GENERALINIO ADVOKATO

YVES BOT IŠVADA,

pateikta 2007 m. kovo 1 d.( )

Byla C‑76/06 P

Britannia Alloys & Chemicals Ltd

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Apeliacinis skundas – Konkurencija – Kartelis – Cinko fosfato rinka –EB 81 straipsnis – Bauda – Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis – Baudų nustatymo metodo gairės – Teisės aktų nustatyta aukščiausia baudos riba – Atitinkama apyvarta – Praėję verslo metai – Vienodas požiūris – Teisinio saugumo principas“

1. Šioje byloje yra nagrinėjamas bendrovės Britannia Alloys & Chemicals Ltd (toliau – Britannia arba apeliantė) apeliacinis skundas dėl 2005 m. lapkričio 29 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimo Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją (toliau – skundžiamas sprendimas)( ).

2. Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliantės pateiktą ieškinį dėl Komisijos sprendimo 2003/437/EB( ), kuriuo pagal EB 81 straipsnio 1 dalį ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3, toliau – EEE susitarimas) 53 straipsnį Britannia buvo skirta bauda už dalyvavimą nuolatiniame kartelyje ir (arba) suderintuose veiksmuose cinko fosfato sektoriuje panaikinimo. Pagrįsdama šį ieškinį apeliantė nurodė, kad buvo pažeista Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis( ), taip pat proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principai. Britannia Europos Bendrijų Komisiją kaltino tuo, kad ši, siekdama nustatyti apeliantei skirtos baudos aukščiausią ribą, atsižvelgė į jos kitų verslo metų, nei ėjusieji prieš ginčijamo sprendimo priėmimą, apyvartą.

3. Šiame apeliaciniame skunde apeliantė Pirmosios instancijos teismą iš esmės kaltina tuo, kad šis, nusprendęs, jog Komisija galėjo taikyti tokį skaičiavimo metodą, padarė įvairių teisės klaidų. Ji Teisingumo Teismo prašo nuspręsti, ar taip darydamas Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime pažeidė Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, taip pat vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principus.

4. Šioje išvadoje teigsiu, kad Pirmosios instancijos teismas, nusprendęs, kad, siekdama apskaičiuoti maksimalų apeliantei skirtinos baudos dydį, Komisija galėjo remtis kitais verslo metais, nei ėjusieji prieš ginčijamo sprendimo priėmimą, nepadarė jokios teisės klaidos.

5. Priešingai, konstatuosiu, kad, neatsakydamas į apeliantės argumentą, kuris buvo pateiktas jam pareikštame ieškinyje dėl panaikinimo, Pirmosios instancijos teismas pažeidė pareigą motyvuoti, jam nustatytą pagal Teisingumo Teismo statuto 36 ir 53 straipsnius. Todėl pasiūlysiu Teisingumo Teismui šiuo klausimu panaikinti skundžiamą sprendimą. Kadangi byla yra tokioje stadijoje, kai joje gali būti priimtas sprendimas, pasiūlysiu Teisingumo Teismui nagrinėti bylą aukštesnėje instancijoje ir priimti galutinį sprendimą dėl Pirmosios instancijos teisme nurodyto panaikinimo pagrindo. Teigsiu, kad šis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas, ir, atsižvelgęs į aplinkybes, kurias Pirmosios instancijos teismas jau konstatavo skundžiamame sprendime, pasiūlysiu Teisingumo Teismui atmesti Britannia apeliacinį skundą dėl panaikinimo.

I – Teisės aktai

6. EB 81 straipsniu yra draudžiami „visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje“.

7. Jei ši nuostata yra pažeidžiama, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi Komisija gali „taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo (1 000 EUR) iki (1 mln. EUR) arba didesnes, bet ne didesnes kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos“.

8. Siekdama užtikrinti savo sprendimų skaidrumą ir objektyvumą tiek įmonių, tiek Bendrijos teismo atžvilgiu, 1998 m. Komisija paskelbė gaires, kuriose apibrėžė baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, nustatymo metodą( ).

9. Gairių 1 punkte yra nustatyta, kad skaičiuojant baudų dydį pagrindinė bauda nustatoma remiantis šioje nuostatoje įtvirtintais kriterijais, t. y. pažeidimo sunkumu ir trukme.

10. Vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (gairių 1A punkto pirmoji pastraipa). Šiuo požiūriu pažeidimai skirstomi į tris kategorijas, t. y. „lengvi pažeidimai“, už kuriuos baudų galimas dydis yra nuo 1 000 EUR iki 1 mln. EUR, „sunkūs pažeidimai“, už kuriuos baudų dydis gali svyruoti nuo 1 mln. EUR iki 20 mln. EUR, ir „labai sunkūs pažeidimai“, už kuriuos galimas baudų dydis yra daugiau nei 20 mln. EUR (1A punkto antrosios pastraipos pirmoji – trečioji įtraukos). Kiekvienos šios kategorijos, visų pirma sunkių ir labai sunkių pažeidimų, atveju siūlomų baudų skalė leidžia skirti įmonėms skirtingas baudas, atsižvelgiant į jų padaryto pažeidimo pobūdį (1A punkto trečioji pastraipa). Be to, būtina atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams ir visų pirma vartotojams bei nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį (1A punkto ketvirtoji pastraipa).

11. Taip pat gali būti atsižvelgta į tai, kad didelės įmonės paprastai turi teisinių ir ekonominių žinių ir išteklių, leidžiančių joms lengviau pastebėti, kad jų veiksmai sudaro pažeidimą, ir suvokti pagal konkurencijos teisę iš to kylančias pasekmes (1A punkto penktoji pastraipa).

12. Tam tikrais atvejais Komisija gali koreguoti baudas, numatytas kiekvienai iš trijų minėtų kategorijų, kad būtų atsižvelgta į specifinį kiekvienos įmonės dydį ir jos pažeidimo poveikį konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės, ir atitinkamai nustatyti pagrindinę baudą, atsižvelgdama į kiekvienos įmonės konkrečius požymius (1A punkto šeštoji pastraipa).

13. Pagal pažeidimo trukmę gairėse yra išskirti „trumpos trukmės pažeidimai“ (paprastai trunkantys trumpiau nei vienerius metus), už kurių sunkumą numatyta bauda neturėtų būti didinama, „vidutinės trukmės pažeidimai“ (paprastai trunkantys nuo vienerių iki penkerių metų), už kurių sunkumą numatyta bauda gali būti padidinta iki 50 %, ir „ilgos trukmės pažeidimai“ (paprastai trunkantys ilgiau nei penkerius metus), už kurių sunkumą numatyta bauda gali būti padidinta iki 10 % per metus (1B punkto pirmosios pastraipos pirmoji – trečioji įtraukos).

14. Toliau gairėse yra pateikiamas pavyzdinis sunkinančių ir lengvinančių aplinkybių, į kurias gali būti atsižvelgta didinant arba mažinant pagrindinę baudą, sąrašas, po to jose daroma nuoroda į 1996 m. liepos 18 d. Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais( ).

15. Gairių 5 punkto a papunkčio pirmojoje pastraipoje yra bendrojo pobūdžio pastaba, kad galutinis baudos dydis, apskaičiuotas pagal šį metodą (procentais padidinus arba sumažinus pagrindinę baudą), bet kuriuo atveju negali viršyti 10 % pasaulinės įmonių apyvartos, kaip nustatyta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje. Pagal šių gairių 5 punkto a papunkčio antrąją pastraipą ataskaitiniai metai, kurių pagrindu yra nulemiama pasaulinė apyvarta, yra tie, kurie eina prieš sprendimo priėmimo metus arba, jei nėra tų ataskaitinių metų duomenų, tai imami dar vieni prieš tai ėję metai.

16. Be to, gairių 5 punkto b papunktyje yra numatyta, kad, priklausomai nuo aplinkybių, kai atlikti pirmiau minėti skaičiavimai, reiktų atkreipti dėmesį į tokius objektyvius veiksnius kaip specifinį ekonominį kontekstą, bet kokią ekonominę ar finansinę pažeidėjų gautą naudą, aptariamų įmonių specifinius bruožus bei jų galimybes sumokėti baudas specifiniame socialiniame kontekste ir atitinkamai skirti baudas.

17. Iš to išplaukia, kad, taikant gairėse nurodytą metodą, baudų dydis apskaičiuojamas pagal du kriterijus, numatytus Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje, t. y. pagal pažeidimo sunkumą ir trukmę, kiekvienos įmonės apyvartos atžvilgiu neperžengiant toje pačioje nuostatoje įtvirtintos aukščiausios baudos ribos.

II – Faktinės aplinkybės

18. Su skundžiamu sprendimu susijusios faktinės aplinkybės trumpai gali būti išdėstytos taip.

19. Pagal Anglijos teisę įsteigta bendrovė Britannia yra pagal Australijos teisę įsteigtos bendrovės M. I. M. Holdings Ltd (toliau – MIM) dukterinė įmonė. Britannia gamino iš cinko pagamintus produktus, įskaitant ir cinko fosfatą, ir jais prekiavo. 1997 m. kovo mėn. Trident Alloys Ltd (toliau – Trident), Britannia valdybos įkurta nepriklausoma bendrovė perpirko Britannia veiklą cinko sektoriuje už 14 359 072 svarus sterlingų (GBP). Britannia vis dar egzistuoja kaip MIM dukterinė įmonė, tačiau nevykdo jokios ūkinės veiklos ir neturi jokios apyvartos.

20. 2001 m. didžiąją pasaulinės cinko fosfato rinkos dalį užėmė penki Europos gamintojai, t. y. Dr. Hans Heubach GmbH & Co. KG (toliau – Heubach), James M. Brown Ltd (toliau – James Brown), Société nouvelle des couleurs zinciques SA (toliau – SNCZ), Trident (anksčiau – Britannia) ir Union Pigments AS (anksčiau – Waardals AS) (toliau – Union Pigments).

21. 1998 m. gegužės 13 ir 14 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 2 dalimi, tuo pačiu metu ir be įspėjimo ėmėsi atlikti tikrinimą Heubach, SNCZ ir Trident patalpose.

22. 2001 m. gruodžio 11 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriuo apeliantei buvo skirta 3,37 mln. EUR bauda už EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimą.

23. Šiame sprendime Komisija nurodo, kad Britannia (nuo 1997 m. kovo 15 d. – Trident), Heubach, James Brown, SNCZ ir Union Pigments jungiantis kartelis egzistavo nuo 1994 m. kovo 24 d. iki 1998 m. gegužės 13 dienos. Kartelis apsiribojo standartinio cinko fosfato rinka. Pirma, kartelio nariai, nustatydami pardavimo kvotas gamintojams, susitarė dėl rinkos padalijimo. Antra, kiekviename susirinkime jie nustatydavo „minimalias“ arba „rekomenduojamas“ kainas, kurių bendrai laikėsi. Trečia, buvo tam tikras klientų pasidalijimas.

24. Ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje nustatyta:

„1 straipsnis

Britannia <...>, Heubach <...>, James <...> Brown, (SNCZ), Trident <...> ir (Union Pigments) pažeidė Sutarties 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies nuostatas, dalyvaudamos nuolatiniame kartelyje ir (arba) suderintuose veiksmuose cinko fosfato rinkoje.

Pažeidimas truko:

<…>

b) dėl Britannia <…>: nuo 1994 m. kovo 24 d. iki 1997 m. kovo 15 d.;

c) dėl Trident <…>: nuo 1997 m. kovo 15 d. iki 1998 m. gegužės 13 d.

<…>

3 straipsnis

Už 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:

a) Britannia <…>: 3,37 mln. EUR;

b) <…> Heubach <…>: 3,78 mln. EUR;

c) James <…> Brown <…>: 940 000 EUR;

d) (SNCZ): 1,53 mln. EUR;

e) Trident <…>: 1,98 mln. EUR;

f) (Union Pigments): 350 000 EUR.

<…>“

25. Siekdama nustatyti pagrindinį baudų dydį, Komisija, laikydamasi gairėse išdėstyto metodo, atsižvelgė į visas reikšmingas faktines aplinkybės, ypač į pažeidimo sunkumą ir trukmę.

26. Ginčijamame sprendime Komisija pažeidimą priskyrė prie „labai sunkių“. Cinko fosfato gamintojai tyčia sudarė kartelį, skirtą konkurencijai atitinkamoje rinkoje apriboti, padarant žalos jų pirkėjams ir visai visuomenei, vadovavo šiam karteliui ir jį palaikė. Kaip teigiama šiame sprendime, pažeidimas turėjo įtakos ir visai Europos ekonominės erdvės teritorijai. Galiausiai, atsižvelgdama į santykinę apeliantės svarbą nagrinėjamoje rinkoje, Komisija nusprendė, kad 3 mln. EUR yra tinkamas pagrindinis baudos dydis.

27. Dėl pažeidimo trukmės Komisija nusprendė, kad jis truko dvejus metus ir vienuolika mėnesių (nuo 1994 m. kovo 24 d. iki 1997 m. kovo 15 d.), taigi tai yra vidutinės trukmės pažeidimas. Todėl ji nusprendė, kad yra pagrįsta nustatytą pagrindinį baudos dydį padidinti 25 %, – taip baudos dydis pasiekė 3,75 mln. EUR( ).

28. Toliau Komisija priminė, kad, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi, kiekvienai įmonei skirta bauda bet kuriuo atveju negali viršyti 10 % jos pasaulinės apyvartos. Siekdama apskaičiuoti aukščiausią ribą, taikytiną apeliantei skirtai baudai, Komisija „atsižvelgė į jos bendrą verslo metų apyvartą iki 1996 m. birželio 30 d., kuri atspindėjo naujausius duomenis už ištisus verslo metus vykdant normalią veiklą“( ). Ši apyvarta buvo 55 713 550 mln. EUR( ), todėl aukščiausia baudos riba buvo nustatyta apie 5,5 mln. EUR. Kadangi baudos dydis, kurį Komisija nustatė prieš taikydama pranešimą dėl bendradarbiavimo, buvo mažesnis nei ši riba, Komisija nesumažino baudos šiuo pagrindu.

29. Galiausiai Komisija, atsižvelgusi į pranešimą dėl bendradarbiavimo, 10 %sumažino Britannia skirtiną baudą( ).

30. Taigi galutinis apeliantei skirtos baudos dydis buvo 3,37 mln. EUR( ).

III – Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas

31. Ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2002 m. vasario 21 d., Britannia prašė iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą arba, nepatenkinus šio reikalavimo, sumažinti šiuo sprendimu paskirtos baudos dydį.

32. Skundžiamo sprendimo 16 punkte yra parašyta:

„Ieškovė remiasi vieninteliu ieškinio pagrindu. Šį pagrindą sudaro trys dalys, kuriose ieškovė nurodo, kad Komisija, remdamasi ieškovės verslo metų, pasibaigusių 1996 m. birželio 30 d., apyvarta apskaičiuojant maksimalias 10 % nuo apyvartos baudos ribas, pažeidė:

– Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir proporcingumo principą,

– vienodo požiūrio principą,

– teisinio saugumo principą.“

33. Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė šį ieškinį.

IV – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

34. 2006 m. vasario 7 d. gautu apeliaciniu skundu Britannia Teisingumo Teismo prašo:

– panaikinti sprendimą tiek, kiek juo atmetamas apeliantės ieškinys dėl ginčijamo sprendimo,

– panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį tiek, kiek jis yra susijęs su Britannia,

– nepatenkinus šių reikalavimų, pakeisti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį tiek, kiek jis susijęs su apeliante, kad būtų panaikinta arba iš esmės sumažinta jai skirta bauda,

– nepatenkinus ir šio reikalavimo, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo priimtą sprendimą, ir

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

35. Komisija Teisingumo Teismo prašo:

– atmesti apeliacinio skundo pagrindus ir reikalavimus, kurie atsiliepime į apeliacinį skundą buvo nurodyti kaip nepriimtini;

– nepatenkinus šio reikalavimo, atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą ir

– priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

V – Teisinė analizė

36. Matyti, kad apeliantė nurodo keturis apeliacinio skundo pagrindus, susijusius, pirma, su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pažeidimu, antra, su vienodo požiūrio principo pažeidimu, trečia, su teisinio saugumo principo pažeidimu ir, ketvirta, su nepakankamu skundžiamo sprendimo motyvavimu.

37. Šiuos pagrindus išnagrinėsiu paeiliui.

A – Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pažeidimu

38. Prieš pateikdamas savo nuomonę dėl šio pagrindo pagrįstumo norėčiau padaryti dvi išankstines pastabas.

39. Pirmoji pastaba yra susijusi su teisminės kontrolės, kurią vykdo Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį skundą, ribomis.

40. Iš EB 225 straipsnio 1 dalies ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos išplaukia, kad apeliacinis skundas gali būti paduodamas tik teisės klausimais.

41. Todėl, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas, pirma, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka jam pateiktų bylos dokumentų, ir, antra, vertinti šias faktines aplinkybes. Faktų vertinimas, išskyrus atvejus, kai jie buvo iškreipti, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliaciją Teisingumo Teismui( ).

42. Priešingai, yra nustatyta, kad, Pirmosios instancijos teismui konstatavus faktines aplinkybes arba jas įvertinus, pagal EB 225 straipsnį Teisingumo Teismas yra kompetentingas patikrinti šių faktinių aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė jomis remdamasis( ).

43. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad, ypač taikant EB 81 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnį, Teisingumo Teismas turi patikrinti, ar Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu pakankamai nuodugniai išnagrinėjo visus apeliantės argumentus dėl baudos panaikinimo ar sumažinimo. Tačiau Teisingumo Teismas teisingumo pretekstu negali pakeisti savuoju vertinimu Pirmosios instancijos teismo, kuris, įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją, priima sprendimą dėl įmonei už Bendrijos teisės pažeidimą paskirtos baudos dydžio, vertinimo( ).

44. Antroji pastaba yra susijusi su Komisijos diskrecijos, kurią ji turi skirdama baudą pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnį, apimtimi.

45. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Komisija turi plačią diskreciją baudų apskaičiavimo metodo taikymo atžvilgiu. Šiuo tikslu ji gali atsižvelgti į daugelį aplinkybių, tačiau negali peržengti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytų ribų( ).

46. Tačiau šios diskrecijos įgyvendinimą riboja elgesio taisyklės, kurias Komisija pati sau nustatė priimdama gaires. Nors jos ir nėra teisės norma, kurios turi laikytis institucijos, Teisingumo Teismas mano, kad Komisija negali nuo jų nukrypti, nes priešingu atveju jai gali būti paskirta sankcija už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos, pažeidimą( ).

47. Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus reikia patikrinti, ar Pirmosios instancijos teismas tinkamai įvertino minėtos Komisijos diskrecijos įgyvendinimą.

48. Reikia priminti, kad apeliantė, nurodydama šį apeliacinio skundo pagrindą, teigia, jog Pirmosios instancijos teismas, nusprendęs, kad, siekdama nustatyti aukščiausią baudos ribą, Komisija galėjo remtis kitų verslo metų, nei ėjusieji prieš ginčijamo sprendimo priėmimą, apyvarta, pažeidė Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį.

49. Skaitant apeliacinį skundą matyti, kad, grįsdama šį apeliacinio skundo pagrindą, Britannia pateikia kelis argumentus.

50. Prieš nagrinėjant jų pagrįstumą reikia priminti, kad Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi, už EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą gali skirti įmonei baudą nuo 1 000 EUR iki 1 mln. EUR arba didesnę, bet ne didesnę kaip 10 % atitinkamos įmonės praėjusių verslo metų metinės apyvartos.

51. Pirma, apeliantė Pirmosios instancijos teismą kaltina, jog šis, nusprendęs, kad ypatingais atvejais Komisija gali remtis kitais verslo metais, nei ėjusieji prieš ginčijamo sprendimo priėmimą, nutolo nuo Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies formuluotės, taip pat nuo Bendrijos teismo suformuotos teismų praktikos. Iš esmės šioje nuostatoje sąvoka „praėję verslo metai“ pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką reiškia paskutinius pilnus verslo metus prieš Komisijos sprendimo priėmimo dieną( ). Britannia teigimu, Pirmosios instancijos teismas, neatsižvelgęs į jos apyvartą 2001 m. birželio 30 d. pasibaigusiais verslo metais, padarė teisės klaidą.

52. Kaip ir Komisija, manau, kad šis argumentas yra nepagrįstas.

53. Iš esmės iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad aiškinant Bendrijos teisės normą turi būti atsižvelgiama ne tik į jos formuluotę, bet ir į teisės akto, kurio dalis ji yra, sistemą ir tikslus( ).

54. Man atrodo, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas pagrįstai rėmėsi Bendrijos teisės aktų leidėjo siekiamais tikslais baudžiant už konkurencijos taisyklių pažeidimus, taip pat teismų praktika, kurią Bendrijos teismas suformavo aiškindamas Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį.

55. Visų pirma reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 37 punkte Pirmosios instancijos teismas rėmėsi minėtu sprendimu Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją ir 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimu Sarrió prieš Komisiją( ), siekdamas patikslinti, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje esanti sąvoka „praėję verslo metai“ iš esmės reiškia kiekvienos atitinkamos įmonės paskutinius pilnus verslo metus prieš ginčijamo sprendimo priėmimą.

56. Taip pat skundžiamo sprendimo 35 ir 36 punktuose Pirmosios instancijos teismas savo nagrinėjimą grindė Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies tikslu. Jis primena, jog šia nuostata siekiama „suteikti Komisijai teisę skirti baudas, kad ji galėtų įgyvendinti savo priežiūros funkciją, kurią jai suteikia Bendrijos teisė“( ). Reikia priminti, kad šioje nuostatoje numatytos baudos – tai pagrindinė priemonė, Komisijos turima rūpinantis Europos Bendrijoje „sistema, užtikrinančia, kad konkurencija vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma“, kaip nustatyta EB 3 straipsnio 1 dalies g punkte. Šių piniginių baudų, taikomų už veiksmus, už kuriuos turi būti griežtai baudžiama, tikslas yra dvejopas. Visų pirma jos turi suteikti galimybę nubausti įmones už padarytą pažeidimą ir atgrasyti tas, kurios norėtų padaryti tokį pažeidimą, kad ateityje elgesys būtų nukreiptas didžiausio ekonominio veiksmingumo linkme( ).

57. Nustatydama baudų dydį Komisija, kuri šitaip yra įpareigota ginti viešąją ekonominę tvarką, turi rūpintis savo veiksmų atgrasomuoju poveikiu. Šiuo tikslu ji gali nuspręsti iš viso padidinti įmonėms skirtas baudas. Taip pat Komisija gali kiekvienu konkrečiu atveju koreguoti baudos dydį, kad atsižvelgtų į poveikį, kurio siekiama nubaustos įmonės atžvilgiu.

58. Siekiant užtikrinti pakankamą atgrasomąjį poveikį, šis dydis privalo būti nei pernelyg mažas, nei, priešingai, pernelyg didelis, atsižvelgiant visų pirma į atitinkamos įmonės finansinį pajėgumą. Taigi, manau, jog svarbiausia, kad atlikdama savo skaičiavimus Komisija galėtų remtis apyvarta, kuri atspindi tikrąją įmonės finansinę padėtį.

59. Manau, kad, atsižvelgdamas būtent į šiuos tikslus, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte teisingai nusprendė, kad, apskaičiuodama teisės aktų nustatytą aukščiausią baudos ribą, Komisija ne tik turi turėti duomenis apie prieš sprendimo priėmimą ėjusių verslo metų apyvartą, bet ir šie duomenys turi būti apie pilną normalios ūkinės veiklos 12 mėnesių laikotarpį.

60. Manau, kad toks Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies aiškinimas nėra klaidingas. Mano nuomone, taip išvengiama pernelyg griežto reglamentavimo, kuris kenkia baudos ir EB 81 straipsnio veiksmingumui. Iš esmės, kaip matome, kiekvienos įmonės finansinė padėtis gali būti ypatinga, todėl tam tikrais atvejais Komisija privalo būti daug budresnė. Mano nuomone, apskaičiuojant teisės aktų nustatytą aukščiausią baudos ribą turi būti atsižvelgiama į šiuos ypatumus, visų pirma siekiant, kad išliktų atgrasomasis baudos poveikis.

61. Manau, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas nurodė trijų tipų situacijas.

62. Pirmoji – tai situacija, kai įmonė verslo metais, ėjusiais prieš Komisijos sprendimo priėmimą, turėjo apyvartą, atspindinčią pilnus normalios ūkinės veiklos metus. Šiuo atveju Komisija, kaip skundžiamo sprendimo 49 punkte nurodė Pirmosios instancijos teismas, norėdama nustatyti aukščiausią baudos ribą, privalo remtis šia apyvarta, net jei, palyginti su ankstesniais metais, dėl sunkios ekonominės padėties, nelaimingo atsitikimo ar streiko smarkiai sumažėjo bendrieji įmonės ištekliai.

63. Antroji – tai situacija, kai Komisija, remdamasi vienais verslo metais, ėjusiais prieš jos sprendimo priėmimą, negali tinkamai įvertinti įmonės išteklių. Kaip skundžiamo sprendimo 39 punkte nurodo Pirmosios instancijos teismas, tai gali būti atvejis, kai prieš priimant sprendimą įmonė nebuvo parengusi ar nebuvo pateikusi savo finansinės atskaitomybės. Taip pat tai gali būti atvejis, kai dėl apskaitos metodų pakeitimo įmonė sudarė trumpesnio nei 12 mėnesių laikotarpio finansinę atskaitomybę. Šiais atvejais, taikydama gairių 5 punkto a papunkčio antrąją pastraipą, Komisija gali remtis prieš tai buvusiais verslo metais, apimančiais 12 mėnesių laikotarpį.

64. Galiausiai trečioji – tai situacija, kai įmonė verslo metais, ėjusiais prieš Komisijos sprendimo priėmimą, neturėjo jokios apyvartos. Tokia situacija gali susiklostyti, pavyzdžiui, dėl įmonės reorganizavimo, kai, nors įmonė teisiškai ir toliau egzistuoja, tačiau yra perleidusi visą savo ūkinę veiklą. Tačiau jei įmonė verslo metais, ėjusiais prieš sprendimo priėmimą, ūkinės veiklos nevykdė, šio laikotarpio apyvarta neleidžia Komisijai nustatyti šios įmonės svarbos, priešingai nei reikalaujama teismų praktikoje( ). Ši situacija taip pat gali susiklostyti dėl neteisėto įmonės elgesio, kai, siekdama išvengti baudos už padarytus pažeidimus, įmonė nusprendžia nuslėpti savo apyvartą.

65. Reikia konstatuoti, kad vien rėmimasis vienais verslo metais, ėjusiais prieš sprendimo priėmimą, Komisijai neleidžia tinkamai įvertinti įmonės išteklių ir užtikrinti pakankamai atgrasomojo baudos poveikio.

66. Taigi visiškai pritariu skundžiamo sprendimo 48 punkte išdėstytam Pirmosios instancijos teismo vertinimui, kad Komisija, siekdama nustatyti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytą aukščiausią ribą, turi „turėti duomenis apie ištisą normalios ūkinės veiklos 12 mėnesių laikotarpį“. Šis vertinimas visiškai atitinka Teisingumo Teismo suformuotą praktiką( ) ir tikslus nubausti už konkurencijos taisyklių pažeidimus bei atgrasyti nuo jų.

67. Todėl manau, kad Pirmosios instancijos teismas, nusprendęs, jog pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį Komisija galėjo remtis paskutiniais ištisais verslo metais, ėjusiais prieš ginčijamo sprendimo priėmimą, t. y. 1996 m. birželio 30 d. pasibaigusiais verslo metais, nepadarė jokios teisės klaidos.

68. Antra, Britannia iš esmės kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad šis netaikė „alternatyvių baudos ribų“, nustatytų Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirmojoje dalyje.

69. Viena vertus, apeliantė teigia, kad, nesant apyvartos, Komisija, taikydama alternatyvią priemonę, galėjo jai skirti tik baudą nuo 1 000 EUR iki 1 mln. EUR. Šis aiškinimas atitiktų minėto 15 straipsnio 2 dalies tikslą išvengti baudų, kurios būtų neproporcingos įmonių svarbai( ). Be to, nors 10 % riba yra nustatyta remiantis apyvarta, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirmojoje dalyje nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nėra numatyta jokios apyvartos.

70. Kita vertus, Britannia Pirmosios instancijos teismą kaltina, kad šis, vertindamas Komisijos nustatytą aukščiausią baudos ribą, atsižvelgė į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nurodytą atgrasymo tikslą. Apeliantės teigimu, apskaičiuojant pagrindinį baudos dydį (nustatomą pagal pažeidimo sunkumo ir trukmės kriterijus) ir nustatant aukščiausią baudos ribą yra siekiama dviejų skirtingų tikslų. Iš minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją išplaukia, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustačius aukščiausią baudos ribą, siekiama „užkirsti kelią pernelyg didelėms ir neproporcingoms baudoms“ ir todėl ja siekiama „kitokio ir nepriklausomo tikslo, nei taikant pažeidimo sunkumo ir trukmės kriterijus“( ). Taigi Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 44 punkte nusprendęs, jog Komisija turėjo teisę nuspręsti, kad 1 mln. EUR bauda šiuo atveju yra nepakankama, padarė teisės klaidą.

71. Viena vertus, reikia pažymėti, kad Britannia argumentas, susijęs su tuo, kaip Pirmosios instancijos teismas įvertino 1 mln. EUR dydžio baudos atgrasomąjį poveikį, mano manymu, yra nepriimtinas.

72. Kaip ir Komisija, manau, kad šio argumento nagrinėjimas yra susijęs su faktų vertinimu, kurio Teisingumo Teismas, kaip išdėsčiau šios išvados 40 ir 41 punktuose, negali atlikti nagrinėdamas apeliacinį skundą.

73. Kita vertus, manau, kad argumentai, susiję su alternatyvių baudos ribų taikymu, yra nepagrįsti.

74. Iš esmės manau, kad aukščiausios baudos ribos nustatymas nėra vien paprastas pasirinkimas tarp maksimalios 1 mln. EUR baudos ir aukščiausios ribos, nustatytos remiantis įmonės apyvarta. Aišku, kad, taikydama baudų apskaičiavimo metodą, Komisija turi laikytis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytos su apyvarta susijusios aukščiausios ribos. Tačiau laikydamasi šioje nuostatoje nustatytų ribų Komisija turi plačią diskreciją ir, kaip priminė Teisingumo Teismas, gali atsižvelgti į „daugelį aplinkybių“( ). Tačiau, priešingai nei teigia apeliantė, manau, kad atgrasymo tikslo yra siekiama tiek apskaičiuojant pagrindinį baudos dydį, tiek nustatant aukščiausią baudos ribą. Iš esmės šis tikslas yra neatsiejamas nuo paties Reglamento Nr. 17 priėmimo( ) ir yra svarbesnis už šio reglamento 15 straipsnio 2 dalies formuluotę. Šiomis aplinkybėmis, kadangi baudos dydis nesiekia Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytos aukščiausios ribos, manau, kad Komisija, įgyvendindama savo diskreciją, gali atsižvelgti į atgrasymo tikslą atlikdama šiuos skaičiavimus.

75. Taigi manau, jog Pirmosios instancijos teismas teisėtai nusprendė, kad, nustatydama apeliantei skirtinos baudos aukščiausią ribą, Komisija galėjo atsižvelgti į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytą atgrasymo tikslą.

76. Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus, manau, kad antrasis apeliantės argumentas turi būti pripažintas iš dalies nepriimtinu ir iš dalies nepagrįstu.

77. Todėl Teisingumo Teismui siūlau atmesti pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

B – Dėl antrojo pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu

78. Skaitant apeliacinį skundą matyti, kad apeliantė nurodo tris šį pagrindą pagrindžiančius argumentus.

79. Prieš imantis nagrinėti jų pagrįstumą reikia priminti, kad vienodo požiūrio principas – tai bendrasis teisės principas, kurį Komisija turi gerbti vykdydama procedūrą pagal EB 81 straipsnį.

80. Pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką, kuria Pirmosios instancijos teismas tinkamai rėmėsi skundžiamo sprendimo 60 punkte, šis principas neleidžia panašių situacijų vertinti skirtingai arba skirtingų situacijų vertinti vienodai, išskyrus atvejus, kai toks vertinimas gali būti objektyviai pateisinamas( ).

81. Pirma, apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, nusprendęs, jog Komisija galėjo ją vertinti kitaip nei įmones SNCZ ir Union Pigments, kurios taip pat dalyvavo kartelyje, pažeidė vienodo požiūrio principą.

82. Manau, kad šis argumentas yra nepagrįstas.

83. Iš skundžiamo sprendimo aiškiai išplaukia, kad kai Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, šios įmonės, priešingai nei apeliantė, dar vykdė ūkinę veiklą cinko fosfato rinkoje. Taigi jų verslo metų, ėjusių prieš šio sprendimo priėmimą, apyvarta leido Komisijai įvertinti finansinius šių įmonių išteklius ir taip nustatyti jų ekonominę svarbą, o to nebuvo Britannia atveju.

84. Šių aplinkybių pakanka, kad būtų konstatuota, jog apeliantės situacija iš tikrųjų buvo kitokia nei SNCZ ir Union Pigments.

85. Šiomis aplinkybėmis manau, jog Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad Komisija apeliantę galėjo vertinti kitaip nei minėtas įmones.

86. Be to, pažymėsiu, jog Bendrijos teismas pripažino, kad, skaičiuojant pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį skiriamas baudas, tam tikras skirtingas įmonių, kurioms yra skirtas Komisijos sprendimas, vertinimas yra neatsiejamas nuo gairėse pasirinkto metodo taikymo( ). Iš esmės gairės leidžia Komisijai individualizuoti baudą atsižvelgiant į įmonių elgesį ir specifinius požymius, kad būtų užtikrintas Bendrijos konkurencijos taisyklių veiksmingumas.

87. Todėl man atrodo, kad šis argumentas gali būti atmestas kaip nepagrįstas.

88. Antra, apeliantė pažymi, jog Pirmosios instancijos teismas, nusprendęs, kad Komisija galėjo ją vertinti kitaip nei tokias įmones kaip Anic SpA, DSM ir UCARInternational Inc., kurioms buvo skirti anksčiau priimti Komisijos sprendimai( ), pažeidė vienodo požiūrio principą. Jos teigimu, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 61 punkte iš esmės klaidingai nusprendė, kad jos situacija nebuvo panaši į šių įmonių situaciją.

89. Apeliantė priduria, kad Komisija, siekdama apskaičiuoti aukščiausią baudos ribą, visada rėmėsi praėjusiais verslo metais, neatsižvelgiant į tai, ar su karteliu susijusi veikla buvo perleista ir ar šių verslo metų apyvarta sumažėjo apyvartos iki šios veiklos perleidimo atžvilgiu. Taip sprendime „Grafito elektrodai“ Komisija maksimalų taikytinos baudos dydį nustatė remdamasi UCAR International Inc. praėjusių verslo metų apyvarta, t. y. 841 mln. EUR, nors ši apyvarta buvo gerokai mažesnė nei paskutinių pažeidimo metų apyvarta, t. y. 1 022 mln. EUR.

90. Komisija teigia, kad šis argumentas nepriimtinas, nes jis yra susijęs tik su faktų vertinimu, kurio Teisingumo Teismas negali iš naujo atlikti nagrinėdamas apeliacinį skundą( ).

91. Nepritariu šiai analizei. Tiesa, kad tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas konstatuoti ir vertinti faktines aplinkybes, tačiau iš nusistovėjusios Bendrijos teismų praktikos matyti, kad Teisingumo Teismas yra kompetentingas patikrinti šių faktinių aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė remdamasis tomis faktinėmis aplinkybėmis( ).

92. Pateikdama šį argumentą Britannia prašo Teisingumo Teismo patikrinti teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas galėjo padaryti dėl įmonių situacijų panašumo ir vienodo požiūrio principo laikymosi remdamasis faktinėmis aplinkybėmis, konstatuotomis jos nurodytuose sprendimuose.

93. Kadangi apeliantė nenurodo, jog buvo iškreiptos Pirmosios instancijos teismo nustatytos faktinės aplinkybės, Teisingumo Teismas turi įvertinti, ar šis galėjo tinkamai nuspręsti, kad Britannia situacija nebuvo panaši į įmonių Anic SpA ir DSM situaciją ir todėl ji negalėjo reikalauti tokio pat vertinimo pagal vienodo požiūrio principą.

94. Todėl, priešingai nei Komisija, siūlau Teisingumo Teismui pripažinti, kad šis argumentas yra priimtinas.

95. Kaip nurodžiau, apeliantė mano, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą skundžiamo sprendimo 61 punkte nusprendęs, jog jos situacija nebuvo panaši į šių įmonių situaciją.

96. Pakanka tik perskaityti šį 61 punktą, kad būtų pastebėta, jog minėtas argumentas nepagrįstas. 61 punkte yra parašyta:

„Pirmasis ieškovės argumentas dėl to, kad Komisija nukrypo nuo savo ankstesnės praktikos, yra nepagrįstas. Iš tikrųjų ieškovė nėra panašioje situacijoje kaip įmonės (nurodytos sprendimuose „Polipropilenas“ ir „PVC“), nes ji neturėjo jokių pajamų verslo metais, ėjusiais prieš ginčijamo sprendimo priėmimą. Todėl ji negali reikalauti būti vertinama taip pat, kaip ir įmonės ankstesnėse bylose.“

97. Pirmosios instancijos teismo motyvavimas leidžia suprasti priežastis, dėl kurių buvo atmestas apeliantės argumentas( ). Kaip jis pažymėjo, verslo metais, ėjusiais prieš ginčijamo sprendimo priėmimą, ji neturėjo jokios apyvartos. Taigi manau, kad tai yra pagrindinis dalykas, leidęs Pirmosios instancijos teismui nuspręsti, kad iš tikrųjų apeliantės situacija buvo kitokia nei įmonių AnicSpA ir DSM. Šiomis aplinkybėmis manau, jog Pirmosios instancijos teismas teisėtai nusprendė, kad Komisija galėjo Britannia vertinti kitaip nei šias įmones.

98. Kad ir kaip būtų, man atrodo, kad išvadomis, kurios gali būti padarytos iš sprendimų „Polipropilenas“, „PVC“ ir „Grafito elektrodai“, šioje byloje negali būti remiamasi dėl dviejų priežasčių.

99. Pirma, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog minėtame sprendime JCB Service prieš Komisiją Teisingumo Teismas priminė, kad „ankstesnė Komisijos sprendimų priėmimo praktika nėra teisinis pagrindas nustatant baudas konkurencijos srityje ir kad sprendimai kitose bylose, kiek tai susiję su diskriminacijos buvimu, tėra papildomas rodiklis“( ). Iš esmės, kaip pažymi Teisingumo Teismas, išvados, kylančios iš šios praktikos, „gali pasitarnauti būti tik kaip pagalbinis rodiklis, nes bylų aplinkybės, kaip antai rinkos, prekės, šalys, įmonės ir aptariami laikotarpiai, nėra tapatūs“( ). Be to, reikia pažymėti, kad sprendimai „Polipropilenas“ ir „PVC“, kuriais remiasi apeliantė, buvo priimti dar iki gairių paskelbimo.

100. Antra, Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, jog tai, kad anksčiau Komisija skirtingoms pažeidimų rūšims taikė tam tikro lygio baudas, negali atimti iš jos galimybės pakelti šį lygį laikantis Reglamento Nr. 17 nustatytų ribų, jei tai yra būtina Bendrijos konkurencijos taisyklių veiksmingumui užtikrinti( ). Šiomis aplinkybėmis man atrodo, jog įmonė, dalyvaujanti pagal EB 81 straipsnį pradėtoje procedūroje, negali turėti teisėtų lūkesčių, kad Komisija ją vertins taip pat, kaip kokią nors įmonę, kurios situacija yra panaši.

101. Šiomis aplinkybėmis siūlau Teisingumo Teismui atmesti šį argumentą kaip nepagrįstą.

102. Trečia, apeliantė Pirmosios instancijos teismą kaltina, kad skundžiamo sprendimo 63 punkte jis nusprendė, jog būtų nepagrįsta pozityvi diskriminacija jos naudai, palyginti su Trident, jei Komisija neatsižvelgtų į ankstesnių jos verslo metų apyvartą.

103. Šis argumentas yra akivaizdžiai netinkamas.

104. Iš esmės atmetant antrąją ieškinio pagrindo dalį, susijusią su vienodo požiūrio principo pažeidimu, skundžiamame sprendime remiamasi tik ta aplinkybe, kad apeliantės situacija yra kitokia nei kartelyje dalyvavusių įmonių, t. y. Union Pigments ir SNCZ, ir įmonių, dėl kurių vyko ankstesnė Komisijos procedūra, t. y. Anic SpA ir DSM.

105. Todėl manau, kad skundžiamo sprendimo 63 punkte išdėstytas Pirmosios instancijos teismo konstatavimas neturi įtakos šiam klausimui.

106. Kadangi, mano nuomone, šis argumentas yra perteklinis, apeliantės pateikta kritika dėl šio konstatavimo negali lemti skundžiamo sprendimo panaikinimo ir todėl yra netinkama( ).

107. Šiomis aplinkybėmis siūlau Teisingumo Teismui atmesti visą antrąjį pagrindą kaip nepagrįstą.

C – Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su teisinio saugumo principo pažeidimu

108. Apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisinio saugumo principą, nusprendęs, jog Komisija, remdamasi kitais verslo metais, nei ėjusieji prieš ginčijamo sprendimo priėmimą, nustatant 10 % apyvartos ribą, nepadarė teisės klaidų.

109. Britannia primena, kad šis principas yra įtvirtintas 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 7 straipsnio 1 dalyje. Apeliantė pažymi, kad šis principas taip pat yra pripažįstamas Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos 11 straipsnyje ir 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnio 1 dalyje( ).

110. Britannia pažymi, kad Reglamente Nr. 17 nustatyta baudų sistema yra „baudžiamojo pobūdžio“( ), kuriam taikoma EŽTK 7 straipsnio 1 dalis, ir šiuo atžvilgiu ji teigia, kad tai yra bendrasis teisės principas, pagal kurį reikalaujama, kad nuostatos, susijusios su nusižengimais ir bausmėmis, nebūtų aiškinamos jas plečiant persekiojamojo asmens nenaudai( ).

111. Be to, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog reikalaujama, kad „dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo įmonei skirtos sankcijos atitiktų sankcijas, kurios buvo numatytos pažeidimo padarymo metu“( ). Jis taip pat nusprendė, kad „Komisija nėra įgaliota pakeisti Reglamento Nr. 17 arba, pavyzdžiui, nusistatydama bendras taisykles, nukrypti nuo jo nuostatų“( ).

112. Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad teisinio saugumo principas turi būti taikomas ypač griežtai, kai jis yra susijęs su teisės aktu, galinčiu turėti finansinių pasekmių( ).

113. Todėl apeliantė teigia, kad Komisija negalėjo viršyti ribų, nustatytų Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje. Pasak jos, nebuvo galima numatyti, turint omenyje aiškų šios nuostatos tekstą, kad Komisija remsis kitais verslo metais, nei praėjusieji. Teisinio saugumo principas, priešingai, reikalavo, kad Komisija skirtų apeliantei baudą nuo 1 000 EUR iki 1 mln. EUR, kaip nustatyta minėtos nuostatos pirmojoje dalyje.

114. Britannia teigimu, Pirmosios instancijos teismas sukūrė situaciją, kai įmonėms neįmanoma nustatyti ataskaitinių metų, turinčių reikšmės skaičiuojant taikytiną aukščiausią ribą, ir todėl neįmanoma nustatyti aiškaus ir tikslaus maksimalaus baudos, kuri joms gali būti skirta, dydžio( ).

115. Iš esmės apeliantė pažymi, kad vertinimas, susijęs su tuo, ar įmonė vykdė „normalią ūkinę veiklą“, yra subjektyvus ir kad yra didelis netikrumas dėl situacijų, susijusių su „ypatingomis aplinkybėmis“. Ji teigia, kad Komisija negali pagal tokius kriterijus savavališkai rinktis ataskaitinių metų.

116. Komisija mano, kad šis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas, nes jame tik performuluojami Britannia argumentai, pateikti pagrindžiant pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą.

117. Bet kuriuo atveju Komisija pažymi, jog Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies aiškinimas buvo visiškai numatomas, nes šioje nuostatoje įtvirtinta aukščiausia riba taikoma praėjusiems verslo metams, o apeliantė neturėjo tokios apyvartos. Komisija pažymi, jog baudų numatomumo principas reiškia, kad įmonės turi turėti galimybę savo veiksmų pasekmes įvertinti prieš jų imdamosi. Ji pažymi, kad nagrinėjamu atveju Britannia apyvarta tą dieną, kurią ji nusprendė daryti pažeidimą, nedaug skyrėsi nuo apyvartos, kuria buvo remiamasi skaičiuojant maksimalų baudos dydį (55,7 mln. EUR apyvarta 1996 m. birželio 30 d. pasibaigusiais verslo metais). Taigi, Komisijos teigimu, apeliantė pažeidimo darymo metu galėjo įvertinti, kokio dydžio baudą turės sumokėti, jei kartelis bus atskleistas ir už jį bus nubausta. Be to, Komisija pažymi, jog dėl ypatingos Britannia situacijos, t. y. dėl to, kad teisiškai ji toliau egzistavo, bet neturėjo jokios apyvartos, kilo ypatinga problema, apie kurią ši negalėjo nežinoti. Tačiau apeliantė savo atsiliepime į jai skirtą pranešimą apie kaltinimus šio klausimo neiškėlė.

118. Manau, kad šis pagrindas yra nepagrįstas.

119. Iš esmės man atrodo, kad Britannia nurodyti argumentai – tai performuluoti argumentai, jau išdėstyti pagrindžiant pirmąjį pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pažeidimu. Kadangi nusprendžiau, jog šie yra nepagrįsti, manau, kad apeliantės argumentai, pateikti pagrindžiant trečiąjį pagrindą, taip pat yra nepagrįsti.

120. Tačiau darydamas prielaidą, kad Teisingumo Teismas nepritars šiam požiūriui, papildomai išanalizuosiu šiuos argumentus.

121. Britannia iš esmės teigia, kad tuo metu, kai buvo padarytas pažeidimas, nebuvo galima numatyti skaičiavimo metodo, kurį Komisija pasirinko taikydama Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį.

122. Prieš nagrinėdamas šio argumento pagrįstumą noriu priminti iš teisinio saugumo principo išplaukiančius reikalavimus.

123. Šis principas neišvengiamai kyla iš lygybės principo ir yra pagrindinis Bendrijos teisės principas. Kaip skundžiamo sprendimo 69 punkte pažymėjo Pirmosios instancijos teismas, šis principas „reikalauja, kad teisės nuostatos būtų aiškios ir tikslios, ir siekia užtikrinti iš Bendrijos teisės kylančių situacijų ir teisinių santykių numatomumą“( ). Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad „šis teisinio saugumo principas turi būti taikomas ypač griežtai, kai jis susijęs su teisės aktu, galinčiu turėti finansinių pasekmių“( ).

124. Kaip nurodė apeliantė, šį principą įtvirtina EŽTK 7 straipsnio 1 dalis ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnio 1 dalis, kuri, reikia priminti, neturi jokios privalomosios teisinės galios( ).

125. EŽTK 7 straipsnio 1 dalyje, kuri atkartoja Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos 11 straipsnio 2 dalies žodžius, yra parašyta:

„Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal jų padarymo metu galiojusius valstybės įstatymus arba tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri galėjo būti taikyta nusikaltimo padarymo metu.“

126. Pažymėsiu, kad Bendrijos teismas nėra kompetentingas vertinti Komisijos pasirinkto skaičiavimo metodo teisėtumo pagal EŽTK 7 straipsnio 1 dalį, nes šios konvencijos nuostatos pačios savaime nėra Bendrijos teisės dalis( ).

127. Tačiau Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi jis turi užtikrinti, dalis( ). Vykdydamas šią užduotį Teisingumo Teismas remiasi ne tik bendromis valstybių narių konstitucinėmis tradicijomis, bet ir su žmogaus teisių apsauga susijusių tarptautinių aktų, prie kurių rengimo prisidėjo arba prie kurių prisijungė valstybės narės, nuorodomis( ). Teisingumo Teismas mano, kad šiuo atžvilgiu EŽTK turi ypatingą reikšmę( ).

128. Atsižvelgiant į Europos Žmogaus Teisių Teismo ir Bendrijos teismo suformuotą praktiką, bausmę įtvirtinanti norma – baudžiamojo pobūdžio norma arba administracinę nuobaudą nustatantis administracinis aktas – privalo turėti tam tikras ypatybes.

129. Pirma, kiekviena teisės taisyklė, ypač jei ji nustato arba leidžia nustatyti baudas, turi būti paremta aiškiu ir nedviprasmišku teisiniu pagrindu( ).

130. Antra, ši norma turi būti aiški ir tiksli( ).

131. Iš esmės Bendrijos teismas mano, kad su atitinkamu teisės aktu susiję asmenys turi turėti galimybę aiškiai sužinoti, kokios jų teisės ir pareigos kyla iš šio teisės akto, kad galėtų imtis atitinkamų veiksmų( ). Teisingumo Teismo teigimu, šis reikalavimas taikomas ne tik normoms, kurios nustato pažeidimo sudėties elementus, bet ir toms normoms, kurios nustato pasekmes, atsirandančias pažeidus teisės taisykles( ). Todėl įstatymas turi aiškiai apibrėžti pažeidimus ir bausmes už juos.

132. Europos Žmogaus Teisių Teismas mano, kad įstatymo aiškumas turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į atitinkamos nuostatos formuluotę, bet ir į esamos bei paskelbtos teismų praktikos patikslinimus ( ).

133. Galiausiai šie teisės aktai turi būti prieinami ir numatomi( ).

134. Europos Žmogaus Teisių Teismas mano, kad suinteresuotam asmeniui reikia turėti galimybę numatyti, kiek tam tikromis aplinkybėmis to galima protingai tikėtis, pasekmes, galinčias kilti iš konkretaus teisės akto( ).

135. Įstatymo numatomumui neprieštarauja tai, kad, siekdamas įvertinti tokias pasekmes, šis asmuo yra priverstas prašyti paaiškinamųjų patarimų( ). Taip pat numatomumo reikalavimas netrukdo tam, kad valdymo institucijai būtų suteikta diskrecijos teisė. Šiuo atveju numatomumo reikalavimas reiškia, jog šios diskrecijos apimtis ir įgyvendinimo sąlygos yra tiksliai apibrėžtos, atsižvelgiant į atitinkamą teisėtą tikslą, kad asmuo būtų tinkamai apsaugotas nuo savivalės( ).

136. Be to, pagal EŽTK 7 straipsnio 1 dalį nereikalaujama, kad atitinkamos nuostatos formuluotė būtų tokia tiksli, kad dėl jos pažeidimo galinčios kilti pasekmės būtų absoliučiai tiksliai numatomos( ). Europos Žmogaus Teisių Teismo teigimu, reikia išvengti pernelyg griežto reglamentavimo, kad institucijos galėtų prisitaikyti prie pasikeitusios situacijos. Tai taip pat leidžia individualizuoti taikytiną bausmę. Lygybės principas reikalauja griežtai ir objektyviai įvertinti aktą, tačiau individualizavimo principas iš esmės reikalauja, kad baudos pasirinkimas būtų koreguojamas atsižvelgiant į kiekvieno asmens situaciją.

137. Šie požymiai, t. y. teisės taisyklių aiškumas, baudų numatomumas ir jų individualizavimas, taip pat yra būtinos garantijos Bendrijos teisės aktų leidėjo vykdomos politikos veiksmingumui užtikrinti.

138. Priminus šiuos dalykus, reikia patikrinti, ar buvo galima protingai numatyti šioje byloje Komisijos pasirinktą skaičiavimo metodą.

139. Šiuo atžvilgiu skundžiamo sprendimo 73 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad apeliantė aiškiai galėjo numatyti, kad jai bus skirta bauda, nes ji dalyvavo darant akivaizdų konkurencijos taisyklių pažeidimą. Taip pat jis nusprendė, jog buvo galima numatyti, kad ši bauda bus nustatyta atsižvelgiant ne tik į pažeidimo sunkumą ir trukmę, bet ir į konkrečią įmonės situaciją.

140. Šiai analizei visiškai pritariu dėl šių priežasčių.

141. Pirma, nors pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį Komisijai suteikiama plati diskrecija, man atrodo, kad jos įgyvendinimas vis dėlto ribojamas nustačius objektyvius kriterijus, kurių Komisija turi laikytis. Remiantis šios nuostatos formuluote, bauda, kuri gali būti skirta, turi skaičiais išreikštą ir absoliučią ribą, apskaičiuojamą kiekvienai įmonei už kiekvieną pažeidimą, todėl maksimalus baudos, kuri gali būti skirta konkrečiai įmonei, dydis, mano nuomone, gali būti nustatytas iš anksto.

142. Antra, Komisijos diskrecijos įgyvendinimą riboja elgesio taisyklės, kurias ji pati nusistatė gairėse. Nors gairės negali būti kvalifikuojamos kaip teisės norma, kurios institucijos bet kuriuo atveju turi laikytis, Bendrijos teismas nusprendė, kad vis dėlto jos nustato elgesio taisyklę, nuo kurios ji negali nukrypti, nes priešingu atveju jai gali būti paskirta sankcija už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio, teisėtų lūkesčių apsaugos ar teisinio saugumo, pažeidimą( ).

143. Kaip Teisingumo Teismas nusprendė minėtame sprendime Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, gairės atitinkamoms įmonėms suteikia teisinį saugumą ir leidžia joms sužinoti apie skaičiavimo metodus, kuriuos naudoja Komisija taikydama Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį( ). Kadangi ji daugelį metų buvo kritikuojama dėl neskaidrumo skaičiuojant baudas, paskelbus gaires jos sprendimų skaidrumas padidėjo( ).

144. Trečia, reikia priminti, kad pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 17 straipsnį Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas turi visą jurisdikciją nagrinėti ieškinius dėl sprendimų, kuriais Komisija yra nustačiusi baudas. Taigi jie gali ne tik panaikinti šiuos sprendimus, bet ir panaikinti, sumažinti ar padidinti paskirtą baudą. Taip Komisijos administracinė praktika yra visiškai kontroliuojama Bendrijos teismo. Šiuo atžvilgiu jo vykdoma kontrolė leido nusistovėjusioje ir paskelbtoje teismų praktikoje paaiškinti kriterijus ir skaičiavimo metodą, kuriuos Komisija turi taikyti nustatydama baudų dydį. Taip nusistovėjusioje teismų praktikoje, kuria, be to, remiasi apeliantė, Bendrijos teismas yra patikslinęs, kad sąvoka „praėję verslo metai“ iš esmės reiškia kiekvienos atitinkamos įmonės paskutinius ištisus verslo metus prieš ginčijamo sprendimo priėmimą.

145. Priešingai nei teigia Britannia, nemanau, kad Komisija turi neribotą diskreciją, leidžiančią jai „savavališkai“ pasirinkti, kuriais verslo metais remtis skaičiuojant aukščiausią baudos ribą( ).

146. Atsižvelgdamas į šiuos dalykus, kuriuos priminiau, manau, kad apeliantė galėjo protingai numatyti Komisijos pasirinktą skaičiavimo metodą, prireikus – kreipusis teisinio patarimo.

147. Bet kuriuo atveju noriu pridurti, kad, mano nuomone, Bendrijos teisės aktų leidėjo tikslai nubausti ir atgrasyti dėl dviejų priežasčių pateisina vengimą suteikti įmonėms galimybę iš anksto žinoti tikslų baudos, kuri gali būti joms skirta, dydį.

148. Pirma, man atrodo svarbu, kad įmonės negalėtų įvertinti naudos, kurią jos, atsižvelgdamos į tokios baudos dydį, gali turėti dalyvaudamos pažeidime.

149. Antra, manau, jog reikia vengti situacijų, kai įmonės mėgintų nuslėpti savo lėšas, manydamos, kad, nesant apyvartos, joms bus skirta mažesnė bauda arba jos išvis nebus skirta.

150. Šioje byloje, kaip skundžiamo sprendimo 73 punkte teisingai nurodė Pirmosios instancijos teismas, teisinio saugumo principas apeliantei negarantavo, kad jos ūkinės veiklos perleidimas leis jai išvengti baudos.

151. Atsižvelgdamas į šiuos dalykus manau, jog tai, kad Britannia negalėjo iš anksto ir „absoliučiai tiksliai“ žinoti, kuriais ataskaitiniais metais bus remiamasi apskaičiuojant taikytiną aukščiausią ribą ir atitinkamai kokia maksimali bauda gali būti jai skirta, nėra teisinio saugumo principo pažeidimas.

152. Todėl siūlau Teisingumo Teismui atmesti trečiąjį pagrindą kaip nepagrįstą.

D – Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su nepakankamu skundžiamo sprendimo motyvavimu

153. Apeliantė teigia, kad skundžiamame sprendime buvo neatsakyta į jos argumentą, susijusį su nevienodu požiūriu į ją ir į Karageorgis – vieną iš įmonių, kurioms buvo skirtas Komisijos sprendimas 1999/271/EB( ). Ji aiškiai pateikė šį argumentą Pirmosios instancijos teismui, ir šis jį nurodė skundžiamo sprendimo 55 punkte.

154. Britannia pažymi, kad sprendime „Graikijos keltai“ įmonė Karageorgis iš rinkos pasitraukė iki Komisijos sprendimo priėmimo. Kadangi šios įmonės apyvartos praėjusiais verslo metais nebuvo, Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirmąja dalimi, jai skyrė 1 mln. EUR baudą. Apeliantės teigimu, jos situacija šioje byloje labai panaši į minėtos įmonės situaciją. Todėl ji mano, jog neturėjo atsidurti mažiau palankioje situacijoje nei Karageorgis ir bet kuriuo atveju turėjo būti vertinama taip pat.

155. Britannia nurodytas pagrindas yra susijęs su formaliu reikalavimu motyvuoti. Juo siekiama nubausti už nepakankamą skundžiamo sprendimo motyvavimą. Šis pagrindas priimtinas, nes pagal nusistovėjusią teismų praktiką tai, ar Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo šalių ieškinio pagrindus ir teisėtai motyvavo savo sprendimą, yra teisės klausimas ir todėl jis gali būti keliamas pateikus apeliacinį skundą( ).

156. Visų pirma primenu, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį, kuris taikomas Pirmosios instancijos teismui pagal minėto statuto 53 straipsnį, „sprendimuose nurodomos priežastys, kuriomis jie grindžiami“.

157. Teisingumo Teismo teigimu, sprendimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atspindėti Pirmosios instancijos teismo motyvus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti jo priėmimo priežastis, o Teisingumo Teismas – vykdyti savo teisminę priežiūrą( ). Kalbant apie EB 230 straipsniu grindžiamą ieškinį, pareiga motyvuoti akivaizdžiai reikalauja, kad Pirmosios instancijos teismas išnagrinėtų apeliantės nurodytus panaikinimo pagrindus ir išdėstytų priežastis, kurios lemia pagrindo atmetimą ar skundžiamo akto panaikinimą. Teisingumo Teismas mano turįs patikrinti, ypač taikant EB 81 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnį, ar Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu pakankamai nuodugniai išnagrinėjo visus apeliantės argumentus dėl baudos panaikinimo ar sumažinimo( ).

158. Tačiau Teisingumo Teismas nustatė šios pareigos atsakyti į ieškinio pagrindus ribas, nurodytas 2001 m. kovo 6 d. Sprendime Connolly prieš Komisiją( ). Jis nusprendė, kad sprendimo motyvavimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos aplinkybes( ) ir negali būti reikalaujama, kad Pirmosios instancijos teismas „išsamiai atsakytų į kiekvieną ieškovės argumentą, ypač jei šis nėra pakankamai aiškus ir tikslus ir nėra grindžiamas faktais paremtais įrodymais“( ).

159. Priminus šiuos dalykus reikia išnagrinėti, ar Pirmosios instancijos teismas atsakė į nagrinėjamą apeliantės argumentą ir prireikus – ar jis turėjo į jį atsakyti.

160. Pirmosios instancijos teisme apeliantė nurodė, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, įvertinusi ją kitaip negu, pirma, įmones, kurioms buvo skirti sprendimai „polipropilenas“ ir „PVC“, ir, antra, įmonę Karageorgis, kuriai buvo skirtas sprendimas „Graikijos keltai“. Taip pat Britannia Komisiją kaltino, kad ši ją vertino kitaip negu įmones SNCZ ir Union Pigments, kurios taip pat dalyvavo kartelyje.

161. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 54−56 punktuose nurodė apeliantės argumentus. Minėto sprendimo 54 punkte yra apibendrinti argumentai, kilę iš sprendimų „polipropilenas“ ir „PVC“, 55 punkte yra išdėstytas apeliantės samprotavimas, susijęs su sprendimo „Graikijos keltai“ nagrinėjimu, o 56 punkte yra apibendrinti Britannia argumentai, susiję su tuo, kaip Komisija vertino įmones SNCZ ir Union Pigments.

162. Pirmosios instancijos teismas šiuos argumentus atmetė dėl šių priežasčių:

„61 Pirmasis ieškovės argumentas dėl to, kad Komisija nukrypo nuo savo ankstesnės praktikos, yra nepagrįstas. Iš tikrųjų ieškovė nėra panašioje situacijoje kaip įmonės (skundžiamo sprendimo) 54 punkte minėtose bylose, nes ji neturėjo jokių pajamų verslo metais, ėjusiais prieš ginčijamo sprendimo priėmimą. Todėl ji negali reikalauti būti vertinama taip pat, kaip ir įmonės ankstesnėse bylose.

62 Antrasis ieškovės argumentas dėl tariamos diskriminacijos tarp jos ir SNCZ bei Union Pigments taip pat atmestinas. <...> Kadangi ieškovės nulinės pajamos yra klaidinga informacija apie jos galią, Komisija turėjo teisę atsižvelgti į ankstesnių metų duomenis ir vertinti ieškovę skirtingai nei SNCZ ir Union Pigments.

<…>

64 Todėl vienintelio ieškinio pagrindo antra dalis yra atmestina.“

163. Paprasto perskaitymo pakanka, kad būtų konstatuota, jog Pirmosios instancijos teismas neatsakė į apeliantės argumentą, susijusį su tariamu vienodo požiūrio principo pažeidimu įmonės Karageorgis situacijos atžvilgiu. Tačiau Britannia šį argumentą aiškiai nurodė Pirmosios instancijos teismui pateikto ieškinio 3.3.3–3.3.6 punktuose, o Pirmosios instancijos teismas jį kaip argumentą nurodė skundžiamo sprendimo 55 punkte.

164. Tiesa, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Pirmosios instancijos teismas neprivalo atsakyti į argumentus, kurie nėra „pakankamai aiškūs ir tikslūs“( ).

165. Tačiau man atrodo, kad šiuo atveju nagrinėjamas argumentas atitiko šiuos kriterijus ir todėl Pirmosios instancijos teismas galėjo išdėstyti savo nuomonę.

166. Pirmosios instancijos teismui pateiktame ieškinyje Britannia aiškiai išdėstė priežastis, dėl kurių ji manė, kad jos situacija panaši į įmonės Karageorgis, kuriai buvo skirtas sprendimas „Graikijos keltai“( ), situaciją. Be to, pagrįsdama savo argumentus ji tiksliai nurodė minėto sprendimo konstatuojamosios dalies punktus, kuriuose Komisija išdėstė skaičiavimo metodą, pasirinktą siekiant nustatyti įmonei Karageorgis taikytinos baudos aukščiausią ribą( ).

167. Todėl manau, kad Pirmosios instancijos teismas, neatsakęs į apeliantės argumentą, pažeidė Teisingumo Teismo statuto 36 ir 53 punktuose jam nustatytą pareigą motyvuoti.

168. Todėl, dėl šios priežasties siūlau Teisingumo Teismui pripažinti šį pagrindą priimtinu ir panaikinti skundžiamą sprendimą.

VI – Galutinio sprendimo priėmimas

169. Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmojoje pastraipoje yra nustatyta, kad jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas Pirmosios instancijos teismo sprendimą panaikina. Šiuo atveju Teisingumo Teismas gali pats paskelbti galutinį sprendimą byloje, jei toje bylos stadijoje tai galima padaryti, arba grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui, kad šis priimtų sprendimą.

170. Šioje byloje manau, jog byla yra tokioje stadijoje, kad tuo klausimu, kuriuo aš pasiūliau panaikinti skundžiamą sprendimą, sprendimas gali būti priimtas( ). Todėl siūlau Teisingumo Teismui nagrinėti bylą aukštesnėje instancijoje ir priimti galutinį sprendimą dėl Britannia ieškinio pagrindo, nurodyto Pirmosios instancijos teisme.

VII – Dėl ieškinio Pirmosios instancijos teisme

171. Britannia prašo panaikinti ginčijamą sprendimą ir nurodo kelis ieškinio pagrindus, iš kurių vienas yra susijęs su vienodo požiūrio principo pažeidimu.

172. Nurodydama šį ieškinio pagrindą apeliantė teigia, kad Komisija, ją vertindama kitaip negu įmonę Karageorgis, kuriai buvo skirtas sprendimas „Graikijos keltai“, nesilaikė šio principo.

173. Britannia teigia, kad jos situacija iš esmės buvo panaši į šios įmonės situaciją, nes jos abi iš rinkos pasitraukė keleri metai iki Komisijos sprendimo priėmimo. Tačiau sprendime „Graikijos keltai“ konstatavusi, kad neturi jokių duomenų apie įmonės Karageorgis apyvartą verslo metais, ėjusiais prieš sprendimo priėmimą, Komisija minėtai įmonei skyrė 1 mln. ECU baudą( ), remdamasi Reglamento (EEB) Nr. 4056/86( ) 19 straipsnio 2 dalimi.

174. Taigi, apeliantei skirtinos baudos aukščiausiai ribai apskaičiuoti remdamasi kitais verslo metais, nei ėjusieji prieš ginčijamo sprendimo priėmimą, Komisija nukrypo nuo savo ankstesnės praktikos, šioje byloje pažeisdama vienodo požiūrio principą.

175. Manau, kad šis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas.

176. Iš esmės manau, kad išvadomis, kurios gali būti padarytos iš sprendimo Graikijos keltai, šioje byloje negali būti remiamasi dėl priežasčių, kurias jau išdėsčiau šios išvados 99 ir 100 punktuose.

177. Nors įmonės Karageorgis situacija panaši į Britannia situaciją( ), iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad ankstesnė Komisijos sprendimų priėmimo praktika nėra teisinis pagrindas baudoms konkurencijos srityje nustatyti. Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad sprendimai kitose bylose, kiek tai susiję su diskriminacijos buvimu, tėra papildomas rodiklis, nes bylų aplinkybės, kaip antai rinkos, prekės, šalys, įmonės ir aptariami laikotarpiai, nėra tapačios. Taip yra ir apeliantės nurodytos bylos atveju.

178. Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog tai, kad anksčiau Komisija skirtingoms pažeidimų rūšims taikė tam tikro lygio baudas, negali atimti iš jos galimybės pakelti šį lygį atsižvelgiant į Reglamento Nr. 17 nustatytas ribas, jei tai yra būtina Bendrijos konkurencijos taisyklių veiksmingumui užtikrinti( ). Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas patikslino, kad įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, per kurią gali būti paskirtos baudos, negali turėti teisėtų lūkesčių, kad Komisija neviršys anksčiau skirtų baudų lygio arba taikys tą patį baudų apskaičiavimo metodą( ). Teisingumo Teismo teigimu, šios įmonės privalo „turėti omenyje, kad Komisija bet kuriuo atveju gali nuspręsti pakelti baudų lygį, palyginti su anksčiau taikytomis baudomis“( ).

179. Šiomis aplinkybėmis man atrodo, kad įmonė, kaip antai Britannia, dalyvaujanti pagal EB 81 straipsnį pradėtoje administracinėje procedūroje, negalėjo turėti teisėtų lūkesčių, kad Komisija ja vertins taip pat, kaip įmonę Karageorgis anksčiau priimtame sprendime.

180. Atsižvelgdamas į šiuos dalykus manau, kad Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo.

181. Todėl siūlau Teisingumo Teismui atmesti šį panaikinimo pagrindą.

VIII – Dėl bylinėjimosi išlaidų

182. Pagal Procedūros reglamento, kuris, remiantis šio reglamento 118 straipsniu, yra taikytinas apeliaciniame procese, 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Šioje byloje Komisija prašė priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas, ir beveik visi apeliantės apeliacinio skundo pagrindai yra atmesti, todėl manau, kad reikia nurodyti jai šioje apeliacinėje byloje padengti bylinėjimosi išlaidas.

183. Be to, Procedūros reglamento 122 straipsnyje yra numatyta, kad jei apeliacinis skundas yra pagrįstas ir Teisingumo Teismas pats išsprendžia bylą, jis priima sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų. Šioje byloje Pirmosios instancijos teisme nagrinėjant apeliantės ieškinio pagrindą, susijusį su vienodo požiūrio principo pažeidimu vertinant įmonę Karageorgis (kuriai buvo skirtas sprendimas „Graikijos keltai“), nepaaiškėjo joks motyvas, dėl kurio gali būti panaikintas ginčijamas sprendimas. Todėl nėra jokios priežasties keisti rezoliucinę skundžiamo sprendimo dalį.

184. Šiomis aplinkybėmis apeliantė turi padengti bylinėjimosi išlaidas šioje instancijoje ir Pirmosios instancijos teisme.

IX – Išvada

185. Atsižvelgdamas į išdėstytus samprotavimus, siūlau Teisingumo Teismui paskelbti:

„1. 2005 m. lapkričio 29 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimas Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją (T‑33/02) panaikinamas tiek, kiek jame nebuvo išnagrinėtas argumentas, susijęs su vienodo požiūrio principo pažeidimu vertinant įmonę Britannia Alloys & Chemicals Ltd ir įmonę Karageorgis, kuriai buvo skirtas 1998 m. gruodžio 9 d. Komisijos sprendimas 1999/271/EB, susijęs su EB sutarties (81) taikymo procedūra (IV/34.466 – „Graikijos keltai“).

2. Atmesti likusią apeliacinio skundo dalį.

3. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismui pateiktas ieškinys dėl panaikinimo, kuriuo siekiama, kad būtų panaikintas 2001 m. gruodžio 11 d. Komisijos sprendimas 2003/437/EB, susijęs su EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra, – Byla COMP/E-1/37.027 – „Cinko fosfatas“ – atmetamas.

4. Priteisti iš Britannia Alloys & Chemicals Ltd bylinėjimosi išlaidas šioje instancijoje ir Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme.“