaip „nesąžiningą“ reikia atsižvelgti į kiekvieną konkretų atvejį. Šiuo atžvilgiu Komisija ir Slovakijos vyriausybė teisingai pažymi, kad apskritai paskolos refinansavimas yra teisėta praktika. Kaip nurodo Slovakijos vyriausybė, taip gali būti kredito refinansavimo, siekiant senesnį kreditą pakeisti naujesniu su mažesnėmis palūkanomis, arba įvairių kreditų sujungimo į vieną naują kreditą atveju.

113. Šioje byloje VÚB Banka savo rašytiniuose paaiškinimuose teigia, kad suteiktas kreditas buvo refinansavimo operacija, kuria buvo siekiama sumažinti ieškovų finansinę naštą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, priešingai, mano, kad ieškovams suteiktų sutarčių „grandinė“ lėmė pernelyg didelį jų įsiskolinimą ir sukėlė riziką prarasti būstą.

114. Nors galutinį sprendimą dėl komercinės veiklos pobūdžio pagrindinėje byloje priima nacionalinis teismas, Teisingumo Teismas, remdamasis prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija, gali nurodyti dalykus, kurie gali būti svarbūs vertinant komercinę veiklą( ).

115. Šiuo atžvilgiu reikėtų atsižvelgti į tai, kad įvairios kredito paskolos ieškovams buvo suteiktos nepaisant to, kad jie nebuvo kreditingi. Sutinku su Komisija, kad nacionalinis teismas gali atsižvelgti į tokį veiksnį, siekdamas konkrečiai nustatyti, ar nagrinėjama veikla yra agresyvi dėl daromos „pernelyg didelės įtakos“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/29 8 ir 9 straipsnius.

116. Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio j punkte pateiktą apibrėžtį sąvoka „pernelyg didelė įtaka“ apima situacijas, kai bendraujant su vartotoju pasinaudojama pranašesne pozicija, darant jam spaudimą, net ir nenaudojant fizinės jėgos arba negrasinant jos panaudoti, taip, kad tai gerokai apriboja vartotojo gebėjimą priimti informacija paremtą sprendimą( ).

117. Nagrinėjamu atveju ieškovų padėtis dėl per didelio įsiskolinimo galėtų būti laikoma pažeidžiama ir apimančia „bet kokią konkrečią nelaimę arba aplinkybes, kurios gali įtakoti vartotojo sprendimą, apie kurias prekybininkas žino, siekiant įtakoti vartotojo sprendimą produkto atžvilgiu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/29 9 straipsnio c punktą.

118. Per posėdį Komisija banko praktiką pakartotinai teikti kreditus tvirtai įvardijo kaip paskolų „sniego kamuolį“. Atsakydami į klausimą, kuriuo siekta paaiškinti, kaip susikaupė skola, ieškovai nurodė, kad jie paskolų neprašė – jos jiems buvo pasiūlytos automatiškai kaip priemonė grąžinti ankstesnes skolas. Kiekvieną kartą ieškovai gaudavo minimalią sumą, o likusi pinigų dalis būdavo skiriama bankui. Man tai yra stulbinantis atradimas. Tai galėtų rodyti, kad verslininkas ne tik žinojo apie vartotojo nelaimę (kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/29 9 straipsnio c punktą), bet ir prisidėjo prie jos, be to, tai darė pakartotinai.

119. Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad Direktyvos 2005/29 tikslas – užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos nuo nesąžiningos komercinės veiklos lygį, ir jis grindžiamas aplinkybe, kad, palyginti su prekybininko padėtimi, vartotojo padėtis yra blogesnė, be kita ko, kiek tai susiję su turimos informacijos kiekiu, nes negalima paneigti didelės šių šalių turimos informacijos ir įgūdžių asimetrijos( ). Vartotojas laikytinas ekonomiškai silpnesniu ir teisiškai mažiau patyrusiu nei jo kontrahentas, ypač banko teikiamų kredito paslaugų srityje( ).

120. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyva 2005/29 turi būti aiškinama taip, kad, pirma, į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį patenka pakartotinis kredito įstaigos paskolų, kurių paskirtis yra grąžinti ankstesnes paskolas ir kurių vartotojas negali grąžinti, suteikimas vartotojui ir, antra, toks veiksmas gali būti laikomas nesąžininga komercine veikla, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 5 straipsnį, ir būtent agresyvia komercine veikla, kaip tai suprantama pagal jos 8 ir 9 straipsnius, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad taikant tokią praktiką, atsižvelgiant į visus jos požymius ir aplinkybes, faktiškai daryta pernelyg didelė įtaka, verslininkui ilgą laiką naudojantis pernelyg dideliu vartotojo įsiskolinimu.

Dėl penktojo klausimo

121. Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalies a punktas, siejamas su šios direktyvos 10 konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama taikyti šios direktyvos kredito sutarčiai, kuria siekiama grąžinti ankstesnes vartojimo paskolas, net jeigu ji užtikrinama su nekilnojamuoju turtu susijusia teise.

122. Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalies a punktą ši direktyva netaikoma kredito sutartims, kurios yra užtikrintos su nekilnojamuoju turtu susijusia teise. Remiantis direktyvos 14 konstatuojamąja dalimi, tos rūšies kreditas dėl savo „labai specifinio pobūdžio“ neturėtų patekti į jos taikymo sritį.

123. Taigi, kaip matyti iš šios direktyvos 10 konstatuojamosios dalies, valstybės narės, laikydamosi Sąjungos teisės, gali taikyti minėtos direktyvos nuostatas į jos taikymo sritį neįtrauktoms sritims. Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad valstybės narės gali palikti galioti ar priimti visas ar kai kurias Direktyvos 2008/48 nuostatas atitinkančias nacionalines priemones kredito sutarčių, kurios nepatenka į minėtos direktyvos taikymo sritį, atžvilgiu( ).

124. Iš nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje kreditas, dėl kurio kilo ginčas, yra kredito sutartis, užtikrinta ieškovų gyvenamosios vietos įkeitimu. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo, kad pagal nacionalinę teisę Direktyva 2008/48 taikoma ir tokioms sutartims. Tai patvirtino Slovakijos vyriausybė savo rašytiniuose paaiškinimuose ir pasisakydama.

125. Atsižvelgdamos į šiuos elementus, rašytines pastabas pateikusios šalys mano, kad kredito, dėl kurio kilo ginčas, sutartis pagrindinėje byloje nepatenka į Direktyvos 2008/48 taikymo sritį.

126. Jau klausimo tekstas rodo, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neginčija, kad apskritai kredito sutartys, užtikrintos su nekilnojamuoju turtu susijusia teise, nepatenka į Direktyvos 2008/48 taikymo sritį. Vis dėlto iš jo paaiškinimų matyti, kad jam abejonių kyla dėl konkrečių sąlygų, susijusių su kredito, dėl kurio kilo ginčas, sutarties sudarymu. Šios paskolos paskirtis buvo grąžinti ankstesnes paskolas bankui, bet atitinkamos sumos ieškovams nebuvo išmokėtos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad ekonominiu požiūriu egzistuoja ryšys tarp kredito, dėl kurio kilo ginčas, sudaryto 2012 m., ir ankstesnių paskolų, sudarytų nuo 2004 m.

127. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalies a punkto formuluotė yra aiški( ). Su nekilnojamuoju turtu susijusia teise užtikrintų kreditų srityje suderinimas buvo pasiektas tik vėlesniame etape, priėmus Direktyvą 2014/17( ), o jį paskatino tarptautinė finansų krizė, parodžiusi, kad neatsakingas rinkos dalyvių elgesys gali pažeisti finansų sistemos pagrindus( ).

128. Vis dėlto reikia pažymėti, kad kredito, dėl kurio kilo ginčas, sutartis buvo sudaryta labai ypatingomis aplinkybėmis. Ji sudaryta taikant elgesio modelį, kai, kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo faktinių aplinkybių aprašymo, bankas pakartotinai suteikė ieškovams paskolas, kurių suma jiems nebuvo išmokama, o naudojama ankstesnėms paskoloms padengti. Paskolos suma ir išlaidos buvo nustatytos vienašališkai. Kaip minėta šios išvados 118 punkte, ieškovai teismo posėdyje teigė, kad šių paskolų vartotojas net neprašė, bankas jas pasiūlė automatiškai. Po šio paskolų „sniego kamuolio“, kaip posėdyje įvardijo Komisija, kai ieškovai buvo „įklampinti“ į skolas, bankas jiems suteikė kreditą, dėl kurio kilo ginčas.

129. Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas nuosekliai laikėsi nuomonės, jog Direktyva 2008/48 siekiama užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą. Ši apsaugos sistema pagrįsta idėja, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei verslininko tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informacijos lygio( ).

130. Siekiant užtikrinti šią apsaugą, Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 3 dalimi valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad nuostatų, kurias jos priima įgyvendindamos šią direktyvą, laikymosi nebūtų galima išvengti dėl to, kaip suformuluojamos atitinkamų sutarčių nuostatos( ), „visų pirma dėl išmokamų lėšų arba kredito sutarčių, kurioms taikoma ši direktyva, įtraukimo į kredito sutartis, kurių pobūdis arba tikslas suteiktų galimybę išvengti jos taikymo“.

131. Iš Komisijos pasiūlymo dėl Direktyvos 2008/48( ) aiškinamojo memorandumo matyti, jog šia nuostata buvo siekiama užtikrinti, kad nebūtų galima apeiti šios direktyvos taikymo išimčių, įskaitant būsto kreditams taikomą išimtį, kad į tokias sutartis būtų galima įtraukti sandorius, kuriems ji taikoma. Šiame aiškinamajame memorandume pateiktas pavyzdys buvo vartotojo prašymas išmokėti kreditą pagal jo būsto kredito sąlygas.

132. Pagrindinėje byloje nagrinėjamas kreditas, ekonomiškai susijęs su ankstesnėmis paskolomis. Iš tiesų, kaip paaiškino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kredito, dėl kurio kilo ginčas, paskirtis buvo tik refinansuoti ankstesnes paskolas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar kreditorius, atlikdamas šią operaciją, įtraukė ankstesnes paskolas į kreditą, dėl kurio kilo ginčas, kad išvengtų Direktyvos 2008/48 taikymo. Šiuo atžvilgiu nacionalinis teismas turėtų atsižvelgti į nacionalinės teisės nuostatas, kuriomis nacionalinėje teisinėje sistemoje įgyvendinama Direktyvos 2008/48 22 straipsnio 3 dalis. Teismo posėdyje Slovakijos vyriausybė nurodė, kad vartotojų apsaugos srities nacionalinės teisės aktuose yra nuostatų, pagal kurias kredito įstaigos baudžiamos, jei nesilaikoma vartotojų teisės aktų. Konkrečiai kalbant, ji nurodė, kad Slovakijos teisės aktais bankams draudžiama jungti sutartis į paketus siekiant apeiti įstatymą arba į sutartis įtraukti klaidinančias nuorodas.

133. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Direktyvos 2008/48 2 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas kaip neužkertantis kelio taikyti šią direktyvą kredito sutarčiai, kurios paskirtis – grąžinti ankstesnes vartojimo paskolas, net jei ji užtikrinta su nekilnojamuoju turtu susijusia teise, kai nacionalinis teismas nustato, jog nagrinėjama paskolos sutartis buvo suformuluota taip, kad būtų išvengta šios direktyvos taikymo pagal jos 22 straipsnio 3 dalį.

Dėl šeštojo klausimo

134. Pateikdamas šeštąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Sprendime Radlinger ir Radlingerová Teisingumo Teismo išsakyta pozicija taikytina vartojimo kredito sutarčiai, pagal kurią dalis kredito ne išmokama vartotojui, o skiriama kreditoriaus išlaidoms apmokėti, todėl šios išlaidos negali būti įtrauktos į bendrą kredito sumą.

135. Iš pradžių norėčiau pabrėžti, kad atsakymas į šį klausimą yra svarbus tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas pritars mano atsakymui į penktąjį klausimą.

136. Reikėtų priminti, jog Sprendime Radlinger ir Radlingerová Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagal Direktyvos 2008/48 3 straipsnio 1 dalį ir 10 straipsnio 2 dalį į bendrą kredito sumą negali būti įtraukta jokia suma, kuri mokama siekiant vykdyti su atitinkamu kreditu susijusius įsipareigojimus, kaip antai administracinės išlaidos, palūkanos, komisiniai ir bet kokios kitos išlaidos, kurias vartotojas turi sumokėti( ). Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad šios nuostatos, taip pat šios direktyvos I priedo I dalis turi būti aiškinamos taip, kad bendra kredito suma ir kredito lėšų išmokėjimo suma apima visas vartotojui išmokėtas sumas, todėl į jas neįskaitomos sumos, kurias kreditorius sumokėjo siekdamas padengti su atitinkamu kreditu susijusias išlaidas ir kurios nėra iš tikrųjų išmokėtos vartotojui( ).

137. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad jam reikia nustatyti skolos, dėl kurios kreditorius pradėjo išieškojimo procedūrą, dydį. Jis taip pat paaiškina, kad kreditorius kredito sumas, kurios buvo skirtos šio kredito išlaidoms padengti, laiko realiai išmokėtomis ieškovams ir kad jis šias sumas įtraukė į suteikto kredito sumą.

138. Šiuo atžvilgiu, mano nuomone, iš Sprendimo Radlinger ir Radlingerová aiškiai matyti, kad kreditorius negali įtraukti išlaidų į bendrą kredito sumą.

139. Taigi Teisingumo Teismo Sprendime Radlinger ir Radlingerová, išsakyta pozicija taikytina vartojimo kredito sutarčiai, pagal kurią dalis kredito ne išmokama vartotojui, o skiriama kreditoriaus išlaidoms apmokėti, todėl šios išlaidos negali būti įtrauktos į bendrą kredito sumą.

VI. Išvada

140. Atsižvelgdama į visus pirmiau išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Krajský súd v Prešove (Prešovo apygardos teismas) pateiktus klausimus atsakyti taip:

1. 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 1 straipsnio 2 dalis

turi būti aiškinama taip, kad ši direktyva taikoma sutarties sąlygai, atspindinčiai nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią verslininkui suteikiama teisė pradėti reikalavimo skolą grąžinti prieš terminą procedūrą, jei skolininkas nevykdė įsipareigojimų tam tikrą ribotą laikotarpį, ir šiai teisei netaikomas proporcingumo reikalavimas.

Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalis ir 4 straipsnio 1 dalis

turi būti aiškinamos taip, kad, kai kalbama apie nacionalinio teismo atliekamą sąlygos, susijusios su paskolos grąžinimu prieš terminą dėl tam tikrą ribotą laikotarpį neįvykdytų įsipareigojimų, analizę, pažymėtina, kad šis teismas turi, be kita ko, patikrinti šiuos dalykus: pirma, ar verslininko teisė reikalauti grąžinti visą paskolą priklauso nuo to, kad vartotojas neįvykdo įsipareigojimo, kuris, atsižvelgiant į nagrinėjamus sutartinius santykius, yra esminis, antra, ar ši teisė numatyta tais atvejais, kai toks neįvykdymas yra pakankamai svarbus, atsižvelgiant į paskolos trukmę ir sumą, trečia, ar tokia teise nukrypstama nuo šioje srityje taikytinų bendrųjų teisės normų, kai nėra specialių sutartinių nuostatų, ir, ketvirta, ar nacionalinėje teisėje numatyta atitinkamų ir veiksmingų priemonių, leidžiančių vartotojui, kai šiam taikoma tokia sąlyga, kompensuoti minėto reikalavimo grąžinti visą paskolą pasekmes.

2. Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į Chartijos 7, 47 ir 38 straipsnius ir Sąjungos teisės veiksmingumo principą,

reikia aiškinti kaip draudžiančią nacionalinę jurisprudenciją, pagal kurią negalima iš esmės sustabdyti išieškojimo iš nekilnojamojo turto, kuris yra vartotojų ar kitų asmenų būstas, privataus aukciono būdu, nes laikinųjų apsaugos priemonių taikymas yra būtinas siekiant užtikrinti visišką teismo, kompetentingo vertinti sutarties sąlygos nesąžiningumą, sprendimo veiksmingumą.

3. 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“)

turi būti aiškinama taip, kad, pirma, pakartotinis kredito įstaigos paskolų, kurių paskirtis yra grąžinti ankstesnes paskolas ir kurių vartotojas negali grąžinti, suteikimas vartotojui patenka į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį ir, antra, toks veiksmas gali būti laikomas nesąžininga komercine veikla, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 5 straipsnį, ir būtent agresyvia komercine veikla, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 8 ir 9 straipsnius, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad taikant tokią praktiką, atsižvelgiant į visus jos požymius ir aplinkybes, faktiškai daryta pernelyg didelė įtaka, verslininkui ilgą laiką naudojantis pernelyg dideliu vartotojo įsiskolinimu.

4. 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB 2 straipsnio 2 dalies a punktas

turi būti aiškinamas kaip neužkertantis kelio taikyti šią direktyvą kredito sutarčiai, kurios paskirtis – grąžinti ankstesnes vartojimo paskolas, net jei ji užtikrinta su nekilnojamuoju turtu susijusia teise, kai nacionalinis teismas nustato, kad nagrinėjama paskolos sutartis buvo suformuluota taip, kad būtų išvengta šios direktyvos taikymo pagal jos 22 straipsnio 3 dalį.

5. 2016 m. balandžio 21 d. Sprendime Radlinger ir Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283) Teisingumo Teismo išsakyta pozicija taikytina vartojimo kredito sutarčiai, pagal kurią dalis kredito ne išmokama vartotojui, o skiriama kreditoriaus išlaidoms apmokėti, todėl šios išlaidos negali būti įtrauktos į bendrą kredito sumą.