GENERALINIO ADVOKATO

L. A. GEELHOED IŠVADA,

pateikta 2005 m. balandžio 7 d.( )

Byla C‑73/04

Brigitte Klein

Marcus Klein

prieš

Rhodos Management Ltd

(Oberlandesgericht Hamm (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto aiškinimas – Jurisdikcija užmokesčio už nekilnojamąjį turtą bylose – Sutartis dėl „time-sharing“ naudojimosi atostogų butu, numatanti privalomą narystę klube, kurios pagrindinis tikslas yra užtikrinti nariams šią naudojimosi teisę – Ieškinys dėl dalies sumokėtos sumos grąžinimo“

I – Įvadas

1. Šioje byloje Oberlandesgericht Hamm pateikė Teisingumo Teismui klausimą dėl Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo( ) (toliau – Konvencija) 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio išaiškinimo. Konkrečiai kalbant, byloje klausiama, ar ši nuostata taikoma byloms, kurių objektas yra sandoriai dėl naudojimosi turtu tam tikrą laiką (angl. k. „time-sharing“).

II – Teisinis pagrindas

2. Bendroji Konvencijos taisyklė, įtvirtinta 2 straipsnyje, kuria apibrėžiama nacionalinių teismų jurisdikcija Konvencijos taikymo srities bylose, nustato, kad: „atsižvelgiant į šios Konvencijos nuostatas, Susitariančiojoje Valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims, kad ir kokia būtų jų pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose <…>“ Dėl atsakovų, kurie neturi nuolatinės gyvenamosios vietos Susitariančiojoje Valstybėje, Konvencijos 4 straipsnyje numatyta, kad: „jei atsakovas Susitariančiojoje Valstybėje neturi nuolatinės gyvenamosios vietos, kiekvienos Susitariančiosios Valstybės teismų jurisdikcija, atsižvelgiant į 16 straipsnio nuostatas, nustatoma pagal tos valstybės teisę <...>“

3. Konvencijos 16 straipsnis yra šių bendrųjų taisyklių išimtis. Šiuo straipsniu nustatoma su byla labiausiai susijusios Susitariančiosios Valstybės teismų išimtinė jurisdikcija penkių rūšių bylose. 16 straipsnyje nustatytos taisyklės turi viršenybę visų kitų Konvencijos nuostatų dėl jurisdikcijos atžvilgiu. Nuo šių taisyklių negalima nukrypti bylos šalių susitarimu (tai numatyta Konvencijos 17 straipsnyje) arba atsakovui atvykus į teismą (tai numatyta Konvencijos 18 straipsnyje).

4. 16 straipsnio 1 punkte numatyta, kad:

„Nepaisant nuolatinės gyvenamosios vietos ar buveinės, išimtinę jurisdikciją turi šie teismai:

1. a) daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą bylose ar nekilnojamojo turto nuomos bylose – Susitariančiosios Valstybės, kurioje yra tas nekilnojamasis turtas, teismai;

b) tačiau bylose dėl nekilnojamojo turto nuomos laikinam asmeniniam naudojimui ne ilgesniam kaip šešių iš eilės mėnesių laikotarpiui – ir Susitariančiosios Valstybės, kurioje atsakovas turi nuolatinę gyvenamąją vietą, teismai, jeigu nuomotojas ir nuomininkas yra fiziniai asmenys ir jei turi nuolatinę gyvenamąją vietą toje pačioje Susitariančiojoje Valstybėje.“

5. 16 straipsnio 1 punkto a papunktyje įtvirtintą išimtinę jurisdikciją pateisina tai, kad, atsižvelgiant į teisinį ir geografinį artumą, nekilnojamojo turto buvimo vietos teismas yra geriausioje padėtyje negrinėti šį ginčą. Todėl šios nuostatos tikslą Teisingumo Teismas išdėstė taip:

„Pagrindinis motyvas suteikti išimtinę jurisdikciją Susitariančiosios Valstybės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismams yra tai, kad nekilnojamojo turto buvimo vietos teismas, atsižvelgiant į jo artumą, yra geriausioje padėtyje tinkamai išsiaiškinti aplinkybes ir taikyti taisykles bei praktiką, kurios paprastai yra valstybės, kurioje yra nekilnojamasis turtas“( ).

6. Panašiai ataskaitoje Jenard( ) pateikiamas toks išimtinės jurisdikcijos 16 straipsnio 1 punkte nurodytose bylose pateisinimas:

„<…>Šie ginčai dažnai susiję su patikrinimais, tyrimais ir ekspertizėmis, kurie turėtų būti atlikti vietoje. Be to, daliai bylos dažnai taikomos paprotinės teisės normos, kurias paprastai žino tik nekilnojamojo turto vietos arba bent jau nekilnojamojo turto valstybės teismai. Galiausiai įtvirtinta sistema taip pat atsižvelgiama į būtinybę naudotis išrašais iš nekilnojamojo turto buvimo vietos nekilnojamojo turto registrų <…> Šios nuostatos priėmimą lėmė aplinkybė, kad nekilnojamojo turto nuoma paprastai reglamentuojama specialiais teisės aktais, kurie dėl savo sudėtingumo geriau būtų taikomi valstybių, kuriose jie galioja, teismų. Be to, šių ginčų atžvilgiu kai kuriose valstybėse numatyta išimtinė, dažniausiai specialių teismų, jurisdikcija.“

III – Faktinės aplinkybės

7. 1992 m. sutuoktiniai Kleins, turintys nuolatinę gyvenamąją vietą Vokietijoje, sudarė sutartį su Rhodos Management, įsteigta Meno saloje, pagal kurią įsipareigojo sumokėti 13 300 DEM (apie 6 700 eurų) už teisę naudotis tam tikro tipo butu, esančiu viešbučio komplekse Graikijoje, vieną savaitę per metus iki 2031 metų.

8. Bendra pagal sutartį sumokėta suma, vadovaujantis jos sąlygomis, buvo sudaryta iš: 10 153 DEM narystės mokesčio (vok. k. „Mitgliedschaftsgebühr“); 2 048 DEM mokesčio už „naudojimąsi“ (vok. k. „Nutzungsgebühr“); 432 DEM sutarties ir administravimo mokesčių; 317 DEM išlaikymo mokesčio už 1993 m.; 350 DEM narystės RCI (organizacija, užtikrinanti atostogų laikotarpių ir butų mainų koordinavimą) mokesčio už trejus metus.

9. „Prašymu ir sutartimi dėl narystės“ pavadinta sutartis taip pat numatė, kad sutuoktiniai Kleins taps Sun Beach Holiday Club nariais. Tai buvo esminė sutarties sąlyga: sutartis negalėjo būti sudaryta netapus klubo nariu. Ją sudarantys sutuoktiniai taip pat turėjo teisę naudotis standartinėmis klubo nariams ir kitiems klientams teikiamomis viešbučio paslaugomis, pavyzdžiui, priėmimu ir valiutos keitimu.

10. Sutarties pasirašymo dieną sutuoktiniai Kleins avansu sumokėjo 2 640 DEM. Vėliau jie papildomai sumokėjo 13 300 DEM, nors pagal sutarties sąlygas likusi mokėti suma buvo tik 10 660 DEM.

11. 1996 m. kovo mėn. sutuoktiniai Kleins pareiškė ieškinį Dortmundo žemės teisme (Landgericht) dėl 15 490 DEM sumos išieškojimo iš, inter alia, Rhodos Management, tvirtindami, kad: 1) ši sutartis yra negaliojanti, nes pažeidžia Sittenwidrigkeit (t. y. bonnes moeurs arba gerą elgesį); ir 2) sumokėta 2 640 DEM permoka yra nepagrįstas praturtėjimas, suteikiantis teisę reikalauti restitucijos.

12. Atsikirsdama Rhodos Management tvirtino, kad Landgericht neturi jurisdikcijos nagrinėti šią bylą, nes byla susijusi su Graikijoje esančio nekilnojamojo turto nuoma, ir kad pagal Konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktį tik Graikijos teismai turi jurisdikciją nagrinėti bylą.

13. 2003 m. gegužės mėn. sprendimu Landgericht priėmė šį argumentą ir atmetė ieškinį kaip nepriimtiną.

14. Pagrįsdami savo skundą Oberlandesgericht, sutuoktiniai Klaus tvirtino, kad sutartis dėl narystės klube nėra „nuoma“ 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio prasme, nes jai taikoma bendrovių teisė.

15. 2004 m. sausio 27 d. Nutartimi Oberlandesgericht pateikė Teisingumo Teismui tokius klausimus:

„1. Ar Konvencijos <…> 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio sąvoka „nekilnojamojo turto nuomos bylos“ apima ginčus dėl teisės beveik keturiasdešimt metų kasmet tam tikrą kalendorinę savaitę naudotis viešbučio komplekse esančiu butu, apibūdintu pagal jo rūšį ir vietą, net jei sutartis kartu numato privalomą narystę klube, kurios pagrindinis tikslas yra užtikrinti nariams šią naudojimosi teisę?

2. Ar išimtinė jurisdikcija pagal Konvencijos <…> 16 straipsnio 1 punkto a papunktį taip pat taikoma iš tokios rūšies nuomos kylančioms teisėms, faktiškai ir teisiškai nesusijusioms su nuoma, konkrečiai kalbant, teisei susigrąžinti per klaidą sumokėtą permoką už naudojimąsi butu arba narystę klube?“

16. Rašytines pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį šioje byloje pateikė sutuoktiniai Kleins, Rhodos Management, Komisija ir Vokietijos bei Jungtinės Karalystės vyriausybės.

IV – Analizė

Dėl pirmojo klausimo

17. Pirmuoju klausimu Oberlandesgericht klausia, ar 16 straipsnio 1 punkte numatyta išimtinė jurisdikcija taikoma byloms dėl sutarties beveik 40 metų kasmet tam tikrą laikotarpį naudotis nurodytos rūšies butu viešbučio komplekse, net jei sutartis kartu numato privalomą narystę klube.

18. Akivaizdu, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama vadinamoji „time-sharing“ sutartis. Gerai žinoma, kad „time-sharing“ sutarčių objektas yra teisė naudotis nekilnojamuoju turtu tam tikrą laiką, t. y. apibrėžtą laikotarpį kasmet, ir kad jas dažnai sudaro atostogautojai, kurie, užuot pirkę atostogų būstą, verčiau įsigyja teisę gyventi jame tik ribotą laikotarpį per metus. Nekilnojamojo turto administravimo ir išlaikymo išlaidos paprastai padalijamos tarp skirtingų „time-sharing“ „savininkų“.

19. Pirmiausia pažymėtina, kad pastabose Jungtinės Karalystės vyriausybė prašo Teisingumo Teismą pareikšti nuomonę dėl klausimo, kuris yra platesnis už nacionalinio teismo pateiktąjį, t. y. atsakyti, ar Konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktis apskritai taikomas „time-sharing“ sutartims ir kokiomis aplinkybėmis.

20. Nors teoriškai visuotinio taikymo „testo“ idėja yra pakankamai patraukli, šiuo atveju labai nenorėčiau bandyti ją suformuluoti. Svarbi tokio nenoro priežastis yra tai, kad „time-sharing“ sandorių turinys ir teisinis pobūdis valstybėse narėse iš esmės skiriasi. Pavyzdžiui, kai kuriose valstybėse narėse tokie sandoriai priskiriami prievolių teisei, kitose – bendrovių teisei( ), dar kitose – daiktinei teisei.

21. Ši įvairovė pripažįstama pagrindiniame šios srities Bendrijos teisės akte, t. y. Direktyvoje 94/47/EB dėl pirkėjų apsaugos, susijusios su teisės tam tikru laiku naudotis nekilnojamaisiais daiktais pirkimo sutarčių tam tikrais aspektais( ). Pavyzdžiui, šios direktyvos preambulėje numatyta, kad „teisės, kurios yra šioje direktyvoje reglamentuojamų sutarčių dalykas (t. y. „time-sharing“ sutartys), skirtingai apibrėžiamos valstybėse narėse <…>“( ) Direktyvoje labai kruopščiai susilaikyta nuo šių teisių pobūdžio suderinimo numatant, kad ja „neketinama reglamentuoti teisės tam tikru laiku naudotis vienu ar daugiau nekilnojamųjų daiktų pirkimo sutarčių sudarymo apimčių ar teisinės bazės valstybėse narėse <…>“( ) Todėl direktyvos, kurios tikslas nustatyti minimalų bendrų taisyklių dėl „time-sharing“ sandorių pagrindą, siekiant užtikrinti tinkamą vidaus rinkos veikimą ir apsaugoti pirkėjus, taikymas ribojamas labai specifiniais tokių sandorių aspektais, t. y. „informacija apie sutarčių sudėtines dalis, pasikeitimu šia informacija, taip pat jų nutraukimo ir atsisakymo tvarka“( ).

22. Mano nuomone, dėl šios įvairovės bendra 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio taikymo „time-sharing“ sandoriams „taisyklė“ būtų netinkama ir galėtų pakenkti šios nuostatos objektui ir tikslui, kurie apibendrinti anksčiau. Šios nuostatos tikslo atžvilgiu toks testas būtų per platus vienomis aplinkybėmis ir per siauras – kitomis. Nors, kaip pastebėjo Jungtinės Karalystės vyriausybė, 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio aiškinimas neturėtų priklausyti nuo „time-sharing“ sandorio formalaus vertinimo nacionalinėje teisėje, tokių sandorių teisiniai skirtumai tarp valstybių narių yra tokie dideli, kad bandymas suformuluoti vienodai taikomą taisyklę būtų dirbtinis ir duotų priešingus rezultatus. Tai būtų ypač nepageidautina, nes Konvencijos 16 straipsnio 1 punktas yra bendrosios taisyklės dėl jurisdikcijos išimtis, kuri „neturi būti aiškinama plačiau, nei to reikalauja (punkto) tikslas“( ).

23. Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikėtų išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas bylos aplinkybes, sutuoktinių Kleins sudarytajam „time-sharing“ sandoriui taikoma 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio išimtinės jurisdikcijos taisyklė. Akivaizdu, kad atsakymas į šį klausimą priklauso nuo sąvokos „nekilnojamojo turto nuomos bylos“ aiškinimo, kuri turi būti aiškinama kaip savarankiškas Bendrijos teisės terminas( ).

24. Mano nuomone, į šį klausimą reikėtų atsakyti teigiamai, remiantis toliau nurodytais motyvais.

25. Pirmiausia, lemiamą reikšmę vertinant, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamai sutarčiai taikomas 16 straipsnio 1 punktas, turi ne tik šalių susitarimo forma, bet ir turinys. Kaip pastebėjo Vokietijos vyriausybė, vertindamas tikrąjį sutarties turinį Teisingumo Teismas turi „nuimti šydą“ nuo sutarties formos. Tiek sutartyje naudojamos formuluotės, tiek formalus susitarimo kvalifikavimas pagal nacionalinę teisę yra veiksniai, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sutartį, tačiau nė vienas iš jų negali būti lemiamas. Todėl šioje byloje lemiantys veiksniai nėra tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas „time-sharing“ sandoris yra dalyvavimo „klube“ formos, nes sutartis pavadinta „prašymu ir sutartimi dėl narystės“, ir kad pagal sutarties sąlygas didžiausia mokėtinos sumos dalis buvo „narystės mokestis“ (vok. k. Mitgliedschaftsgebühr). Jeigu būtų kitaip, tai leistų apeiti Konvenciją keliant pavojų jos taikymo vienodumui. Pridurčiau, kad tokių taisyklių apėjimo pavojaus reikėtų ypač vengti „time-sharing“ sandorių, kurie paprastai apima vartotojų ir komercinių įmonių santykius, atžvilgiu.

26. Antra, siekiant įvertinti šalių susitarimo turinį, keltinas klausimas, ar jo pagrindinis objektas yra nekilnojamojo turto nuoma. Todėl sprendime Sanders prieš Van der Putte Teisingumo Teismas pripažino, kad 16 straipsnio 1 punktas netaikomas susitarimui, kuriuo viena šalis įsipareigojo perimti gėlių parduotuvių verslą ir mokėti kitai šaliai už verslo perleidimą tam tikrą sumą ir mėnesinę nuomą, nes šis punktas „netaikomas sutarčiai tuo atveju, kai pagrindinis jos objektas yra kitokio pobūdžio, ypač kai sutartis susijusi su verslo vykdymu“( ). Panašiai sprendime Hacker prieš Euro‑Relais Teisingumo Teismas pripažino, kad 16 straipsnio 1 punktas netaikomas bendrai sutarčiai dėl įvairių paslaugų teikimo klientui už bendrą mokestį, nes toks susitarimas „nepriskiriamas sričiai, kurioje Konvencijos 16 straipsnio 1 punkte numatytas išimtinės jurisdikcijos principas turi savo raison d’être <...>“( )

27. Mano nuomone, taikant šiuos motyvus nagrinėjamai bylai, kaip pastebėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, sutuoktinių Kleins sutarties esmė ir pagrindinis tikslas buvo įsigyti teisę gyventi bute tam tikru laiku, nors ir per narystę Sun Beach Holiday Club. Atsižvelgiant į Teisingumo Teismui nurodytas aplinkybes, išskyrus šią naudojimosi teisę, papildoma nauda iš šios narystės, t. y. teisė dalyvauti pasikeitimų organizacijoje RCI bei teisė gauti viešbučio paslaugas, pavyzdžiui, priėmimo, yra šalutinė( ). Šiuo atžvilgiu nagrinėjama byla gali būti atskirta nuo Hacker bylos, kurioje įvairios papildomos paslaugos, t. y., inter alia, su kelionių planavimu susijęs informacijos ir patarimų teikimas, patalpų ir vietų rezervavimas bei prireikus draudimas nuo galimybės atšaukti kelionę, buvo aiškiai svarbesnės( ).

28. Trečiuoju sutarties turinio vertinimo etapu reikėtų nustatyti, ar svarbiausios šio susitarimo sąlygos yra susijusios su nekilnojamojo turto nuoma. Kaip pastebėjo Vokietijos vyriausybė, tokios nuomos esmė yra sutarties dėl nekilnojamojo turto nuomos tam tikram laikotarpiui už nuomos mokestį sudarymas( ). Manau, kad Rösler byloje Teisingumo Teismo pateiktas vertinimas, kuriame jis išvardijo keletą tipinių nuomos požymių, šiuo atžvilgiu yra pamokantis:

„Nuomos sutartyje paprastai yra nuostatos dėl nuomininkui išnuomoto turto perdavimo, jo naudojimo, nuomotojo ir nuomininko pareigos dėl turto išlaikymo, nuomos trukmės ir nekilnojamojo turto grąžinimo nuomotojui, nuomos mokesčio ir kitų papildomų nuomininko mokėtinų mokesčių, pavyzdžiui, už vandens, dujų ir elektros suvartojimą“( ).

29. Kitas šios bylos atžvilgiu pamokantis Rösler bylos aspektas yra patvirtinimas, kad 16 straipsnio 1 punkto išimtis taikoma netgi trumpalaikei nuomai vien dėl naudojimosi atostogų būstu ir apsistojimo jame. Darydamas šią išvadą Teisingumo Teismas pripažino, kad ypač atsižvelgiant į neapibrėžtumą dėl bendrosios 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio taisyklės išimčių, šis straipsnis taikomas „visoms nekilnojamojo turto nuomos sutartims, nepaisant joms būdingų ypatybių“( ).

30. Mano nuomone, šioje byloje nagrinėjamas susitarimas turi pakankamai „nekilnojamojo turto nuomos“ požymių, kad jam būtų galima taikyti 16 straipsnio 1 punktą. Konkrečiai kalbant, sutuoktiniams Kleins sutartimi suteikiama teisė naudotis butu viešbučio komplekse tam tikrą laikotarpį kasmet už nuompinigius ir išlaikymo mokesčius. Nors pagal nutartį pateikti prašymą dėl prejudicinio sprendimo atrodo, kad sutuoktiniai Kleins kasmet negrįžta į tą patį butą, to nepakanka įvertinimui pakeisti. Mano nuomone, tokiam atvejui taip pat taikomas teisinio ir geografinio artumo bylai motyvas dėl išimtinės jurisdikcijos pagal 16 straipsnio 1 punktą suteikimo locus rei sitae teismams( ). Be to, mano nuomone, šiuo atveju naudinga paminėti, jog teisiniu požiūriu tokį „time-sharing“ sandorį galima laikyti susitarimu dėl konkretaus buto nuomos tam tikram laikui, su galimybe ateinančiais metais pakeisti šį butą kitu.

31. Dėl šių priežasčių aš darau išvadą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamam „time-sharing“ sandoriui taikomas Konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktis.

Dėl antrojo klausimo

32. Antruoju klausimu Oberlandesgericht klausia, ar atsakius teigiamai į pirmąjį klausimą, išimtinė jurisdikcija pagal 16 straipsnio 1 punkto a papunktį taip pat būtų taikoma ieškiniui dėl teisės susigrąžinti per klaidą sumokėtą nuompinigių permoką.

33. Mano nuomone, 16 straipsnio 1 punkto a papunkčiu numatyta išimtinė jurisdikcija netaikoma tokiam ieškiniui.

34. Kaip jau minėta, 16 straipsnio 1 punkto a papunktis yra bendresnių Konvencijos taisyklių išimtis ir turėtų būti aiškinamas siaurai bei taikomas, tik jei tai yra būtina jo tikslui pasiekti( ). Trys bylos, mano nuomone, ypač reikšmingos šio punkto aiškinimui.

35. Pirmoji byla yra Reichert, kurioje Teisingumo Teismas, siaurai aiškindamas šioje nuostatoje numatytas ieškinių rūšis, nusprendė, kad:

„Tokiomis aplinkybėmis 16 straipsnio 1 punktas aiškintinas taip, kad Susitariančiosios Valstybės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismų išimtinė jurisdikcija taikoma ne visiems ieškiniams dėl daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą nustatymo, o tik tiems, kuriems taikoma Briuselio konvencija ir kuriais siekiama nustatyti nekilnojamojo turto dydį, sudėtį, šio turto nuosavybės, valdymo, ar kitas daiktines teises ir užtikrinti šių teisių apsaugą jų turėtojams“( ).

36. Teisingumo Teismas nusprendė, kad reikalavimams, kurie grindžiami actio Paulienne pagal Prancūzijos teisę, t. y. kreditorių teise ginčyti pažeidžiant jų teises skolininkų sudarytus sandorius, netaikomas 16 straipsnio 1 punktas, nes tokia teisė „grindžiama teise į skolą, t. y. kreditoriaus asmeniniu reikalavimu skolininkui, skirtu apsaugoti kreditoriaus teisę į skolos užtikrinimą skolininko turtu“( ).

37. Byloje Rösler Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad 16 straipsnio 1 punktas taikomas „visoms byloms dėl nuomos ir jos sąlygų išaiškinimo bei jos trukmės, nekilnojamojo turto grąžinimo nuomotojui, nuomininko padarytos žalos atlyginimo, nuomos mokesčio ir kitų papildomų išlaidų, pavyzdžiui, už vandenį, dujas ir elektrą, išieškojimo iš nuomininko. Ginčai dėl atitinkamų nuomotojo ir nuomininko pareigų pagal nuomos sutartį patenka į šios išimtinės jurisdikcijos sritį. Kita vertus, bylos, kurios tik netiesiogiai susijusios su išsinuomoto turto naudojimu, pavyzdžiui, dėl atostogų naudos ar kelionės išlaidų praradimo, nepatenka į šio straipsnio nustatytą išimtinę jurisdikciją“( ).

38. Paskutinioji byla Dansommer, į kurią reikėtų atsižvelgti, yra dėl privataus asmens kelių savaičių trukmės atostogoms išsinuomotoms patalpoms dėl netinkamos priežiūros padarytos žalos atlyginimo, kurį pateikė ne pats nekilnojamojo turto savininkas tiesiogiai, o savininko įgaliotas profesionalus kelionių organizatorius. Nusprendęs, kad tokiam ieškiniui taikomas 16 straipsnio 1 punktas, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad šios nuostatos taikymui nepakanka, jog ieškinys būtų „susijęs“ su nekilnojamuoju turtu( ), o pagrindinis kriterijus yra ginčo objekto tiesioginis ryšys su nekilnojamojo turto nuomos sutartimi( ). Šios sutarties bendroji sąlyga dėl draudimo, skirto padengti išlaidas sutarties nutraukimo atveju, buvo nepagrindinė sutarties sąlyga, negalinti turėti įtakos nekilnojamojo turto nuomos sutarties, į kurią ji buvo įrašyta, kvalifikavimui, juolab kad ji nebuvo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamo ginčo objektas( ).

39. Remiantis šiais motyvais, šioje byloje iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai matyti, kad reikalavimas grąžinti nuomos mokesčio permoką nėra grindžiamas teise ar pareiga pagal „time-sharing“ sandorį. Atvirkščiai, atrodo, kad reikalavimas grindžiamas ieškiniu dėl nepagrįsto praturtėjimo( ). Mano nuomone, toks reikalavimas nesusijęs su 16 straipsnio 1 punkto objektu ar tikslu; kitaip tariant, reikalavimo nagrinėjimas neatskleidė nei faktinių aplinkybių, nei turto buvimo vietos taisyklių ar praktikos, kurios galėtų pateisinti valstybės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismo jurisdikciją( ). Todėl reikalavimas neturi būtino artumo ryšio su turto buvimo vietos teismu ir, mano nuomone, jam netaikomas 16 straipsnio 1 punktas( ).

V – Išvada

40. Todėl manau, kad Teisingumo Teismas į Oberlandesgericht pateiktus klausimus turėtų atsakyti taip:

„1. Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio apibrėžimas „nekilnojamojo turto nuomos bylos“ taikomas tokiam ieškiniui, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, dėl teisės beveik keturiasdešimt metų vieną savaitę per metus naudotis butu viešbučio komplekse.

2. 16 straipsnio 1 punkto a papunktis netaikomas teisei į per klaidą sumokėtos permokos už naudojimąsi butu grąžinimą.“