Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2003/6 14 straipsnio 1 dalį, siejamą su jos 2 ir 3 straipsniais, reikalaujama, kad valstybės narės numatytų veiksmingas, proporcingas ir atgrasomąsias sankcijas už draudimo vykdyti prekybą vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija nesilaikymą. Nors Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje apsiribojama tik nurodymu, kad valstybės narės privalo užtikrinti, jog būtų galima numatyti tokius kriterijus atitinkančias administracines sankcijas, ir nereikalaujama, kad prekybą vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija vykdantiems asmenims valstybės narės numatytų ir baudžiamąsias sankcijas (šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendimo Spector Photo Group ir Van Raemdonck, C‑45/08 , EU:C:2009:806 , 42 punktą), valstybės narės taip pat turi teisę numatyti, kad baudžiamąsias ir administracines sankcijas galima taikyti kartu, jeigu laikomasi Sąjungos teisėje nustatytų apribojimų, be kita ko, išplaukiančių iš Chartijos 50 straipsnyje numatyto non bis in idem principo, kurių, kaip matyti iš Chartijos 51 straipsnio 1 dalies, reikia laikytis įgyvendinant Sąjungos teisę.

2003 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/6/EB dėl prekybos vertybiniais popieriais, pasinaudojant viešai neatskleista informacija, ir manipuliavimo rinka (piktnaudžiavimo rinka) 14 straipsnio 1 dalį, siejamą su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 50 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad ji nedraudžia nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos proceso, per kurį skiriama baudžiamojo pobūdžio administracinė bauda, negalima tęsti po to, kai priimamas galutinis išteisinamasis nuosprendis, kuriame konstatuojama, kad nenustatyta veika, kurią galima būtų laikyti teisės aktų, reglamentuojančių prekybą vertybiniais popieriais pasinaudojant viešai neatskleista informacija, pažeidimu ir dėl kurios taip pat buvo pradėtas toks procesas.

Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nei Direktyvos 2003/6 14 straipsnio 1 dalyje, nei jokioje kitoje šios direktyvos nuostatoje nenurodyti galutinio išteisinamojo nuosprendžio padariniai procesui, per kurį skiriama administracinė bauda. Be to, atsižvelgęs į svarbą, kurią res judicata galios principas turi Sąjungos ir nacionalinės teisės sistemose, Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal Sąjungos teisę nereikalaujama, kad nebūtų taikomos nacionalinės procesinės taisyklės, suteikiančios teismo sprendimui res judicata galią (šiuo klausimu, kiek tai susiję su veiksmingumo principu, žr. 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, 58 ir 59 punktus ir 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, 28 ir 29 punktus).

Toks vertinimas neturi poveikio EŽTK protokolo Nr. 7 4 straipsnio 2 dalyje numatytai galimybei prireikus atnaujinti baudžiamąjį procesą, kai iškyla naujų ar naujai paaiškėjusių faktų, ar nustatomos esminės ankstesnio proceso klaidos, galėjusios turėti reikšmės baudžiamosios bylos baigčiai.

Tokį aiškinimą patvirtina Chartijos 50 straipsnis.

Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad tikslas apsaugoti finansų rinkų vientisumą ir visuomenės pasitikėjimą finansinėmis priemonėmis gali pateisinti kartu vykdomą persekiojimą ir taikomas baudžiamojo pobūdžio sankcijas, kaip numatyta pagrindinėse bylose nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose, kai toks persekiojimas ir tokios sankcijos, siekiant minėto tikslo, turi ir papildomų tikslų, kurie tam tikrais atvejais yra susiję su kitais tos pačios nagrinėjamos nusikalstamos veikos aspektais (šiuo klausimu žr. šios dienos Sprendimo Garlsson Real Estate, C‑537/16, 46 punktą).

Tačiau pagrindinėse bylose nagrinėjamas procesas, kuriam vykstant skiriama baudžiamojo pobūdžio administracinė nuobauda, turi būti tęsiamas griežtai laikantis proporcingumo principo (šiuo klausimu žr. šios dienos Sprendimo Garlsson Real Estate, C‑537/16, 48 punktą). situacijoje, kaip antai nagrinėjamoje pagrindinėse bylose, proceso, kuriam vykstant skiriama baudžiamojo pobūdžio administracinė bauda, tęsimas akivaizdžiai viršija tai, ko reikia norint pasiekti šio sprendimo 42 punkte nurodytą tikslą, nes egzistuoja galutinis išteisinamasis nuosprendis, kuriame konstatuota, kad nebuvo padaryta nusikaltimo, už kurį Direktyvos 2006/6 14 straipsnio 1 dalyje numatyta skirti sankcijas. Reikia pridurti, kad iš to paties 50 straipsnio formuluotės matyti, kad non bis in idem principo teikiama apsauga taikoma ne tik tuo atveju, kai atitinkamas asmuo nuteisiamas, bet ir jei jis galutinai išteisinamas.

(žr. 30, 31, 35, 37, 39, 42‑44, 46 punktus ir rezoliucinę dalį)