GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO Mengozzi NUOMONĖ,

pateikta 2010 m. gegužės 17 d.( )

Byla C‑550/09

Der Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof

prieš

E,

F

(Oberlandesgericht Düsseldorf (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Specialios ribojančios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir subjektams, siekiant kovoti su terorizmu – Tarybos sprendimas įtraukti organizaciją į Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą – Galiojimas – Draudimas į šį sąrašą įtrauktai organizacijai patikėti ekonominius išteklius – Taikymo sritis“

1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl, pirma, organizacijos, kuri neginčijo teisme jai taikomos lėšų įšaldymo priemonės, įtraukimo į asmenų, grupių ir subjektų, kuriems taikomas 2001 m. gruodžio 27 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu( ), sąrašą galiojimo, ir, antra, šio reglamento 2 ir 3 straipsnių išaiškinimo.

I – Teisinis pagrindas

A – Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucija 1373 (2001)

2. 2001 m. rugsėjo 28 d. Jungtinių Tautų Saugumo Taryba (toliau – Saugumo Taryba) priėmė Rezoliuciją 1373 (2001), nustatančią plataus diapazono kovos su terorizmu, ypač kovos su terorizmo finansavimu, strategijas. Šios rezoliucijos 1 dalies c punkte konkrečiai numatoma, kad visos valstybės narės nedelsiant įšaldo fizinių asmenų, kurie padaro ar kėsinasi padaryti teroristinius veiksmus arba dalyvauja ar padeda darant teroristinius veiksmus, tokių asmenų tiesiogiai ar netiesiogiai valdomų ar kontroliuojamų juridinių asmenų ir tokių fizinių ir juridinių asmenų vardu arba pagal jų nurodymus veikiančių asmenų lėšas ir kitą finansinį turtą arba ekonominius išteklius.

B – Bendrosios pozicijos 2001/930/BUSP ir 2001/931/BUSP

3. Atsižvelgdama į tai, kad Saugumo Tarybos rezoliucijai 1373 (2001) įgyvendinti reikia Europos bendrijos veiksmų, 2001 m. gruodžio 27 d. Europos Sąjungos Taryba, vadovaudamasi ES 15 ir ES 34 straipsniais, priėmė Bendrąją poziciją 2001/930/BUSP dėl kovos su terorizmu( ) ir Bendrąją poziciją 2001/931/BUSP dėl konkrečių priemonių taikymo kovojant su terorizmu( ).

4. Pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 1 dalį ji taikoma „priede išvardytiems su teroro aktais susijusiems asmenims, grupėms ir organizacijoms“.

5. Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 2 ir 3 dalyse atitinkamai apibrėžiama, kas yra „su teroro aktais susiję asmenys, grupės ir organizacijos“ ir „teroro aktai“.

6. Pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalį priede pateiktas sąrašas yra sudaromas remiantis tikslia informacija ar atitinkamos bylos medžiaga, kurios rodo, kad kompetentinga institucija dėl atitinkamų asmenų, grupių ir organizacijų yra priėmusi sprendimą, nepaisant to, ar jis susijęs su pavedimu, remiantis rimtais ir patikimais įrodymais ar įkalčiais, pradėti tyrimus arba baudžiamąjį persekiojimą dėl teroristinio akto, pasikėsinimo padaryti, dalyvauti ar padėti darant tokią veiką, ar su tokių veiksmų pasmerkimu. „Kompetentinga institucija“ – tai teisminė institucija arba, jei teisminės institucijos neturi kompetencijos toje srityje, kuriai taikoma ši straipsnio dalis, lygiavertę kompetenciją šioje srityje turinti institucija.

7. Pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 6 dalį priede pateiktas asmenų ir organizacijų sąrašas yra reguliariai ir bent kartą kas šeši mėnesiai atnaujinamas siekiant užtikrinti, kad yra pagrindo palikti juos sąraše.

8. Pagal Bendrosios pozicijos 2001/931 2 ir 3 straipsnius Bendrija, neviršydama EB sutarties jai suteiktų įgaliojimų, įsako įšaldyti priede išvardytų asmenų, grupių ir organizacijų lėšas ir kitą finansinį turtą ar ekonominius išteklius ir užtikrina, kad jų naudai nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nebūtų teikiamos lėšos, finansinis turtas ar ekonominiai ištekliai arba finansinės paslaugos.

C – Reglamentas Nr. 2580/2001 ir jo 2 straipsnio 3 dalį įgyvendinantys sprendimai

9. Atsižvelgdama į tai, kad siekiant Bendrijos lygmeniu įgyvendinti Bendrojoje pozicijoje 2001/931/BUSP nustatytas priemones reikalingas reglamentas, 2001 m. gruodžio 27 d. Taryba, remdamasi EB 60, EB 301 ir EB 308 straipsniais, priėmė Reglamentą Nr. 2580/2001.

10. Iš šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies a punkto matyti, kad, išskyrus pagal šį reglamentą leidžiamas išimtis, visos lėšos, kitas finansinis turtas ir ekonominiai ištekliai, priklausantys į šio straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam fiziniam ar juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui, turi būti įšaldyti.

11. Pagal šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies b punktą „į šio straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam fiziniam ar juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui neleidžiama nei tiesiogiai, nei netiesiogiai naudotis arba savo naudai disponuoti jokiomis lėšomis, kitu finansiniu turtu ir ekonominiais ištekliais“. Pagal šio straipsnio 2 dalį draudžiama šiems asmenims, grupėms ar susivienijimams arba jų naudai teikti finansines paslaugas.

12. Pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį Taryba, veikdama vienbalsiai, nustato, peržiūri ir keičia asmenų, grupių ir susivienijimų, kuriems taikomas šis reglamentas, sąrašą vadovaudamasi Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4–6 dalyse išdėstytomis nuostatomis.

13. Reglamento Nr. 2580/2001 9 straipsnyje numatyta, kad kiekviena valstybė narė nustato sankcijas, taikytinas tais atvejais, kai pažeidžiamos šio reglamento nuostatos, ir kad šios sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.

14. Pirminis asmenų, grupių ir subjektų, kuriems taikomas Reglamentas Nr. 2580/2001, sąrašas buvo nustatytas 2001 m. gruodžio 27 d. Tarybos sprendimu 2001/927/EB, patvirtinančiu Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą( ).

15. 2002 m. gegužės 2 d. Sprendimu 2002/334/EB, įgyvendinančiu Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančiu Sprendimą 2001/927( ), Taryba atnaujino asmenų, grupių ir subjektų, kuriems taikomas minėtas reglamentas, sąrašą. Šio sąrašo 2 dalies „Grupės ir subjektai“ 10 punkte nurodyta „Revoliucinė liaudies išlaisvinimo armija / frontas / partija (DHKP/C), (dar žinoma kaip Devrimci Sol (Revoliucinė kairė), Dev Sol)“ (toliau – DHKP-C).

16. Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytas sąrašas buvo reguliariai atnaujintas keliais vėlesniais sprendimais, įskaitant ir 2006 m. gegužės 29 d. Tarybos sprendimu 2006/379/EB, įgyvendinančiu Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančiu Sprendimą 2005/930/EB( ). Šiais sprendimais DHKP-C pavadinimas visada buvo paliekamas šiame sąraše.

17. Iš 2007 m. birželio 28 d. Tarybos sprendimo 2007/445/EB, įgyvendinančio Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančio sprendimus 2006/379 ir 2006/1008/EB( ), 3–7 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Taryba pateikė motyvuotus pareiškimus visiems asmenims, grupėms ir subjektams, kai tai buvo praktiškai įmanoma, paaiškinančius priežastis, kodėl jie buvo įtraukti į Sprendimo 2006/379 sąrašą. 2007 m. balandžio 25 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbtu pranešimu( ) Taryba juos informavo, kad ketina palikti šiame sąraše ir kad jie gali prašyti jos pateikti motyvų pareiškimą. Po išsamios sąrašo peržiūros, per kurią Taryba atsižvelgė į kai kurių susijusių asmenų, grupių ir subjektų pateiktas pastabas ir dokumentus, ji padarė išvadą, kad Sprendimo 2007/445 priede išvardyti asmenys, grupės ir subjektai yra susiję su teroro aktais, kaip apibrėžta Bendrosios pozicijos 2001/931/BUSP 1 straipsnio 2 ir 3 dalyse, kad kompetentinga institucija dėl jų yra priėmusi sprendimą, kaip apibrėžta tos pačios bendrosios pozicijos 1 straipsnio 4 dalyje, ir kad jiems toliau turėtų būti taikomos konkrečios ribojančios priemonės, numatytos Reglamente Nr. 2580/2001.

18. Sprendimo 2007/445, kuris pagal jo 1 ir 2 straipsnius pakeičia, be kita ko, Sprendime 2006/379 pateikiamą sąrašą, priede pateikiamo sąrašo 2 dalies „Grupės ir organizacijos“ 26 punkte minima DHKP-C.

D – Nacionalinė teisė

19. Remdamasi Reglamento Nr. 2580/2001 9 straipsniu, Vokietijos Federacinė Respublika nusprendė nustatyti baudžiamąsias sankcijas už šiame reglamente įtvirtintų draudimų pažeidimus.

20. Iki 2006 m. balandžio 7 d. taikytos redakcijos Įstatymo dėl užsienio komercijos (Außenwirtschaftsgesetz, toliau – AWG) 34 straipsnio 4 dalis buvo suformuluota taip:

„Baudžiamas ne mažesne nei 2 m. laisvės atėmimo bausme asmuo, pažeidęs šio įstatymo ar juo įgyvendinamo nutarimo nuostatą arba Europos Bendrijų teisės aktą, kuriuo siekiama apriboti užsienio prekybą, kuris paskelbtas Bundesgesetzblatt arba Bundesanzeiger ir kuris yra <...> pagal Jungtinių Tautų Chartijos VII skyrių Saugumo Tarybos nustatytų ekonominių sankcijų įgyvendinimo priemonė. Nedidelio pažeidimo atveju taikoma nuo 3 mėn. iki 5 m. laisvės atėmimo bausmė.“

21. Po minėto įstatymo pakeitimo aktualios AWG redakcijos 34 straipsnio 4 dalies 2 punktas yra suformuluotas taip:

„Baudžiamas nuo 6 mėnesių iki 5 metų laisvės atėmimo bausme asmuo, kuris:

<...>

2) pažeidžia Bundesanzeiger paskelbtą ir tiesiogiai taikytiną draudimą eksportuoti, parduoti, tiekti, suteikti naudotis, pervesti, teikti paslaugas, investicijas, paramą arba apeina šį draudimą, numatytą <...> Bendrijų teisės akte, kuris yra <...> Tarybos bendros užsienio politikos ir saugumo srityje nustatytų ekonominių sankcijų įgyvendinimo priemonė.“

22. AWG 34 straipsnio 6 dalies 4 punkte numatyta, kad ne mažesne kaip dvejų metų laisvės atėmimo bausme baudžiamas „asmuo, vykdantis profesinę veiklą arba kaip nusikalstamo susivienijimo, kurio tikslas – nuolat daryti tokius pažeidimus, narys, kartu su kitu šio susivienijimo nariu padaręs 1, 2 arba 4 dalyse nurodytus nusikaltimus“.

E – Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimai dėl sprendimų įtraukti į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą teisėtumo

23. Keliais 2006–2008 metais paskelbtais sprendimais Pirmosios instancijos teismas patenkino privačių asmenų ir organizacijų, įrašytų į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą, pareikštus ieškinius dėl Tarybos aktų, kuriais jie buvo įtraukti į minėtą sąrašą, panaikinimo.

24. Pirmuoju iš jų – 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimu Irano liaudies modžahedų organizacija prieš Tarybą( ) – Pirmosios instancijos teismas panaikino Tarybos sprendimą, kuriuo organizacijai ieškovei buvo pradėtos taikyti Reglamente Nr. 2580/2001 numatytos priemonės.

25. Šio sprendimo motyvuose, kalbėdamas visų pirma apie organizacijos ieškovės teisių į gynybą pažeidimą, Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad šių teisių paisymas yra pagrindinis Bendrijos teisės principas, pagal kurį bet kuris asmuo, kuriam gali būti taikoma sankcija, privalo turėti galimybę tinkamai pateikti savo nuomonę dėl prieš jį surinktų įrodymų, kuriais grindžiama ši sankcija( ).

26. Be to, Pirmosios instancijos teismas atmetė Tarybos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės argumentą, jog šia garantija negalima remtis priimant sprendimą įšaldyti lėšas pagal Reglamentą Nr. 2580/2001( ), pabrėždamas, kad OMPI ginčijamas sprendimas, nors ir norminio pobūdžio bei galioja erga omnes, taip pat yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su ieškove, kuriai juo individualiai skiriama ekonominė ir finansinė sankcija( ).

27. Taigi, atsižvelgdamas į tos bylos aplinkybes, jis apibrėžė teisių į gynybą užtikrinimo dalyką, tam atskirdamas, pirma, Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalyje numatytą pradinį sprendimą įšaldyti lėšas nuo, antra, po reguliarios peržiūros priimtų vėlesnių sprendimų palikti lėšas įšaldytas, numatytų tos pačios bendrosios pozicijos 1 straipsnio 6 dalyje. Pirmosios instancijos teismo nuomone, pirmuoju atveju tam, kad nebūtų pažeistos teisės į gynybą, reikalaujama, pirma, kad Taryba praneštų suinteresuotajam asmeniui tikslią informaciją ar supažindintų su bylos medžiaga, kurios rodo, kad valstybės narės kompetentinga institucija jo atžvilgiu priėmė sprendimą, atitinkantį Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalyje pateiktą apibrėžimą, ir, antra, kad jam būtų suteikta galimybė tinkamai pareikšti savo nuomonę dėl šios informacijos ar bylos medžiagos. Antruoju atveju tam, kad nebūtų pažeistos teisės į gynybą, taip pat reikalaujama, pirma, kad suinteresuotajam asmeniui būtų pateikta informacija ar bylos medžiaga, kuri, Tarybos nuomone, pateisina jo palikimą nagrinėjamuose sąrašuose, ir, antra, kad jam būtų suteikta galimybė tinkamai pareikšti savo nuomonę šiais klausimais( ).

28. Antra, kalbėdamas apie pareigą motyvuoti, Pirmosios instancijos teismas manė, kad, jeigu tam neprieštarauja imperatyvūs Bendrijos arba jos valstybių narių saugumo arba su jų tarptautinių santykių išsaugojimu susiję reikalavimai, pradinio sprendimo įšaldyti lėšas motyvuose turi būti specialiai ir konkrečiai nurodytas kiekvienas iš jo priėmimą pateisinančių pagrindų, kaip tai numatoma Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalyje, bei prireikus galimi nauji pagrindai ir priežastys, dėl kurių Taryba, naudodamasi savo vertinimo diskrecija, mano, kad ši priemonė turi būti taikoma suinteresuotajam asmeniui. Be to, jis pažymėjo, jog vėlesnio sprendimo palikti lėšas įšaldytas motyvuose turi būti nurodytos specialios ir konkrečios priežastys, dėl kurių Taryba, atlikusi pakartotinį tyrimą, mano, kad suinteresuotųjų asmenų lėšos pagrįstai lieka įšaldytos.

29. Trečia, kalbėdamas apie teisę į veiksmingą teisminę apsaugą, Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį priimto sprendimo įšaldyti lėšas teisėtumo kontrolė apima tiek jį pagrindžiančių faktų bei aplinkybių vertinimą, tiek įrodymų bei informacijos, kuriais pagrįstas šis įvertinimas, patikrinimą. Taip pat turi būti patikrinta, ar buvo paisyta teisės į gynybą ir reikalavimo motyvuoti bei prireikus, kad privalomieji reikalavimai, kuriais Taryba išimtinai rėmėsi norėdama išvengti šios pareigos, buvo pagrįsti( ). Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, jog ši kontrolė „būtina dar ir dėl to, kad ji yra vienintelė procesinė garantija, leidžianti užtikrinti teisingą pusiausvyrą tarp kovos su tarptautiniu terorizmu reikalavimų ir pagrindinių teisių apsaugos“( ).

30. Taikydamas šiuos principus, Pirmosios instancijos teismas visų pirma pažymėjo, kad „su byla susiję teisės aktai, t. y. Reglamentas Nr. 2580/2001 ir Bendroji pozicija 2001/931, į kurią pirmuoju daroma nuoroda, suinteresuotiesiems asmenims, siekiantiems, kad su jais susiję duomenys būtų išbraukti iš ginčijamo sąrašo, tiesiogiai nenumato jokios įrodymų pateikimo ir jų apklausos procedūros nei iki pradinio sprendimo įšaldyti lėšas priėmimo, nei jį priimant, nei priimant vėlesnius sprendimus“( ). Toliau jis konstatavo, kad iki ieškinio pareiškimo įkalčiai ieškovei niekada nebuvo pateikti. Tokie patys argumentai mutatis mutandis taip pat turėjo būti taikytini pareigos motyvuoti laikymosi patikrinimui. Galiausiai Pirmosios instancijos teismas pažymėjo: kadangi ginčijamame sprendime nėra jokių jį pagrindžiančių specialių ir konkrečių motyvų, jis negali atlikti teisminės šio sprendimo teisėtumo kontrolės. Tad jis konstatavo, kad ginčijamas sprendimas nėra motyvuotas, jis buvo priimtas per procedūrą, kuriai vykstant nebuvo paisyta ieškovės teisės į gynybą, ir jis negalėjo šioje proceso stadijoje atlikti teisminės šio sprendimo teisėtumo kontrolės.

31. Todėl Pirmosios instancijos teismas panaikino ginčijamą sprendimą „tiek, kiek jis susijęs su ieškove“.

32. Keletu vėlesnių sprendimų, remiantis daugiausia analogiškais išdėstytiesiems motyvais, buvo patenkinti į aptariamą sąrašą įrašytų organizacijų( ) arba privačių asmenų( ) pareikšti ieškiniai. Visais šiais atvejais Pirmosios instancijos teismas panaikino ginčijamus sprendimus tiek, kiek jie buvo susiję su ieškinį pareiškusia organizacija ar privačiu asmeniu.

II – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

33. E ir F (toliau – kaltinamųjų) baudžiamasis procesas grindžiamas 2009 m. spalio 6 d. Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof (Vokietija) (toliau – Generalbundesanwalt) kaltinamuoju aktu, kuriame jie kaltinami nuo 2002 m. rugpjūčio 30 d. iki jų sulaikymo 2008 m. lapkričio 5 d. buvus DHKP-C, kurios tikslas, remiantis minėtu aktu, yra ginkluota kova panaikinti valstybės santvarką Turkijoje, nariais. Šiomis aplinkybėmis, susijusiomis su įtarimu, kad jie priklausė teroristinei grupei užsienyje, paremtas jų kardomasis kalinimas.

34. Remiantis kaltinamuoju aktu, per visą priklausymo DHKP-C laikotarpį kaltinamieji buvo atsakingi už vadovavimą atskiriems geografiniams šios organizacijos padaliniams („Bölge“) Vokietijoje ir siekdami pagrindinio tikslo – gauti lėšų organizacijai – organizuodavo kasmetinę aukų rinkimo jai kampaniją ir surinktas lėšas perduodavo organizacijos vadovybei. Be to, kaltinamieji atliko svarbų vaidmenį organizuojant ir vykdant renginius bei parduodant partijos leidinius siekiant surinkti lėšų DHKP-C, kurias jie perdavė šiai organizacijai. Jiems buvo žinoma, kad surinktos lėšos skirtos bent iš dalies finansuoti teroristinę organizacijos veiklą.

35. Be to, vienas iš kaltinamųjų vykdė veiklą, susijusią su kurjerių, tinkamų gabenti ginklus ir sprogmenis į Turkiją, atranka ir rašalinių bei reljefinių antspaudų, skirtų klastoti asmens tapatybės dokumentus DHKP-C nariams, gavimu.

36. Per kaltinamajame akte nagrinėjamą laikotarpį vienas kaltinamųjų surinko ir perdavė DHKP-C mažiausiai 215 809 EUR, o kitas – mažiausiai 105 051 EUR.

37. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl Reglamento Nr. 2580/2001.

38. Pirma, jis nurodo, kad šios nuomonės 23–32 punktuose minėti Pirmosios instancijos teismo sprendimai (toliau – Pirmosios instancijos teismo sprendimai) kelia abejonių dėl DHKP-C įrašymo į minėto reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą galiojimo.

39. Taip pat jis pažymi, kad kaltinamajame akte Generalbundesanwalt teigia, pirma, jog DHKP-C įtraukimas į sąrašą „galioja“ nuo pat pradžių, nes negaliojimas nebuvo nustatytas teismine tvarka, ir, antra, net ir tariant, kad šis įtraukimas galbūt iš pradžių nebuvo atliktas teisėtai, jis buvo ištaisytas atgaline data pagal siekiant priimti Sprendimą 2007/445 pakeistą Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalies įgyvendinimo tvarką.

40. Vienas iš dviejų kaltinamųjų vis dėlto teigia, kad, bent jau kiek tai susiję su laikotarpiu iki nagrinėjamos tvarkos pakeitimo, DHKP-C įtraukimas į sąrašą yra niekinis ir kad dėl to toks įtraukimas negali būti laikomas pagrindu konstatuoti jam inkriminuojamą nusikalstamą elgesį, nesvarbu, kad atitinkama organizacija nepareiškė ieškinio teisme dėl jos įtraukimo į šį sąrašą.

41. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl to, ar Reglamentas Nr. 2580/2001 taikomas ir asmeniui, kuris pats yra į pagal minėto reglamento 2 straipsnio 3 dalį sudarytą sąrašą įtrauktos organizacijos narys, kai jis pateikia šiai organizacijai lėšas, kitą finansinį turtą ir ekonominius išteklius, dalyvauja tokioje paramoje arba veikloje, kuria siekiama nesilaikyti šio reglamento 2 straipsnio.

42. Trečia, jei Reglamento Nr. 2580/2001 taikymo asmenų atžvilgiu sritis apima ir į sąrašą įtrauktos organizacijos narius, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių, ar nario, atsakingo už aukų rinkimą, lėšų gavimas ir vėlesnis jų perdavimas organizacijos viduje patenka į šio reglamento 2 ir 3 straipsnių materialinę taikymo sritį.

43. Dėl šių įvairių abejonių Oberlandesgericht Düsseldorf (Vokietija) nusprendė pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„1. Ar – prireikus remiantis <...> Sprendimu [2007/445] <...> pakeista tvarka – organizacijos, kuri nepareiškė ieškinio dėl jai skirtų sprendimų, įtraukimas į sąrašą pagal Reglamento <...> Nr. 2580/2001 <...> 2 straipsnį turi būti laikomas veiksmingu (wirksam) nuo pat pradžios taip pat ir tuo atveju, jei sąrašas buvo sudarytas nepaisant pagrindinių procesinių garantijų pažeidimo?

2. Ar Reglamento <...> Nr. 2580/2001 <...> 2 ir 3 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad lėšų, kito finansinio turto ir ekonominių išteklių suteikimas į reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui arba dalyvavimas veikloje, kuria siekiama nesilaikyti šios nuostatos, gali būti ir tuo atveju, jei tokius išteklius teikiantis asmuo pats yra šio juridinio asmens, grupės ar susivienijimo narys?

3. Ar Reglamento <...> Nr. 2580/2001 <...> 2 ir 3 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad lėšų, kito finansinio turto ir ekonominių išteklių suteikimas į reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui arba dalyvavimas veikloje, kuria siekiama nesilaikyti šios nuostatos, gali būti ir tuo atveju, jei teiktinas finansinis turtas jau yra (netiesiogiai) prieinamas juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui?“

III – Procesas Teisingumo Teisme

44. 2009 m. gruodžio 21 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gavo 2009 m. gruodžio 29 d. Šiame prašyme buvo nuoroda į SESV 267 straipsnio ketvirtą pastraipą.

45. Atskiru 2010 m. vasario 5 d. aktu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo to paties mėnesio 11 d., prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė Teisingumo Teismui prašymą taikyti šiai bylai pagreitintą procedūrą. Prašymui pagrįsti jis nurodė, kad 2010 m. sausio 25 d. nutartimi jis pradėjo baudžiamąją bylą prieš kaltinamuosius ir 2010 m. kovo 11 d.–rugpjūčio 31 d. laikotarpiu paskyrė posėdžius. Jis nurodė, kad, atsižvelgiant į numatomą šios baudžiamosios bylos trukmę ir prejudicinių klausimų svarbą pagrindinei bylai, priimti sprendimą dėl šių klausimų yra ypač skubu.

46. 2010 m. kovo 1 d. nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas nusprendė šiai bylai taikyti pagreitintą procedūrą.

47. Rašytines pastabas pateikė Generalbundesanwalt, E, F, Prancūzijos vyriausybė, Taryba ir Komisija. Šie suinteresuotieji asmenys, išskyrus Prancūzijos vyriausybę, taip pat buvo išklausyti per 2010 m. gegužės 12 d. posėdį.

IV – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo

A – Pirminės pastabos

48. Visų pirma reikia trumpai aptarti Reglamento Nr. 2580/2001 reikšmę pagrindinėje baudžiamojoje byloje ir baudžiamųjų, nebaudžiamųjų, nacionalinės ir Bendrijos teisės normų ryšius, apibūdinančius teisines aplinkybes, kuriomis kaltinamiesiems buvo pateikti kaltinimai. Paskui reikės apsvarstyti Teisingumo Teismui pateikto prejudicinio klausimo apimtį.

1. Dėl Reglamento Nr. 2580/2001 reikšmės pagrindinėje baudžiamojoje byloje

49. Žinoma, tiesa, kaip pažymi Generalbundesanwalt, kad nei Reglamento Nr. 2580/2001 nuostatos, nei Tarybos šio reglamento 2 straipsnio 3 daliai įgyvendinti priimtos priemonės nėra baudžiamosios( ).

50. Šiuo reglamentu taip pat neįpareigojama nacionaliniu lygiu, bent formaliai, nustatyti bausmių pagal baudžiamąją teisę už jame suformuluotų taisyklių nesilaikymą. Iš tikrųjų jo 9 straipsnyje, kuriame numatyta, kad kiekviena valstybė narė nustato sankcijas, taikytinas tais atvejais, kai pažeidžiamos šio reglamento nuostatos, tik nurodoma, kad šios sankcijos turi būti „veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios“.

51. Tačiau dėl Vokietijos įstatymų leidėjo daromos nuorodos baudžiamosios teisės nuostatos, kuria grindžiamas kaltinamųjų kaltinamasis aktas pagrindinėje byloje, turinys apibrėžiamas ir Reglamento Nr. 2580/2001 nuostatose, kurias papildo Tarybos sprendimai, nustatantys ir atnaujinantys šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą. Šį mechanizmą iliustruoja pats šios nuostatos tekstas.

52. Kaip matėme( ), bylos aplinkybėms laiko atžvilgiu taikytinų įvairių redakcijų AWG 34 straipsnio 4 dalyje tik nustatoma įkalinimo bausmė (ne mažesnė nei dveji metai pagal iki 2006 m. balandžio 7 d. taikytiną šio straipsnio redakciją ir nuo 6 mėnesių iki 5 metų pagal vėlesnę redakciją) ir pažymima, kad šia bausme baudžiamas „asmuo, pažeidęs <...> Bendrijų teisės aktą, kuriuo siekiama apriboti užsienio prekybą <...> kuris yra <...> pagal Jungtinių Tautų Chartijos VII skyrių Saugumo Tarybos nustatytų ekonominių sankcijų įgyvendinimo priemonė“ (iki 2006 m. balandžio 7 d. taikoma redakcija), arba „asmuo, kuris pažeidžia <...> draudimą eksportuoti, parduoti, tiekti, suteikti naudotis, pervesti, teikti paslaugas, investicijas, paramą arba apeina šį draudimą, numatytą <...> Bendrijų teisės akte, kuris yra <...> Tarybos bendros užsienio politikos ir saugumo srityje nustatytų ekonominių sankcijų įgyvendinimo priemonė“ (po 2006 m. balandžio 7 d. taikoma redakcija).

53. Tad Vokietijos įstatymų leidėjas AWG 34 straipsnio 4 dalyje, siekdamas kriminalizuoti veiką, pasinaudojo blanketine norma. Todėl, kaip pažymi Generalbundesanwalt Teisingumo Teismui raštu pateiktose pastabose, „veikos (kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje) baudžiamumas pagal Vokietijos teisę numatytas šioje nuostatoje ir (Sąjungos) aktuose, į kuriuos joje daroma nuoroda, t. y. Reglamente Nr. 2580/2001 ir įvairiuose Tarybos sprendimuose“, pagal kuriuos DHKP-C pavadinimas buvo įrašytas ir paliktas šio reglamento 2 straipsnyje numatytame sąraše.

54. Konkrečiau kalbant, darant šią nuorodą aptariamuose Sąjungos aktuose baudžiamasis elgesys apibrėžiamas išsamiai, o ne tik nurodant kurį nors jo požymį, teisinę ar faktinę prielaidą. Kaip matysime toliau, ši išvada nėra nereikšminga pateikiant atsakymą į pirmąjį prejudicinį klausimą.

2. Dėl Teisingumo Teismui pateikto klausimo apimties

55. Suformuluotu pirmuoju klausimu, atrodo, Teisingumo Teismo klausiama vien apie organizacijos, kuri neginčijo Tarybos sprendimų įtraukti ją į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą, įtraukimo veiksmingumą atsižvelgiant į Pirmosios instancijos teismo sprendimus. Taip bent supranta Prancūzijos vyriausybė, kuri Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neklausia dėl sprendimų įšaldyti DHKP-C lėšas galiojimo.

56. Tačiau toks aiškinimas, kuriam per posėdį pritarė ir Taryba, neatrodo teisingas, atsižvelgiant į visus nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nurodytus argumentus.

57. Pirma, atrodo, kad aptariamuose teisės aktuose sąvoka „veiksmingumas“ („wirksam“), o ne „galiojimas“ („Gültigkeit“), vartojama iš esmės todėl, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas ir dėl įtraukimo į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą procedūros pakeitimo pasekmių, pirmiausia, kaip nurodoma nutarties motyvuojamojoje dalyje, dėl galimybės Sprendimu 2007/445, kuriuo ji buvo pakeista, įteisinti šių aktų galiojimą atgaline data.

58. Antra, iš nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad klausimą dėl aktų, kuriais DHKP-C buvo įrašyta į minėtą sąrašą, galiojimo ir (arba) buvimo nagrinėjant pagrindinę bylą iš tiesų iškėlė kaltinamieji.

59. Trečia, nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą 40 punkte nurodoma, kad, „prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiančios kolegijos nuomone, kreipimasis į Teisingumo Teismą pasinaudojant prejudicinio sprendimo procesu pagal SESV 267 straipsnio pirmos pastraipos b punktą (ir) antrą pastraipą nėra nepriimtinas dėl to, kad DHKP-C nepareiškė ieškinio dėl jai skirtų sprendimų, įgyvendinančių Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį“. Po šio teiginio pateikiamas, be kita ko, Teisingumo Teismo sprendime TWD Textilwerke Deggendorf( ), prie kurio dar grįšiu, išaiškintų principų taikymo nagrinėjamu atveju vertinimas. Šis teiginys ir po jo pateikiamas vertinimas nebūtų buvę reikalingi, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nebūtų siekęs Teisingumo Teismui pateikti klausimo dėl aptariamų aktų teisėtumo.

60. Vadinasi, Teisingumo Teismas, remdamasis visomis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytomis aplinkybėmis, turi nustatyti tas Sąjungos teisės aplinkybes, kurių galiojimą reikia įvertinti atsižvelgiant į ginčo objektą( ).

61. Taigi remiantis nurodytomis aplinkybėmis reikia manyti, kad, atsižvelgiant į pirmąjį klausimą, Oberlandesgericht Düsseldorf iš esmės prašo Teisingumo Teismo, atsižvelgiant į Pirmosios instancijos teismo sprendimus, išsakyti nuomonę dėl iki Sprendimo 2007/445 priimtų Tarybos aktų, kuriais jų teisme neginčijusi organizacija (nagrinėjamu atveju – DHKP-C) pirmiausia buvo įtraukta į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą, o vėliau jame palikta, veiksmingumo ir galiojimo, atsižvelgiant, jei reikia, į įtraukimo į šį sąrašą tvarkos pakeitimą Sprendimu 2007/445.

62. Tačiau, nepaisant išvados, kurią, atrodo, galima padaryti iš F rašytinių pastabų, nebuvo pateikta jokio klausimo dėl šio sprendimo galiojimo. Iš tikrųjų nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių abejonių dėl šio akto teisėtumo.

B – Vertinimas

1. Dėl iki Sprendimo 2007/445 įsigaliojimo priimtų DHKP-C lėšų įšaldymo priemonių veiksmingumo

63. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką preziumuojama, kad Sąjungos institucijų teisės aktai yra teisėti ir todėl sukelia teisinių pasekmių, kol panaikinami pagal ieškinį dėl panaikinimo ar paskelbiami nebegaliojančiais pagal prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo arba pagal prieštaravimą dėl jų teisėtumo( ).

64. Nagrinėjamomis aplinkybėmis mes jau galime svarstyti, ar tokia prezumpcija taip pat taikytina aktams, kurie buvo pripažinti pažeidimais tiesioginio ieškinio procedūros tvarka – kaip yra sprendimų, įtraukiančių DHKP-C į aptariamą sąrašą, atveju, – nors dėl to jie buvo panaikinti tik tiek, kiek šis pažeidimas( ), net ir taikytinas visam aktui, susijęs su ieškinį pareiškusia šalimi( ). Bet kuriuo atveju, kad ir koks būtų atsakymas, vis dėlto aktas, nors ir neteisėtas, veikia, jei gali veikti, tol, kol nėra panaikinamas, atšaukiamas arba pakeičiamas jį priėmusios institucijos, arba kol nėra panaikinamas atliekant teisminę jo teisėtumo kontrolę.

65. Nagrinėjamu atveju aišku, kad organizacija, kuriai priklausė kaltinamieji, niekada neginčijo su ja susijusių sprendimų įšaldyti lėšas.

66. Be to, Pirmosios instancijos teismo sprendimais jo kontrolei patikėti aktai buvo panaikinti tik tiek, kiek jie buvo susiję su ieškovais. Taigi šie sprendimai negalėjo niekaip paveikti šių aktų, kiek jie susiję ne su minėtomis šalimis, o su kitais asmenimis, nei juo labiau kitų aktų, nors jie ir pasižymėtų tokiais pačiais ar panašiais Pirmosios instancijos teismo nurodytais trūkumais.

67. Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką taip pat aišku, kad galiojimo prezumpcijos principo išimtis – aktai, kurie dėl pažeidimų, tokių akivaizdžių, jog Bendrijos teisės sistemoje jų negalima toleruoti, turi būti laikomi nesukėlusiais jokių, net ir laikinų, teisinių pasekmių, t. y. teisiniu atžvilgiu turi būti laikomi neegzistuojančiais. Šios išimties tikslas yra išlaikyti pusiausvyrą tarp dviejų fundamentalių, kartais vienas kitam prieštaraujančių reikalavimų, kuriuos turi atitikti teisės sistema, t. y. teisinių santykių pastovumo ir teisėtumo užtikrinimo( ). Pagal tą pačią teismo praktiką padarius išvadą, kad Sąjungos institucijų aktas neegzistuoja, kyla svarbių pasekmių, todėl tokia išvada teisinio saugumo sumetimais galima tik kraštutiniais atvejais( ).

68. Remdamiesi šia teismo praktika, pastabose Teisingumo Teismui kaltinamieji tvirtina, kad Tarybos sprendimas įtraukti DHKP-C į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą ir vėlesni aktai, kuriais šios organizacijos pavadinimas buvo paliktas šiame sąraše, bent iki Sprendimo 2007/445 įsigaliojimo dienos teisiniu atžvilgiu turi būti laikomi neegzistuojančiais.

69. Nesutinku su šia nuomone.

70. Iš tikrųjų, nepaisant rimtų Pirmosios instancijos teismo sprendimuose nurodytų procedūros ir formos pažeidimų, iš kurių pirmieji susiję su pagrindinėmis teisėmis į gynybą, o antrieji – su motyvavimo stoka, dėl kurios negalėjo būti atlikta akto teisminė kontrolė, neatrodo, kad nagrinėjamu atveju tenkinamos minėtoje teismo praktikoje nustatytos ypač griežtos sąlygos. Be to, Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu išreiškė nuomonę nagrinėdamas antrą ieškovės ieškinį dėl panaikinimo byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas OMPI I( ).

71. Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad iki Sprendimo 2007/445 priimti Tarybos aktai, kuriais DHKP-C visų pirma buvo įtraukta į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą, o vėliau jame palikta, veikė nuo jų įsigaliojimo iki panaikinimo ir jais šios organizacijos lėšos buvo įšaldytos nenumatant galimybės pratęsti nuo 2002 m. gegužės 3 d., t. y. Sprendimo 2002/334 įsigaliojimo dienos, iki 2007 m. birželio 29 d., t. y. Sprendimo 2007/445, kuriuo buvo panaikintas Sprendimas 2006/379, paskelbimo dienos.

72. Darytina išvada, kad šie aktai turėjo teisinių padarinių per dalį laikotarpio, per kurį buvo daromas tęstinis pažeidimas, dėl kurio buvo pradėtas kaltinamųjų persekiojimas.

73. Prancūzijos vyriausybė rašytinėse pastabose ir Taryba per posėdį iš esmės prašo Teisingumo Teismo atsakant į pirmąjį klausimą pritarti šiai išvadai.

74. Nemanau, kad turėtų būti pasirinktas toks sprendimas, nes jis neleidžia pateikti išsamaus atsakymo į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, kurie, kaip matėme šios nuomonės 56–60 punktuose, susiję ne tik su DHKP-C lėšų įšaldymo priemonių veiksmingumu, bet ir jų teisėtumu.

75. Todėl reikia išnagrinėti šių priemonių teisėtumą.

2. Dėl iki Sprendimo 2007/445 priimtų priemonių, kuriomis įšaldomos DHKP-C lėšos, galiojimo

76. Savo pastabose Generalbundesanwalt ir Komisija nurodo, kad dėl iš esmės su teisiniu saugumu ir galutiniu neginčytų aktų pobūdžiu susijusių priežasčių Teisingumo Teismas šiame prejudiciniame procese negali išreikšti nuomonės dėl aptariamų priemonių galiojimo.

77. Todėl prieš aptariant šių priemonių trūkumus (toliau c punktas) visų pirma reikia išnagrinėti šių įvairių argumentų pagrįstumą (toliau a punktas).

78. Antra, reikia aptarti Sprendimo 2007/445 įsigaliojimo pasekmes ankstesnių lėšų įšaldymo priemonių galiojimui (toliau b punktas).

a) Dėl aplinkybių, nagrinėjamu atveju galinčių trukdyti Teisingumo Teismui įvertinti galiojimą

i) Dėl aplinkybės, kad kaltinamieji neginčijo lėšų įšaldymo priemonių

79. Nors ieškinys dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį ir pagal SESV 267 straipsnį pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl galiojimo įvertinimo yra savarankiški teisių gynimo būdai, kuriems taikomos skirtingos priimtinumo sąlygos, vis dėlto Teisingumo Teismo praktikoje buvo numatytos šios taisyklės išimtys.

80. Pavyzdžiui, Sprendime TWD Textilwerke Deggendorf( ) Teisingumo Teismas, priminęs teismo praktiką, pagal kurią valstybė narė, per nustatytą terminą nesikreipusi į teismą dėl jai skirto sprendimo, negali ginčyti šio sprendimo galiojimo nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nenumatė galimybės pagalbos gavėjui, kuriam skirtas remiantis SESV 108 straipsniu priimtas Komisijos sprendimas ir kuris galėjo dėl jo kreiptis į teismą, tačiau praleido tam terminą, ginčyti šio sprendimo teisėtumą nacionaliniuose teismuose nagrinėjant ieškinius dėl šį sprendimą įgyvendinančių nacionalinių priemonių. Teisingumo Teismo nuomone, tokiu ieškinio senaties taikymu siekiama garantuoti teisinį saugumą, neleidžiant be pabaigos ginčyti teisines pasekmes sukeliančių Bendrijos aktų. Pripažinti, kad tokiomis aplinkybėmis suinteresuotasis asmuo, remdamasis sprendimo neteisėtumu, nacionaliniame teisme gali prieštarauti šio sprendimo vykdymui, reikštų pripažinti jam teisę paneigti sprendimo, kurio ieškinio senaties terminas pasibaigė, galutinį pobūdį.

81. Pagal šią teismo praktiką ne tik asmuo, kuriam skirtas sprendimas, bet ir bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kuris nėra sprendimo adresatas, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, ir neturi teisės remtis šio sprendimo neteisėtumu nagrinėjant prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl galiojimo įvertinimo. Teisingumo Teismo nuomone, tas pats taikytina ir privačiam asmeniui, kuris per nustatytą terminą neginčijo reglamento, kuris jo atžvilgiu turi būti laikomas individualiu sprendimu( ).

82. Tačiau tam, kad prieš fizinį ar juridinį asmenį, kuris remiasi Sąjungos akto neteisėtumu nacionaliniame teisme, būtų galima remtis ieškinio senatimi, reikia, kad šis asmuo be jokios abejonės galėtų prašyti panaikinti šį aktą pagal SESV 263 straipsnį( ), vadinasi, toks ieškinys turi būti akivaizdžiai priimtinas.

83. Ši sąlyga išplaukia iš Teisingumo Teismo remiantis SESV 277 straipsniu suformuluoto bendrojo principo, kuriuo siekiama užtikrinti, kad kiekvienas asmuo turėtų arba būtų turėjęs teisę ginčyti Bendrijos aktą, buvusį šio asmens atžvilgiu priimto sprendimo pagrindu( ).

84. Nagrinėjamu atveju neatrodo, kad ieškinio senaties taikymu, patvirtintu nuo minėto Sprendimo WD Textilwerke Deggendorf besitęsiančioje teismo praktikoje, galima būtų naudingai remtis prieš kaltinamuosius.

85. Pirma, bendrai kalbant, galima abejoti, ar ši ieškinio senatis taikytina, jeigu ja apribojamos įtariamojo galimybės gintis nuo jam pateiktų kaltinimų, ypač tokiu, kaip antai nagrinėjamu atveju, kai remiamasi Sąjungos aktų, kurie taikant veikos kriminalizavimo pasinaudojant blanketine norma mechanizmą, išaiškintą šios nuomonės 49–53 punktuose, papildo taikytiną baudžiamosios teisės normą, neteisėtumu.

86. Kaip generalinis advokatas F. G. Jacobs pažymėjo savo išvadoje byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas TWD Textilwerke Deggendorf, teisinis saugumas nėra absoliutus reikalavimas( ). Neatrodo, kad jis turėtų dominuoti teisės nebūti kaltinamam remiantis teisės sistemos, iš kurios ji kyla, neatitinkančiais aktais atžvilgiu, ypač jei ši neatitiktis susijusi su pagrindinių teisių ir procesinių garantijų laikymusi.

87. Antra, bet kuriuo atveju neatrodo, kad nagrinėjamu atveju būtų įvykdytos pagal minėtą teismo praktiką reikalaujamos sąlygos. Iš tikrųjų nėra akivaizdu, kad kaltinamųjų pareikštas ieškinys dėl Tarybos priimtų sprendimų įšaldyti DHKP-C lėšas būtų buvęs priimtinas pagal SESV 263 straipsnį.

88. Visų pirma aišku, kad jų pavardės niekada nebuvo nurodytos šiais aktais sudarytame ir atnaujintame sąraše.

89. Be to, visiškai neaišku, ar jų vardu vien remiantis naryste šioje organizacijoje pareikštas ieškinys dėl šių aktų būtų buvęs priimtinas( ).

90. Galiausiai taip pat galima abejoti dėl ieškinio, kurį jie, kaip šios organizacijos atstovai, galėjo pareikšti DHKP-C vardu, priimtinumo. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Sprendime PKK ir KNK prieš Tarybą Teisingumo Teismas patvirtino, jog tam, kad būtų leista pareikšti ieškinį į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą įrašytos organizacijos vardu, „būtina įrodyti, jog atitinkama organizacija iš tikrųjų turi realų ketinimą pareikšti ieškinį ir jog advokatai, kurie teigia jai atstovaujantys, iš tikrųjų buvo įgalioti tai daryti“( ). Šiame sprendime Teisingumo Teismas, pabrėždamas būtinybę vengti pernelyg didelio formalizmo taikant procesines taisykles, reguliuojančias juridinio asmens teisių neturinčių organizacijų pareikštų ieškinių dėl panaikinimo priimtinumą, vis dėlto pažymėjo, kad nagrinėjamu atveju abejonė dėl ieškinį pareiškusio Osman Ocalan atstovavimo organizacijai ieškovei teisėtumo kyla dėl tos aplinkybės, kad „advokatams suteiktame įgaliojime jis save įvardija kaip buvusį PKK narį, nepateikdamas jokio teisėto dokumento, patvirtinančio, kad gali pastarajai atstovauti“. Ši abejonė buvo išsklaidyta tik vieno iš įgaliotųjų advokatų, anot kurio, PKK vadovas ir „keli kiti PKK aukštas pareigas užimantys asmenys ir jos teisių ir pareigų perėmėja KADEK“ jį įgaliojo tęsti procesą pagal Pirmosios instancijos teisme pareikštą ieškinį.

91. Tačiau nors įtariamieji pagrindinėje byloje kaltinami, kad buvo DHKP-C nariai ir net vadovavo šios organizacijos vietos padaliniams, vis dėlto iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikimo nematyti, kad jie šioje organizacijoje užėmė svarbią padėtį, kuri leistų daryti išvadą, kad jie turi teisę Pirmosios instancijos teismui pareikšti ieškinį jos vardu. Atvirkščiai, iš šios nutarties matyti, kad jų vaidmuo iš esmės apsiribojo lėšų, skirtų organizacijos veiklai finansuoti, rinkimu.

92. Atsižvelgdamas į tai, kas pasakyta, manau, kad vadovaujantis principais, suformuluotais minėtame Sprendime TWD Textilwerke Deggendorf, kaltinamųjų teisei remtis DHKP-C lėšų įšaldymo priemonės neteisėtumu negali būti taikoma ieškinio senatis, kai nacionaliniame teisme nagrinėjama baudžiamoji byla, kurioje jie kaltinami pažeidę šias priemones.

ii) Dėl kaltinamųjų teisės remtis DHKP-C procesinių teisių pažeidimu

93. Generalbundesanwalt ir Komisija ginčija kaltinamųjų teisę remtis DHKP-C procesinių teisių pažeidimu prieštaravimui dėl neteisėtumo pagrįsti. Konkrečiai kalbant, Komisija pažymi, kad dėl su teisiniu saugumu susijusių priežasčių SESV 277 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tokie tretieji asmenys, kaip antai kaltinamieji, negali pasinaudoti priemonėmis, kuriomis galėjo remtis tik tiesiogiai ir konkrečiai susijęs asmuo, koks šiuo atveju yra DHKP-C, nagrinėjant tiesioginį ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį.

94. Šie argumentai man neatrodo įtikinami.

95. Šiuo klausimu pirmiausia pažymiu, jog nuoroda į SESV 277 straipsnį neatrodo reikšminga. Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismo praktiką šia nuostata suteikiama galimybė remtis reglamento netaikymu „gali būti įgyvendinama tik papildomai kitokios Sutarties nuostatos pagrindu Teisingumo Teismo nagrinėjamoje byloje“( ). Darytina išvada: kadangi SESV 277 straipsniu Teisingumo Teisme negalima remtis nesant pagrindinio ieškinio, ši nuostata savaime nėra taikytina SESV 267 straipsnyje numatytame prejudicinių sprendimų priėmimo procese. Kaip yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, minėtame straipsnyje „numatyta tvarka, leidžianti išspręsti Bendrijos akto galiojimo klausimą, papildomai kilusį nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje“( ).

96. Atrodo, kad Komisijos nurodomas argumentas prieštarauja Teisingumo Teismo nustatytai savo kompetencijos apimčiai, kai nacionalinis teismas pagal SESV 267 straipsnį prašo spręsti dėl Sąjungos institucijų priimtų aktų galiojimo. Iš tikrųjų, anot Teisingumo Teismo, ši kompetencija negali būti apribota motyvais, kuriais remiantis gali būti ginčijamas tų priemonių galiojimas, ir todėl ji apima visus motyvus, dėl kurių šie aktai gali būti negaliojantys( ).

97. Be to, nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis dėl teisinio saugumo reikalavimų šis argumentas iš esmės pažeistų kaltinamųjų teisę baudžiamojoje byloje gintis nuo jiems pareikštų kaltinimų bet kuriomis teisės priemonėmis, nurodant aktų, kuriais remiantis suformuluoti kaltinimai, neteisėtumą. Nagrinėjamu atveju, kadangi, kaip jau matėme, niekas netrukdo kaltinamiesiems nurodyti DHKP-C lėšų įšaldymo priemonių neteisėtumo, mano nuomone, jie turi turėti galimybę remtis bet kokiu pagrindu, kad įrodytų šių priemonių neteisėtumą. Be to, E ir F situacijai akivaizdžiai daro įtaką bet koks, kad ir visiškai formalus, DHKP-C lėšų įšaldymo priemonių teisėtumo pažeidimas, nes nuo šių priemonių priklauso jų veiksmų kvalifikavimas pagal baudžiamąją teisę( ).

98. Be to, Komisijos pateiktame argumente taip pat neatsižvelgiama į tai, kad kompetenciją Teisingumo Teismui pateikti klausimą dėl akto galiojimo turi nacionalinis teismas. Nors byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas TWD Textilwerke Deggendorf, Teisingumo Teismas iš esmės pripažino, kad ši kompetencija gali būti ribojama tais atvejais, kai šalis, siekianti jog aktas būtų pripažintas negaliojančiu, neginčijo jo tiesiogiai, nors neabejotinai turėjo teisę tai padaryti( ), kaip jau buvo nurodyta, taip nėra kaltinamųjų atveju.

99. Be to, nereikia pamiršti, kad Pirmosios instancijos teismo sprendimuose taip pat buvo nuspręsta, jog yra ginčijamų aktų motyvavimo trūkumų. Vadinasi, darant prielaidą, jog DHKP-C lėšų įšaldymo priemonės taip pat yra su šiuo trūkumu, reikėtų daryti išvadą, kad kaltinamiesiems, nežinojusiems priežasčių, dėl kurių Taryba nusprendė įtraukti šią organizaciją į sąrašą, būtų buvę sunku ginčyti šio įtraukimo pagrįstumą, pavyzdžiui, nurodant Tarybos vertinimo klaidas( ).

100. Komisija taip pat teigia, kad pareigos nurodyti motyvus pažeidimas, kaip Pirmosios instancijos teismas nusprendė organizacijų ieškovių atžvilgiu, o ne apskritai, kaip ir tariamas DHKP-C teisės į gynybą pažeidimas, buvo tik šios organizacijos atžvilgiu.

101. Tačiau visų pirma toks teiginys mano atrodo savaime ginčytinas, kai įsigilinama į Pirmosios instancijos teismo sprendimų motyvus( ).

102. Antra, net darant prielaidą, kad įmanoma tvirtinti, jog šis pažeidimas, jeigu būtų pripažintas šiuo atveju, susijęs tik su DHKP-C, nagrinėjamu atveju, nesant šios organizacijos įtraukimo į sąrašą motyvų, faktiškai apribojama kaltinamųjų galimybė ginčyti šio įtraukimo pagrįstumą( ), taigi ir gintis nuo jiems pateiktų kaltinimų.

103. Galiausiai, net ir darant prielaidą, kad, kaip teigia Komisija, kaltinamieji prieštaravimui dėl neteisėtumo pagrįsti neturėjo teisės remtis sprendimų įšaldyti DHKP-C lėšas motyvavimo trūkumu, ir kad to padaryti negalėjo net prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vis dėlto niekas netrukdo Teisingumo Teismui iškelti šį klausimą ir savo iniciatyva konstatuoti šį pažeidimą įvertinant šio akto galiojimą, kurio prašoma šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą( ).

iii) Dėl aplinkybės, jog nagrinėjamos lėšų įšaldymo priemonės buvo panaikintos

104. Nors nė viena iš teisminiuose ginčuose dalyvavusių suinteresuotųjų šalių tiesiogiai neaptarė šio klausimo, vis dėlto galime panagrinėti, ar aplinkybė, jog aptariami aktai nebegalioja, nes tuo tarpu iki įsigaliojant Sprendimui 2007/445 buvo panaikinti ir pakeisti kitais aktais, turi kokią nors įtaką Teisingumo Teismo kompetencijai priimti sprendimą dėl šių aktų galiojimo pagal SESV 267 straipsnio pirmos pastraipos b punktą.

105. Mano nuomone, atsakymas į šį klausimą turėtų būti neigiamas. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad akto panaikinimas negali būti prilygintas jo pripažinimui niekiniu ar negaliojančiu išnagrinėjus prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nes tai nėra jo neteisėtumo pripažinimas ir jo pasekmės galioja ex nunc, o pripažinimo niekiniu ar negaliojančiu pasekmės galioja ex tunc. Tik pastaraisiais dviem atvejais aktas bus laikomas niekiniu ir negaliojančiu pagal SESV 264 straipsnį.

106. Be to, aplinkybė, kad Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo kontrolei pateikti aktai buvo panaikinti, nesutrukdė jiems spręsti dėl šių aktų teisėtumo pagal ieškinius dėl panaikinimo, pabrėžus, jog, nepaisant to, kad yra panaikinti, šie aktai turėjo privalomų teisinių pasekmių, paveikusių ieškovų interesus ir pakeitusias jų teisinę situaciją, ir kad dėl to jie tebebuvo suinteresuoti, jog šie aktai būtų pripažinti neteisėtais( ).

107. Aplinkybė, kad nagrinėjamu atveju į Teisingumo Teismą buvo kreiptasi ne pagal SESV 263 straipsnį, o pagal SESV 267 straipsnio pirmos pastraipos b punktą, nieko nekeičia. Atvirkščiai, Teisingumo Teismo kontrolė juo labiau reikšminga nagrinėjamu atveju, nes nagrinėjami aktai, nors ir panaikinti, tebeturi pasekmių, ir tai patvirtina kaltinamųjų persekiojimas, o šie remiasi jų neteisėtumu, siekdami apsiginti nuo jiems pareikštų kaltinimų.

b) Dėl Sprendime 2007/445 numatyto įtraukimo į sąrašą procedūros pakeitimo pasekmių

108. Kaip matėme, tam, kad įvykdytų Pirmosios instancijos teismo sprendimus, Taryba, pradedant Sprendimu 2007/445, iš dalies pakeitė įtraukimo į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą procedūrą.

109. Generalbundesanwalt, Taryba ir Komisija mano, kad taip šiuo sprendimu buvo atgaline data įteisinti ankstesni sprendimai įšaldyti lėšas.

110. Nesutinku su šiuo požiūriu.

111. Net darant prielaidą, kad Pirmosios instancijos teismo konstatuotus pažeidimus galima ištaisyti atgaline data, iš Sprendimo 2007/445 konstatuojamųjų dalių matyti, kad geriausiu atveju taip būtų įteisinti sprendimai 2006/379/EB ir 2006/1008/EB, dėl kurių Taryba iš tikrųjų a posteriori pateikė suinteresuotiesiems asmenims, grupėms ir subjektams motyvuotus pareiškimus, pateisinančius jų įtraukimą į sąrašą( ).

112. Dėl kitų sprendimų iš 2007 m. balandžio 25 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbto pranešimo( ) matyti, kad suinteresuotosioms grupėms arba subjektams suteikta galimybe prašyti Tarybos pateikti įtraukimo į Reglamento Nr. 2581/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą motyvuoto pareiškimo siekiama leisti pateikti pastabas dėl Tarybos ketinimo „palikti“ jų pavadinimus šiame sąraše. Taip pat neatrodo, kad dėl galimybės paprašyti „peržiūrėti sprendimą, kuriuo jie buvo įtraukti į aptariamą sąrašą“, suinteresuotiesiems asmenims būtų buvusi suteikta teisė ginčyti visus vėlesnius sprendimus, kuriais jų pavadinimai buvo įtraukti arba palikti šiame sąraše.

113. Šiomis aplinkybėmis dar kyla klausimas, ar Sprendimas 2007/445, kuriuo, nors ir a posteriori, neįteisinami ankstesni su pažeidimais priimti sprendimai įšaldyti lėšas, vis dėlto negalioja atgaline data.

114. Pirmosios instancijos teismas neatmetė šios galimybės( ) ir vertindamas Sprendimo 2007/445 atitiktį Sprendimui OMPI I pripažino pagal analogiją taikytiną teismo praktiką, pagal kurią – jei aktas buvo panaikintas dėl formos ar procedūros trūkumų, atitinkama institucija turi teisę iš naujo priimti identišką aktą, tik šįkart laikydamasi aptariamų formos ir procedūros taisyklių, ir net numatyti, kad šis aktas galioja atgaline data, jei tai yra būtina, kad būtų įgyvendintas siekiamas bendrojo intereso tikslas, ir jei tinkamai atsižvelgiama į suinteresuotųjų asmenų teisėtus lūkesčius( ).

115. Tačiau net darant prielaidą, kad Sprendimui 2007/445 būdingas toks poveikis, nors tai niekaip negalima kildinti iš jo konstatuojamųjų dalių, mano nuomone, juo negalima remtis pagrindinėje byloje prieš kaltinamuosius.

116. Iš tikrųjų tam prieštarauja baudžiamojo įstatymo negaliojimo atgal principas, suformuluotas remiantis nusikaltimų ir bausmių teisėtumo principu, įtvirtintu Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencijos 7 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnyje.

117. Šis principas taip pat taikytinas įstatymo nuostatoms, kurios pačios, nors ir nėra baudžiamosiosios, padeda nustatyti baudžiamosios normos turinį, kaip tai yra nagrinėjamu atveju su Reglamentu Nr. 2580/2001 ir Tarybos sprendimais įšaldyti DHKP-C lėšas.

118. Be to, Teisingumo Teismas panašiomis aplinkybėmis rėmėsi šiuo principu, siekdamas pašalinti galimybę, kad Bendrijos reglamento nuostatos galiojimas atgaline data a posteriori galėtų pateisinti baudžiamųjų sankcijų taikymą remiantis nacionaliniu aktu, negaliojančiu dėl jo nesuderinamumo su Bendrijos teise( ). Be to, Sprendime Fedesa ir kt. Teisingumo Teismas patvirtino, kad direktyvos, priimtos po to, kai buvo panaikinta ankstesnė direktyva, nuostatų galiojimas atgaline data „negali būti pagrindas baudžiamajam persekiojimui, pradėtam remiantis nacionalinės teisės nuostatomis, kurios buvo priimtos įgyvendinant panaikintą direktyvą ir buvo grindžiamos vien šia direktyva“( ).

c) Dėl pažeidimų, darančių poveikį iki Sprendimo 2007/445 įsigaliojimo priimtų DHKP-C lėšų įšaldymo priemonių galiojimui, buvimo

119. Aišku, kad kol nebuvo įsigaliojęs Sprendimas 2007/445, pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalyje numatyto sąrašo sudarymo procedūrą nebuvo numatyta jokia galimybė pirmiausia susijusiems privatiems asmenims ir subjektams pateikti juos kaltinančių ir jų įtraukimą į šį sąrašą pagrindžiančių įrodymų( ). Be to, nebuvo numatyta galimybė jų pateikti ir po įtraukimo į sąrašą.

120. Per posėdį Taryba patvirtino šias aplinkybes, kiek jos susijusios su iki Sprendimo 2007/445 galiojusiomis DHKP-C lėšų įšaldymo priemonėmis.

121. Taip pat aišku, kad visuose iki Sprendimo 2007/445 įsigaliojimo pagal Reglamentą Nr. 2580/2001 priimtuose sprendimuose įšaldyti lėšas motyvai nebuvo nurodyti, šių sprendimų konstatuojamosiose dalyse buvo pateikiamos tik bendros standartinės frazės ir, kaip Pirmosios instancijos teismas pripažino Sprendime OMPI I, šis trūkumas užkirto kelią atlikti šių teisės aktų turinio teisminę kontrolę.

122. Kaip jau buvo nurodyta, tame sprendime Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad šie pažeidimai darė poveikį jo kontrolei pateiktų aktų teisėtumui. Teisingumo Teismas, vertindamas Tarybos pagal Reglamentą Nr. 881/2002( ) priimtų sprendimų įšaldyti lėšas teisėtumą, taip pat priėjo prie panašios išvados, pagrįstos teisės į gynybą ir veiksmingos teisminės apsaugos principo pažeidimu( ).

123. Darytina išvada, kad visuose iki Sprendimo 2007/445 įsigaliojimo priimtuose Tarybos sprendimuose įšaldyti DHKP-C lėšas buvo poveikį jų galiojimui darančių pažeidimų.

3. Atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą

124. Dėl pasekmių, kurios darytinos, atsižvelgiant į pripažinimą, jog iki Sprendimo 2007/445 įsigaliojimo priimtos DHKP-C lėšų įšaldymo priemonės yra neteisėtos, primintina, kad, kaip ir sprendime dėl panaikinimo pagal SESV 264 straipsnio antrą pastraipą, pagal analogiją taikomą ir procese dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą vertinant galiojimą, Teisingumo Teismas turi diskreciją kiekvienu konkrečiu atveju nurodyti šio akto pasekmes, kurios turi būti laikomos galutinėmis,( ) ir apskritai nustatyti pripažinimo negaliojančiu pasekmes( ).

125. Nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant būtent į pagrindinės bylos aplinkybes, manau, kad aptariamų priemonių pripažinimo neteisėtomis pasekmės turėtų apsiriboti vien jų ir Reglamente Nr. 2580/2001 numatytų draudimų taikymo baudžiamosiomis pasekmėmis.

126. Taip iš dalies būtų tenkinami ir Tarybos bei Komisijos nurodyti teisinio saugumo reikalavimai, išvengiant to, kad būtų ginčijamas šių priemonių įsigaliojimo DHKP-C atžvilgiu galutinis pobūdis, nes ji nepasinaudojo teise kreiptis dėl jų į teismą.

127. Atsižvelgdamas į visa, kas pasakyta, siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį klausimą atsakyti taip, kad baudžiamasis persekiojimas negali būti vykdomas, jei dėl šios organizacijos teisės į gynybą ir Bendrijoms institucijoms priklausančios motyvavimo pareigos pažeidimų buvo padarytas Reglamento Nr. 2580/2001 nuostatų pažeidimas, susijęs su tokios į šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą įtrauktos ir jame iki Sprendimo 2007/445 įsigaliojimo paliktos organizacijos, kaip antai ta, kuriai priklausė įtariamieji pagrindinėje byloje, lėšų įšaldymo priemonėmis. Taip yra, nepaisant to, kad:

– atitinkama organizacija neginčijo aptariamų lėšų įšaldymo priemonių,

– kadangi šios priemonės nebuvo panaikintos išnagrinėjus ieškinį dėl panaikinimo arba pripažintos negaliojančiomis procese dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, jos turėjo pasekmių šios organizacijos atžvilgiu iki atitinkamos jų panaikinimo datos,

– įtraukimo į minėtą sąrašą procedūra buvo iš dalies pakeista Sprendimu 2007/445 ir pagal šią naująją procedūrą atitinkama organizacija buvo palikta šiame sąraše.

V – Dėl antrojo ir trečiojo prejudicinių klausimų

128. Antruoju ir trečiuoju prejudiciniais klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, pirma, ar Reglamento Nr. 2580/2001 2 ir 3 straipsniuose numatyti draudimai teikti lėšas, finansinį turtą arba ekonominius išteklius į šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam juridiniam asmeniui, grupei ar subjektui arba dalyvauti veikloje, kuria siekiama nesilaikyti šio 2 straipsnio, taikytini ir atitinkamo juridinio asmens, grupės ar subjekto nariui, ir, antra, ar šie draudimai taikytini taip pat tuo atveju, kai aptariamos lėšos, finansinis turtas arba ekonominiai ištekliai, nors ir netiesiogiai, jau yra prieinami atitinkamam juridiniam asmeniui, grupei ar subjektui.

129. Visų pirma pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 1 dalies b punktą ir 2 dalį bei šio reglamento 3 straipsnio 1 dalį jų taikymo sritį asmenų atžvilgiu ribojantis aiškinimas neleidžiamas. Atvirkščiai, pačios šių nuostatų sąvokos ir pirmiausia pasyvinių veiksmažodinių formų ir beasmenių konstrukcijų, kaip antai „neleidžiama <...> disponuoti <...> jokiomis lėšomis“( ), „draudžiama teikti finansines paslaugas“( ), „dalyvavimas veikloje, kuria siekiama <...> nesilaikyti arba nesilaikoma 2 straipsnio, yra draudžiamas“( ), vartojimas patvirtina visuotinį jose numatytų draudimų taikymą, neatsižvelgiant į asmens, kuris atlieka šiose nuostatose aprašytus veiksmus, ir naudos iš to gaunančio juridinio asmens, grupės ar subjekto santykius.

130. Be to, toks taikymo asmenų atžvilgiu ribojimas nepasiteisina ir atsižvelgiant į Bendrosios pozicijos 2001/931 2 ir 3 straipsnius bei Saugumo Tarybos rezoliucijos 1373 (2001) 1 dalį.

131. Be to, pastebėtina, kad atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 1 ir 2 dalis negalima teigti, jog reglamentas neapima tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis į šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą įtraukto juridinio asmens, grupės arba subjekto lėšų gavimo, t. y. kai gaunama pervedant pajamas iš vieno iš jų narių surinktų aukų arba parduotų leidinių.

132. Atvirkščiai, 2 straipsnyje suformuluotas ypač platus draudimas, kaip tai patvirtina žodžiai „tiesiogiai ar netiesiogiai“. Be to, žodis „disponuoti“ yra plati sąvoka, apimanti ne tik visus aktus, kuriuos pagal taikomą nacionalinę teisę reikia atlikti tam, kad asmuo įgytų realią teisę visiškai naudotis atitinkamu turtu ar ištekliais, kaip Teisingumo Teismas yra nusprendęs dėl Reglamento Nr. 881/2002( ), bet ir bet kokį, net ir vidaus perleidimą šiam juridiniam asmeniui, grupei ar subjektui, leidžiantį jiems konkrečiai šį turtą arba išteklius skirti siekiamam tikslui.

133. Be to, kaip Teisingumo Teismas nusprendė dėl Reglamento Nr. 881/2002, reikia manyti, kad Reglamento Nr. 2580/2001 tikslas yra neleisti į šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą įtrauktiems fiziniams ar juridiniams asmenims, grupėms ir subjektams disponuoti bet kokiais finansiniais ir ekonominiais ištekliais, siekiant sukliudyti teroristinės veiklos finansavimą( ). Šis tikslas paaiškinamas šio reglamento antroje konstatuojamojoje dalyje, kurioje nurodoma, jog kova su terorizmo finansavimu yra lemiamas kovos su terorizmu aspektas, ir Bendrosios pozicijos 2001/931 antroje ir trečioje konstatuojamosiose dalyse, kuriose nurodomas Sąjungos siekis kovoti su terorizmo finansavimo šaltiniais.

134. Vadinasi, šiam tikslui akivaizdžiai prieštarautų tai, jog iš Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnyje numatytų draudimų taikymo srities būtų pašalintas finansinio turto arba ekonominių išteklių suteikimas į šio straipsnio trečioje dalyje numatytą sąrašą įtrauktam juridiniam asmeniui, grupei arba subjektui naudotis vien todėl, kad tokį suteikimą naudotis įgyvendina gaunančiojo narys. Taip pat su šiuo tikslu nesuderinama iš draudimų taikymo srities pašalinti nario turto arba išteklių pervedimą tokio asmens, grupės ar subjekto vadovybei motyvuojant tuo, kad šis turtas arba ištekliai realiai jiems jau priklauso. Iš tikrųjų, kadangi tokiais pervedimais siekiama sudaryti galimybę arba padėti aptariamus išteklius galiausiai panaudoti organizacijos siekiamiems tikslams, jais dalyvaujama Reglamentu Nr. 2580/2001 draudžiamoje terorizmo finansavimo veikloje ir dėl to jie turi būti laikomi „disponavimo“ veiksmais šio reglamento 2 straipsnio prasme.

135. Galiausiai, net jei reikėtų daryti išvadą, kad šių veiksmų, t. y. nario atliekamo suteikimo ir perdavimo organizacijos viduje, Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnis neapima, tai dar nereikštų, kad jie nepatenka į Reglamento Nr. 2580/2001 taikymo sritį, nes bet kuriuo atveju jiems taikytinas šio reglamento 3 straipsnis, pagal kurį draudžiamas „sąmoningas ir tyčinis dalyvavimas veikloje, kuria siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai nesilaikyti arba nesilaikoma 2 straipsnio“. Iš tikrųjų šie veiksmai praktiškai reikštų Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyto lėšų, „priklausančių į <...> 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam <...> juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui“, įšaldymo nesilaikymą, nes šiems asmenims būtų sudaryta galimybė kaupti šias lėšas ir panaudoti siekiamiems tikslams.

136. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, manau, kad Reglamento Nr. 2580/2001 2 ir 3 straipsniuose numatyti draudimai taikytini taip pat tuo atveju, kai pats išteklius teikiantis asmuo yra juridinio asmens, grupės ar subjekto, kuriam šie ištekliai skirti, narys, ir atveju, kai šie ištekliai jau yra realiai prieinami tokiam asmeniui, grupei ar subjektui, atsižvelgiant į aplinkybę, kad juos turi vienas iš jų narių.

137. Todėl šios nuostatos yra pažeidžiamos, kai į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnyje numatytą sąrašą įtrauktos organizacijos nariai perduoda šios organizacijos vadovybei aukas ir kitą iš trečiųjų asmenų surinktą turtą.

138. Ši išvada, mano nuomone, negali būti paneigta remiantis prie F pastabų pridėtoje European Center for Constitutional and Human Rights (ECCHR) nuomonėje pateiktu argumentu, jog tai, kad nei Bendrojoje pozicijoje 2001/931, nei Reglamente Nr. 2580/2001 tiesiogiai nenumatomas lėšų rinkimas į sąrašus, sudarytus įgyvendinant šiuos aktus, įtrauktų organizacijų naudai, priešingai nei numatyta Saugumo Tarybos rezoliucijos 1373 (2001) 1 dalies b punkte( ), atskleidžia Sąjungos teisės aktų leidėjo valią neįtraukti šių veiksmų į minėtų Sąjungos teisės aktų taikymo sritį.

139. Iš tikrųjų toks aiškinimas, net ir tariant, kad jis teisingas, neleistų prieiti prie išvados, kad taip surinktų lėšų pateikimas disponuoti į Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnyje numatytą sąrašą įtrauktam juridiniam asmeniui, grupei ar subjektui, kaip veikla, kuri skiriasi nuo rinkimo, nepatenka į šio reglamento 2 straipsniu nustatytų draudimų taikymo sritį; neatsižvelgiant į tai, ar išteklius teikiantis asmuo yra susijusio juridinio asmens, grupės arba subjekto narys, ar nėra.

140. Atsižvelgdamas į tai, kas pasakyta, siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį prejudicinį klausimą atsakyti, jog Reglamento Nr. 2580/2001 2 ir 3 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad lėšų, kito finansinio turto ir ekonominių išteklių suteikimas į šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam juridiniam asmeniui, grupei ar subjektui arba dalyvavimas veikloje, kuria siekiama nesilaikyti šios nuostatos, gali būti ir tuo atveju, jei tokius išteklius teikiantis asmuo pats yra šio juridinio asmens, grupės ar subjekto narys.

141. Taip pat siūlau Teisingumo Teismui į trečiąjį prejudicinį klausimą atsakyti, jog Reglamento Nr. 2580/2001 2 ir 3 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad lėšų, kito finansinio turto ir ekonominių išteklių suteikimas į šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam juridiniam asmeniui, grupei ar subjektui arba dalyvavimas veikloje, kuria siekiama nesilaikyti šios nuostatos, gali būti ir tuo atveju, kai šiam juridiniam asmeniui, grupei ar subjektui skirtas finansinis turtas, nors ir netiesiogiai, jau yra prieinamas.

VI – Išvada

142. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į Oberlandesgericht Düsseldorf pateiktus prejudicinius klausimus siūlau atsakyti taip:

„1. Baudžiamasis persekiojimas negali būti vykdomas, jei dėl organizacijos teisės į gynybą ir Bendrijos institucijoms priklausančios motyvavimo pareigos pažeidimų buvo padarytas 2001 m. gruodžio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu nuostatų pažeidimas, susijęs su tokios į šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje numatytą sąrašą įtrauktos ir jame iki 2007 m. birželio 28 d. Tarybos sprendimo 2007/445/EB, įgyvendinančio Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančio sprendimus 2006/379/EB ir 2006/1008/EB įsigaliojimo paliktos organizacijos, kaip antai ta, kuriai priklausė įtariamieji pagrindinėje byloje, lėšų įšaldymo priemonėmis. Taip yra, nepaisant to, kad:

– atitinkama organizacija neginčijo aptariamų lėšų įšaldymo priemonių,

– kadangi šios priemonės nebuvo panaikintos išnagrinėjus ieškinį dėl panaikinimo arba pripažintos negaliojančiomis procese dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, jos turėjo pasekmių šios organizacijos atžvilgiu iki atitinkamos jų panaikinimo datos,

– įtraukimo į minėtą sąrašą procedūra buvo iš dalies pakeista Sprendimu 2007/445 ir pagal šią naująją procedūrą atitinkama organizacija buvo palikta šiame sąraše.

2. Reglamento Nr. 2580/2001 2 ir 3 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad lėšų, kito finansinio turto ir ekonominių išteklių suteikimas į šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam juridiniam asmeniui, grupei ar subjektui arba dalyvavimas veikloje, kuria siekiama nesilaikyti šios nuostatos, gali būti ir tuo atveju, jei tokius išteklius teikiantis asmuo pats yra šio juridinio asmens, grupės ar subjekto narys.

3. Reglamento Nr. 2580/2001 2 ir 3 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad lėšų, kito finansinio turto ir ekonominių išteklių suteikimas į šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam juridiniam asmeniui, grupei ar subjektui arba dalyvavimas veikloje, kuria siekiama nesilaikyti šios nuostatos, gali būti ir tuo atveju, kai šiam juridiniam asmeniui, grupei ar subjektui skirtas finansinis turtas, nors ir netiesiogiai, jau yra prieinamas.“