ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Byla C‑592/15

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

prieš

British Film Institute

(Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pridėtinės vertės mokestis – Šeštoji direktyva 77/388/EEB – 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies n punktas – Tam tikrų kultūros paslaugų atleidimas nuo mokesčio – Tiesioginio veikimo nebuvimas – Atleistų nuo mokesčio kultūros paslaugų nustatymas – Valstybių narių diskrecija“

Santrauka – 2017 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas

Mokesčių teisės aktų suderinimas – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoje direktyvoje numatytas atleidimas (nuo mokesčio) – Tam tikros bendrojo intereso veiklos neapmokestinimas – 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies n punktas – Tam tikrų kultūros paslaugų atleidimas nuo mokesčio – Tiesioginis veikimas – Nebuvimas

(Tarybos direktyvos 77/388 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies n punktas)

1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies n punktas, kuriame numatytas „tam tikrų kultūros paslaugų“ atleidimas nuo mokesčio, turi būti aiškinamas kaip veikiantis tiesiogiai taip, jog, nesant jį į nacionalinę teisę perkeliančių nuostatų, viešosios teisės subjektas ar kita atitinkamos valstybės narės pripažinta kultūros institucija negali remtis šia nuostata tiesiogiai.

Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies n punkto pažodinį aiškinimą patvirtina šios direktyvos genezė ir Sąjungos teisės aktų leidėjo siekti tikslai.

Taigi reikia manyti, kad, nurodant „tam tikras kultūros paslaugas“, Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies n punkte nereikalaujama atleisti nuo mokesčio visų kultūros paslaugų, nes valstybės narės gali atleisti nuo PVM „tam tikras“ paslaugas, o kitas apmokestinti.

(žr. 19, 23, 28 punktus ir rezoliucinę dalį)
Direktyva 92/12 dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole, iš dalies pakeista Direktyva 92/108, siejama su bendraisiais Europos Sąjungos teisės principais, visų pirma teisinio saugumo ir proporcingumo, turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kurie leidžia už sumas, atitinkančias pinigines baudas, skirtas padarius pažeidimą gabenant prekes, kurioms taikomas laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimas, pripažinti solidariai atsakingais, be kita ko, šių prekių savininkus, susijusius su pažeidimo autoriais sutartiniais ryšiais, dėl kurių jie yra jų įgaliotiniai, ir pagal kuriuos įgaliotasis sandėlio savininkas pripažintas solidariai atsakingu už minėtų sumų sumokėjimą ir negali išvengti atsakomybės pateikęs įrodymus, kad jis visai nesusijęs su pažeidėjų veiksmais, net jei pagal nacionalinę teisę šis sandėlio savininkas nėra minėtų prekių savininkas pažeidimo darymo metu ar susijęs su pažeidėjais sutartiniais ryšiais, dėl kurių jis būtų jų įgaliotinis.

Iš tiesų, kadangi įgaliotojo sandėlio savininko, kuris neišsaugo nuosavybės teisių į prekes, kurios yra pažeidimo dalykas, ir kuris nesusijęs su pažeidėjais sutartiniais ryšiais, dėl kurių jis būtų jų įgaliotinis, padidinta atsakomybė aiškiai nenumatyta nei Direktyvoje 92/12, nei nacionalinės teisės nuostatose, neatrodo, kad sankcijos, kurios gali būti taikomos tokiam įgaliotajam sandėlio savininkui pagal tokius teisės aktus, yra pakankamai aiškios ir numatomos suinteresuotiesiems asmenims, kad jos galėtų būti laikomos atitinkančiomis teisinio saugumo reikalavimus, o tai vis dėlto patikrinti turi nacionalinis teismas.

Be to, dėl priemonių, kuriomis siekiama užkirsti kelią mokesčių vengimui, pridėtinės vertės mokesčio srityje jau yra nuspręsta, kad rizikos padalijimas dėl trečiųjų asmenų padaryto pažeidimo, nesuderinamas su proporcingumo principu, jei apmokestinimo tvarka numato visą atsakomybę tiekėjui, nesvarbu, ar jis dalyvavo, ar nedalyvavo pirkėjui sukčiaujant.

Be to, nacionalinės priemonės, dėl kurių de facto sukuriama solidariosios atsakomybės be kaltės sistema, viršija tai, kas būtina siekiant apsaugoti valstybės iždą. Todėl atsakomybės sumokėti pridėtinės vertės mokestį nustatymas kitam asmeniui nei šį mokestį privalantis sumokėti asmuo, net jei tas asmuo yra įgaliotasis mokesčių sandėlio savininkas, turintis konkrečias Direktyvoje 92/12 nurodytas prievoles, neleidžiant jam išvengti atsakomybės pateikus įrodymus, kad jis visiškai nesusijęs su šio mokestį privalančio sumokėti asmens veiksmais, turi būti laikomas nesuderinamu su proporcingumo principu. Akivaizdžiai neproporcinga šiam asmeniui be išlygų priskirti mokestinių pajamų praradimą dėl trečiojo apmokestinamojo asmens veiksmų, kuriems jis neturėjo jokios įtakos.

Šių reikalavimų laikytis reikia tiek, kiek tai susiję su tokia priemone, kaip antai atsakomybės už kontrabandos finansines pasekmes priskyrimas įgaliotajam sandėlio savininkui.

(žr. 46, 47, 49–51, 54 punktus ir rezoliucinę dalį)
SESV 56 straipsnį reikia aiškinti taip, kad, tikrinant ribojamosios nacionalinės teisės nuostatos azartinių lošimų srityje proporcingumą, reikia remtis ne tik šios teisės nuostatos tikslu jos priėmimo momentu, bet ir šios teisės nuostatos poveikiu, įvertintu po jos priėmimo.

Iš 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimo Pfleger ir kt. (C‑390/12) 56 punkto matyti, kad SESV 56 straipsniu draudžiama nacionalinės teisės nuostata, jei ši teisės nuostata tikrai nedera su rūpesčiu nuosekliai ir sistemingai mažinti galimybes lošti ar kovoti su nusikalstamumu, susijusiu su šiais lošimais. Pats termino „nuosekliai ir sistemingai“ vartojimas reiškia, kad nagrinėjama teisės nuostata turi derėti su rūpesčiu sumažinti galimybes lošti ar kovoti su nusikalstamumu, susijusiu su šiais lošimais, ne tik jos priėmimo momentu, bet ir vėliau. Be to, nacionalinis teismas, analizuodamas proporcingumą, turi atlikti, be kita ko, licencijuotų ūkio subjektų prekybos politikos pokyčių ir nusikalstamos veiklos bei sukčiavimo, susijusių su lošimais, situacijos, buvusios tuomet, kai klostėsi bylos aplinkybės, patikrinimą. Iš to matyti, kad reikia manyti, jog proporcingumą tikrinančio nacionalinio teismo požiūris turi būti ne statiškas, o dinamiškas, nes jis turi atsižvelgti į aplinkybių po šios teisės nuostatos priėmimo pokyčius.

(žr. 33–37 punktus ir rezoliucinę dalį)
2)

Priteisti iš Ackermann Saatzucht GmbH & Co. KG, Böhm-Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans-Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, M. Peter Franck-Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng – Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR, W. von Borries-Eckendorf GmbH & Co. KG, ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV, Agriom BV, Agrisemen BV, Anthura BV, Barenbrug Holding BV, De Bolster BV, Evanthia BV, Gebr. Vletter & Den Haan VOF, Hilverda Kooij BV, Holland-Select BV, Könst Breeding BV, Koninklijke Van Zanten BV, Kweek- en Researchbedrijf Agirco BV, Kwekerij de Wester-Bouwing BV, Limgroup BV ir Ontwikkelingsmaatschappij Het Idee BV bylinėjimosi išlaidas.
95

Dėl to pagal Direktyvą 2001/14 nedraudžiama perduoti pelno, gauto dėl mokesčių už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra, apskaičiuotų remiantis atitinkama grąžos norma, nustatoma atsižvelgiant į nuosavas lėšas. Be to, AEG 14 straipsnio 4 dalies pirmame sakinyje numatyta, kad mokesčiai už infrastruktūrą turi būti skaičiuojami taip, kad kompensuotų geležinkelių infrastruktūros valdytojo sąnaudas, o grąžos norma gali būti pridedama, jei rinka tą gali pakelti. Taip gautos pajamos, priešingai, nei teigia Komisija, nelemia šios infrastruktūros finansavimo deficito.
12

2008 m. spalio 27 d.Sanofi‑Aventis Deutschland kreipėsi į United States District Court for the Eastern District of Texas (Teksaso rytų apygardos federalinis teismas, Jungtinės Amerikos Valstijos) ir pareiškė ieškinį Genentech ir Biogen Idec Inc dėl licencijuotų patentų pažeidimo. Genentech ir Biogen Idec Inc tą pačią dieną kreipėsi į United States District Court for the Northern District of California (Kalifornijos šiaurės apygardos federalinis teismas, Jungtinės Amerikos Valstijos) dėl šių patentų pripažinimo negaliojančiais. Šie ieškiniai buvo sujungti pastarajame teisme, kuris juos atmetė 2011 m. kovo 11 d. sprendimu.
65

Tačiau pagrindinėje byloje yra aišku, kad minėtos prievolės neįvykdymas konstatuotas po to, kai nagrinėjamos prekės buvo reeksportuotos. Todėl šioms prekėms iki jų reeksportavimo taikyta muitinio sandėliavimo procedūra ir yra neginčijama, kad nebuvo jokios grėsmės, jog prekės gali patekti į ekonominę apyvartą Sąjungoje. Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 97 punkte, be skolos muitinei, dar gali egzistuoti PVM prievolė, jei dėl neteisėto veiksmo, dėl kurio atsirado ši skola muitinei, būtų galima preziumuoti, kad atitinkamos prekės buvo išleistos į ekonominę apyvartą Sąjungoje, todėl galėjo būti vartojamos, dėl to atsiranda prievolė apskaičiuoti PVM.
18

M. Khachab dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Baskų krašto aukštesnysis teisingumo teismas). Grįsdamas savo apeliacinį skundą M. Khachab teigia, kad pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į per jame vykstantį procesą nurodytą naują aplinkybę, kad nuo 2012 m. lapkričio 26 d. jis dirba atitinkamoje žemės ūkio įmonėje kaip citrusinių vaisių rinkėjas ir dėl to turi darbą, už kurį gauna pakankamai lėšų. Jis priduria, kad turi ilgalaikį leidimą gyventi šalyje ir kad santuoką su I. Aghadar sudarė 2009 m. Be to, jis teigia, kad turi tinkamą būstą ir daugiau kaip penkerius metus Ispanijoje moka mokesčius. Be to, jis mano, kad reikia atsižvelgti į dabartinę ekonominę situaciją, kai ypač sunku turėti nuolatinį darbą.
13

Iš klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms galiojusios redakcijos 1998 m. gruodžio 3 d. Valonijos vyriausybės dekreto, kuriuo įgyvendinamas 1997 m. birželio 5 d. dekretas (Moniteur belge, du 1999 m. sausio 27 d., p. 2221, toliau – 1998 m. gruodžio 3 d. dekretas), III priedo „Būstų ir paslaugų kompleksams taikomos normos“ III skyriaus 2.2 punkto matyti, kad būstų ir paslaugų kompleksuose privalo būti prižiūrimos bendros patalpos, aplinka ir gyventojams suteiktos priemonės, prižiūrimi langai viduje ir išorėje, teikiama informacija apie savivaldybėje organizuojamą poilsį ir bent du kartus per metus rengiamas organizatoriaus atstovo vizitas. Be to, pagal 1998 m. gruodžio 3 d. dekreto III priedo to paties skyriaus 2.3 punktą būstų ir paslaugų kompleksuose gyventojams privalo būti teikiamos šios papildomos paslaugos, kuriomis jie laisvai gali naudotis: — galimybė gauti maistą tris kartus per dieną, iš kurių privalomai vieną kartą – gauti karštą maistą būstų ir paslaugų komplekso bendroje salėje, skirtoje maitinimui ir pramogoms, senelių ir globos namų, funkciškai susijusių su būstų ir paslaugų kompleksu, restorane arba privačiame gyventojo būste. Registre kas dieną registruojamas gyventojams skirtas maitinimas, nurodant gavėjo vardą ir sąskaitoms išrašyti būtinas nuorodas; — privataus būsto valymo galimybė bent kartą per savaitę, — gyventojo asmeninių skalbinių skalbimo galimybė.
65

Nors iš to, kas išdėstyta, matyti, kad tokia teisės norma iš esmės galima pasiekti visuomenės sveikatos apsaugos tikslą, dar reikia, kad šia teisės norma to tikslo būtų siekiama nuosekliai. Remiantis Teisingumo Teismo praktika, nacionalinės teisės aktais galima užtikrinti, kad nurodytas tikslas bus pasiektas, tik jeigu šie aktai iš tiesų atitinka ketinimą siekti šio tikslo nuosekliai ir sistemiškai (šiuo klausimu žr. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez, C‑570/07 ir C‑571/07, EU:C:2010:300, 94 punktą; Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:591, 47 punktą ir Sprendimo Sokoll‑Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, 39 punktą).
3

Direktyvos antroje ir trečioje konstatuojamosiose dalyse nustatyta: „kadangi nacionalinių įstatymų dėl komercinio atstovavimo skirtumai iš esmės daro įtaką konkurencijos sąlygoms ir pačios veiklos vykdymui Bendrijoje bei kenkia tiek prekybos agentams vis-à-vis jų atstovaujamiesiems, tiek prekybinių sandorių saugumui; kadangi, be to, tokie skirtumai iš esmės kliudo sudaryti ir vykdyti komercinio atstovavimo sutartis, kai atstovaujamasis ir prekybos agentas yra įsisteigę skirtingose valstybėse narėse; kadangi prekyba tarp valstybių narių turėtų vykti tokiomis sąlygomis, kurios yra panašios į vienoje bendroje rinkoje esančias sąlygas, todėl būtina suderinti valstybių narių teisines sistemas, kiek to reikalauja deramas bendrosios rinkos veikimas; kadangi šiuo požiūriu įstatymų kolizijai taikomos teisės normos komercinio atstovavimo atveju nepašalina pirmiau minėtų prieštaravimų ir jų nepašalintų, netgi jeigu jos būtų suvienodintos, dėl to pasiūlytas suderinimas, nepaisant tokių normų buvimo, yra būtinas“.
34

Pagal minėto reglamento 8 straipsnį minėtas teismas kuo greičiau, remdamasis prašymo išduoti Europos mokėjimo įsakymą forma (toliau – prašymo forma), išnagrinėja, ar įvykdyti, be kita ko, to paties reglamento 6 straipsnyje, pagal kurį jurisdikcija nustatoma pagal atitinkamoje srityje taikomas Sąjungos teisės normas, visų pirma pagal Reglamentą (EB) Nr. 44/2001, nustatyti reikalavimai ir ar reikalavimas atrodo pagrįstas. Jeigu įvykdyti Reglamento Nr. 1896/2006 8 straipsnyje minimi reikalavimai, teismas kuo greičiau ir paprastai per 30 dienų nuo prašymo pateikimo išduoda Europos mokėjimo įsakymą naudodamas V priede pateiktą E standartinę formą, kaip nurodyta minėto reglamento 12 straipsnio 1 dalyje.
13

2008 m. lapkričio 29 d. Dekreto įstatymo Nr. 185 dėl skubių priemonių, skirtų šeimoms, darbui, užimtumui ir įmonėms paremti bei iš naujo nacionalinei strategijai nustatyti siekiant kovoti su krize (decreto-legge n. 185 – Misure urgenti per il sostegno a famiglie, lavoro, occupazione e impresa e per ridisegnare in funzione anti-crisi il quadro strategico nazionale), 2009 m. sausio 28 d. Įstatymu Nr. 2 pertvarkyto į įstatymą su pakeitimais (toliau – Dekretas įstatymas Nr. 185/2005), 24 straipsnio „Europinių sprendimų dėl neteisėtos pagalbos susigrąžinimo įgyvendinimas“ 4 dalyje nustatyta: „2 dalyje numatytos palūkanos nustatomos vadovaujantis Reglamento <...> Nr. 794/2004 <...> V skyriaus nuostatomis.“
53

Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad, taikant GrdstVG 9 straipsnio 1 dalies 3 punktą, atsisakoma parduoti nustatyta kaina per viešąjį konkursą, kai dar nėra sprendimo, nurodančio, kam nagrinėjama žemė bus parduota, neturi reikšmės kvalifikuojant minėtą priemonę kaip „valstybės pagalbą“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
24

Be to, Teisingumo Teismas jau konstatavo, kad, priešingai nei Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkto formuluotėje, jos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkto formuluotėje nėra jokios nuorodos į veiklą, glaudžiai susijusią su sveikatos priežiūros paslaugomis, nors ši nuostata eina iš karto po minėto 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkto, todėl reikia konstatuoti, kad iš esmės šis straipsnis neapima glaudžiai su sveikatos priežiūros paslaugomis susijusios veiklos ir kad ši sąvoka neturi jokios reikšmės aiškinant Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, 32 punktą).
20

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Įstatymo 3/2012 4 straipsnio 3 dalyje numatytas bandomasis laikotarpis neatitinka paprastai Ispanijos teisėje numatyto bandomojo laikotarpio ir nepriklauso nuo įdarbinto asmens profesinės kvalifikacijos. Šia nuostata įtvirtinta netipinė vienų metų terminuota darbo sutartis, kuri gali tapti neterminuota sutartimi pasibaigus bandomajam laikotarpiui. Be to, per šį bandomąjį laikotarpį darbuotojui netaikoma teisinė apsauga nuo galimo atleidimo iš darbo, ypač kiek tai susiję su atleidimo forma, jį lėmusiomis priežastimis ir taikytina teismine kontrole.
Iš tiesų, nei iš Direktyvos 2009/103 teksto, nei iš jos tikslų nematyti, kad ja būtų siekiama nustatyti kolizines teisės normas. Konkrečiau tariant, šios direktyvos 14 straipsnyje, siejamame su jos 26 konstatuojamąja dalimi, valstybės narės įpareigojamos imtis visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad transporto priemonių draudimo sutartys sumokėjus vienkartinę įmoką ir visą sutarties terminą galiotų visoje Europos Sąjungos teritorijoje ir, sumokėjus šią įmoką, užtikrintų kiekvienoje valstybėje narėje tokią draudimo apsaugą, kurios reikalaujama pagal tos valstybės įstatymus, arba draudimo apsaugą, pagal įstatymus privalomą toje valstybėje narėje, kurioje yra įprastinė transporto priemonės buvimo vieta, jei ši apsauga yra didesnė. Taigi šioje nuostatoje reglamentuojami tik draudimo apsaugos geografinė apimtis ir lygis, kuriuos turi užtikrinti draudikas, kad būtų garantuota tinkama per kelių eismo įvykius nukentėjusių asmenų apsauga. Negalima daryti išvados, kad joje įtvirtinta taisyklė, jog taip nustatyti valstybės narės įstatymai reglamentuoja atsakomybės paskirstymą tarp draudikų.

Direktyvos 2009/103 dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo 14 straipsnio b punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje neįtvirtinta specialioji kolizinė norma, pagal kurią nustatoma vilkiko draudiko, kuris atlygino nuostolius nuo eismo įvykio, kurį sukėlė minėtos transporto priemonės vairuotojas, nukentėjusiems asmenims, atgręžtiniam reikalavimui per šį įvykį traukiamos priekabos draudikui. Todėl šia nuostata neįvykdomos sąlygos, atitinkamai nustatytos Reglamento Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I) 23 straipsnyje ir Reglamento Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma II) 27 straipsnyje.

Dėl atitinkamos Reglamento Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I) ir Reglamento Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma II) taikymo srities pažymėtina, kad juose vartojamos „sutartinės prievolės“ ir „nesutartinės prievolės“ sąvokos turi būti aiškinamos savarankiškai, iš esmės remiantis šių reglamentų sistema ir tikslais. Be to, reikia atsižvelgti, kaip matyti iš kiekvieno iš šių dviejų reglamentų 7 konstatuojamosios dalies, į nuoseklumo siekį taikant abu šiuos reglamentus, taip pat Reglamentą Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo, kurio 5 straipsnyje, be kita ko, daromas skirtumas tarp bylų dėl sutarties ir bylų dėl civilinės teisės pažeidimų, delikto arba kvazidelikto.

Taigi, laikytina, kad „sutartinės prievolės“ sąvoka pagal reglamento „Roma I“ 1 straipsnį reiškia vieno asmens laisvai prisiimtą teisinę prievolę kito asmens atžvilgiu.

O „nesutartinė prievolė“ pagal reglamentą „Roma II“ turi būti suprantama kaip prievolė, kurios atsiradimo pagrindas yra vienas iš šio reglamento 2 straipsnyje išvardytų įvykių, t. y. deliktas, nepagrįstas praturtėjimas, negatorium gestio arba culpa in contrahendo.

(žr. 43–46 punktus)
61

Be to, kalbant apie dokumento adresato atsisakymo jį priimti padarinius dėl to, kad šis dokumentas buvo pateiktas be vertimo į adresatui suprantamą arba valstybės narės, į kurią kreipiamasi, valstybinę kalbą, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad, kiek tai susiję su Reglamentu Nr. 1348/2000, kuris pakeistas Reglamentu Nr. 1393/2007, reikėjo ne pripažinti procedūrą niekine, bet, atvirkščiai, suteikti galimybę siuntėjui ištaisyti padėtį, kai nepateiktas prašomas dokumentas, ir leisti jam išsiųsti prašomą vertimą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Leffler, C‑443/03, EU:C:2005:665, 38 ir 53 punktus).
13

To paties įstatymo 3 straipsnyje nurodyta, kad gyvenamoji vieta yra adresą turinčio pastato, kurį asmuo laisvai pasirenka apsistoti su aiškiu ar numanomu tikslu jame gyventi, vieta, kur jis teisėtai gyvena ir kurią nurodo kaip vietą, kurioje jį galima rasti, jei to prireikia dėl jo teisinių santykių su valstybe ir vietos administracija. Be to, šiame straipsnyje numatyta, kad asmuo laikomas teisėtai gyvenančiu konkrečiame pastate, jei šis pastatas jam priklauso, šį pastatą išsinuomojo arba įgijo teisę juo naudotis santuokos, giminystės ryšio, partnerystės ar kitu teisiniu ar sutartiniu pagrindu.
21

2013 m. sausio mėn. Komisija ketvirtajam trišaliam posėdžiui pateikė darbo dokumentą „Landing zone on implementing acts, delegated acts and co-decision in the MFA Framework Regulation“ (Kompromisas dėl įgyvendinimo aktų, deleguotųjų aktų ir bendro sprendimo MP pagrindų reglamente), kuriuo siekiama suderinti atitinkamas trijų nagrinėjamų institucijų pozicijas šiuo klausimu ir išsklaidyti Parlamento ir Tarybos abejones.
30

Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl minėto mokesčio rinkimo laikotarpiu, kai to paties mokesčio specialus tikslas nebuvo aiškiai numatytas teisės aktuose, teisėtumo, šiuo aspektu jis nurodo, kad tik per mokestinį laikotarpį, kuris yra ginčo dalykas, t. y. nuo 2010 m. birželio 25 d., 91 straipsnis buvo įtrauktas į Nutarimą Nr. 45.
56

Šiuo aspektu nebūtina, kad pagalbą gaunanti įmonė pati dalyvautų valstybių narių tarpusavio prekyboje. Iš tikrųjų, kai valstybė narė įmonei suteikia pagalbą, vidinė veikla dėl to gali būti išlaikyta ar išaugti, todėl sumažėja kitose valstybėse narėse įsteigtų įmonių galimybės patekti į šios valstybės narės rinką. Be to, pagalba įmonei, kuri iki šiol nedalyvavo Bendrijos vidaus prekyboje, gali leisti jai patekti į kitos valstybės narės rinką (Sprendimo Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, 58 punktas).
6

Direktyvos 89/105 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta: „Šios nuostatos taikomos, jei pardavinėti vaistą leidžiama tik po to, kai tos valstybės narės kompetentingos institucijos patvirtino šio gaminio kainą: 1. Valstybės narės užtikrina, kad sprendimas dėl konkretaus vaisto galimos kainos nustatymo priimamas ir pranešamas pareiškėjui per 90 dienų nuo paraiškos, kurią pagal atitinkamoje valstybėje narėje nustatytus reikalavimus pateikė leidimo pardavinėti gaminį rinkoje turėtojas, gavimo. Pareiškėjas kompetentingoms institucijoms pateikia atitinkamą informaciją. Jei prašymą paremianti informacija yra netinkama, kompetentingos institucijos tuojau praneša pareiškėjui apie reikalaujamą papildomą informaciją ir per 90 dienų nuo šios papildomos informacijos gavimo priima galutinį sprendimą. Nepriėmus tokio sprendimo per nustatytą laikotarpį ar laikotarpius, pareiškėjas turi teisę pardavinėti gaminį rinkoje savo pasiūlyta kaina. 2. Jei kompetentingos institucijos nusprendžia neleisti pardavinėti to vaisto pareiškėjo pasiūlyta kaina, tame sprendime išdėstomos objektyviais ir patikrinamais kriterijais grindžiamos priežastys. Be to, pareiškėjas yra informuojamas apie jam pagal galiojančius įstatymus suteikiamas savo teisių gynimo priemones ir pasinaudojimo tomis priemonėmis laikotarpį.“
53

Šis bendradarbiavimas reikalingas, kad būtų galima apskaičiuoti atskaitos dieną nustatant paaukštinimą be diskriminacijos, nes nebūtų pagrįsta reikalauti, kad darbdavys pats nustatytų kiekvieno savo tarnautojo ankstesnius tarnybos laikotarpius. Be to, reikia pažymėti, kad nagrinėjami asmeniniai tarnautojo interesai ir kad bendradarbiavimo pareiga yra išankstinė sąlyga, būtina tam, kad darbdavys galėtų įvykdyti savo teisinius įsipareigojimus, visų pirma kylančius iš ÖBB‑G 53a straipsnio 1 dalies 1 punkto, kuris buvo priimtas siekiant atsižvelgti į Sprendime Hütter (EU:C:2009:381) nustatytus reikalavimus.