GENERALINĖS ADVOKATĖS

JULIANE KOKOTT IŠVADA,

pateikta 2004 m. balandžio 29 d.( )

Byla C‑385/02

Europos Bendrijų Komisija

prieš

Italijos Respubliką

„Viešojo darbų pirkimo sutartys – Direktyva 93/37/EEB – Sutarčių sudarymo tvarka – Derybų procedūra iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį – Trejų metų termino nuo pirmosios sutarties sudarymo skaičiavimas – Pateisinamos teisės klaidos nebuvimas“

I – Įvadas

1. Šioje byloje dėl įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo Komisija prašo pripažinti, kad Italijos Respublika, sudarydama tris viešojo darbų pirkimo sutartis, nesilaikė 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (toliau – Direktyva 93/37)( ).

2. Pagrindinis klausimas, į kurį reikia atsakyti – ar galima taikyti derybų procedūrą iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį naujiems darbams, pakartojantiems panašius ankstesnius darbus, ir kokių sąlygų turi būti laikomasi. Tokiai procedūrai Direktyvoje 93/37 nustatytas trejų metų terminas, kurio apskaičiavimo būdas šios bylos aplinkybėmis yra pagrindinis šios bylos ginčo objektas. Italijos Respublika tvirtina, kad jei ir buvo kaip nors suklysta pasirenkant apskaičiavimo būdą, tai yra pateisinama klaida.

II – Teisinis pagrindas

3. Šiai bylai taikomos teisės normos yra nustatytos Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 ir 4 dalyse. Atitinkamos šios dalys numato:

„3. Perkančiosios organizacijos gali sudaryti viešojo darbų pirkimo sutartis derybomis iš anksto nepaskelbusios skelbimo apie sutartį šiais atvejais:

<…>

b) kai dėl techninių ar meninių priežasčių arba dėl priežasčių, susijusių su išskirtinių teisių apsauga, darbus gali atlikti tik konkretus rangovas;

c) kai dėl perkančiųjų organizacijų nenumatytų įvykių, kiek tai būtina tokiu atveju, atsiranda ypatingos skubos priežastys, dėl kurių neįmanoma laikytis 2 dalyje nurodyto atviro ar riboto konkurso arba derybų rengimo terminų. Aplinkybės, kuriomis remiamasi siekiant pateisinti ypatingos skubos priežastis, neturi atsirasti dėl perkančių organizacijų kaltės;

<…>

e) dėl naujų darbų, pakartojančių panašius darbus, pavestus įmonei, su kuria perkančioji organizacija yra pasirašiusi ankstesnę sutartį, jeigu šie darbai atitinka pagrindinį projektą, dėl kurio 4 dalyje nurodytais būdais buvo sudaryta pirmoji sutartis.

Kai tik konkursui pateikiamas pirmasis projektas, turi būti pranešama, kad gali būti naudojamas šis būdas, o kai perkančiosios organizacijos taiko 6 straipsnio nuostatas, jos atsižvelgia į visą vėlesnių darbų sąmatinę vertę. Šį būdą galima taikyti tik pirmuosius trejus metus po pirminės sutarties sudarymo.

4. Visais kitais atvejais perkančiosios organizacijos viešojo darbų pirkimo sutartis sudaro atviro ar riboto konkurso būdu.“

4. Direktyvos 93/37 pirmojoje ir antrojoje preambulės konstatuojamosiose dalyse numatyta:

„kadangi 1971 m. liepos 26 d. Tarybos direktyva 71/305/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo buvo kelis kartus iš esmės pakeista; kadangi dėl didesnio aiškumo minėtoji direktyva turėtų būti konsoliduota;

kadangi vienu metu įtvirtinus įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas pagal viešojo darbų pirkimo sutartis, sudarytas valstybėse narėse valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijų arba kitų viešosios teisės reguliuojamų įstaigų vardu, būtina ne tik panaikinti atskirose šalyse taikomus viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo apribojimus, bet ir suderinti atskirų šalių viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarką.“

5. Direktyvos aštuntojoje preambulės konstatuojamojoje dalyje numatyta:

„kadangi derybos turi būti laikomos išimtine priemone ir taikomos tik tam tikrais atskirais atvejais.“

6. Direktyvos dešimtosios preambulės konstatuojamosios dalies pirmame sakinyje numatyta:

„kadangi efektyvios konkurencijos plėtotei viešojo darbų pirkimo sutarčių srityje užtikrinti būtina, kad pranešimai apie sutartis, kurias rengiasi sudaryti valstybių narių perkančiosios organizacijos, būtų skelbiami visoje Bendrijoje.“

III – Faktinės aplinkybės ir ikiteisminė procedūra

7. 1997 m. Magistrato per il Pô di Parma, Viešųjų darbų ministerijos (dabar – Infrastruktūros ir transporto ministerija) vietos įstaiga, sudarė tris viešojo darbų pirkimo sutartis( ). Sutartys buvo skirtos papildomoms darbų dalims, atliekamoms vykdant šiuos apsaugos nuo potvynių projektus:

– Parmos upės potvynių sulaikymo rezervuaro Marano vietovėje Parmos komunoje statybos darbų užbaigimo,

– Enza upės potvynių sulaikymo rezervuaro statymo ir užbaigimo ir

– Terdoppio upės–Scolmatore kanalo potvynių vandens lygio reguliavimo įrengimo Cerano pietvakariuose.

8. Bylos šalys sutinka, kad šių dalių darbų vertė – atitinkamai 37, 21 ir 19,5 mlrd. Italijos lirų – viršijo Direktyvos 93/37 6 straipsnyje nustatytą 5 mln. ekiu ribą.

9. Atlikti darbus, taikant derybų procedūrą iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį, buvo patikėta įmonėms, su kuriomis devintajame dešimtmetyje buvo sudarytos sutartys dėl ankstesnių darbų. Šios ankstesnės darbų dalys buvo susijusios su:

– 1988 m. gruodžio 22 d. darbų sutartimi dėl Parmos upės,

– 1982 m. spalio 26 d. darbų sutartimi dėl Enza upės ir

– 1988 m. gegužės 20 d. darbų sutartimi dėl Terdoppio upės.

10. 2000 m. rugsėjo 27 d. laišku Komisija kreipėsi į Italijos valdžios institucijas, prašydama išsamios informacijos apie tvarką, kurios buvo laikomasi 1997 m. sudarant sutartis dėl trijų darbų dalių atlikimo. Atsakydamos, Italijos valdžios institucijos 2000 m. spalio 19 d. paaiškino, kad jos taikė Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies e punkte numatytą tvarką. Nagrinėjamose dalyse atliekami darbai pakartojo panašius darbus, pavestus toms pačioms įmonėms, su kuriomis perkančiosios organizacijos buvo pasirašiusios ankstesnę sutartį; darbai atitiko pagrindinį projektą, dėl kurio buvo sudaryta pirmoji sutartis pagal Direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje nurodytą tvarką. Iš karto po konkurso pirmajam projektui paskelbimo buvo pranešta, kad vėliau gali būti taikoma derybų iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį procedūra, atsižvelgiant į vėliau numatytų atlikti darbų sąmatinę vertę. Derybų procedūra buvo taikyta trejų metų laikotarpiu po pradinės sutarties sudarymo, pradedamo skaičiuoti nuo pirmųjų darbų pridavimo.

11. 2001 m. balandžio 23 d. laišku Komisija išsiuntė oficialų įspėjimą, kuriame ji nesutiko su Italijos valdžios institucijų aiškinimais dėl trejų metų termino apskaičiavimo. Italijos Respublika 2001 m. birželio 8 d. ir 2001 m. gruodžio 17 d. atsakymuose dar kartą iš esmės patvirtino savo poziciją.

12. 2002 m. spalio 28 d. Komisija, negavusi atsakymo į 2001 m. gruodžio 21 d. argumentuotą nuomonę, pareiškė Italijos Respublikai šį ieškinį pagal EB 226 straipsnio antrą dalį.

IV – Reikalavimai

13. Komisija prašo Teisingumo Teismo:

– pripažinti, kad Italijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvą 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo ir visų pirma pagal jos 7 straipsnio 3 dalį, kadangi Magistrato per il Pô di Parma, Viešųjų darbų ministerijos (dabar – Infrastruktūros ir transporto ministerija) vietos įstaiga, sudarydama sutartis dėl Parmos upės potvynių sulaikymo rezervuaro Marano vietovėje Parmos komunoje statybos darbų užbaigimo, Enza upės potvynių sulaikymo rezervuaro statymo ir užbaigimo bei Terdoppio upės–Scolmatore kanalo potvynių vandens lygio reguliavimo įrengimo Cerano pietvakariuose papildomų darbų etapų, taikė derybų procedūrą iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį, nors nebuvo įvykdytos sąlygos,

– priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

14. Italijos Respublika tiesiogiai nereikalauja, kad ieškinys būtų atmestas. Tačiau ji prašo, kad Teisingumo Teismas, koks bebūtų jo pateiktas Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies išaiškinimas, pripažintų, kad Italijos vyriausybė padarė pateisinamą klaidą dėl šios nuostatos italų kalbos versijos.

V – Įvertinimas

A – Dėl priimtinumo

15. Teisingumo Teismas ne kartą yra pareiškęs, kad Komisija, naudodamasi EB 226 straipsniu suteiktais įgaliojimais, neturi įrodyti konkretaus suinteresuotumo pareikšti ieškinį. Ši nuostata nėra skirta apsaugoti pačios Komisijos interesus. Būdama Sutarties sergėtoja ir vadovaudamasi bendraisiais Bendrijos interesais, Komisija turi užtikrinti, kad valstybės narės taikytų Bendrijos teisę, ir ją pažeidus pripažinti įsipareigojimų neįvykdymą. Todėl tik Komisija gali nuspręsti, ar reikia pradėti įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo procedūrą, ir nustatyti, dėl kokių veiksmų ar neveikimo turi būti pradėta procedūra. Net jei valstybės narės nacionalinė teisė atitinka Bendrijos teisę, Komisija gali prašyti, kad būtų pripažintas valstybės įsipareigojimų neįvykdymas konkrečiu atveju, kai nebuvo laikomasi Bendrijos taisyklių ir nebuvo pasiektas direktyvos rezultatas( ).

16. Tačiau pagal EB 226 straipsnį pateikto ieškinio dalykas nurodomas Komisijos argumentuotoje nuomonėje. Toks ieškinys tampa betikslis – ir todėl yra nepriimtinas – jei tariami pažeidimai pašalinami iki Komisijos nustatyto termino pabaigos( ). Tokiu atveju procedūros dėl įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo tikslas būna pasiektas ikiteisminės procedūros metu.

17. Tačiau šioje byloje, kaip pripažįsta Italijos vyriausybė, ji nesiėmė jokių veiksmų, kad būtų pašalintos galimos įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo pasekmės, susijusios su trimis Komisijos nurodytomis viešojo darbų pirkimo sutartimis. Ji nurodo, kad nors kitos sutarčių sudarymo procedūros buvo panaikintos, šioje byloje nagrinėjamų sutarčių sudarymo procedūrų nebuvo galima nutraukti dėl techninių priežasčių ir grėsmės visuomenės apsaugai.

18. Nors viešųjų pirkimų teisė nereikalauja, kad valstybės narės panaikintų jau sudarytas sutartis, bet kuri sutartis, sudaryta nesilaikant taikytinos direktyvos, yra besitęsiantis Bendrijos teisės pažeidimas( ). Be to, Komisijos teisė kreiptis į Bendrijos teismus dėl konkrečių atvejų siekiant nustatyti, ar buvo laikomasi viešųjų pirkimų taisyklių, visiškai atitinka įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo procedūros ir direktyvų viešųjų pirkimų srityje prasmę ir tikslus. Konkrečiu atveju nustačius valstybės narės pažeidimą, gali būti daroma išvada, kad valstybė narė, kuriai ir skirta direktyva, nesiėmė visų būtinų jos įgyvendinimo veiksmų( ).

19. Italijos vyriausybė tvirtina, kad atsižvelgiant į naujausius pasikeitimus Italijos viešųjų pirkimų įstatyme ir jos pačios praktiką sudarant sutartis, šiuo metu sudarydama viešojo darbų pirkimo sutartis, ji vadovaujasi tik konkurencijos kriterijais; aplinkybės, dėl kurių buvo iškelta ši byla dėl įsipareigojimų neįvykdymo, daugiau negali pasikartoti.

20. Tačiau vien tik pats pareiškimas, kad nuo šiol sutarčių sudarymo procedūros bus vykdomos vadovaujantis konkurencijos kriterijais, negali apsaugoti nuo procedūrinių klaidų ateityje. Komisija teisingai pastebi, kad visiškai įmanoma, jog kitos Italijos perkančiosios organizacijos panašiai klaidingai aiškins trejų metų terminą, ypač atsižvelgiant į tai, kad perleidus teises regionų ir vietos valdžios institucijoms smarkiai išaugo potencialių perkančiųjų organizacijų skaičius.

21. Grėsmė, kad pažeidimas gali pasikartoti( ), yra dar viena priežastis ieškinį pripažinti priimtinu.

B – Dėl bylos esmės

22. Komisijos ieškinys yra pagrįstas, jeigu Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimo pagal Sutartį (EB 228 straipsnio 1 dalis). Pareiga įgyvendinti Direktyvą 93/37, kurios, Komisijos teigimu, Italijos Respublika neįvykdė, išplaukia iš EB 10 straipsnio pirmos dalies, nagrinėjamos kartu su EB 249 straipsnio trečia dalimi.

1. Direktyvos 93/37 pažeidimas

23. Trys nagrinėjamos viešojo darbų pirkimo sutartys buvo sudarytos 1997 m., taikant derybų procedūrą iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį. Tačiau Direktyvos 93/37 7 straipsnio 4 dalis aiškiai nustato, kad bendra tvarka viešojo darbų pirkimo sutartys turi būti sudaromos atviro konkurso ar riboto konkurso būdu, o ne taikant derybų procedūrą. Ir tik išskirtiniais atvejais leidžiama taikyti derybų procedūrą iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį( ). Visi šie atvejai numatyti direktyvos 7 straipsnio 3 dalyje( ). Šioje byloje vieninteliai įmanomi pagrindai, kuriais remiantis būtų galima taikyti derybų procedūrą, yra 7 straipsnio 3 dalies b, c ar e punktai, kuriuos paeiliui aptarsiu.

a) Techninės priežastys pagal Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies b punktą

24. Pirma, Italijos vyriausybė teigia, kad dėl techninių priežasčių buvo būtina sudaryti tris darbų sutartis su rangovu, kuriam jau anksčiau buvo pavesti darbai. Todėl iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad taikytinas Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies b punktas.

25. Tačiau vien iš šios nuostatos sąvokų aišku, kad ji ,,taikoma tik tada, kai darbus gali atlikti tik konkretus rangovas“( ). Remiantis Teisingumo Teismo praktika, tai yra leidžianti nukrypti nuostata, kuri turi būti aiškinama griežtai, ir todėl taikoma tik esant išimtinėms aplinkybėms( ).

26. Kalbant konkrečiau, norint pateisinti Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies b punkto taikymą, nepakanka tik nurodyti, kad sudaryti kitą sutartį su ankstesnį darbą atlikusiu rangovu būtų naudinga, ir nepakanka pasiremti bendromis techninių apribojimų formuluotėmis, konkrečiai jų neišdėstant. Perkančioji organizacija turi išsamiai paaiškinti, kodėl šios bylos aplinkybėmis dėl techninių priežasčių buvo būtina sudaryti sutartį su tuo pačiu rangovu, kuriam buvo patikėta atlikti ankstesnius darbus, ir nebuvo galima su kitais. To nereikalaujant, perkančiosios organizacijos galėtų piktnaudžiauti Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies b punktu, kad išvengtų kvietimų pateikti paraiškas, ir pakenkti bendram direktyvos tikslui skatinti konkurenciją viešuosiuose pirkimuose( ).

27. Pareiga pateikti išimtines aplinkybes patvirtinančius įrodymus tenka norinčiam jomis pasiremti asmeniui( ). Nagrinėjamu atveju Italijos vyriausybė paprasčiausiai nurodo, jog kompetentinga valdžios institucija norėjo neleisti, kad būtų padaryta žala jau atliktiems darbams ar jie pablogėtų, bei išvengti problemų nustatant atitinkamą kelių rangovų atsakomybę. Vadinasi, net jei ir būtų buvę naudinga dar kartą pasikviesti už pirmąją darbų dalį atsakingą rangovą, nebuvo jokių techninių priežasčių, verčiančių pasirinkti būtent šį konkretų rangovą. Todėl derybų procedūros taikymas neturėtų būti grindžiamas Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies b punktu.

28. Italijos vyriausybė per posėdį papildomai nurodė, kad trijų sutarčių sudarymo metu nebuvo jokių kitų potencialių rangovų, todėl bent jau šiuo konkrečiu atveju konkurencijai nebuvo pakenkta. Manęs šis argumentas neįtikino. Iš anksto paskelbto skelbimo apie sutartį prasmė yra užtikrinti, kad kuo daugiau potencialių pareiškėjų žinotų apie ketinimus sudaryti sutartį. Visiškai įmanoma, kad kiti potencialūs pareiškėjai būtų pasiūlę savo paslaugas, jei tik skelbimas būtų tinkamai paskelbtas.

b) Skubos atvejis pagal Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies c punktą

29. Be to, Italijos vyriausybė tvirtina, kad tris sutartis reikėjo sudaryti dėl ypatingos skubos. Todėl įmanomas 7 straipsnio 3 dalies b punkto taikymas.

30. Tačiau pačios c punkto sąvokos – „nenumatytų įvykių“, „būtina“, „ypatingos skubos“ – nustato griežtas sąlygas bet kokiam bandymui juo pasiremti; be to, tai yra leidžianti nukrypti nuostata, todėl ji turi būti aiškinama griežtai( ). Tik taip perkančiosioms organizacijoms būtų neleista piktnaudžiauti ir būtų pasiektas direktyvos tikslas plėtoti veiksmingą konkurenciją sudarant viešąsias sutartis( ).

31. Be to, pagal Direktyvos 7 straipsnio 3 dalies c punkto antrą sakinį akivaizdu, kad perkančioji organizacija negali pasiteisinti tariama skubos sąlyga, jei ji atsirado dėl jos pačios kaltės. Nagrinėjamu atveju apsaugos nuo potvynių priemonių planavimas buvo jos žinioje bent jau nuo 9‑tojo dešimtmečio, kai buvo susitarta dėl pirmosios darbų dalies. Taip pat su šia byla susiję darbai, kaip teigė pati Italijos vyriausybė, buvo numatyti iš pat pradžių, o nebuvo vykdomi iki antros atskiros sutarties sudarymo dėl biudžetinių motyvų. Šios aplinkybės neparodo jokios ypatingos skubos, o vien tik vidinius perkančiosios organizacijos organizavimo motyvus.

32. Pareiga įrodyti skubą tenka norinčiam ja pasiremti asmeniui( ). Nagrinėjamu atveju Italijos vyriausybė vien tik nurodo, kad sudaryti viešojo darbų pirkimo sutartis reikėjo skubiai, nes ankstesni darbai, kaip sakyta, padidino potvynio pavojų. Visgi aš nežinau nė vienos priežasties, sutrukdžiusios perkančiosioms organizacijoms numatyti šią padidėjusią potvynio grėsmę, visų pirma dėl to, kad pagal pradinius planus apsaugos nuo potvynio priemonės turėjo būti vykdomos atskirais etapais. Taigi Direktyvos 7 straipsnio 3 dalies c punkto taikymo sąlygos nebuvo įvykdytos.

c) Panašių darbų pakartojimas per trejus metus pagal Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies e punktą

33. Galiausiai Italijos vyriausybė remiasi Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies e punktu. Bylos šalys sutinka, kad sudarant sutartis buvo įvykdytos visos šio punkto taikymui reikalingos sąlygos, išskyrus trejų metų terminą. Šalys ginčijasi tik dėl to, kada prasidėjo trejų metų laikotarpis; nuo atsakymo į šį klausimą ir priklauso, ar perkančioji organizacija galėjo pasinaudoti derybų procedūra iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį.

34. Italijos vyriausybės manymu, šis laikotarpis prasideda nuo darbų pagal pirmąją sutartį atlikimo. Šį aiškinimą ji grindžia Direktyvos 93/37 italų kalbos versija, kurioje šio laikotarpio pradžiai nustatyti naudojama formuluotė „conclusione dell’appalto iniziale“ skiriasi nuo ankstesnėje direktyvoje( ) naudotosios „aggiudicazione dell’appalto iniziale“, akivaizdžiai darančios nuorodą į pirminės sutarties sudarymą.

35. Kaip Teisingumo Teismas yra ne kartą nurodęs( ), visos kalbinės Bendrijos nuostatos versijos turi būti iš esmės pripažįstamos lygiavertėmis. Todėl teisingas Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies e punkte nurodyto trejų metų termino pradžios momentas turėtų būti nustatytas nagrinėjant ne vieną kalbinę versiją atskirai, o remiantis visų kalbinių versijų palyginimu.

36. Deja, kai kurioms direktyvos kalbinėms versijoms trūksta aiškumo. Pavyzdžiui, vokiškoje versijoje nurodoma „Abschluss des ersten Auftrags“, prancūziškoje – „conclusion du marché initial“, o olandiškoje paprasčiausiai nurodoma „oorspronkelijke opdracht“. Tačiau keletas kitų kalbinių versijų, būtent anglų „conclusion of the originas contract“, danų „indgaaelsen af den oprindelige kontrakt“, ispanų „celebración de contrato inicial“ ir portugalų „celebração do contrato inicial“ akivaizdžiai neigia Italijos vyriausybės palaikomą aiškinimą ir paremia Komisijos poziciją.

37. Taip pat pažymėtina, kad Italijos vyriausybės nurodomi Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies e punkto pakeitimai atsirado tik itališkoje versijoje – žodžiu „conclusione“ pakeičiant žodį „aggiudicazione“ – tačiau ankstesnės direktyvos( ) tekstas kitomis kalbomis nebuvo pakeistas. Vien tai leidžia manyti, kad šiuo atveju kalbama apie itališko teksto redakcinį pakeitimą, o ne apie pačios nuostatos keitimą iš esmės. Tokią išvadą paremia ir Direktyvos 93/37 pirmoji konstatuojamosios dalies pastraipa, nurodanti, kad dėl didesnio aiškumo ankstesnė direktyva turėtų būti konsoliduota.

38. Galiausiai svarbus ne pats tekstas, o nuostatos kontekstas ir ja siekiami tikslai( ).

39. Dėl klausimo, kaip nagrinėjama nuostata, nustatanti terminą, susijusi su visu Direktyvos 93/37 kontekstu, aš pažymėčiau, pirma, kad apibrėžiant viešojo darbų pirkimo sutartis, direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punkte naudojama sąvoka „sutartys“ (o ne, pavyzdžiui, darbai), taip pat ir italų kalbos versijoje: „gli appalti pubblici di lavori’ sono contratti a titolo oneroso <…>“( ).

40. Be to, iš 7 straipsnio 4 dalies, nustatančios įprastai taikomas procedūras ir aiškinamos a contrario, matyti, kad 7 straipsnio 3 dalies e punktas įtvirtina leidžiančią nukrypti nuostatą, ir todėl ipso facto turėtų būti aiškinamas siauriau.

41. Dėl trejų metų termino tikslo, jis yra lemiamas padedant įgyvendinti įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas viešojo darbų pirkimo sutarčių srityje skatinant efektyvią konkurenciją( ). Dėl šių priežasčių konkurentams mažiau palanki derybų procedūra išimtinai turi būti leidžiama tik tam tikrais išsamiai išvardytais atvejais( ).

42. Todėl tiek Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies e punkto kontekstas, tiek tikslas paremia griežtą trejų metų laikotarpio aiškinimą, kai terminas pradedamas skaičiuoti nuo sutarties dėl pirmųjų darbų sudarymo momento. Pradėjus skaičiuoti nuo pirmųjų darbų atlikimo momento, būtų išplėsta derybų procedūros taikymo sritis, o tai prieštarautų tikslui sudaryti sąlygas konkurencijai viešojo darbų pirkimo sutarčių srityje. Kaip teisingai pastebi Komisija, tai taip pat pažeistų teisinį tikrumą: nėra priežasties, verčiančios statybos darbų atlikimą prilyginti užsakovo atliktam darbų priėmimui, nes tuomet būtų įmanoma atsižvelgti ir į kitus įvykius, pavyzdžiui, paskutinio akmens padėjimą, pastolių išardymą, statybų aikštelės uždarymą ar (likusios) kainos sumokėjimą. Priešingai, sutarties sudarymo data įprastai gali būti aiškiai nustatyta.

43. Taigi, tinkamai aiškinant Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies e punktą, jo paskutiniame sakinyje nurodytas trejų metų terminas prasideda nuo sutarties dėl pirmųjų darbų sudarymo, o ne vėliau – atlikus pirmosios dalies darbus. Todėl Italijos Respublika klaidingai aiškino ir neteisingai taikė Direktyvą 93/37 trims šioje byloje nagrinėjamoms viešojo darbų pirkimo sutartims.

d) Tarpinė išvada

44. Kadangi nė viena iš Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalyje numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos sąlygų neįvykdyta, Italijos Respublika, sudarydama tris nagrinėjamas viešojo darbų pirkimo sutartis taikydama derybų procedūrą iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį, neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Sutartį.

2. Dėl nepateisinamos teisės klaidos

45. Galiausiai Italijos vyriausybė tvirtina, kad atsižvelgiant į Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies e punkto itališką versiją, perkančiosios organizacijos, taikydamos pačios vyriausybės trejų metų termino pradžios aiškinimą, padarė „errore scusabile“, t. y. pateisinamą klaidą.

46. Iš tiesų pateisinamos klaidos sąvoka nėra visiškai nežinoma Bendrijos teisėje, būtent valstybės atsakomybės srityje. Nors iš principo kaltė nėra išankstinė valstybės narės atsakomybės dėl žalos sąlyga( ), pateisinamos arba nepateisinamos tariamos teisės klaidos pobūdis gali būti veiksnys nustatant, ar nacionalinės valdžios institucijos akivaizdžiai ir smarkiai viršijo jai suteiktas galias, ir todėl padarė pakankamai rimtą Bendrijos teisės pažeidimą( ). Nesutartinės atsakomybės srityje priimta, kad kiekvieną kartą pažeidus teisę valstybei narei ar Bendrijos institucijai nebūtinai automatiškai nekyla finansinė atsakomybė prieš privatų asmenį: žalos atlyginimo klausimas priklauso nuo Bendrijos teisės pažeidimo pobūdžio( ).

47. Tačiau šie valstybės atsakomybės teisiniai aspektai negali būti perkelti byloms dėl įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo. Pastarųjų bylų tikslas – užtikrinti, kad Bendrijos teisė būtų teisingai ir vienodai taikoma visose valstybėse narėse, o bet koks įsipareigojimų nevykdymas būtų nutrauktas( ), tokius įsipareigojimų neįvykdymus nustatant visiškai objektyviai ir neatsižvelgiant į juos paskatinusias priežastis, jų pobūdį ar dėl jų atsiradusių pasekmių rimtumą( ).

48. Be to, kiekviena valstybė narė yra visiškai atsakinga Bendrijai užtikrinant, kad visa valstybinė valdžia būtų įgyvendinama Bendrijos teisę atitinkančiais būdais. Ši atsakomybė apima pareigą imtis visų atitinkamų priemonių, kad būtų laikomasi Bendrijos teisėje nustatytų įpareigojimų, ir susilaikyti nuo bet kokių veiksmų, kurie galėtų trukdyti jų įvykdymui (EB 10 straipsnis). Jos taikymas nepriklauso nuo kaltės.

49. Taigi bylose dėl įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo turi būti griežtai ribojamos priemonės, kuriomis valstybės narės galėtų pasiteisinti, vien tam, kad būtų neleista kaip nors piktnaudžiauti. Todėl Teisingumo Teismas leidžia tik vieną su kalte nesietiną pasiteisinimą – kai visiškai neįmanoma laikytis įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę( ).

50. Priešingai, teisės klaida nėra priimtina gynyba nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo. Todėl Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad valstybė narė, siekdama atidėti direktyvos perkėlimo terminą, negali remtis sunkumais, susijusiais su jos aiškinimu( ).

51. Taip pat valstybė narė negali tvirtinti, kad Bendrijos teisės pažeidimas buvo nereikšmingas, ar kad juo nebuvo padaryta žalos( ).

52. Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos teisė neturi būti aiškinama ir taikoma remiantis tik viena kalbine versija (kaip įvyko šiuo atveju); turi būti išnagrinėtos visos kalbinės versijos, atsižvelgiant į nagrinėjamos nuostatos prasmę, tikslą ir kontekstą( ). Pagal EB 10 straipsnyje įtvirtintą sąžiningo bendradarbiavimo principą bet kokie neaiškumai turi būti aptariami su Komisija.

53. Nebent tik tuo atveju, jei pati Komisija suteiktų valstybei narei teisėtus lūkesčius (pavyzdžiui, jai skirtoje nuomonėje), kad valstybės teisės ir pareigos pagal Bendrijos teisę turi būti aiškinamos konkrečiu būdu, tokiais lūkesčiais vėliau būtų galima remtis pasiteisinant dėl įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo. Pati Komisija labai teisingai nurodė atvejus, kai Bendrijos institucijų elgesys sukėlė šaliai neteisingą įspūdį arba bent jau gerokai prie to prisidėjo( ).

54. Atsižvelgiant į išdėstytus motyvus, Italijos vyriausybė negali sėkmingai pasiteisinti tvirtindama, kad nustatydama Direktyvos 93/37 7 straipsnio 3 dalies e punkte nurodyto termino pradžią perkančioji organizacija padarė pateisinamą klaidą.

3. Išvada

55. Dėl pirmiau išdėstytų motyvų Italijos Respublika, sudarydama tris nagrinėjamas viešojo darbų pirkimo sutartis taikydama derybų procedūrą iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį, kai tokiems atvejams Direktyvoje 93/37 ir visų pirma jos 7 straipsnio 3 dalyje nustatyti reikalavimai nebuvo įvykdyti, neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Sutartį.

VI – Dėl bylinėjimosi išlaidų

56. Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Aš manau, kad dėl pirmiau išdėstytų motyvų Komisijos ieškinys turėtų būti patenkintas. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir Italijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji turi padengti išlaidas.

VII – Išvada

57. Remdamasis šiais motyvais, aš siūlau Teisingumo Teismui

1. Pripažinti, kad Italijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Sutartį, kadangi, veikdama per Magistrato per il Pô di Parma, ji sudarė viešojo darbų pirkimo sutartis taikydama derybų procedūrą iš anksto nepaskelbus skelbimo apie sutartį, kai tokiems atvejams 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvoje 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo ir visų pirma jos 7 straipsnio 3 dalyje nustatyti reikalavimai nebuvo įvykdyti, dėl šių papildomų darbų dalių:

– Parmos upės potvynių sulaikymo rezervuaro Marano vietovėje Parmos komunoje statybos darbų užbaigimo,

– Enza upės potvynių sulaikymo rezervuaro statymo ir užbaigimo ir

– Terdoppio upės–Scolmatore kanalo potvynių vandens lygio reguliavimo įrengimo Cerano pietvakariuose.

2. Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.