GENERALINIO ADVOKATO

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,

pateikta 2016 m. balandžio 21 d. ( 1 )

Byla C‑15/15

New Valmar BVBA

prieš

Global Pharmacies Partner Health Srl

(Rechtbank van koophandel te Gent (Gento komercinių bylų teismas, Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Laisvas prekių judėjimas — SESV 35 straipsnis — Kiekybiniams eksporto apribojimams lygiaverčio poveikio priemonės — Belgijos Karalystės nyderlandiškai kalbančiame regione įsteigta bendrovė — Teisės aktai, kuriais įpareigojama išrašyti sąskaitas faktūras nyderlandų kalba, antraip jos būtų visiškai niekinės — Tarpvalstybinio pobūdžio sutartis — Apribojimas — Pateisinimas — Proporcingumas“

I – Įžanga

1. Rechtbank van koophandel te Gent (Gento komercinių bylų teismas, Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, kaip matyti iš pateikto klausimo formuluotės, susijęs su SESV 45 straipsnio dėl laisvo darbuotojų judėjimo išaiškinimu.

2. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą vis dėlto matyti, kad pagrindinė byla, taigi ir šio prašymo dalykas, iš tiesų susiję su laisvu prekių judėjimu, konkrečiau – su SESV 35 straipsnyje nustatytu kiekybiniams importo apribojimams lygiaverčio poveikio priemonių draudimu.

3. Iš tiesų šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp bendrovės, įsteigtos Belgijos Karalystės nyderlandiškai kalbančiame regione, ir Italijoje įsteigtos bendrovės, dėl to, kad pastaroji, sudariusi koncesijos sutartį su Belgijos bendrove, neapmokėjo kelių sąskaitų faktūrų. Nagrinėjamos sąskaitos faktūros buvo išrašytos italų kalba, nors, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagal joms taikytinus Belgijos teisės aktus šios sąskaitos faktūros turėjo būti išrašytos tik nyderlandų kalba, antraip teismas ex officio pripažįsta jas niekinėmis.

4. Atsižvelgdamas į Sprendimą Las ( 2 ), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad lygiavertės tų pačių teisės aktų, susijusių su darbo sutartimis, nuostatos nėra nesuderinamos su Sąjungos teise, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar dėl tokių teisės aktų gali atsirasti atgrasomasis poveikis ir tarpvalstybinei prekybai prekėmis tarp Flandrijos regione įsteigtų Belgijos įmonių, todėl tai reiškia judėjimo laisvių įgyvendinimui trukdantį apribojimą. Jeigu taip būtų, tuomet jam kyla klausimas, ar šias ribojamąsias priemones galima pateisinti vienu arba keliais bendrojo intereso tikslais, o jeigu taip, tai ar jie yra proporcingi siekiamiems tikslams.

II – Nacionalinis teisinis pagrindas

5. Belgijos konstitucijos ( 3 ) 4 straipsnyje nustatyta, kad „Belgiją sudaro keturi kalbiniai regionai: nyderlandiškai kalbantis regionas, prancūziškai kalbantis regionas, dvikalbis Briuselio-sostinės regionas ir vokiškai kalbantis regionas“.

6. Pagal Konstitucijos 129 straipsnio 1 dalies 3 punktą „prancūzų bendruomenės parlamentas ir Flamandų bendruomenės parlamentas, kiekvienas savo kompetencijos srityje, priima dekretą, išskyrus federalinį teisės aktų leidėją, dėl kalbų vartojimo: <...> [esant] socialini[ams] santyki[ams] tarp darbdavių ir jų darbuotojų, taip pat pagal įstatymus ir kitus teisės aktus reikalaujamuose aktuose ir dokumentuose“. Minėtos bendruomenės yra Belgijos valstybės federaciniai subjektai.

7. Wetten op het gebruik van de talen in bestuurszaken (Įstatymas dėl kalbų vartojimo administracinėje srityje) ( 4 ) 52 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „įstatymuose ir kituose teisės aktuose <...> nurodytuose raštuose ir dokumentuose pramonės, prekybos arba finansų įmonės vartoja regiono, kurioje yra jų buveinė arba įvairios verslo vietos, kalbą“.

8. Dekretą dėl kalbų vartojimo (Vlaamse Taaldecreet) 1973 m. priėmė Flamandų bendruomenės parlamentas (Vlaamse Gemeenschap) ( 5 ), remdamasis Belgijos Konstitucijos 129 straipsnio 1 dalies 3 punktu.

9. Pagal minėto dekreto 1 straipsnio redakciją, galiojusią pagrindinės bylos faktinių aplinkybių laikotarpiu, „šis dekretas taikomas fiziniams ir juridiniams asmenims, kurių pagrindinė verslo vieta yra nyderlandiškai kalbančiame regione. Dekretas reglamentuoja kalbos vartojimą esant darbdavių ir darbuotojų socialiniams santykiams, taip pat įstatymais nustatytuose įmonių raštuose ir dokumentuose“.

10. Šio dekreto 2 straipsnyje nustatyta, kad „esant darbdavių ir darbuotojų socialiniams santykiams, taip pat įstatymais nustatytuose įmonių raštuose ir dokumentuose vartojama nyderlandų kalba“. Jo 5 straipsnio pirmoje pastraipoje priduriama, kad „visi įstatymuose nurodyti darbdavio raštai ir dokumentai, taip pat visi darbuotojams skirti dokumentai sudaromi nyderlandų kalba“.

11. To paties dekreto 10 straipsnio pirmoje pastraipoje dėl sankcijų numatyta, kad „[r]aštai ar dokumentai, prieštaraujantys šio dekreto nuostatoms, yra niekiniai. Tai, kad šie raštai ir dokumentai yra niekiniai, pripažįsta teismas ex officio“. Šio straipsnio antroje ir trečioje pastraipose nurodyta, kad „teismas ex officio įpareigoja pakeisti nagrinėjamus dokumentus“ ir kad „dokumento pripažinimas niekiniu įsigalioja tik nuo pakeitimo dienos: rašytiniams dokumentams – nuo juos pakeičiančių dokumentų pateikimo darbo teismo kanceliarijai“.

12. Po Sprendimo Las ( 6 ) kai kurios minėto dekreto nuostatos buvo iš dalies pakeistos, tačiau pakeitimas įsigaliojo 2014 m. gegužės 2 d. ( 7 ), taigi jau po pagrindinės bylos aplinkybių laikotarpio, ir tik darbdavių ir darbuotojų socialinių santykių srityje, o jie nėra šios bylos dalykas.

III – Pagrindinė byla, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme

13. 2010 m. lapkričio 12 d.New Valmar BVBA, kurios buveinė yra nyderlandų kalba kalbančiame Belgijos Karalystės regione, ir Italijoje įsteigta bendrovė Global Pharmacies Partner Health Srl (toliau – GPPH) sudarė sutartį, kurioje GPPH buvo nurodyta kaip išimtinė New Valmar koncesininkė Italijos teritorijoje, o koncesija turėjo baigti galioti 2014 m. gruodžio 31 d.

14. Pagal koncesijos sutarties 18 straipsnį jai taikoma Italijos teisė, o galimus šalių ginčus kompetentingi spręsti Gento (Belgija) teismai.

15. 2011 m. gruodžio 29 d. registruotu laišku New Valmar nutraukė šią sutartį prieš terminą, šis nutraukimas įsigaliojo 2012 m. birželio 1 d.

16. 2012 m. kovo 30 d.New Valmar kreipėsi į rechtbank van koopandel te Gent (Gento komercinių bylų teismas) su prašymu įpareigoti GPPH sumokėti jai maždaug 234192 EUR, kad būtų apmokėtos kelios neapmokėtos sąskaitos faktūros.

17. GPPH pareiškė priešieškinį su prašymu įpareigoti New Valmar sumokėti 1467448 EUR kompensaciją už neteisėtą jų koncesijos sutarties nutraukimą.

18. Prieštaraudama pagrindiniam reikalavimui GPPH rėmėsi nagrinėjamų sąskaitų faktūrų niekiniu pobūdžiu, nes, nors tai ir yra „įstatymuose ir teisės aktuose numatyti raštai ir dokumentai“, kaip tai suprantama pagal suderintuosius įstatymus ir Flandrijos dekretą dėl kalbų vartojimo (toliau kartu – kalbas reglamentuojantys Flandrijos teisės aktai arba atitinkami kalbas reglamentuojantys teisės aktai), šiomis sąskaitomis faktūromis buvo pažeista minėtų teisės aktų saugoma viešoji tvarka.

19. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad, be duomenų, susijusių su New Valmar, tapatybe, PVM ir banku, visi šiose sąskaitose faktūrose esantys standartiniai duomenys buvo surašyti ne Nyderlandų, o italų kalba, nors New Valmar įsteigta nyderlandiškai kalbančiame Belgijos Karalystės regione.

20. 2014 m. sausio 14 d., taigi vykstant procesui, New Valmar pateikė GPPH nagrinėjamų sąskaitų faktūrų vertimą į nyderlandų kalbą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad toks vertimas nereiškia kalbas reglamentuojančiuose Flandrijos teisės aktuose numatyto „pakeitimo“ ir kad pagal Belgijos teisę ginčijamos sąskaitos faktūros yra ir toliau lieka visiškai niekinės.

21. New Valmar neginčija, kad nagrinėjamos sąskaitos faktūros neatitinka minėtų teisės aktų. Tačiau ji, be kita ko, tvirtina, kad šie teisės aktai prieštarauja Sąjungos teisei, visų pirma SESV 26 straipsnio 2 daliai, 34 ir 35 straipsniams, susijusiems su laisvu prekių judėjimu.

22. Šiomis aplinkybėmis 2014 m. gruodžio 18 d. sprendimu (jį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. sausio 16 d.) Rechtbank van koophandel te Gent (Gento komercinių bylų teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą: „Ar SESV 45 straipsnį reikia aiškinti kaip draudžiantį valstybės narės federalinio vieneto [kaip antai šioje byloje Vlaamse Gemeenschap in de federale Staat België (Belgijos federacinės valstybės Flamandų bendruomenės)] teisės aktą, kuriuo kiekvienai įmonei, kurios verslo vieta yra šio vieneto teritorijoje, pagal [suderintųjų] įstatymų 52 straipsnį ir [Flandrijos dekreto dėl kalbų vartojimo] 10 straipsnį nustatyta pareiga tarptautinio pobūdžio sąskaitas faktūras rengti tik oficialiąja federalinio vieneto kalba, kurios nesilaikant gresia teismo pripažinimas ex officio niekinėmis?“

23. Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė New Valmar, Belgijos ir Lietuvos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. 2016 m. sausio 26 d. posėdyje buvo atstovaujama New Valmar, Belgijos vyriausybei ir Komisijai.

IV – Analizė

A – Dėl prejudicinio klausimo turinio

24. Prieš nagrinėjant šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą esmę reikia kelti klausimą, ar pateiktas klausimas yra pagrįstas, ir tai keliais atžvilgiais, atsižvelgiant į Teisingumo Teismui pateiktose pastabose išreikštas abejones.

1. Dėl pagrindinei bylai taikytinos teisės

25. Kadangi pagrindinė byla yra tarptautinio pobūdžio, pirmiausia reikia įsitikinti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos Belgijos teisės aktų nuostatos tikrai taikomos pagrindinėje byloje nagrinėjamam atvejui, kaip daro prielaidą šis teismas. Komisija pagrįstai iškėlė įstatymų kolizijos klausimą, nors Teisingumo Teismo to tiesiogiai neklausiama, nes iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šios bylos šalių pasirašytoje koncesijos sutartyje buvo aiškiai numatyta, kad šiai sutarčiai taikoma Italijos, o ne Belgijos teisė, dėl kurios pateiktas prejudicinis klausimas.

26. Tačiau bylose dėl sutarčių teismas iš esmės privalo paisyti šalių pasirinkimo dėl taikytinos teisės, kaip tai nustatyta Reglamento (EB Nr. 593/2008 ( 8 ) 3 straipsnyje. Vis dėlto pagal pagrindinį šalių valios autonomijos principą ( 9 ) taikomi apribojimai, visų pirma dėl galimo tarptautinių privalomųjų nuostatų, vadinamųjų „viršesnių privalomųjų nuostatų“, taikymo griežtomis sąlygomis, numatytomis to paties reglamento 9 straipsnyje, patikslinus, kad toks nukrypimas galimas tik „išskirtinėmis aplinkybėmis“ ( 10 ).

27. Šioje byloje gali būti taip, kad kalbas reglamentuojantys Flandrijos teisės aktai taikytini pagrindinei bylai, nepaisant to, kad sutarties šalys pasirinko taikyti Italijos teisę, todėl nėra akivaizdu, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra hipotetinio pobūdžio ( 11 ), jeigu tik jį pateikęs teismas mano, kad kalbas reglamentuojantys Flandrijos teisės aktai, kuriuos jis ketina taikyti, yra teismo vietos valstybės „viršesnės privalomos nuostatos“, kaip tai suprantama pagal Reglamento „Roma I“ 9 straipsnį ( 12 ), o tai šis teismas turi nustatyti in concreto.

28. Šiuo atžvilgiu primenu, kad minėto 9 straipsnio 1 dalyje sąvoka „viršesnės privalomosios nuostatos“ apibrėžiama kaip „nuostatos, kurių laikymąsi valstybė laiko itin svarbiu jos viešųjų interesų, pavyzdžiui, politinės, socialinės ar ekonominės sandaros, apsaugai“. Kadangi šios apibrėžties savaime nepakanka siekiant nustatyti, kurios nacionalinės normos iš visų privalomojo pobūdžio normų iš tikrųjų patenka į šią sąvoką, valstybių narių teismai turi nurodyti, dėl kokių priežasčių konkrečiu atveju reikia taikyti atitinkamas nurodytų teisės aktų nuostatas, užuot taikius kitos šalies teisę ( 13 ). Kad valstybių narių teismai galėtų atlikti tokį vertinimą, jie turi atsižvelgti į tam tikrus objektyvius kriterijus, kaip Teisingumo Teismas nurodė dėl priemonės, kuria remiantis priimtas Reglamentas „Roma I“ ( 14 ).

2. Dėl nagrinėjamų kalbas reglamentuojančių teisės aktų turinio

29. Nors neginčijama, kad pagrindinei bylai taikytini kalbas reglamentuojantys Flandrijos teisės aktai, reikia kelti klausimą dėl šioje byloje taikytinų nuostatų turinio, atsižvelgiant į skirtumus, kuriuos galima įžvelgti tarp sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikto nacionalinės teisės aktų apibūdinimo ir Belgijos vyriausybės raštu bei žodžiu pateiktose pastabose pateikto jų apibūdinimo.

30. Iš tiesų, priešingai, nei, atrodo, pripažįsta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ši vyriausybė tvirtina, kad pagal kalbas reglamentuojančius Flandrijos teisės aktus nenustatoma teisinė prievolė sąskaitoje faktūroje nurodyti jos išrašymo ar pardavimo sąlygų, nei to, kad ši informacija būtų nurodyta nyderlandų kalba. Jos teigimu, nyderlandų kalba būtinai turi būti surašyti tik tie duomenys, kurių reikalaujama pagal PVM teisės aktus ( 15 ), taikant Flandrijos dekreto dėl kalbų vartojimo 2 straipsnį ( 16 ). Minėtos vyriausybės teigimu, klientui labai paprasta suprasti šiuos duomenis, kuriuos daugiausia sudaro skaičiai, arba prireikus pasižiūrėti šių privalomųjų duomenų vertimą visomis Europos Sąjungos kalbomis, nes jie atitinka duomenis, suderintai išvardytus Direktyvos 2006/112/EB ( 17 ) 226 straipsnyje.

31. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, jeigu viena iš prejudicinės procedūros šalių ginčija sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas iš esmės turi nagrinėti tik tuos klausimus, kuriuos nusprendė jam pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, visų pirma kiek tai susiję su atitinkamų nacionalinės teisės aktų taikymo ypatumais, kuriuos šis teismas laiko nustatytais, nes nacionalines nuostatas turi aiškinti tik valstybių narių teismai ( 18 ). Todėl kad ir kokią kritiką dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pasirinkto nacionalinės teisės aiškinimo išsakytų Belgijos vyriausybė, šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia nagrinėti atsižvelgiant į šio teismo pateiktą šios teisės aiškinimą ( 19 ).

32. Tačiau priimdamas prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas prireikus gali pateikti paaiškinimų, kurie padėtų nacionaliniam teismui aiškinti vidaus teisės aktus ir įvertinti jų atitiktį Sąjungos teisei ( 20 ). Šiuo atveju manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikės išsamiau patikrinti, kiek nagrinėjamais kalbas reglamentuojančiais teisės aktais iš tikrųjų įpareigojama, kad visi bendrovės, kurios buveinė yra Flandrijos regione, išrašytose sąskaitose faktūrose minėti duomenys būtų surašyti tik nyderlandų kalba.

3. Dėl prejudicinio klausimo performulavimo

a) Dėl performulavimo būtinybės

33. Remiantis prejudicinio klausimo formuluote, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo, kaip aiškinti SESV 45 straipsnį, kuriame numatytas laisvas darbuotojų judėjimas Sąjungoje. Tačiau man atrodo akivaizdu, kad tai yra materialinė klaida, galbūt susijusi su tuo, kad Sprendimas Las ( 21 ), teismų praktikos precedentas, kuris dažnai nurodomas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, buvo susijęs su tuo straipsniu.

34. Bet kuriuo atveju neginčijama, kad pagrindinė byla nepatenka į minėtos nuostatos taikymo sritį, nes ji susijusi su prekybinio pobūdžio Belgijos ir Italijos bendrovių santykiais, ir jokia bylos medžiagos informacija neleidžia susieti šio ginčo su laisvu darbuotojų judėjimu.

35. Vis dėlto dėl tokios klaidingos nuorodos prašymas priimti prejudicinį sprendimą netampa nepriimtinas, kaip pagrindinėje byloje teigia Belgijos vyriausybė. Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagal nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą, įtvirtintą SESV 267 straipsnyje, šis teismas nacionaliniam teismui turi pateikti tinkamą atsakymą, kuris jam leistų išspręsti nagrinėjamą bylą ( 22 ).

36. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į bylos dalyką, turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, išrinkti aiškintinus Sąjungos teisės klausimus ( 23 ). Tačiau iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų matyti, kad pagrindinės bylos ieškovė New Valmar iš esmės rėmėsi nurodytų nacionalinės teisės aktų atitiktimi SESV 26 straipsnio 2 daliai ir 34 bei 35 straipsniams ir kad subsidiariai ji prašė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą būtent dėl minėtų pirminės teisės nuostatų, susijusių su laisvu prekių judėjimu.

37. Taigi, kaip visi pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys, t. y. New Valmar, Belgijos vyriausybė ir subsidiariai – Lietuvos vyriausybė bei Komisija, laikausi nuomonės, kad dėl toliau nurodytų priežasčių pateiktą klausimą reikia performuluoti taip, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš tiesų būtų susijęs su ESV sutarties nuostatų dėl laisvo prekių judėjimo, konkrečiau – su šios Sutarties 35 straipsnio, išaiškinimu.

b) Dėl aiškintinų Sąjungos teisės nuostatų

i) Bylai reikšmingų ESV sutarties nuostatų nustatymas

38. Nors New Valmar nurodo ir SESV 26 straipsnio 2 dalį, ir 34 bei 35 straipsnius, vis dėlto man atrodo, kad tik pastarasis iš šių straipsnių tiesiogiai atitinka pagrindinės bylos dalyką, todėl turi būti aiškinamas atsižvelgiant į šią bylą.

39. Iš tiesų iš sprendimo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis ginčas dėl sąskaitų faktūrų, kurios buvo išrašytos italų, o ne nyderlandų kalba, apmokėjimo yra susijęs su prekių tiekimu, kurį koncesiją suteikęs Belgijoje įsteigtas asmuo vykdė Italijoje įsteigtam koncesininkui. Taigi Teisingumo Teismui pateiktas klausimas iš esmės yra toks: ar kalbiniai reikalavimai, susiję su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytais vidaus teisės aktais, gali apriboti tokį Belgijos kilmės prekių eksportą Bendrijoje.

40. Tačiau SESV 26 straipsnio 2 dalyje tiesiog įtvirtintas bendrasis laisvo prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimo vidaus rinkoje principas. Kalbant apie SESV 34 straipsnį, pažymėtina, kad jis susijęs su kiekybiniams importo apribojimams lygiaverčio poveikio priemonėmis, o ne su eksporto tarp valstybių narių priemonėmis, draudžiamomis pagal SESV 35 straipsnį. Taigi, mano nuomone, nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus reikia nagrinėti atsižvelgiant į šį straipsnį, kaip siūlo Komisija.

ii) Galimas Direktyvos 2006/112 nuostatų poveikis

41. Belgijos vyriausybė mano, kad atitinkamų nacionalinės teisės aktų atitiktį Sąjungos teisei reikia vertinti tik atsižvelgiant į antrinės teisės normas, taikytinas PVM srityje, ypač į Direktyvą 2006/112, nes pirminės teisės normos negali būti referencinės, kadangi teisės aktai dėl sąskaitų faktūrų turinio yra visiškai suderinti ( 24 ).

42. Ji teigia, kad pagal minėtos direktyvos 248a straipsnį ( 25 ) valstybėms narėms leidžiama savo vidaus teisės aktuose nustatyti, kad sąskaitos faktūros, išrašytos tarptautinėmis aplinkybėmis, būtų surašytos kita nei adresato kalba. Minėtos vyriausybės teigimu, pagal Direktyvos 2006/112 nuostatas reikalaujama, kad paprastai faktūros būtų išrašomos valstybės narės, kurioje yra įsteigta sąskaitą faktūrą išrašanti įmonė, kalba, nes jeigu būtų kitaip, 248a straipsnyje numatyta teisė prašyti vertimo į vieną iš oficialiųjų prekių ar paslaugų ar sąskaitos faktūros paskirties valstybės narės kalbų netektų prasmės ( 26 ).

43. Tačiau, kaip ir kitos pastabas per posėdį pateikusios suinteresuotosios šalys, t. y. New Valmar ir Komisija, dėl toliau nurodytų priežasčių nesutinku su Belgijos vyriausybė analize.

44. Pirmiausia primenu, kad šiuo etapu laipsniškas derinimas ( 27 ) direktyvomis, kurios buvo paeiliui priimamos PVM srityje, nėra išsamus ir tik dalinis, kaip tai yra ne kartą nurodęs Teisingumo Teismas ( 28 ).

45. Konkrečiau kalbant apie sąskaitų faktūrų, kurių PVM tikslais reikalaujama pagal Direktyvą 2006/112, turinį, pažymėtina, kad 4 skirsnyje, esančiame šios direktyvos 3 skyriuje „Sąskaita faktūra“, tikrai pateikiama nuostatų, kuriomis šioje srityje atliekamas derinimas, be kita ko, išvardijant privalomuosius duomenis ir neleidžiant valstybėms narėms reikalauti sąskaitų faktūrų pasirašymo ( 29 ). Vis dėlto šis derinimas susijęs tik su sąskaitų faktūrų turiniu, o ne su praktine tvarka, kaip jos turi būti surašomos ( 30 ). Visų pirma minėto 4 skyriaus nuostatose nėra jokios privalomos nuostatos, kokia kalba turi būti vartojama šiuo atžvilgiu. Be to, Direktyvoje 2006/112 nėra jokių kitų nuostatų, kuriose būtų suformuluoti sąskaitų faktūrų srityje suderinti kalbiniai reikalavimai.

46. Šiuo atžvilgiu pažymiu, kad Direktyvos 2006/112 248a straipsnio taikymo sritis yra siauresnė, nei mano Belgijos vyriausybė. Iš tiesų iš jos teksto matyti, kad šia nuostata tikrai nesiekiama leisti visoms valstybėms narėms bendrai reikalauti išrašant sąskaitas faktūras vartoti konkrečią kalbą, visų pirma – nebūtinai sąskaitos faktūros išrašymo valstybės narės kalbą, kaip teigia Belgijos vyriausybė.

47. Minėtame 248a straipsnyje numatyta tik paskirties valstybės narės galimybė, bet ne prievolė reikalauti paprasto vertimo į oficialiąją kalbą, o ne pačios sąskaitos faktūros surašymo šia kalba ( 31 ), ir tai tik jeigu valstybė narė mano, kad tai yra būtina valstybėje narėje elektroninėmis priemonėmis saugomų sąskaitų faktūrų „kontrolės tikslais“, o ne nuolat ( 32 ). Šiame straipsnyje paskirties valstybei narei aiškiai neleidžiama nustatyti bendro įpareigojimo šiais tikslais versti sąskaitas faktūras ( 33 ), turint omenyje, kad privalomas sąskaitų faktūrų vertimas „yra papildoma ir nemaža našta įmonėms“, kaip tai buvo pažymėta per parengiamuosius teisėkūros darbus, kai šis straipsnis įtrauktas į Direktyvą 2006/112 ( 34 ).

48. Atsižvelgiant į tai, kad šia nuostata nukrypstama nuo bendro Direktyvos 2006/112 turinio, ji turi būti aiškinama siaurai, laikantis esamo ir būsimo principo, kad ekonominių santykių, dėl kurių išrašoma tarptautinė sąskaita faktūra, šalys gali laisvai pasirinkti kalbą, kaip per posėdį pabrėžė Komisija ( 35 ).

49. Todėl, nesant išsamaus suderinimo Sąjungos antrinės teisės nuostatomis šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalyką sudarančioje srityje, t. y. kiek tai susiję su kalbų tvarka, kurios privaloma laikytis išrašant tarptautines sąskaitas faktūras, manau, reikėtų performuluoti pateiktą klausimą taip, kad jis būtų susijęs su SESV 35 straipsnio aiškinimu ( 36 ).

B – Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų atitikties SESV 35 straipsniui

50. Iš esmės performuluotu prejudiciniu klausimu Teisingumo Teismo prašoma pirmiausia išnagrinėti, ar tokiais nacionalinės teisės aktais, kaip nagrinėjamieji šioje byloje, gali būti ribojama valstybių narių tarpusavio prekyba taip, kad jie būtų laikomi kiekybiniams importo apribojimams lygiaverčio poveikio priemonėmis, kaip tai suprantama pagal SESV 35 straipsnį, ir jeigu taip, tai ar šias priemones vis dėlto galima laikyti atitinkančiomis Sąjungos teisę, jeigu jos yra pateisinamos bendrojo intereso tikslais ir proporcingos šiems tikslams.

51. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma klausia dėl pozicijos, kurios Teisingumo Teismas laikėsi Sprendime Las ( 37 ) ir pagal kurią nuostatas, susijusias su tais pačiais kalbas reglamentuojančiais teisės aktais, kaip nagrinėjamieji, reglamentuojančiais socialinius santykius, nesuderinamas su laisvu darbuotojų judėjimu ( 38 ), galima pritaikyti šios bylos aplinkybėms, ir tuomet šį kartą minėtus teisės aktus reikėtų nagrinėti atsižvelgiant į laisvą prekių judėjimą.

1. Dėl kiekybiniam eksporto apribojimui lygiaverčio poveikio priemonių, kaip tai suprantama pagal SESV 35 straipsnį, buvimo

a) Dėl Sprendimo Las

52. Panašiai kaip ir byla, kurioje priimtas Sprendimas Las ( 39 ), ši byla iš esmės susijusi su valstybėje narėje taikytinų teisės aktų, kuriuose numatyta, kad įmonės, kurių buveinė yra šios valstybės federacinio subjekto, šiuo atveju – Belgijos Karalystės Flandrijos regiono teritorijoje, rengdamos kai kuriuos dokumentus būtinai privalo vartoti šio subjekto oficialiąją kalbą, t. y. nyderlandų kalbą, antraip teismas pripažįsta šiuos dokumentus niekiniais, nors jie surašomi vykstant tarptautinei ekonominei prekybai ir atitinkamos šalys gali geriau suprasti viena kitą, vartodamos kitą kalbą, galima neatitiktimi Sąjungos teisei.

53. Sprendime Las pareikšdamas, kad tokie teisės aktai gali turėti atgrasomąjį poveikį nyderlandų kalba nekalbantiems darbuotojams ir darbdaviams iš kitų valstybių narių, todėl yra SESV 45 straipsniui prieštaraujantis apribojimas, Teisingumo Teismas, be kita ko, nurodė, kad dėl tokios priemonės, net jeigu ji būtų taikoma nediskriminuojant dėl pilietybės, naudotis darbuotojų judėjimo laisve gali būti mažiau patrauklu, nes tik nyderlandų kalba laikoma autentiška tarptautinių darbo sutarčių, kuriuos sudaro Flandrijos regione įsteigti darbdaviai, atžvilgiu ( 40 ).

54. Šie motyvai negali būti automatiškai pritaikyti šiai bylai, nes Teisingumo Teismo nagrinėta atitiktis SESV 45 straipsniui nevisiškai atitiko analizę, kuri turi būti atliekama atsižvelgiant į SESV 35 straipsnį, kuriuo draudžiamos eksporto kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonės, kvalifikuojamos taikant šiek tiek kitokius teismų praktikos kriterijus, nei taikomi laisvam darbuotojų judėjimui.

55. Iš tiesų iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad pagal SESV 35 straipsnį draudžiamos priemonės yra tokios, „kurių tikslas ar poveikis – būtent riboti eksporto srautus ir taip skirtingai traktuoti prekybą valstybės narės viduje ir jos prekybą eksportui ir kurios užtikrina konkrečią naudą nacionalinei gamybai arba suinteresuotosios valstybės vidaus rinkai kitų valstybių narių gamybos ar prekybos nenaudai“ ( 41 ).

56. Tačiau Teisingumo Teismas sušvelnino šį požiūrį panašiomis į šios bylos aplinkybėmis, pridūręs, kad „nors [nacionalinės teisės aktas] taikomas visiems nacionalinėje teritorijoje veikiantiems ūkio subjektams“, jis gali būti laikomas kiekybiniam eksporto apribojimui lygiaverčio poveikio priemone, jeigu konstatuojama, kad šis teisės aktas „vis dėlto labiau paveikia gaminių išgabenimą iš valstybės narės rinkos nei prekybą gaminiais aptariamos valstybės narės rinkoje“ ( 42 ).

57. Šiuos kriterijus reikia taikyti šioje byloje, siekiant įvertinti, ar nagrinėjami kalbas reglamentuojantys teisės aktai gali būti laikomi pagal SESV 35 straipsnį draudžiama ribojančia priemone.

i) Dėl ribojamųjų priemonių kvalifikavimo šioje byloje

58. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo įvairias aplinkybes, leidžiančias manyti, kad Flandrijos kalbas reglamentuojančiais teisės aktais gali būti ribojamas Sutartyje numatytų judėjimo laisvių įgyvendinimas. Priešingai nei Belgijos vyriausybė, New Valmar ir Komisija taip pat pateikia argumentus, kuriais pritariama šiam kritiškam požiūriui ( 43 ), ir aš siūlau Teisingumo Teismui jo laikytis dėl toliau nurodytų motyvų.

59. Pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai tikrai taikomi nedarant skirtumo pagal suinteresuotųjų asmenų pilietybę arba prekių kilmę ar paskirtį, nes pagal juos įpareigojamos visos įmonės, turinčios buveinę Belgijos Karalystės nyderlandiškai kalbančiame regione. Tačiau to, kad nėra tiesioginės diskriminacijos, savaime nepakanka, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, kurioje pripažįstama, kad kartais SESV 35 straipsnio taikymo sąlygos gali būti tenkinamos ir nepaisant tokios išvados ( 44 ). Manau, kad, vadovaujantis šioje teismo praktikoje nustatytais kriterijais, pagrindinėje byloje nagrinėjami kalbas reglamentuojantys teisės aktai daug labiau paveikia atitinkamos valstybės narės eksportą nei prekybą prekėmis jos nacionalinėje rinkoje.

60. Iš tiesų, mano nuomone, šiuo atveju daug daugiau praktinių problemų kyla tarptautinės nei vidaus prekybos srityje, nes išrašyti sąskaitas faktūras nyderlandų kalba yra privaloma. Tai, kad neleidžiama vartoti kitos autentiškos, taigi ir privalomąją galią turinčios, kalbos, formuluojant sąskaitą faktūrą atitinkamų šalių laisvai pasirinkta kalba, pirmiausia kelia nepatogumų šalims, joms renkantis kalbą, kurią vartoja abi, visų pirma – tarptautinėje prekyboje labiausiai paplitusią kalbą.

61. Dėl tokios sąskaitos faktūros adresato prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teisingai pažymi, kad jam būtų sunku ją greitai suprasti, nebent jis kalbėtų nyderlandų kalba, ir akivaizdu, kad tai daug mažiau tikėtina, jeigu suinteresuotasis asmuo įsteigtas kitoje valstybėje narėje ( 45 ), nei tuo atveju, jeigu jis gyventų Belgijoje, kur nyderlandų kalba yra viena iš oficialiųjų kalbų ( 46 ).

62. Šiuo atžvilgiu Belgijos vyriausybė nesutinka su tuo, kad pirkėjas, nesuprantantis nyderlandų kalba surašytos sąskaitos faktūros, turėtų teisę, pirma, pirmiausia reikalauti ją išversti ir, antra, ginčyti šią sąskaitą faktūrą, jeigu kiltų abejonių. Vis dėlto manau, kad našta, atsiradusi vidutiniam pirkėjui dėl kurio nors iš šių veiksmų, gali atgrasyti jį nuo sutarties su Flandrijos regione įsteigta įmone sudarymo, jeigu jam pavyksta sužinoti apie šį sunkumą prieš pasirašant sutartį, arba bent jau vėl prekiauti su šia įmone, jeigu jis sužino apie tai tik pasibaigus jų sandoriui.

63. Dėl privalomąja kalba surašytos sąskaitos faktūros siuntėjo Komisija teisingai pažymi, kad jam pačiam šiomis aplinkybėmis kyla grėsmė netekti mokėjimų dėl tikro arba tariamo nesupratimo, kuriuo gali remtis jo kontrahentas iš užsienio, kaip, atrodo, pripažįsta ir Belgijos vyriausybė. Būtent taip nutiko šioje byloje, nes Italijos įmonė, kuri yra galima skolininkė pagal ginčijamas sąskaitas faktūras, remiasi kalbas reglamentuojančiais Flandrijos teisės aktais, mano nuomone, paradoksaliu būdu ( 47 ), tačiau vis dėlto New Valmar iškelta byla gali pasibaigti ir minėtos skolininkės naudai.

64. Belgijos vyriausybė savo ruožtu teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klaidingai nurodė sugaištą laiką ir išlaidas, susijusias su sąskaitų faktūrų vertimu iš nyderlandų kalbos į jų adresatui suprantamą kalbą, remiantis tuo, kad tai yra beveik neišvengiama tarptautinėje prekyboje ir kad ši našta tektų Flandrijos įmonėms, net jeigu jos galėtų savo sąskaitas faktūras išrašyti pasirinkta užsienio kalba. Tačiau taip nėra eksportuotojų atveju, nes jie turi vidaus išteklių, leidžiančių tiesiogiai, nepatiriant vertimo išlaidų, vartoti būtent jų konkrečiai vartojamą kalbą ( 48 ). Taigi įpareigojant vartoti nyderlandų kalbą nagrinėjamuose teisės aktuose nurodytos įmonės, norinčios vykdyti tarptautinę prekybą, patiria vertimo išlaidų, kurios, nesant šio įpareigojimo, nebūtų būtinos.

65. Net jei paaiškėtų, kad, kaip teigia Belgijos vyriausybė, iš atitinkamų teisės aktų kylantys reikalavimai nenustato visiškos vienakalbystės ir jie taikomi tik PVM srityje privalomiems duomenims, bet kuriuo atveju, mano nuomone, galima privaloma dvikalbystė yra pernelyg didelis materialinis suvaržymas, ypač tarptautinės prekybos srityje. Iš tiesų įpareigojimas prireikus sąskaitas faktūras išrašyti dviem kalbomis, t. y. nyderlandų kalba nurodant tam tikrus privalomuosius duomenis, kaip nurodė minėtoji vyriausybė, o kita šalių pasirinkta kalba – kitus duomenis, praktiškai yra sunki užduotis eksportuojančiosioms Belgijos įmonėms, ypač jeigu jų eksporto mastas yra didelis, todėl jos išrašo daug sąskaitų faktūrų įvairiems užsienio partneriams.

66. Remiantis tuo darytina išvada, kad minėti teisės aktai turi atgrasomąjį poveikį tarptautinės prekybos atžvilgiu ne tik įmonėms, kurių buveinė yra Flandrijos regione ir kurios norėtų eksportuoti savo prekes į kitas valstybes nares, kaip nurodo New Valmar, bet ir užsienio bendrovėms, kurios norėtų sudaryti sandorį su šiomis įmonėmis, tačiau galėtų dvejoti dėl neapibrėžtumo, susijusio su tiekimu, nes sąskaitas faktūras įpareigojama išrašyti nyderlandų kalba. Norėčiau pridurti, kad dėl šių nacionalinės teisės aktų abi šalys taip pat patiria didelį teisinį nesaugumą, atsižvelgiant į juose numatytas radikalias sankcijas ( 49 ), ir, manau, šis nesaugumas ypač justi, jeigu šalys, kaip pagrindinėje byloje, pasirinko savo sutarčiai taikyti kitos valstybės narės teisę.

67. Siekdama paprieštarauti šiai analizei Belgijos vyriausybė taip pat nurodo, kad nors nagrinėjami tie patys kalbas reglamentuojantys teisės aktai, šią bylą reikia skirti nuo bylos, kurioje priimtas Sprendimas Las ( 50 ), nes pagrindinė byla šiuo atveju neturi jokio tiesioginio ryšio su šalių pasirašytos sutarties sudarymu, kadangi ji yra dėl sąskaitų faktūrų, ir kad minėti teisės aktai nepaveikė šalių laisvės pasirinkti kalbos, kuria jos sudarė savo sutartį.

68. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teisingai nurodo, kad ginčijamos sąskaitos faktūros reiškia iš ankstesnės sutarties kylančių skolinių reikalavimų patvirtinimą ( 51 ) ir kad tokie teisės aktai gali trukdyti kontrahentams nesunkiai ir teisingai suprasti vienam kitą sudarant susitarimus dėl mokėjimo vykdant jų sutartį. Taigi šioje byloje yra glaudus ryšys tarp šių sąskaitų faktūrų ir sutarties, kuria remiantis jos išrašomos, vykdymo. Be to, ir pačios sąskaitos faktūros gali sukelti teisinių prievolių šalia iš šios sutarties kylančių prievolių ( 52 ). Neretai būna ir taip, kad prekybiniai santykiai sukonkretinami išrašant sąskaitą faktūrą, prieš tai nesudarius jokios rašytinės sutarties. Abiem pastaraisiais atvejais nagrinėjamuose teisės aktuose neginčijamai nustatoma kalba, kuria pasikeičiama sutikimais. Galiausiai pažymiu, kad nors šių teisės aktų tikslas nėra reglamentuoti pačių sutarčių rengimo, kaip jau nurodžiau ( 53 ), jų poveikis tikrai gali būti prekybos sutarčių su kitoje valstybėje narėje įsteigtais asmenimis sukonkretinimo arba atnaujinimo ribojimas.

69. Atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes laikausi nuomonės, kad tokios nacionalinės priemonės turi tiesioginį poveikį Bendrijos vidaus sandoriams. Todėl, mano nuomone, ši situacija nepriskiriama prie Teisingumo Teismo praktikos, kurioje linkstama nepripažinti nacionalinės teisės aktų prieštaraujančiais Sąjungos teisei, jeigu „laisvą prekių judėjimą ribojantis poveikis, kurį jie galėtų sukelti, yra pernelyg neapibrėžtas ir netiesioginis, kad [juos] būtų galima laikyti galinčiu varžyti valstybių narių tarpusavio prekybą ( 54 ). Šiuo atžvilgiu norėčiau pažymėti, pirma, kad šioje byloje nagrinėjamas ribojamasis poveikis priklauso ne nuo būsimo ir hipotetinio įvykio, o nuo paprasčiausio laisvo prekių judėjimo teisės įgyvendinimo, ir, antra, nesvarbu, kokio dydžio poveikis gali pasireikšti praktiškai, nes draudžiamos visos šiai laisvei trukdančios kliūtys, kad ir kokios mažareikšmės jos būtų ( 55 ).

70. Todėl manau, kad tokie kalbas reglamentuojantys teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriais išrašant sąskaitas faktūras visos viename iš atitinkamos valstybės narės federalinių vienetų įsteigtos įmonės įpareigojamos vartoti nustatytą oficialiąją kalbą, yra kiekybiniam eksporto apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, kaip tai suprantama pagal SESV 35 straipsnį. Telieka nustatyti, ar tokie teisės aktai vis dėlto gali būti pateisinami Sąjungos teisės požiūriu ( 56 ).

2. Dėl galimo tokių ribojamųjų priemonių, kaip nagrinėjamosios šioje byloje, pateisinimo

71. Pagal Teisingumo Teismo praktiką nacionalinė priemonė, kuria apribojamas laisvas paslaugų teikimas ir siekiama bendrojo intereso tikslo, yra priimtina tik su sąlyga, jeigu ji yra tinkama šiam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti ( 57 ).

a) Dėl nurodomų bendrojo intereso pagrindų

72. Jeigu nacionalinė priemonė, taikytina nedarant jokio skirtumo pagal suinteresuotųjų asmenų nacionalinę priklausomybę ar prekių kilmę, vis dėlto laikoma kliudančia laisvam prekių judėjimui, ji galėtų būti pripažinta atitinkančia Sąjungos teisę dėl to, kad yra pateisinama vienu iš SESV 36 straipsnyje išvardytų bendrojo intereso pagrindų ir ja laikomasi ten nustatytų reikalavimų ( 58 ); arba dėl to, kad ji atitinka privalomuosius bendrojo intereso reikalavimus, pripažintus Teisingumo Teismo praktikoje, ja gali būti pasiektas numatytas tikslas ir ji yra proporcinga šiam tikslui ( 59 ).

73. Dėl pirmosios išimčių kategorijos pažymėtina, kad nors Komisija siūlo atsakant į prejudicinį klausimą įtraukti SESV 36 straipsnį, nebuvo aiškiai nurodytas nė vienas iš minėtoje nuostatoje išvardytų pateisinimo motyvų, be to, manau, šioje byloje jie iš esmės netaikytini.

74. Dėl antrosios išimčių kategorijos pažymėtina, kad tik Komisija mato galimybę tokias ribojamąsias priemones, kaip nagrinėjamosios šioje byloje, pateisinti vartotojų apsauga ( 60 ). Tačiau ji pati pagrįstai mano, kad šis bendrojo intereso tikslas šioje byloje negali būti taikomas kaip pagrindas, kuriuo remiantis būtų galima pateisinti laisvo prekių judėjimo apribojimą, nes pagrindinėje byloje ginčas kilo tarp dviejų kontrahentų, kurie yra prekiautojai, ir jis neturi jokio tiesioginio poveikio vartotojams.

75. Taigi iš esmės reikia nustatyti, ar pateisinimai, kuriuos Teisingumo Teismas pripažino Sprendime Las ( 61 ) dėl kalbas reglamentuojančių Flandrijos teisės aktų nuostatų, kurios tuo metu buvo taikomos socialiniams santykiams, galėtų būti pritaikyti šiai bylai, ir, jeigu taip, tai kiek. Minėtame sprendime Teisingumo Teismas nutarė, kad trys Belgijos vyriausybės nurodyti tikslai, t. y. tikslas apginti ir skatinti vienos iš šios valstybės oficialiųjų kalbų vartojimą, užtikrinti darbuotojų apsaugą ir palengvinti su tuo susijusią administracinę kontrolę, yra tarp privalomųjų bendrojo intereso pagrindų, galinčių pateisinti Sutartyje nustatytų pagrindinių laisvių įgyvendinimo apribojimą.

76. Pirmąjį iš minėtų trijų motyvų šioje byloje taip pat pateikia Belgijos vyriausybė, teigdama, kad nagrinėjami teisės aktai pateisinami būtinybe apsaugoti oficialiosios kalbos vartojimą Flandrijos regione. Patvirtinu, jog iš teismo praktikos matyti, kad tikslas apginti ir skatinti vienos iš oficialiųjų valstybės narės kalbų vartojimą yra teisėtas tikslas, iš esmės galintis pateisinti Sąjungos teisėje nustatytų įpareigojimų apribojimą ( 62 ). Tai visų pirma taikytina kiekybiniams eksporto apribojimams lygiaverčio poveikio priemonių draudimui, numatytam SESV 35 straipsnyje. Atsižvelgiant į specifines funkcijas, kurias ne tik prekybos srityje, bet ir viešojoje srityje atlieka tokie oficialūs dokumentai, kokie yra sąskaitos faktūros ( 63 ), manau, tokia priemonė, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, gali išsaugoti tokios kalbos vartojimą įvairiose srityse, kaip tai pabrėžia Lietuvos vyriausybė ( 64 ).

77. Antra, kaip nurodo Belgijos vyriausybė, reikalavimą šiuos įstatyme nurodytus dokumentus surašyti nyderlandų kalba užtikrina PVM srityje kompetentingų tarnybų atliekamų patikrų spartumas ir efektyvumas. New Valmar neigia šiuos argumentus, priešingai nei Lietuvos vyriausybė. Primenu, jog Teisingumo Teismas ne kartą pripažino, kad tikslas palengvinti ir sustiprinti administracinę arba mokesčių kontrolę gali pateisinti Sutartyje numatytų pagrindinių laisvių apribojimus ( 65 ). Tačiau tokie kalbas reglamentuojantys teisės aktai, kaip nagrinėjamieji šioje byloje, teoriškai gali padėti atsakingoms institucijoms tikrinti įmonės dokumentus ( 66 ) ir taip užtikrinti, kad būtų laikomasi vidaus ir Sąjungos teisės nuostatų, ypač netiesioginio apmokestinimo srityje ( 67 ).

78. Manau, Belgijos vyriausybė pagrįstai remiasi šiais dviem privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, siekdama galimai pateisinti laisvo prekių judėjimo kliūtį, kuri, mano nuomone, yra aiški, tačiau reikia patikrinti, ar tokie teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, visų pirma atsižvelgiant į juose numatytas sankcijas, yra proporcingi minėtiems tikslams. Manau, kad šioje byloje šis proporcingumo kriterijus nėra įvykdytas.

b) Dėl taikomų priemonių neproporcingumo

i) Dėl Sprendimo Las

79. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar neigiamą atsakymą, pateiktą Sprendime Las ( 68 ) dėl to, kad nebuvo proporcingumo, kalbant apie šioje byloje nagrinėjamas kalbas reglamentuojančių teisės aktų nuostatas, kurios taikomos socialiniams santykiams, galima pritaikyti šiai bylai, visų pirma atsižvelgiant į tai, kad sankcijų, taikomų pažeidus šiuos teisės aktus, sistema, t. y. visiškas negaliojimas, kurį ex officio konstatuoja teismas ( 69 ), ginčijamoms sąskaitoms faktūroms yra panaši.

80. Komisija mano, kad Sprendime Las ( 70 ) pagrįstais pripažinti kaltinimai, susiję su proporcingumo kontrole, šioje byloje turi būti taikomi mutatis mutandis. Norėčiau šiuo klausimu pateikti kelias pastabas, atsižvelgdamas į bylos, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, ir šios bylos skirtumus.

81. Iš tiesų pirmasis Teisingumo Teismo suformuluotas kaltinimas buvo susijęs su tuo: kad šalys galėtų laisvai ir aiškiai susitarti, būtina suteikti joms galimybę sudaryti sutartį kita nei oficialiąja šios valstybės narės kalba, jeigu jos nemoka šios oficialiosios kalbos. Galima kelti klausimą, ar šis vertinimo veiksnys yra mažiau atgrasantis pagrindinėje byloje, nes ji susijusi ne su pačios sutarties sudarymu ( 71 ), bet su sąskaitų faktūrų, kurios yra įstatyme nustatyti rašytiniai dokumentai, taigi nėra vien sutartiniai dokumentai, išrašymu, net jei naudojami tarptautinėje prekyboje. Tačiau primenu, kad, nepaisant pradinės sutarties, kurios vykdymą užtikrina sąskaitos faktūros, jos gali sukelti teisinių pasekmių šalims arba pačios būti šalių valios, kuria grindžiamas sutartinis santykis, pagrindas ( 72 ).

82. Antrasis iš šių kaltinimų buvo susijęs su tuo, kad nagrinėjamuose teisės aktuose nebuvo leidžiama tarptautinių darbo sutarčių autentiškos versijos sudaryti tokia kalba, kurią mokėtų visos atitinkamos šalys. Dėl lemiamo šio kaltinimo pobūdžio šioje byloje taip pat reikėtų pateikti išlygą, nes Belgijos vyriausybė, priešingai nei sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, tvirtina, kad privalomo nyderlandų kalbos vartojimo šiuo atveju reikalaujama tik pateikiant teisės aktuose numatytus duomenis, susijusius su PVM, ir jos nereikalaujama vartoti pateikiant visus kitus sąskaitų faktūrų duomenis, taip pat sutartinio pobūdžio duomenis ( 73 ). Tiesa, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės nustatyti, ar taip yra pagal Belgijos teisę ( 74 ), tačiau siekiant išanalizuoti hipotezę, kad taip ir yra, man atrodo būtina pateikti tokį atsakymą į prejudicinį klausimą, kuriame būtų atsižvelgta į esamas abejones ir į šioje byloje nustatytų kalbinių suvaržymų mastą.

83. Nepaisydamas šių argumentų, panašiai kaip New Valmar, Lietuvos vyriausybė ir Komisija, laikausi nuomonės, kad tokie kalbas reglamentuojantys teisės aktai, kaip nagrinėjamieji šioje byloje, neatitinka iš Sąjungos teisės kylančių įpareigojimų, nes juose numatoma daugiau, nei tai yra griežtai būtina minėtiems bendrojo intereso tikslams pasiekti ( 75 ), atsižvelgiant į atitinkamai kalbai skirtą vietą ir sankciją, taikomą pažeidus šiuos teisės aktus.

ii) Dėl nustatytos oficialiosios kalbos išimtinio vartojimo

84. Man atrodo, kad nurodyti bendrojo intereso tikslai, t. y. oficialiosios kalbos skatinimas ir patikrų palengvinimas, galėtų būti vienodai gerai užtikrinami priemonėmis, kuriomis laisvas prekių judėjimas būtų ribojamas mažiau nei įpareigojant įmones savo dokumentuose, kaip antai sąskaitose faktūrose, vartoti iš anksto nustatytą kalbą, ir neleidžiant vartoti jokios kitos oficialiosios Sąjungos valstybių narių kalbos.

85. Patikslinu, kad net darant prielaidą, jog tikrai yra taip, kad šis įpareigojimas taikomas tik teisės aktuose nustatytiems duomenims, susijusiems su PVM, kaip tai teigia Belgijos vyriausybė, mano pozicija nesikeistų dėl jau nurodytų ( 76 ) ir toliau minimų praktinių priežasčių.

86. Pirmiausia negalima pamiršti, kad įpareigojimu išrašyti sąskaitas faktūras siekiama ( 77 ) apsaugoti ne tik viešuosius interesus, kurie, be kita ko, pateisina kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų administracinės arba mokestinės kontrolės atlikimą, bet ir privačiuosius interesus, visų pirma pirkėjo interesus, nes jis turi būti aiškiai informuotas apie prekės turinį; taigi reikia suderinti dviejų kategorijų interesus, surandant teisingą jų pusiausvyrą. Jeigu teisės aktais reikalaujama, kad sąskaita faktūra būtų surašyta nustatyta kalba, manau, labai svarbu, kad šios kalbos nemokantis adresatas turėtų galimybę gauti kitą autentišką jos versiją, kad galėtų lengviau suprasti šioje sąskaitoje faktūroje pateiktus duomenis ( 78 ) ir įsitikinti, kad pardavėjas laikosi sutartinių įsipareigojimų.

87. Greta šių argumentų, kyla naujų, susijusių su tarptautine prekyba, kurios atveju teisinių, šiuo atveju – kalbinių suvaržymų mažinimas gali būti būtinas, kad tarptautinė prekyba nebūtų pernelyg suvaržyta. Kaip pažymi Lietuvos vyriausybė ir Komisija, šiomis konkrečiomis aplinkybėmis kyla specifinių sunkumų, kuriuos pagrįstai apibūdino New Valmar ( 79 ), vartojimo prekyboje atvejų ( 80 ), į kuriuos reikėtų kuo labiau atsižvelgti siekiant skatinti šio pobūdžio prekybą, visų pirma Sąjungoje ( 81 ). Šie motyvai pirmiausia taikomi sąskaitose faktūrose nurodytiems duomenims, priskiriamiems prie sutarčių laisvės, kaip antai bendrosioms pardavimo sąlygoms, tačiau, mano nuomone, taip pat naudinga, o gal net būtina, kad Belgijos vyriausybės nurodyti privalomieji duomenys, pavyzdžiui, susiję su PVM, būtų vienodai suprantami visoms tarptautinių ekonominių santykių šalims.

88. Man atrodo, kad tokiais kalbas reglamentuojančiais teisės aktais, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, viršijama tai, kas yra griežtai būtina nyderlandų kalbos vartojimui skatinti ir leisti kompetentingoms valdžios institucijoms tikrinti reikšmingus duomenis. Mano supratimu, praktiškai pakaktų reikalauti, kad jeigu atitinkamos šalys nori išrašyti sąskaitas faktūras kita kalba, į nyderlandų kalbą reikėtų išversti tik teisės aktuose nurodytus duomenis arba vertimą prireikus pateikti a posteriori, jeigu tokia versija nepateikta iš karto atliekant patikrą.

89. Šiuo atžvilgiu pirmiausia primenu, kad PVM srityje pagal minėtas Direktyvos 2006/112 nuostatas paskirties valstybėms narėms leidžiama reikalauti išversti kai kurias užsienio kalba surašytas sąskaitas faktūras tik tuo atveju, jeigu tai būtina kontrolės tikslais ( 82 ).

90. Be to, šią mano nuomonę patvirtina alternatyvūs būdai, kylantys iš kitų nuostatų, kurios taip pat taikomos Belgijos teritorijoje. Pirma, tai yra lygiavertės nuostatos, tačiau jos nėra identiškos nagrinėjamosioms šioje byloje, ir jas priėmė Belgijos Karalystės prancūzų bendruomenė, taip pat iš jų matyti, kad įmonės dokumentai, kaip antai sąskaitos faktūros, kurias išrašo buveinę prancūziškai kalbančiame regione turintys asmenys, turi būti iš esmės surašyti prancūzų kalba, tačiau „nepaveikiant papildomai šalių pasirinktos kalbos vartojimo“ ( 83 ). Tokia galimybė vartoti papildomą kalbą šalia minėto regiono kalbos, t. y. suinteresuotųjų šalių pasirinktą kalbą, kurią jos visos gali suprasti geriau nei prancūzų, yra mažiau ribojanti priemonė nei ta, kuria komercinėje prekyboje įpareigojama vartoti tik nustatytą kalbą ( 84 ).

91. Antra, pati Flandrijos bendruomenė 2014 m. pakeitė minėtą dekretą dėl kalbų vartojimo ( 85 ) taip, kad jo nuostatos, susijusios su darbo santykiais, tapo mažiau varžančios, nei buvo tuo metu, kai priimtas Sprendimas Las ( 86 ). Iš tiesų šio dekreto 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Flandrijos regione nyderlandų kalba vartojama kaip pagrindinė kalba, tačiau jo 2 dalyje „individualioms darbo sutartims“ leidžiama „parengti įstatymo galią turinčią versiją viena iš [oficialiųjų Sąjungos arba Europos ekonominės erdvės (EEE) valstybių narių] kalbų, kurią supranta visos suinteresuotosios šalys“, jeigu tik yra tenkinami tam tikri sąsajos su šiomis teritorijomis kriterijai ( 87 ).

92. Manau, kad ir šios bylos aplinkybėmis galėtų būti imtasi kalbinių priemonių, panašių į vieną iš minėtųjų, kuriomis laisvas prekių judėjimas ribojamas mažiau nei pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais, kai jos yra tinkamos Belgijos vyriausybės nurodytiems bendrojo intereso tikslams užtikrinti.

iii) Dėl taikomos sankcijos ir praktinių pasekmių

93. Siekdama paneigti kaltinimą dėl nagrinėjamų kalbas reglamentuojančių teisės aktų proporcingumo stokos Belgijos vyriausybė nurodo, kad pažeidimo atveju skiriama sankcija, t. y. negaliojimas, kurį teismas turi konstatuoti ex officio, šioje byloje turėtų mažesnį poveikį nei byloje, kurioje priimtas Sprendimas Las ( 88 ). Priešingai nei toje pagrindinėje byloje, kai turėjo būti panaikinta ne nyderlandų kalba surašyta sutartis, ji teigia, kad šioje byloje gali būti paveiktas tik ginčijamų sąskaitų faktūrų, o ne atitinkamas šalis siejančios koncesijos sutarties galiojimas. Tačiau kadangi sąskaitos faktūros tik patvirtino iš šalių sudarytos sutarties kylančius skolinius reikalavimus, pripažinus jas niekinėmis, nebūtų užkirstas kelias išsireikalauti šias skolas, be to, netinkamus dokumentus būtų galima pakeisti naujomis, galiojančiomis sąskaitomis faktūromis.

94. New Valmar pareiškia, kad nors sąskaitos faktūros pripažinimo niekine poveikį sušvelnina pardavėjui suteikta teisė vykstant ginčui vietoj netinkamų išrašyti kitas sąskaitas faktūras, teigiamas šio sušvelninimo poveikis yra tik teorinis. Kaip nurodo minėtoji bendrovė, tai, kad skolininkui reikėtų išrašyti naujas sąskaitas faktūras, o ne pateikti pradinių sąskaitų faktūrų kopijas nyderlandų kalba, sukeltų daugiau neigiamų pasekmių. Pirma, mokesčių srityje naujoms sąskaitoms faktūroms nebūtų taikomas dėl Bendrijos tiekimo numatytas atleidimas nuo PVM, nes šis atleidimas gali būti taikomas tik tada, kai prekės palieka šalies teritoriją, o ne atidedant. Antra, esant civiliniams santykiams pardavėjui už vėluojamas sąskaitas faktūras mokėtini delspinigiai būtų pradėti skaičiuoti nuo naujų sąskaitų faktūrų išrašymo dienos, o jeigu skolininkas neginčytų pradinių sąskaitų faktūrų per įstatyme nustatytą terminą, jis visada galėtų pareikšti ieškinį dėl naujų sąskaitų faktūrų ( 89 ).

95. Mano nuomone, pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais nustatytos sankcijos nėra būtinos Belgijos vyriausybės nurodytiems bendrojo intereso tikslams pasiekti, nes nyderlandų kalba nesurašytų sąskaitų faktūrų panaikinimu nei tiesiogiai prisidedama prie šios kalbos skatinimo, nei prie pačios administracinės ar mokesčių kontrolės palengvinimo. Be to, mano vertinimu, šios labai griežtos sankcijos yra aiškiai perteklinės.

96. Kaip pažymėjo Lietuvos vyriausybė ir Komisija, niekinis pobūdis, dėl kurio ab initio panaikinamos šių sąskaitų faktūrų teisinės pasekmės ir kurį ex officio turi iškelti teismas, gali sukelti didelį teisinį nesaugumą abiem atitinkamo ekonominio santykio šalims, o tai kenkia tarptautinei prekybai, nors pagal Sąjungos teisę ji turi būti skatinama.

97. Manau, ši išvada daugiausia pasiteisina pardavėjo atveju. Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą informaciją, a priori negalima atmesti, kad dėl įpareigojimo pateikti naują sąskaitą faktūrą nyderlandų kalba pardavėjui kyla ne tik sunkumų PVM srityje (ir jis praranda ne tik delspinigius, susijusius su pradine sąskaita faktūra), bet ir senaties klausimų, susijusių su naujos sąskaitos faktūros išrašymu, kaip teigia New Valmar ( 90 ). Be to, įmonei, išrašiusiai sąskaitas faktūras kita kalba, nei reikalaujama, kaip nutiko pagrindinėje byloje, gali tekti visiškai be pagrindo bylinėtis dėl šių dokumentų, kuriuose konstatuojami jos skoliniai reikalavimai, galiojimo ( 91 ). Man taip pat atrodo, kad netinkamai išrašytų sąskaitų faktūrų adresatas galėtų būti nubaustas taikant šią sankcijų sistemą, nors ir mažiau, nes panaikintos sąskaitos faktūros galėtų netekti visos ar dalies įrodomosios galios ( 92 ).

98. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į pagrindinei bylai taikytina teisę, turi įvertinti, ar šioje byloje iš tiesų kyla šių galimų neigiamų pasekmių, kad ir kaip ten būtų, nagrinėjamais kalbas reglamentuojančiais teisės aktais pasirinktos priemonės apskritai yra perteklinės. Iš tiesų manau, kad norint pasiekti numatytų tikslų būtų galima taikyti laisvą prekių judėjimą mažiau ribojančias sankcijas.

99. Atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes laikausi nuomonės, kad SESV 35 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiami tokie valstybės narės federalinio vieneto teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje ir kuriais kiekviena įmonė, turinti verslo vietą šio vieneto teritorijoje, įpareigojama tarptautinio pobūdžio sąskaitas faktūras, bent kiek tai susiję su privalomaisiais jų duomenimis, o ne su visais duomenimis ( 93 ),l išrašyti tik oficialiąja šio federalinio vieneto kalba, antraip teismas turėtų ex officio pripažinti jas niekinėmis.

V – Išvada

100. Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Rechtbank van koophandel te Gent (Gento komercinių bylų teismas, Belgija) pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti: SESV 35 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamas valstybės narės federalinio vieneto, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, teisės aktas, kuriuo visos įmonės, turinčios verslo vietą šio federalinio vieneto teritorijoje, įpareigojamos tarpvalstybinio pobūdžio sąskaitas faktūras, nors tai taikoma tik kai kuriems privalomiems jų duomenims, išrašyti tik oficialiąja šio federalinio vieneto kalba, nes priešingu atveju teismas ex officio galėtų šias sutartis pripažinti niekinėmis.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239). Jame Teisingumo Teismas konstatavo: „SESV 45 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas valstybės narės federacinio subjekto, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, teisės aktas, kuriuo visi darbdaviai, turintys pagrindinę verslo vietą šio federacinio subjekto teritorijoje, įpareigojami tarpvalstybinio pobūdžio darbo sutartis sudaryti tik oficialiąja šio federacinio subjekto kalba, nes priešingu atveju teismas savo iniciatyva galėtų pripažinti šias sutartis niekinėmis“.

( 3 ) 1994 m. vasario 17 d.Gecoördineerde Grondwet (Suderintoji Konstitucija) (Belgisch Staatsblad, 1994 m. vasario 17 d., p. 4054).

( 4 ) 1966 m. liepos 18 d.koninklijk besluit (Karaliaus dekretas) suderinti įstatymai (Belgisch Staatsblad, 1966 m. rugpjūčio 2 d., p. 7799), toliau – suderinti įstatymai.

( 5 ) 1973 m. liepos 19 d.Decreet tot regeling van het gebruik van de talen voor de sociale betrekkingen tussen de werkgevers en de werknemers, alsmede van de voor de wet en de verordeningen voorgeschreven akten en bescheiden van de ondernemingen (Dekretas, kuriuo reglamentuojamos [esant] darbdavių ir darbuotojų santyki[ams], taip pat įstatymuose ir kituose teisės aktuose nurodytuose raštuose ir dokumentuose vartojamos kalbos (Belgisch Staatsblad, 1973 m. rugsėjo 6 d., p. 10089), toliau – Flandrijos dekretas dėl kalbų vartojimo).

( 6 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 7 ) Žr. 2014 m. kovo 14 d.decreet tot wijziging van artikel 1, 2, 4, 5, 12 en 16 van het decreet van 19 juli 1973 tot regeling van het gebruik van de talen voor de sociale betrekkingen tussen de werkgevers en de werknemers, alsmede van de door de wet en de verordeningen voorgeschreven akten en bescheiden van de ondernemingen (Dekretas, kuriuo iš dalies keičiami 1973 m. liepos 19 d. Dekreto 1, 2, 4, 5, 12 ir 16 straipsniai (Belgisch Staatsblad, 2014 m. balandžio 22 d., p. 34371), įsigaliojusį 2014 m. gegužės 2 d. Šiuo klausimu taip pat žr. šios išvados 91 punktą.

( 8 ) 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (toliau – Reglamentas „Roma I“) (OL L 177, 2008, p. 6), pagal jo 28 straipsnį taikytinas sutartims, kurios, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, sudarytos po 2009 m. gruodžio 17 d.

( 9 ) Principas, be kita ko, nurodytas Reglamento „Roma I“ 11 konstatuojamojoje dalyje.

( 10 ) Žr. Reglamento „Roma I“ 37 konstatuojamąją dalį.

( 11 ) Pagal nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos reikalavimus (žr., be kita ko, 2016 m. vasario 18 d. Sprendimą Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, 28 ir paskesni punktai).

( 12 ) 9 straipsnio 2 ir 3 dalyse daromas skirtumas tarp bylos nagrinėjimo vietos valstybės narės viršesnių privalomųjų nuostatų ir sutarties vykdymo valstybės viršesnių privalomųjų nuostatų galimo poveikio.

( 13 ) Šiuo klausimu, be kita ko, žr. A. Nuyts „Les lois de police et dispositions impératives dans le Règlement Rome I“, Revue de droit commercial belge, 2009, Nr. 6, p. 553 ir paskesni, 10 punktas.

( 14 ) Žr. 2013 m. spalio 17 d. Sprendimą Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, 47 ir 50 punktai), kuriame Teisingumo Teismas dėl 1980 m. birželio 19 d. Romos konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (OL L 266, 1980, p. 1) patikslino: „Taigi nacionalinis teismas, vertindamas, ar nacionalinis įstatymas yra „imperatyvi tiesioginio taikymo norma“, kurį jis ketina taikyti vietoj to, kurį aiškiai pasirinko sutarties šalys, turi atsižvelgti ne tik į konkrečias šio įstatymo formuluotes, bet ir į bendrą sistemą, taip pat visas šio įstatymo priėmimo aplinkybes, kad paaiškėjus, jog nacionalinės teisės aktų leidėjas jį priėmė siekdamas apsaugoti interesą, kurį atitinkama valstybė narė pripažino esminiu, galėtų padaryti išvadą apie jo imperatyvumą“. Taip pat žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą toje pat byloje Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:301, 30 ir paskesni punktai).

( 15 ) Šiuo atžvilgiu Belgijos vyriausybė nurodo 1992 m. gruodžio 29 d. Karaliaus dekreto dėl priemonių, kuriomis siekiama užtikrinti pridėtinės vertės mokesčio mokėjimą (Belgisch Staatsblad, 1992 m. gruodžio 31 d., p. 27976), 5 straipsnyje, kuris paskutinį kartą keistas 2012 m. gruodžio 19 d. dekretu (Belgisch Staatsblad, 2012 m. gruodžio mėn., p. 88559), pateiktą privalomųjų duomenų sąrašą.

( 16 ) Nors, atsižvelgiant į suderintuosius įstatymus, apsiribojimas tik privalomaisiais sąskaitų faktūrų duomenimis atrodo gana aiškus, vis dėlto egzistuoja tam tikras kontroversiškumas dėl Flandrijos dekreto dėl kalbų vartojimo taikymo srities (žr., be kita ko, F. Gosselin „Le régime linguistique de la facture“, La facture et autres documents équivalents, red. G.‑L. Ballon ir E. Dirix, Kluwer, Waterloo, 2011, 171 ir paskesni punktai ir 203 ir paskesni punktai).

( 17 ) 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyva dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1) su pakeitimais, padarytais 2010 m. liepos 13 d. Tarybos direktyva 2010/45/ES, kuria iš dalies keičiamos Direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos nuostatos dėl sąskaitų faktūrų išrašymo taisyklių (OL L 189, 2010, p. 1).

( 18 ) Žr., be kita ko, 2003 m. kovo 6 d. Sprendimą Kaba (C‑466/00, EU:C:2003:127, 41 punktas); 2006 m. birželio 1 d. Sprendimą Innoventif (C‑453/04, EU:C:2006:361, 29 punktas) ir 2010 m. liepos 8 d. Sprendimą Sjöberg ir Gerdin (C‑447/08 ir C‑448/08, EU:C:2010:415, 54 punktas).

( 19 ) 2009 m. spalio 29 d. Sprendimas Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, 38 punktas).

( 20 ) Žr., be kita ko, 2008 m. birželio 26 d. Sprendimą Burda (C‑284/06, EU:C:2008:365, 39 punktas); 2009 m. spalio 29 d. Sprendimą Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, 49 punktas) ir 2011 m. liepos 28 d. Sprendimą Samba Diouf (C‑69/10, EU:C:2011:524, 59 ir paskesni punktai).

( 21 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 22 ) Žr., be kita ko, 2015 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Aira Pascual ir kt. (C‑509/14, EU:C:2015:781, 22 punktas) ir 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Viamar (C‑402/14, EU:C:2015:830, 29 punktas).

( 23 ) Žr., be kita ko, 2015 m. spalio 1 d. Sprendimą Doc Generici (C‑452/14, EU:C:2015:644, 33 ir paskesni punktai ir juose nurodyta teismo praktika).

( 24 ) Šiuo atžvilgiu Belgijos vyriausybė nurodo 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664, 64 punktas), pagal kurį „nacionalinė priemonė, priklausanti Bendrijos lygiu išsamiai suderintai sričiai, turi būti vertinama atsižvelgiant į šios suderinimo priemonės, o ne į pirminės teisės nuostatas“. Vis dėlto Teisingumo Teismas jame pridūrė, kad „[toje byloje nagrinėta antrinės teisės nuostata] valstybėms narėms suteikta teise galima naudotis tik laikantis Sutarties, kaip tai yra aiškiai nurodyta šioje nuostatoje“, ir kad „tokia nuostata nepanaikinama būtinybė nagrinėti, ar pagrindinėje byloje aptariamas nacionalinis draudimas atitinka EB 28–30 straipsnius“ (žr. 65 punktą).

( 25 ) Šis 248a straipsnis, nustatytas Direktyvoje 2010/45/ES, suformuluotas taip: „kontrolės tikslais ir sąskaitų faktūrų, susijusių su prekių tiekimu ar paslaugų teikimu jų teritorijoje, ir apmokestinamųjų asmenų, įsisteigusių jų teritorijoje, gaunamų sąskaitų faktūrų atveju valstybės narės tam tikrų apmokestinamųjų asmenų arba tam tikrais atvejais gali reikalauti vertimo į jų valstybines kalbas. Tačiau valstybės narės negali nustatyti bendro reikalavimo išversti sąskaitas faktūras“.

( 26 ) Per posėdį Belgijos vyriausybė teigė, jog tai, kad šiuo atveju Italijos Respublika tam tikromis sąlygomis galėjo reikalauti nyderlandų kalba išrašytos sąskaitos faktūros vertimo, turėtų prasmę tik sutikus su šios vyriausybės palaikomu teiginiu, kad galima įpareigoti prekybininką išrašyti sąskaitą faktūrą kita nei adresato kalba.

( 27 ) Direktyvos 2006/112 6 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad „tai reikia įgyvendinti palaipsniui [laipsniškai], nes derinant apyvartos mokesčius valstybėse narėse atsiranda pokyčių mokesčių struktūroje ir pastebimos pasekmės biudžeto, ekonomikos ir socialinėje srityse“.

( 28 ) Žr., be kita ko, 2015 m. vasario 26 d. Sprendimą VDP Dental Laboratory ir kt. (C‑144/13, C‑154/13 ir C‑160/13, EU:C:2015:116, 60 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 29 ) Žr. atitinkamai Direktyvos 2006/112 226 ir 229 straipsnius.

( 30 ) Žodžiu pateiktose pastabose Komisija nurodė, kad Bendrijos PVM sistema yra suderinta tik tiek, kiek tai būtina siekiant užtikrinti mokesčių naštos neutralumą visai PVM apmokestinamai ekonominei veiklai.

( 31 ) Šiuo atžvilgiu dėl Šeštosios PVM direktyvos (1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyva 77/388/CEE dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 54), kuri buvo išdėstyta nauja redakcija Direktyvoje 2006/112, Teisingumo Teismas 2009 m. birželio 18 d. Sprendime Stadeco (C‑566/07, EU:C:2009:380, 33 punktas) nutarė, kad, atsižvelgdamas į visas svarbias aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, kurios valstybės narės PVM atitinka konkrečioje sąskaitoje faktūroje nurodytą PVM, visų pirma atsižvelgdamas į „sąskaitoje faktūroje vartojam[ą] kalb[ą]“, tad, kaip nurodė Teisingumo Teismas, pagal Bendrijos teisės aktus ji nebuvo iš anksto nustatyta.

( 32 ) Šis konkretus tikslas nurodytas Direktyvos 2006/112 46 konstatuojamojoje dalyje.

( 33 ) Pirmajame minėto 248a straipsnio sakinyje numatyta, kad tokio vertimo reikalavimas gali būti taikomas tik kai kurioms sąskaitoms faktūroms („tam tikrų apmokestinamųjų asmenų arba tam tikrais atvejais“). Be to, paskutiniame šio straipsnio sakinyje primygtinai reikalaujama uždrausti visus bendrus reikalavimus.

( 34 ) Žr. Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonės (OL C 306, 2009 p. 76) dėl Komisijos pasiūlymo, kuriuo remiantis buvo priimta Direktyva 2010/45 (COM[2009] 21 final), kuria siekta sumažinti įmonių naštą, atsirandančią dėl įvairių taisyklių, taikomų sąskaitų faktūrų išrašymui PVM tikslais, apribojant valstybėms narėms suteikiamą diskreciją pirmiausia išrašant tarptautines elektronines sąskaitas faktūras, tačiau kuriame 248a straipsnis buvo suformuluotas ne taip tiksliai kaip galutinėje šios direktyvos redakcijoje (žr. to pasiūlymo p. 3, 10 ir 23), 3.6 punktą ir Šeštosios PVM direktyvos 22 straipsnio 3 dalies b punkto pabaigą (priėmus jos 28i straipsnį, kuriame pateikta panašaus į galutinę redakciją turinio nuostata).

( 35 ) Be to, Komisija laikėsi nuomonės, kad tokie kalbas reglamentuojantys teisės aktai, kaip nagrinėjamieji, neatitinka Direktyvos 2006/112 273 straipsnio taikymo sąlygų, nes šiais teisės aktais, pirma, nesiekiama užtikrinti tinkamo PVM surinkimo ir užkirsti kelio sukčiavimui mokesčiais ir, antra, nustatomi papildomi reikalavimai, šalia šios direktyvos 3 skyriuje ir, be kita ko, jos 226 straipsnyje nustatytų reikalavimų.

( 36 ) Jeigu Teisingumo Teismas nesivadovautų šia rekomendacija, primenu, kad bet kuriuo atveju bet kuris Sąjungos antrinės teisės aktas, kaip antai Direktyva 2006/112, pagal bendrąjį aiškinimo principą turi būti aiškinamas kuo labiau laikantis pirminės teisės, visų pirma ESV sutarties nuostatų (žr., be kita ko, 2016 m. vasario 15 d. Sprendimą N.C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 48 punktas ir šios išvados 24 išnašos pabaiga).

( 37 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 38 ) Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad dėl tame sprendime pateikto Teisingumo Teismo aiškinimo Flandrijos dekretas dėl kalbų vartojimo darbo santykių srityje buvo iš dalies pakeistas (žr. šios išvados 12 išnašą).

( 39 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 40 ) Ten pat, 19–22 punktai.

( 41 ) Išskirta mano. Dėl EB 29 straipsnio, tapusio SESV 35 straipsniu, žr. 2005 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Jersey Produce Marketing Organisation (C‑293/02, EU:C:2005:664, 73 punktas) ir 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Gysbrechts ir Santurel Inter (C‑205/07, EU:C:2008:730, 40 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 42 ) 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimas Gysbrechts ir Santurel Inter (C‑205/07, EU:C:2008:730, 43 punktas), išskirta mano. Taip pat žr. generalinės advokatės V. Trstenjak išvadą toje pat byloje Gysbrechts ir Santurel Inter (C‑205/07, EU:C:2008:427, 57–65 punktai). Toje byloje Belgijos tesės nuostata dėl nuotolinių pardavimų tiekėjams draudė reikalauti sumokėti avansą nepasibaigus teisės atisakyti sutarties terminui, taip atimant iš jų veiksmingą priemonę apsisaugoti nuo nesumokėjimo rizikos. Teisingumo Teismas pabrėžė, kad „toks draudimas paprastai labiau paveikia tarpvalstybinę prekybą, kai parduodama tiesiogiai vartotojams ir visų pirma kai tai daroma internetu, ir taip yra būtent dėl kliūčių, kurios atsiranda susidūrus su kitoje valstybėje narėje esančiais nesąžiningais vartotojais, ypač jei kalbama apie pardavimą už sąlygiškai nedideles sumas“ (žr. šio sprendimo 42 punktą).

( 43 ) Savo ruožtu Lietuvos vyriausybė iš esmės pateikia poziciją dėl galimo neatitikties „ESV sutarties nuostatoms, susijusioms su vidaus rinkos laisvėmis, pateisinimo“.

( 44 ) Žr. šios išvados 42 išnašą.

( 45 ) Nyderlandų Karalystės pateiktas prieštaravimas.

( 46 ) Iš tiesų, jeigu prekybiniai santykiai apsiriboja vienos valstybės narės teritorija, kurioje vartojamos kelios oficialiosios kalbos, kaip yra Belgijos atveju, tikrai gali būti, kad adresatas nesupras privalomos vartoti kalbos, šiuo atveju – nyderlandų kalbos, tačiau tikimybė, kad taip nutiks, yra gerokai mažesnė nei tuo atveju, kai sandoris vykdomas dėl valstybių narių tarpusavio prekybos.

( 47 ) Žr. šios išvados 91 išnašą.

( 48 ) Atrodo, tokioje padėtyje atsidūrė New Valmar, nes ši Belgijos bendrovė savo koncesininkui skirtas sąskaitas faktūras išrašė tiesiogiai italų kalba.

( 49 ) Žr. šios išvados 96 ir paskesnius punktus.

( 50 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 51 ) Kaip tai pripažįsta Belgijos vyriausybė.

( 52 ) Visų pirma gali būti, kad atitinkamų šalių iš pradžių sudarytoje sutartyje nustatytos kainos būtų keičiamos, sumažinant jas arba padidinant, pasitelkus sąskaitas faktūras, kurių apmokėjimas reikštų, kad sutinkama su tokiu bendrosios sutarties pakeitimu. Sąskaitos faktūros išrašymas taip pat lemia kitas aplinkybes, visų pirma mokėjimo tvarką arba galutinę datą.

( 53 ) Žr. šios išvados 60 ir paskesnius punktus.

( 54 ) Išskirta mano. Dėl atsisakymo laikyti priemones kiekybiniams importo apribojimams lygiavertėmis priemonėmis, kaip tai suprantama pagal SESV 34 straipsnį, žr., be kita ko, 1993 m. spalio 13 d. Sprendimą CMC Motorradcenter (C‑93/92, EU:C:1993:838, 12 punktas) ir 2011 m. balandžio 7 d. Sprendimą Francesco Guarnieri & Cie (C‑291/09, EU:C:2011:217, 17 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Dėl laisvo asmenų judėjimo ir įsisteigimo laisvės žr. šios išvados 56 išnašoje nurodytą generalinės advokatės V. Trstenjak išvadą byloje Gysbrechts ir Santurel Inter (C‑205/07, EU:C:2008:427).

( 55 ) Žr. 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimą Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon (C‑212/06, EU:C:2008:178, 51 ir 52 punktai ir juose nurodyta teismo praktika).

( 56 ) Išsamumo sumetimais pažymiu, kad galima kelti klausimą, ar tokie teisės aktai nelemia netiesioginės diskriminacijos ūkio subjektų, kurie nekalba nyderlandų kalba, nenaudai. Tačiau šiuo klausimu nesiplėsiu, nes jeigu Teisingumo Teismas pateiktų tokį kvalifikavimą, tai šiuo atveju turėtų tik nedidelį poveikį, jeigu nagrinėjamos nuostatos galėtų būti pateisinamos valstybės narės oficialiosios kalbos apsauga, kuri yra leidžiama pagal ESS 3 straipsnio 3 dalies ketvirtą pastraipą ir 4 straipsnio 2 dalį bei pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 22 straipsnį, su sąlyga, kad bus įvertintas jų proporcingumas atsižvelgiant į šį tikslą (taip pat žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Las (C‑202/11, EU:C:2012:456, 39 punktas) ir 2013 m. balandžio 16 d. Sprendimą Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, 26 punktas).

( 57 ) Be kita ko, žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimą Trijber ir Harmsen (C‑340/14 ir C‑341/14, EU:C:2015:641, 70 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 58 ) T. y. laisvo prekių judėjimo apribojimai gali būti pateisinami „visuomenės dorovės, viešosios tvarkos arba visuomenės saugumo, žmonių, gyvūnų ar augalų sveikatos bei gyvybės apsaugos, nacionalinių meno, istorijos ar archeologijos vertybių apsaugos bei pramoninės ir komercinės nuosavybės apsaugos sumetimais“, jeigu tik tokie draudimai „netampa savavališka diskriminacijos priemone ar užslėptu valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimu“.

( 59 ) Žr., be kita ko, 2011 m. kovo 3 d. Sprendimą Kakavetsos‑Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2011:110, 51 punktas); 2013 m. balandžio 16 d. Sprendimą Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, 23 punktas) ir 2015 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Visnapuu (C‑198/14, EU:C:2015:751, 110 punktas).

( 60 ) Šiuo atžvilgiu Komisija nurodo 1999 m. birželio 3 d. Sprendimą Colim (C‑33/97, EU:C:1999:274, 39–44 punktai), kuriame buvo pripažinta, kad laisvo prekių judėjimo apribojimai, atsirandantys dėl kalbinių reikalavimų, gali būti pateisinami vartotojų apsaugos tikslu.

( 61 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 62 ) Žr. 1989 m. lapkričio 28 d. Sprendimą Groener (C‑379/87, EU:C:1989:599, 19 punktas); 2011 m. gegužės 12 d. Sprendimą Runevič‑Vardyn ir Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 85 ir 86 punktai) ir 2013 m. balandžio 16 d. Sprendimą Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, 25–27 punktai).

( 63 ) Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, sąskaitų faktūrų tikslas pirmiausia yra sutartinis, nes jomis patvirtinamas kontrahento skolinis įsipareigojimas kitam kontrahentui vykdant sutartį ir jos yra įrodinėjimo priemonė, tačiau sąskaitos faktūros taip pat yra administracinė ir mokesčių priemonė tiek pardavėjo, tiek pirkėjo šalies valdžios institucijoms. Dėl sąskaitų faktūrų funkcijų įvairovės ir įvairių įpareigojimo jas išrašyti šaltinių Belgijos teisėje žr. G.‑L. Ballon „Généralités“, La facture et autres documents équivalents, op. cit., 9 ir paskesni punktai, taip pat 38 ir paskesni punktai.

( 64 ) Lietuvos vyriausybė teigia, jog dėl to, kad sąskaitos faktūros yra oficialūs dokumentai, kuriuos galima naudot įvairiais tikslais tiek esant viešosios, tiek privatinės teisės reglamentuojamiems santykiams, atrodo būtina reikalauti, kad jos būtų surašytos oficialiąja kalba, siekiant neleisti, kad ji nedingtų iš vienos iš svarbiausių savo sričių, t. y. valstybės valdymo ir administravimo srities, ir kad jos vartojimas nesumažėtų dėl vis labiau plintančio užsienio kalbų vartojimo tarptautiniuose prekybos santykiuose.

( 65 ) Dėl laisvo prekių judėjimo, be kita ko, žr. 1979 m. vasario 20 d. Sprendimą Rewe‑Zentral (120/78, EU:C:1979:42, 8 punktas); dėl laisvo darbuotojų judėjimo žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (C‑490/04, EU:C:2007:430, 70 punktas) ir 2013 m. balandžio 16 d. Sprendimą Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, 28 punktas); dėl įsisteigimo laisvės žr. 1997 m. gegužės 15 d. Sprendimą Futura Participations ir Singer (C‑250/95, EU:C:1997:239, 31 punktas) ir 1999 m. liepos 8 d. Sprendimą Baxter ir kt. (C‑254/97, EU:C:1999:368, 18 punktas); dėl laisvo paslaugų teikimo žr. 1999 m. spalio 28 d. Sprendimą Vestergaard (C‑55/98, EU:C:1999:533, 23 punktas) ir 2010 m. spalio 7 d. Sprendimą dos Santos Palhota ir kt. (C‑515/08, EU:C:2010:589, 48 punktas); dėl laisvo kapitalo judėjimo žr. 2010 m. spalio 28 d. Sprendimą Établissements Rimbaud (C‑72/09, EU:C:2010:645, 33 punktas).

( 66 ) Iš tiesų šiais teisės aktais atitinkamo regiono administracijos nariams suteikiama galimybė susipažinti su sąskaitomis faktūromis, išrašytomis jos teritorijoje oficialiąja šio regiono kalba, o ne ta kalba, kurios jie nemoka, ir taip jie gali atlikti tiesioginę, nedelsiamą ir patikimą kontrolę. Taip pat žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Las (C‑202/11, EU:C:2012:456, 50 punktas).

( 67 ) Primenu, kad PVM srityje pagal Direktyvos 2006/112 248a straipsnį leidžiama reikalauti tam tikrų sąskaitų faktūrų vertimo kontrolės sumetimais, pažymint, kad šioje srityje sąskaita faktūra atlieka trejopą funkciją: joje pateikiama informacija, susijusi su taikytina PVM sistema, ji leidžia mokesčių institucijoms atlikti patikras, o vartotojams – prireikus įrodyti savo teisę į atskaitą (B. Terra ir J. Kajus „A Guide to the European VAT Directives“, 1 t., IBDF, Amsterdamas, 2014, p. 1401).

( 68 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 69 ) Pagal šios išvados 11 punkte nurodytas sąlygas ir apribojimus.

( 70 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239, 29 ir paskesni punktai).

( 71 ) Neginčijama, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais šalims nekliudoma savo sutarčių, susijusių su prekėmis, sudaryti kita kalba nei nyderlandų, priešingai tam, kas juose buvo numatyta dėl darbo sutarčių tuo metu, kai priimtas minėtas Sprendimas Las.

( 72 ) Žr. šios išvados 68 punktą.

( 73 ) Pavyzdžiui, bendrosios pardavimo sąlygos arba duomenys, susiję su mokėjimo tvarka.

( 74 ) Taip pat žr. šios išvados 32 punktą.

( 75 ) Žr. šios išvados 76 ir 77 punktus.

( 76 ) Žr. šios išvados 65 punktą.

( 77 ) Dėl sąskaitų faktūrų funkcijų įvairovės taip pat žr. šios išvados 63, 64 ir 67 išnašas.

( 78 ) Pagal analogiją dėl EB sutarties 30 straipsnio ir 1978 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyvos 79/112/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su maisto produktų ženklinimu ir pateikimu ir jų reklama (OL L 33, 1979, p. 1), be kita ko, žr. 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Geffroy (C‑366/98, EU:C:2000:430, 25 ir paskesni punktai); taip pat teismo praktiką šioje srityje, kurią generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer nurodė savo išvadoje byloje Geffroy (C‑366/98, EU:C:1999:585, 19 ir paskesni punktai).

( 79 ) New Valmar tvirtina, kad jei visas savo sąskaitas faktūras turėtų išrašyti nyderlandų kalba, prie jų neišvengiamai reikėtų pridėti vertimą į kalbą, kuria sudaryta sutartis, kad jos klientai negalėtų remtis klaida ar apgaule, jeigu jie nesuprastų sąskaitose faktūrose nurodytų duomenų, o tai yra pernelyg didelis uždavinys įmonei, kuri, kaip New Valmar, parduoda tūkstančius smulkių daiktų (vaikiškų buteliukų, čiulptukų, žaisliukų ir kt.). Ji taip pat nurodo kelis kitus praktinio pobūdžio sunkumus, tarp jų – pardavėjo ir pirkėjo negalėjimą tarpusavyje naudoti elektroninių užsakymo ir sąskaitų faktūrų išrašymo sistemų, kurios veiktų tik viena kalba.

( 80 ) Šiuo atžvilgiu minėdama įvairius doktrinos šaltinius New Valmar nurodo, jog anksčiau pagal komercinę praktiką buvo priimta išrašyti sąskaitą faktūrą adresato kalba arba atitinkamame ekonomikos sektoriuje įprasta kalba.

( 81 ) Pagal analogiją dėl nacionalinio teismo galimybės atsižvelgti į vartojimą tarptautinėje prekyboje, siekiant nustatyti kompetentingą teismą ir prekių pardavimo sutarties vykdymo vietą, žr. 2011 m. birželio 9 d. Sprendimą Electrosteel Europe (C‑87/10, EU:C:2011:375, 20 ir paskesni punktai); arba dėl jurisdikciją suteikiančios sąlygos vertinimo 1999 m. kovo 16 d. Sprendimą Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, 18 ir paskesni punktai); taip pat 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1) 25 straipsnio 1 dalies c punktą.

( 82 ) Žr. šios išvados 46 ir paskesnius punktus.

( 83 ) Žr. 1982 m. birželio 30 d.Decreet inzake de bescherming van de vrijheid van het taalgebruik van de Franse taal in de sociale betrekkingen tussen de werkgevers en hun personeel, alsook van akten en dokumenten van ondernemingen opgelegd door de wet en de reglementen (Dekretas dėl kalbų vartojimo laisvės apsaugos ir prancūzų kalbos vartojimo esant socialiniams santykiams tarp darbdavių ir jų darbuotojų, taip pat įstatymuose ir kituose teisės aktuose nustatytuose įmonių raštuose ir dokumentuose) (Belgisch Staatsblad, 1982 m. rugpjūčio 27d., p. 9863).

( 84 ) Šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimą Trijber ir Harmsen (C‑340/14 ir C‑341/14, EU:C:2015:641, 74 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 85 ) Žr. šios išvados 12 punktą ir 38 išnašą.

( 86 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 87 ) Pagal šią 2 dalį atitinkamas darbuotojas turi nuolat gyventi kitos Sąjungos arba EEE valstybės narės teritorijoje arba Belgijos teritorijoje, tačiau būti pasinaudojęs teise į laisvą darbuotojų judėjimą arba įsisteigimo laisvę.

( 88 ) 2013 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 89 ) Per posėdį Belgijos vyriausybė ginčijo kiekvieną iš minėtų teiginių. Ji visų pirma teigė, kad pirma, nors ir pradinė, ir nauja sąskaita faktūra, kurios susijusios su tuo pačiu Bendrijos tiekimu, galėtų suteikti pagrindą į atleidimą nuo PVM Belgijoje, ir, antra, šalys yra visiškai laisvos nustatyti, kada sueina mokėjimo terminas, nepaisant to, kurią dieną buvo išrašyta ar pakeista sąskaita faktūra. Komisija teisingai pažymėjo, kad atsiranda teisinis nesaugumas, nes minėtos vyriausybės nurodytas 2013 m. sausio 23 d. Belgijos mokesčių institucijos aplinkraštis neturi įstatymo galios, ir kad teismai tebeturi teisę savo iniciatyva nustatyti, kad netinkamai išrašyta sąskaita faktūra negalioja. Be to, pažymiu, kad praktiškai visai gali būti, jog šalys nėra nustačiusios skolos sumokėjimo termino, išskyrus su sąskaita faktūra siejamą terminą.

( 90 ) Pažymiu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai nenurodo, kaip turi būti įgyvendinamos Flandrijos dekreto dėl kalbų vartojimo 10 straipsnyje numatytos sankcijos (žr. šios išvados 11 punktą), visų pirma kiek tai susiję su tuo ar, galimai pakeitus netinkamą sąskaitą faktūrą, pradinis dokumentas lieka galioti atgaline data, ar ne, o jeigu taip, tai kiek jis lieka galioti. Šiuo klausimu taip pat žr. F. Gosselin, op. cit., 188 ir paskesnius punktus.

( 91 ) Paradoksalu, kad New Valmar koncesininkas Italijoje gali remtis kalbas reglamentuojančiais Flandrijos teisės aktais, siekdamas jam italų kalba išrašytų sąskaitų faktūrų pripažinimo negaliojančiomis, nes akivaizdu, kad jis jas supranta.

( 92 ) Pati Belgijos vyriausybė pažymi, kad tam tikromis aplinkybėmis sąskaita faktūra atlieka įrodomąją funkciją, nes prekiautojui priimta sąskaita faktūra yra susitarimo įrodymas, be to, tai yra ir apskaitos dokumentas, ir dažniausiai naudojamas pateisinamasis dokumentas.

( 93 ) Primenu, jog iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos matyti, kad pagal šioje byloje nagrinėjamus teisės aktus tokia sąskaita faktūra turi būti surašyta nyderlandų kalba bent iš dalies, t. y. nyderlandų kalba turi būti surašyti jos duomenys, kurių reikalaujama su PVM susijusiuose teisės aktuose, arba ji visa turi būti surašyta nyderlandų kalba, ir kad tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas yra kompetentingas išsklaidyti Belgijos vyriausybės abejones, susijusias su reikalavimų, kylančių iš šių vidaus teisės aktų, taikymo sritimi (žr. šios išvados 29 ir paskesnius punktus).