Tai galioja ir Tarybos sprendimui, kaip antai suformuluotam Nuolatinių atstovų komiteto (COREPER) pirmininko išvadoje, pritarti, kad diskusijoms skirtas dokumentas dėl būsimo pasiūlymo sukurti saugomą jūros rajoną Antarkties jūrų gyvųjų išteklių apsaugos komisijai (toliau – CAMLR komisija) būtų pateiktas Sąjungos ir jos valstybių narių vardu. Pirma, dėl minėto sprendimo priėmimo aplinkybių pažymėtina, kad jis buvo priimtas siekiant įtikinti CAMLR komisiją nustatyti Vedelio jūroje saugomą jūros rajoną. Antra, dėl šio sprendimo turinio pažymėtina, kad, nusprendęs diskusijoms skirtą dokumentą pateikti Sąjungos ir jos valstybių narių vardu, COREPER įpareigojo Komisiją nenukrypti nuo šios pozicijos įgyvendinant savo kompetenciją atstovauti Sąjungai išorės santykiuose. Trečia, kiek tai susiję su akto autoriaus ketinimu, iš COREPER posėdžio, per kurį buvo priimtas sprendimas, protokolo, kuris leidžia objektyviai nustatyti šį ketinimą, matyti, kad minėto sprendimo tikslas buvo galutinai nustatyti Tarybos ir atitinkamai Sąjungos poziciją dėl diskusijoms skirto dokumento pateikimo CAMLR komisijai Sąjungos ir jos valstybių narių, o ne vien Sąjungos vardu.

Pavojus, kad valstybių narių prisiimtais tarptautiniais įsipareigojimais bus pažeistos Sąjungos bendros taisyklės ar pakeista jų taikymo sritis, kuris pateisina išimtinę Sąjungos išorės kompetenciją pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį, egzistuoja, jeigu tokie įsipareigojimai susiję su minėtų taisyklių taikymo sritimi, tačiau tokiam pavojui konstatuoti nebūtina, kad sritis, kurioje prisiimami tarptautiniai įsipareigojimai, visiškai sutaptų su Sąjungos teisės aktų reglamentuojama sritimi. Tarptautiniai įsipareigojimai gali daryti poveikį Sąjungos bendrų taisyklių taikymo sričiai ar ją pakeisti tuo atveju visų pirma tada, kai jie prisiimami srityje, kuri daugiausia reglamentuojama šių taisyklių. Be to, tokio poveikio pavojus gali būti konstatuotas tuomet, kai konkretūs tarptautiniai įsipareigojimai, kurie nebūtinai turi prieštarauti bendroms Sąjungos taisyklėms, gali daryti įtaką šių taisyklių prasmei, taikymo sričiai ir veiksmingumui.

Vien aplinkybė, kad Sąjungos veikimas tarptautinėje arenoje priskiriamas kompetencijai, kuria ji dalijasi kartu su valstybėmis narėmis, neužkerta kelio Tarybos galimybei surinkti reikalaujamą balsų daugumą, kad Sąjunga viena įgyvendintų šią išorės kompetenciją. Vis dėlto tais atvejais, kai Sąjunga nusprendžia įgyvendinti savo kompetenciją, ji turi būti įgyvendinama laikantis tarptautinės teisės.

Kiek tai susiję su Konvencija dėl Antarkties jūrų gyvųjų išteklių apsaugos (toliau – Kanberos konvencija), Sąjungos išorės kompetencijos aplinkos apsaugos srityje, numatytos SESV 4 straipsnio 2 dalies e punkte, įgyvendinimas neįtraukiant valstybių narių būtų nesuderinamas su tarptautine teise. Iš Kanberos konvencijos VII straipsnio 2 dalies c punkto kartu su jos XXIX straipsnio 2 dalimi išplaukia, kad regioninės ekonominės integracijos organizacija, kaip antai Sąjunga, gali prie šios konvencijos prisijungti ir tapti Antarkties jūrų gyvųjų išteklių apsaugos komisijos (toliau – CAMLR komisija) nare tik jeigu tai yra padariusios jos valstybės narės. Todėl Kanberos konvencijoje regioninės integracijos organizacijoms, kaip antai Sąjungai, nesuteikiama papildomo autonominio statuso CAMLR komisijoje. Be to, Sąjunga yra viena iš šios konvencijos susitariančiųjų šalių, kurioms skirtos jos V straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatos, nes ji nėra Antarkties sutarties susitariančioji šalis. Tai visų pirma reiškia, kad ji privalo pripažinti Antarkties sutarties konsultacinių šalių specialius įsipareigojimus ir atsakomybę, tarp jų ir tokį statusą turinčių savo valstybių narių, neatsižvelgiant į tai, ar jos yra CAMLR komisijos narės.

Šiomis aplinkybėmis leidus Sąjungai CAMLR komisijoje pasinaudoti savo galimybe pasidalijamosios aplinkosaugos kompetencijos srityje veikti be savo valstybių narių, nors kai kurios iš jų, kitaip nei Sąjunga, turi Antarkties sutarties konsultacinių šalių statusą, kiltų pavojus, turint galvoje ypatingą Kanberos konvencijos vietą Antarkties sutarčių sistemoje, kad bus pakenkta šių konsultacinių šalių atsakomybei ir prerogatyvoms, o tai galėtų susilpninti minėtos sutarčių sistemos nuoseklumą ir galiausiai pažeistų Kanberos konvencijos V straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatas.

(žr. 126–130, 132 ir 133 punktus)