GENERALINIO ADVOKATO

GIOVANNI PITRUZZELLA IŠVADA,

pateikta 2020 m. balandžio 30 d. ( 1 )

Byla C‑809/18 P

Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnyba (EUIPO)

prieš

John Mills Ltd

„Apeliacinis skundas – Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Teisėto savininko patikėtinio arba atstovo prašomas įregistruoti prekių ženklas – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis“

1. Šioje byloje Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnyba (EUIPO), pateikusi apeliacinį skundą, prašo panaikinti 2018 m. spalio 15 d. Sprendimą John Mills / EUIPO – Jerome Alexander Consulting (MINERAL MAGIC) (T‑7/17, EU:T:2018:679), kuriuo Bendrasis Teismas patenkino bendrovės John Mills Ltd pateiktą ieškinį dėl 2016 m. spalio 5 d. EUIPO pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 2087/2015-1) (toliau – ginčijamas sprendimas), susijusio su bendrovės Jerome Alexander Consulting Corp. pradėta protesto procedūra.

2. EUIPO apeliacinis skundas suteikia Teisingumo Teismui galimybę pirmą kartą priimti sprendimą dėl Reglamento Nr. 207/2009 ( 2 ) 8 straipsnio 3 dalies (dabar – Reglamento 2017/1001 ( 3 ) 8 straipsnio 3 dalis), kurioje nustatyta, kad vienas iš atsisakymo registruoti žymenį kaip Europos Sąjungos prekių ženklą pagrindų yra aplinkybė, kad paraišką įregistruoti prekių ženklą paduoda prekių ženklo savininko atstovas ar patikėtinis savo vardu be savininko sutikimo ( 4 ), išaiškinimo.

I. Teisinis pagrindas

A. Tarptautinė teisė

3. Sąjunga yra 1994 m. balandžio 15 d. Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (TRIPS) ( 5 ), kuri sudaro Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties 1C priedą, susitariančioji šalis ( 6 ). Šios sutarties 2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad, kiek tai susiję su minėtos sutarties II dalimi, kurioje išdėstytos nuostatos dėl prekių ženklų, susitariančiosios valstybės laikosi, be kita ko, 1883 m. kovo 20 d. Paryžiuje pasirašytos Konvencijos dėl pramoninės nuosavybės saugojimo, paskutinį kartą peržiūrėtos 1967 m. liepos 14 d. Stokholme ir iš dalies pakeistos 1979 m. rugsėjo 28 d. ( 7 ), kuri yra teisiškai privaloma visoms Sąjungos valstybėms narėms, 1–12 straipsnių.

4. Šios konvencijos, atitinkamai vėliau pakeistos ir peržiūrėtos, 6septies straipsnyje nustatyta, kad: „1) Jeigu vienos iš Sąjungos šalies ženklo savininko agentas arba atstovas be savininko sutikimo paduoda paraišką, norėdamas užregistruoti ženklą vienoje ar keliose tokiose šalyse savo vardu, tai savininkas turi teisę užprotestuoti registravimą ir pareikalauti jo anuliavimo arba, jeigu tai leidžia šalies įstatymai, perregistruoti ženklą savo naudai, su sąlyga, jeigu agentas arba atstovas nepateiks įrodymų, pateisinančių jo veiksmus. 2) Ženklo savininkas, atsižvelgdamas į (1) punkte nurodytas sąlygas, turi teisę pareikšti protestą dėl to, kad jo ženklu naudojasi jo agentas arba atstovas, jeigu jis nedavė pastarajam sutikimo naudotis tuo ženklu. 3) Nacionaliniais įstatymais galima numatyti teisėtą terminą, per kurį ženklo savininkas turi realizuoti savo teises, numatytas šiame straipsnyje.“

B. Sąjungos teisės aktai

5. Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnyje, kuris ratione temporis taikomas šios bylos faktinėms aplinkybėms, išvardyti atsisakymo registruoti prekių ženklą pagrindai. Šio straipsnio 3 dalyje nurodyta: „Prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas neregistruojamas, jeigu prekių ženklo savininko atstovas ar patikėtinis savo vardu be savininko sutikimo paduoda paraišką įregistruoti prekių ženklą, išskyrus atvejus, kai atstovas ar patikėtinis pagrindžia savo veiksmus.“ ( 8 )

6. Minėto reglamento 11 straipsnyje „Draudimas naudoti atstovo ar patikėtinio vardu registruotą [ES] prekių ženklą“ nustatyta, kad „[j]eigu Bendrijos prekių ženklas yra įregistruotas šio prekių ženklo savininko atstovo ar patikėtinio vardu be savininko leidimo, savininkas turi teisę prieštarauti tam, kad atstovas ar patikėtinis naudotų jo ženklą, jeigu jis nebuvo davęs sutikimo tokiam naudojimui, nebent atstovas ar patikėtinis pateisintų savo veiksmus“ ( 9 ).

7. Laikantis to paties reglamento 18 straipsnio „Atstovo vardu įregistruoto prekių ženklo perdavimas“, „[j]eigu Bendrijos prekių ženklas be šio ženklo savininko leidimo yra įregistruotas savininko patikėtinio arba atstovo vardu, savininkas turi teisę reikalauti minėtą registraciją perduoti jam, išskyrus atvejus, kai patikėtinis arba atstovas pateisina savo veiksmus“ ( 10 ).

8. Galiausiai Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta, kad, „[p]adavus prašymą Tarnybai arba priešieškinį teisių pažeidimo byloje, [ES] prekių ženklo įregistravimas paskelbiamas negaliojančiu <…>, jeigu yra 8 straipsnio 3 dalyje nurodytas prekių ženklas ir tenkinamos toje dalyje keliamos sąlygos“ ( 11 ).

II. Ginčo aplinkybės, EUIPO taikoma procedūra, Bendrajame Teisme taikoma procedūra ir skundžiamas sprendimas

9. 2013 m. rugsėjo 18 d. bendrovė John Mills Ltd pateikė EUIPO paraišką įregistruoti kaip Sąjungos prekių ženklą žodinį žymenį MINERAL MAGIC. Prekės, nurodytos paraiškoje įregistruoti prekių ženklą, priskiriamos prie peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams 3 klasės ir atitinka tokį aprašymą: „Plaukų losjonai; šveitimo produktai; muilai; parfumerijos produktai; eteriniai aliejai; kosmetika; odos, galvos ir plaukų valymo ir priežiūros produktai; dezodorantai asmeninės higienos reikmėms (parfumerija)“.

10. 2014 m. balandžio 23 d.Jerome Alexander Consulting Corp. pateikė protestą dėl prašomo prekių ženklo registracijos, grindžiamą Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalyje numatytu atsisakymo registruoti pagrindu. Protestas buvo grindžiamas, be kita ko, 2013 m. sausio 15 d. Jungtinėse Amerikos Valstijose įregistruotu žodiniu prekių ženklu MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER, kuriuo žymimas šis produktas: „[v]eido pudra, kurioje yra mineralų“. 2015 m. rugpjūčio 18 d. sprendimu Protestų skyrius protestą atmetė. 2015 m. spalio 15 d.Jerome Alexander dėl šio sprendimo pateikė apeliaciją EUIPO.

11. 2016 m. spalio 5 d. EUIPO pirmoji apeliacinė taryba priėmė ginčijamą sprendimą, kuriuo panaikino Protestų skyriaus sprendimą ir, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalimi, atsisakė įregistruoti nagrinėjamą prekių ženklą. Šiame sprendime Apeliacinė taryba visų pirma nurodė Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies tikslą, t. y. „užkirsti kelią prekių ženklo savininko atstovo piktnaudžiavimui prekių ženklu“ ( 12 ), ir išvardijo sąlygas, kurios, jos nuomone, turėjo būti įvykdytos, kad protestas galėtų būti patenkintas remiantis šia nuostata, t. y. reikia, kad „protestą pateikusi šalis būtų ankstesnio prekių ženklo savininkė, antra, prekių ženklo pareiškėjas būtų arba būtų buvęs prekių ženklo savininko atstovas ar patikėtinis, trečia, prašymas būtų pateiktas atstovo ar patikėtinio vardu be savininko sutikimo ir, ketvirta, paraiška daugiausia būtų susijusi su tapačiais ar panašiais žymenimis ir prekėmis“ ( 13 ). Ji padarė išvadą, kad „paduodant prašomo įregistruoti prekių ženklo paraišką tarp jų egzistavo realūs, faktiniai ir tvarūs komerciniai santykiai, sukuriantys bendrą pasitikėjimo ir lojalumo pareigą, ir kad ieškovė yra atstovė, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį“ ( 14 ). Galiausiai Apeliacinė taryba pažymėjo, kad šioje byloje nagrinėjamais prekių ženklais žymimos prekės yra tapačios ( 15 ), o žymenys, dėl kurių kilo ginčas, – panašūs ( 16 ).

12. 2017 m. sausio 5 d.John Mills Ltd Bendrajame Teisme pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, kuriame nurodė vienintelį iš trijų argumentų sudarytą pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies pažeidimu. Pirmasis argumentas susijęs su John Mills Ltd pripažinimu „patikėtiniu arba atstovu“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Antruoju ir trečiuoju argumentais John Mills Ltd tvirtina, jog Apeliacinė taryba klaidingai nusprendė, kad ši nuostata taikytina, neatsižvelgdama į tai, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra tik panašūs, o ne tapatūs, ir kad ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės nėra tapačios prašomo įregistruoti prekių ženklo paraiškoje nurodytoms prekėms.

13. Bendrasis Teismas pirmiausia išnagrinėjo antrąjį argumentą ir pripažino jį pagrįstu. Taigi jis panaikino Apeliacinės tarybos sprendimą, nevertindamas pirmojo ir trečiojo argumentų, ir nurodė EUIPO ir Jerome Alexander padengti po pusę John Mills Ltd bylinėjimosi išlaidų.

III. Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

14. Pareiškimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2018 m. gruodžio 20 d., EUIPO pateikė apeliacinį skundą šioje byloje. EUIPO prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą ir priteisti iš John Mills Ltd bylinėjimosi išlaidas. John Mills Ltd prašo Teisingumo Teismo atmesti EUIPO apeliacinį skundą ir priteisti iš EUIPO bylinėjimosi išlaidas. EUIPO ir John Mills Ltd dalyvavo 2020 m. sausio 16 d. posėdyje.

IV. Dėl apeliacinio skundo

15. Grįsdama apeliacinį skundą EUIPO remiasi dviem pagrindais. Pirmuoju pagrindu ji kaltina Bendrąjį Teismą pažeidus Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį, o antruoju pagrindu – Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį.

A. Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies pažeidimu

1. Skundžiamas sprendimas

16. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su skundžiamo sprendimo 25–37 punktais.

17. Šio sprendimo 25 punkte pažymėjęs, kad Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies tikslas yra „užkirsti kelią prekių ženklo savininko atstovo piktnaudžiavimui savininko prekių ženklu, nes atstovas gali pasinaudoti plėtojant savo ir savininko komercinius santykius įgytomis žiniomis ir patirtimi ir taip neteisėtai pasinaudoti paties prekių ženklo savininko pastangomis ir investicijomis“, Bendrasis Teismas nusprendė, kad „šioje nuostatoje iš esmės reikalaujama, kad tarp savininko prekių ženklo ir atstovo ar patikėtinio jo vardu įregistruoti prašomo prekių ženklo egzistuotų tiesioginis ryšys“ ir kad „[t]oks ryšys gali egzistuoti tik tada, kai tie prekių ženklai sutampa“. Toliau Bendrasis Teismas nurodė, kad aiškinimą, pagal kurį ankstesnis prekių ženklas ir prašomas įregistruoti prekių ženklas turi būti tapatūs, o ne tiesiog panašūs, kad būtų galima taikyti Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį, pagrindžia tiek Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo parengiamieji darbai ( 17 ) (skundžiamo sprendimo 26–31 punktai), tiek Paryžiaus konvencijos 6septies straipsnio tekstas (skundžiamo sprendimo 32–35 punktai).

2. Šalių argumentai

18. EUIPO tvirtina, kad Bendrasis Teismas netinkamai aiškino Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį, kai nurodė, kad į jos taikymo sritį patenka tik žymenų „tapatumo“ sąvoka, ir šiai sąvokai suteikė reikšmę, kuri jai suteikta pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies a punktą. EUIPO kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis pirmenybę teikė pažodiniam Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies aiškinimui, kuriuo nepaisoma šioje nuostatoje įtvirtinto tikslo. Šiuo klausimu EUIPO pažymi, kad, pirma, pažodinis aiškinimas neleidžia atmesti galimybės, jog ši nuostata taip pat taikoma panašiems prekių ženklams, ir, antra, Sąjungos teismas, aiškindamas prekių ženklus reglamentuojančias nuostatas, nuolat laikėsi teleologinio požiūrio. EUIPO teigimu, atstovas ar patikėtinis gali nesąžiningai gauti naudos, kurią skundžiamo sprendimo 25 punkte nurodo Bendrasis Teismas, ne tik tuo atveju, kai jis naudoja prekių ženklą, tapatų savininko prekių ženklui, bet ir visais atvejais, kai jis atlieka pakeitimų, pagal kuriuos galima nustatyti esminius šio prekių ženklo elementus, suteikiant jam galimybę juos pasisavinti. Tokiais atvejais atstovas ar patikėtinis ne tik galėtų pritraukti prekių ženklo savininko klientus ir apsunkinti jo plėtrą ar galimą patekimą į Sąjungos rinką, bet taip pat kliudytų paties savininko prekių ženklo registracijai ir (arba) jo naudojimui visoje Sąjungoje pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktą arba 9 straipsnio 2 dalies b punktą. EUIPO mano, kad taikant Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį, atsižvelgiant į jos tikslą, svarbus kriterijus yra ne prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, tapatumas ar panašumas, būtini vertinant, ar yra supainiojimo galimybė, o jų „bendras lygiavertiškumas ekonominiu ir komerciniu požiūriu“. Toks lygiavertiškumas būtų tuo atveju, kai atstovo ar patikėtinio prekių ženkle, kurį įregistruoti paduota paraiška, būtų galima „aiškiai atpažinti“ savininko žymenį. Tai nutiktų tuo atveju, kai žymenys, dėl kurių kilo ginčas, sutaptų „elementais, kurie iš esmės prisideda prie ankstesnio prekių ženklo skiriamojo požymio“. Galiausiai EUIPO mano, jog tai, kad registracijos paraiškose, kaip antai nagrinėjamose šioje byloje, yra nesąžiningumo prielaidų, kurios patenka į Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punkte numatyto negaliojimo pagrindo taikymo sritį, neleidžia teikti pirmenybės siauram šio reglamento 8 straipsnio 3 dalies aiškinimui. Iš tikrųjų, jeigu prekių ženklo savininkas, siekdamas apginti savo interesus, būtų įpareigotas laukti, kol atstovas ar patikėtinis įregistruos prašomą žymenį, tai prieštarautų proceso ekonomiškumo ir gero administravimo principams.

19. John Mills Ltd teigimu, tiek iš Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies, tiek iš Paryžiaus konvencijos 6septies straipsnio formuluočių aiškiai matyti, kad šios nuostatos susijusios su tapačiais, o ne paprasčiausiai panašiais prekių ženklais. Be to, tekstinius duomenis patvirtina Reglamento Nr. 40/94 parengiamieji dokumentai, kaip teisingai nurodė Bendrasis Teismas. John Mills Ltd taip pat pažymi, kad EUIPO Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies taikymo tikslais pasiūlytas kriterijus, grindžiamas tuo, kad atstovas ar patikėtinis pasisavino savininko prekių ženklo skiriamąjį požymį, yra neaiškus ir netikslus. Ši bendrovė pažymi, kad skiriamojo požymio vertinimas turi būti atliekamas ne abstrakčiai, bet atsižvelgiant į atitinkamą vartotoją. Šis vartotojas yra valstybės, kurioje savininko prekių ženklas įregistruotas (arba yra kitaip saugomas), vartotojas, o ne, kaip klaidingai nurodė Apeliacinė taryba, Sąjungos vartotojas. Tokiomis aplinkybėmis gali būti sudėtinga įvertinti skiriamąjį požymį. Šioje byloje nebuvo pateikta jokių įrodymų dėl MAGIC MINERALS žymens terminų skiriamojo požymio, taikomo prekėms „veido pudra, kurioje yra mineralų“, Amerikos vartotojo atveju. Be to, John Mills Ltd taip pat pažymi, kad EUIPO pasiūlytas kriterijus yra platesnės apimties nei Reglamente Nr. 207/2009, visų pirma jo 8 straipsnio 1 ir 5 dalyse, nustatytas kriterijus. Nelogiška manyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas pageidautų užsienio prekių ženklams, net jeigu jie niekada nebuvo naudojami Sąjungoje, suteikti didesnę apsaugą nei suteikiama nacionaliniams ar Sąjungos prekių ženklams. Galiausiai John Mills Ltd tvirtina, kad EUIPO siūlomas Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies aiškinimas lemtų ne tik didelius taikymo sunkumus, bet ir akivaizdų teisinį netikrumą dėl šios nuostatos veiksmingos taikymo srities, nes EUIPO apeliaciniame skunde nurodytiems veiksmams jau taikytina veiksminga sankcijų skyrimo priemonė, numatyta šio reglamento 52 straipsnio 1 dalies b punkte, kuris susijęs su nesąžiningu įregistravimu.

3. Teisinis vertinimas

a) Dėl Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies išaiškinimo

1) Pažodinis aiškinimas

20. Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją sąvokų, kurių apibrėžtis nepateikta Sąjungos teisėje, reikšmė ir apimtis nustatoma remiantis jų įprasta reikšme bendrinėje kalboje, kartu atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis jos pavartotos, ir teisės aktų, kuriuose jos įtvirtintos, tikslus ( 18 ). Be to, Sąjungos teisės nuostata turi būti aiškinama lyginant jos kalbines versijas ( 19 ). Jei versijos nesutampa, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, bendrą struktūrą ir tikslą ( 20 ).

21. Šiuo atveju reikia ne nustatyti termino ar žodžių junginio, esančio nuostatoje, kurios teksto analizė turi būti atlikta, reikšmę, bet įvertinti, ar šioje nuostatoje vartojamos frazės ir sintaksinės konstrukcijos leidžia vienareikšmiškai nustatyti ryšį, kuris, remiantis minėta nuostata, turi egzistuoti tarp prekių ženklo, kurį atstovas ar patikėtinis prašo įregistruoti, ir savininko prekių ženklo.

22. Kadangi tokio ryšio buvimo reikalavimas neabejotinai išplaukia iš Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies formuluotės, kuri priešingu atveju būtų visiškai nelogiška, reikia pažymėti, kad skaitant tekstą iš pirmo žvilgsnio atrodo, jog daugeliu atvejų šios nuostatos kalbinėse versijose pastebimas šių prekių ženklų sutapimas arba „atitiktis“, turint omenyje Bendrojo Teismo vartojamą terminą ( 21 ). Taip yra, be kita ko, dėl dviem skirtingais atvejais žodžių junginyje „prekių ženklo savininkas“ (it. „titolare del marchio“) vartojamo žymimojo artikelio, iš kurio galima suprasti, kad prašomą įregistruoti prekių ženklą ir ankstesnį prekių ženklą iš tikrųjų sudaro tas pats žymuo. Tokia atitiktis ypač akivaizdi kai kuriose kalbinėse versijose, pavyzdžiui, versijoje ispanų kalba, kur atsisakymo įregistruoti dalykas yra „tas pats“ prekių ženklas („misma“), o žodžių junginys „prekių ženklo savininkas“ („titular de la marca“) antruoju atveju tampa „minėto prekių ženklo savininku“ („titular de dicha marca“) ( 22 ).

23. Vis dėlto nemanau, kad iš šio teksto aiškiai matyti, jog Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas santykinis atsisakymo registruoti pagrindas gali būti taikomas tik prekių ženklui, kuris tapatus savininko prekių ženklui, bet ne prekių ženklui, kuris tam tikrais aspektais neatitinka pastarojo. Be to, jeigu prekių ženklas taip pat apibrėžiamas atsižvelgiant į prekes ar paslaugas, kurioms jis yra saugomas, šios nuostatos tekste nėra jokios aiškios nuorodos į ryšį tarp registracijos paraiškoje nurodytų prekių ar paslaugų ir prekių ženklo savininko prekių ženklu žymimų prekių ar paslaugų, todėl negalima iš jos taikymo srities vienareikšmiškai pašalinti žymenų, netgi tapačių, skirtų naudoti prekėms ar paslaugoms, kurios nėra tapačios.

24. Taigi apibrėžiant nagrinėjamos nuostatos taikymo sritį reikia remtis kitomis aiškinimo priemonėmis. Kita vertus, pats Bendrasis Teismas, priešingai nei teigia EUIPO, nesirėmė pažodiniu Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies aiškinimu, o skundžiamo sprendimo 25 punkte padarė išvadą, kad tarp savininko prekių ženklo ir atstovo ar patikėtinio prekių ženklo turi būti „tiesioginis ryšys“, kurį reikia suprasti kaip jų „sutapimą“, atsižvelgiant į tikslą, kurio siekiama šia nuostata ( 23 ).

2) Sisteminis aiškinimas

25. Tam tikri elementai, susiję su Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies struktūra, mano nuomone, patvirtina atstovo ar patikėtinio prekių ženklo ir savininko prekių ženklo „sutapimą“. Tai pozityvioji sąlyga, kurios reikalaujama šioje nuostatoje, pagal kurią registracijos paraišką turi pateikti atstovas ar patikėtinis „savo vardu“, o negatyvioji sąlyga yra prekių ženklo savininko sutikimo nebuvimas. Abi aplinkybės leidžia manyti, kad prekių ženklas, kurį prašoma įregistruoti atstovo ar patikėtinio vardu, iš tikrųjų yra teisėto savininko, kurio vardu arba su kurio sutikimu turėjo būti pateikta tokia paraiška, nuosavybė. Ši išvada, be kita ko, patvirtinama Reglamento Nr. 207/2009 18 straipsniu, įtrauktu į šio reglamento 4 skyrių „Bendrijos prekių ženklai kaip nuosavybės objektai“, kuriame numatyta savininko teisė reikalauti registraciją perduoti jam, jeigu prekių ženklas be šio ženklo savininko leidimo yra įregistruotas savininko patikėtinio arba atstovo vardu.

26. Turint omenyje visą Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnį, pažymėtina, kad 3 dalis yra savarankiška šio straipsnio 1 dalies atžvilgiu. Abiejose nuostatose reglamentuojami atsisakymo registruoti pagrindai, susiję su galima prašomo įregistruoti prekių ženklo ir ankstesnio prekių ženklo kolizija, ir jose yra nustatytos kiekvienam iš šių pagrindų būdingos taikymo sąlygos. Taigi 1 dalies a ir b punktuose numatyti du nagrinėjamų prekių ženklų dvigubo tapatumo ir klaidinančio panašumo atvejai, o 3 dalyje reikalaujama, kad tarp pareiškėjo ir ankstesnio prekių ženklo savininko būtų susiklostę ypatingi (patikėjimo ar atstovavimo) santykiai, taip pat kad šio prekių ženklo savininkas nebūtų davęs savo sutikimo ir atstovo ar patikėtinio veiksmai nebūtų pateisinami. Tačiau darant nuorodą į šio sprendimo 1 dalyje vartojamas sąvokas „tapatumas“ ir „panašumas“ nėra tiksliai apibrėžiamas ryšys, kuris turi egzistuoti tarp prašomo įregistruoti prekių ženklo ir ankstesnio prekių ženklo. Tas pats pasakytina apie Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies ir 5 dalies, kurioje daroma aiški nuoroda į sąvokas „tapatumas“ ir „panašumas“, palyginimą.

3) Istorinis aiškinimas

27. Kaip nurodyta skundžiamo sprendimo 27 punkte, 1977 m. balandžio mėn. Reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo projekto ( 24 ) 12 straipsnio 3 dalyje buvo numatyta, kad nagrinėjamas santykinis atsisakymo registruoti pagrindas taikomas ankstesniam prekių ženklui „tapatiems ar į jį panašiems prekių ženklams“, kuriais žymimos prekės, tapačios šiuo prekių ženklu žymimoms prekėms arba į jas panašios.

28. Tačiau aiški nuoroda į dvigubą žymenų ir prekių ar paslaugų tapatumo ir panašumo hipotezę buvo išbraukta atitinkamoje pasiūlymo dėl reglamento ( 25 ), kurį Komisija pateikė Tarybai 1980 m. lapkričio mėn. ir kuriuo remiantis buvo priimtas Reglamentas Nr. 40/94, nuostatoje. Nei pradiniame projekte, nei Komisijos pasiūlyme nebuvo numatytos Reglamento Nr. 207/2009 ( 26 ) 11 straipsniui ir 18 straipsniui analogiškos nuostatos. Be to, šiuose tekstuose nebuvo numatytas bendras Bendrijos prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia pagrindas, grindžiamas nesąžiningumu registruojant ( 27 ). Klausimą dėl piktnaudžiavimo registracijos metu iškėlė Italijos delegacija 1982 m., ir Tarybos darbo grupė, atsakinga už pasiūlymo dėl reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo vertinimą, rekomendavo įtraukti atitinkamą nuostatą. Šios ir paskesnės diskusijos, kurios padėjo nustatyti taisyklių, susijusių su nesąžiningumu, turinį, vyko kartu su pasiūlymo dėl reglamento 7 straipsnio 3 dalies, kurioje buvo reglamentuojamas atvejis, kai paraišką pateikia prekių ženklo savininko atstovas ar patikėtinis be šio prekių ženklo savininko leidimo, svarstymais ( 28 ).

29. Atsižvelgiant į pastarąją nuostatą, kaip primenama skundžiamo sprendimo 28 punkte, vykstant diskusijoms darbo grupėje dėl pasiūlymo dėl reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo parengtame dokumente Taryba nurodė atmetusi Vokietijos delegacijos pasiūlymą išplėsti minėtos nuostatos taikymą „panašiems prekių ženklams, kuriais žymimos panašios prekės“ ( 29 ). Tame pačiame dokumente nurodyta, kad Danijos delegacijos pasiūlymas išplėsti tos pačios nuostatos taikymo sritį visiems nesąžiningai veikiantiems asmenims buvo atmestas, nes jame buvo nustatytas subjektyvus kriterijus, nesuderinamas su pasiūlymo dėl reglamento 7 straipsnio 3 dalyje įtvirtintu objektyviu kriterijumi, ir kad juo remiantis ankstesnės teisės savininkui būtų suteikta teisė prieštarauti Bendrijos prekių ženklo sukūrimui nesant abipusiškumo.

30. Kaip Bendrasis Teismas teisingai nusprendė skundžiamo sprendimo 30 punkte, iš Reglamento Nr. 40/94 parengiamųjų dokumentų matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas pageidavo išlaikyti konkrečiai apibrėžtas šio reglamento 8 straipsnio 3 dalies (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis) taikymo srities ribas. Šios nuostatos taikymas panašiems prekių ženklams, kuriais žymimos panašios prekės, be kita ko, buvo aiškiai atmestas. Tokiomis aplinkybėmis, priešingai nei tvirtina EUIPO, aplinkybė, kad minėtame straipsnyje aiškiai nenurodyta, jog jis taikomas panašių žymenų atveju, negali būti aiškinama taip pat, kaip aiškios nuorodos į tapatumo sąvoką nebuvimas. Iš tiesų, viena vertus, atstovo ar patikėtinio veiksmai, susiję su žymens, tapataus savininko prekių ženklui, pasisavinimu, yra tipinis atvejis, kurį apima nagrinėjama nuostata ir kuris nedviprasmiškai atsispindi šios nuostatos tekste, kita vertus, kaip matyti, bet kokios nuorodos į panašumo sąvoką nebuvimas yra tikslios Bendrijos teisės aktų leidėjo valios, dviem skirtingais atvejais (pirmuoju atveju – netiesiogiai, o antruoju atveju – tiesiogiai) išreikštos teisės aktų leidybos procese, po kurio buvo priimtas Reglamentas Nr. 40/94, rezultatas.

31. Pridursiu, jog šiuo atveju vertėtų pažymėti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė apriboti nagrinėjamo santykinio atsisakymo registruoti pagrindo taikymą tik tais atvejais, kai žymenys, dėl kurių kilo ginčas, objektyviai sutampa; tai reiškia, kad jo taikymas nepriklauso nuo to, ar galima įrodyti, kad esama kitų aplinkybių, nesvarbu, ar jos būtų objektyvios (pavyzdžiui, neįgaliotojo atstovo ar patikėtinio nepagrįsto pranašumo buvimas arba teisėto savininko padaryta žala), ar subjektyvios (pavyzdžiui, neįgaliotojo atstovo ar patikėtinio nesąžiningumas). Jei yra toks sutapimas, o neįgaliotasis atstovas ar patikėtinis negali pagrįsti savo veiksmų, savininko apsauga taikoma automatiškai, net jeigu priklauso nuo jo iniciatyvos.

4) Teleologinis aiškinimas

32. Bendrasis Teismas savo praktikoje jau seniai pripažino, kad Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalyje nurodytu santykiniu atsisakymo registruoti pagrindu siekiama užkirsti kelią teisėto prekių ženklo savininko atstovo ar patikėtinio piktnaudžiavimui prekių ženklu, nes atstovas ar patikėtinis gali pasinaudoti plėtojant savo ir tokio savininko komercinius santykius įgytomis žiniomis ir patirtimi ir todėl neteisėtai pasinaudoti paties prekių ženklo savininko pastangomis ir investicijomis ( 30 ). Jis iš esmės taikomas tais atvejais, kai prekių ženklo, kuris saugomas tik už Sąjungos ribų, savininkas savo prekes ar paslaugas platina Sąjungos rinkoje per patikėtinį ar atstovą. Tokiais atvejais prekių ženklo savininkui kyla pavojus, kad patikėtinis ar atstovas elgsis nesąžiningai. Šis asmuo, savo vardu įregistravęs prekių ženklą Sąjungoje, gali konkuruoti su tuo pačiu savininku ir, remdamasis įgyta pirmenybe, trukdyti savininkui naudoti prekių ženklą arba, jeigu jis dar nėra Sąjungos rinkoje, neleisti jam patekti į šią rinką. Niekas netrukdo savininkui prieštarauti prekių ženklo registracijai remiantis nagrinėjamu santykiniu atsisakymo registruoti pagrindu, net jei prekių ženklui taikoma kokios nors formos apsauga Sąjungoje ar valstybėje narėje. Tačiau šiuo atveju, jei įvykdomos taikymo sąlygos, jis taip pat gali pasinaudoti kitomis 8 straipsnyje numatytomis apsaugos priemonėmis.

33. Nekyla abejonių, kad toks platus Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies aiškinimas, kokį siūlo EUIPO, apimantis paprasto prašomo įregistruoti žymens ir protestą pateikusio asmens žymens panašumo atvejį, prisidėtų prie šia nuostata siekiamo apsaugos tikslo įgyvendinimo. Vis dėlto, priešingai nei teigia EUIPO, dėl siauro aiškinimo, t. y. Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį taikant tik tais atvejais, kai prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs, ši nuostata neprarastų veiksmingumo, o leistų taikyti apsaugą tik aiškiai apibrėžtais atvejais.

34. Tačiau, kadangi ši apibrėžtis atrodo suderinama tiek su nagrinėjamos nuostatos formuluote, tiek su aiškiu Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimu, kyla klausimas, ar teisės aiškintojas turi teisę neatsižvelgti į šiuos elementus ir teikti pirmenybę šios nuostatos aiškinimui, kuris, mano nuomone, viršija paprasto teleologinio aiškinimo ribas ir veikiau lemia joje įtvirtintos normos taikymą pagal analogiją ( 31 ). Šiuo klausimu primenu, kad, pirma, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad teleologinis aiškinimas negali lemti nagrinėjamos nuostatos aiškinimo, kuris prieštarautų jos formuluotei ( 32 ), ir, antra, nepriklausomai nuo bet kokių kitų aplinkybių, Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis laikytina prioriteto principo, kuris būdingas prekių ženklų teisei, išimtimi ( 33 ), todėl turi būti aiškinama siaurai ir negali būti aiškinama pagal analogiją ( 34 ).

5) Paryžiaus konvencijos 6septies straipsnis

35. Primenu, kad pagal nusistovėjusią jurisprudenciją Teisingumo Teismas gali aiškinti tarptautinių susitarimų nuostatas, kai jomis remiamasi Sąjungos teisės aktuose arba kai šie priimami siekiant perkelti jas į Sąjungos teisę ( 35 ).

36. Po 1958 m. įvykusios Lisabonos peržiūros konferencijos ( 36 ) į Paryžiaus konvencijos tekstą įterptas 6septies straipsnis skirtas vienoje iš konvencijos susitariančiųjų valstybių saugomo prekių ženklo savininkui nuo šio savininko atstovo ar patikėtinio piktnaudžiavimo veiksmų kitoje susitariančiojoje valstybėje apsaugoti ( 37 ). Jame numatytos trys skirtingos apsaugos formos, kuriomis siekiama atitinkamai uždrausti atstovui ar patikėtiniui įregistruoti savininko prekių ženklą arba suteikti teisę savininkui prašyti panaikinti tokią registraciją, uždrausti naudoti prekių ženklą be pastarojo leidimo ir reikalauti perduoti savininkui prekių ženklą, kurį neteisėtai įregistravo atstovas ar patikėtinis. Kaip matyti, Reglamentu Nr. 207/2009 (o dabar – ir Direktyva 2015/2436) perkeliamos visos trys apsaugos formos.

37. Paryžiaus konvencijos 6septies straipsnio formuluotėje prancūzų kalba ( 38 ), kuri yra autentiška, dar aiškiau nei atitinkamoje Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies redakcijoje suformuluota, kad registracijos paraiškos, kurią pateikė atstovas ar patikėtinis, objektas yra savininko prekių ženklas ( 39 ). Tiesa, kaip pažymėjo EUIPO, tiek Lisabonos konvencijos parengiamuosiuose dokumentuose ( 40 ), tiek Paryžiaus konvencijos įgyvendinimo vadove ( 41 ) nurodyta, kad šios nuostatos taikymo sritis turi būti suprantama kaip apimanti ir „tapačius“, ir „panašius“ prekių ženklus ( 42 ). Vis dėlto, kadangi 6septies straipsnio formuluote toks aiškinimas nepagrindžiamas, manau, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 35 punkte padarė teisingą išvadą, kad šioje nuostatoje daroma prielaida, jog prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs.

38. Ši išvada bet kuriuo atveju nėra lemiama aiškinant Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį. Iš tikrųjų, jeigu ši nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į Paryžiaus konvencijos 6septies straipsnį, pastaroji suteikia plačią diskreciją susitariančiosioms valstybėms, kurios, visų pirma, gali savo nacionalinėje teisėje numatyti didesnę pramoninės nuosavybės apsaugą nei numatytoji konvencijoje ( 43 ).

6) Išvados dėl Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies išaiškinimo

39. Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybė prekių ženklo, net jeigu jis saugomas tik už ES teritorijos ribų, savininkui prieštarauti tam, kad jo atstovas ar patikėtinis neteisėtai įregistruotų jo prekių ženklą. Tai vienintelis atvejis, kai leidžiama pateikti protestą dėl paraiškos, kuri turi būti suprantama kaip pateikta pažeidžiant bendrąjį sąžiningumo principą ( 44 ). Kitais atvejais nukentėjusieji neturi galimybės uždrausti įregistruoti prekių ženklą ir turi teisę tik pareikšti ieškinį dėl registracijos pripažinimo negaliojančia, kaip numatyta minėto reglamento 52 straipsnio 1 dalies b punkte.

40. Šios taisyklių įvairovės priežastys yra daugialypės – nuo būtinybės į Sąjungos prekių ženklų sistemą įtraukti nuostatą, kuria perkeliamas Paryžiaus konvencijos 6septies straipsnis, iki noro neapsunkinti registracijos procedūros protestais dėl tariamo piktnaudžiavimo, kai, priešingai nei Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalyje numatytais atvejais, pareiškėjo nesąžiningumas negali būti preziumuojamas (nebent būtų pagrįsta kitaip), o turi būti įrodytas. Vis dėlto man atrodo, kad šia nuostata, kaip ir Paryžiaus konvencijos 6septies straipsniu, taip pat pagrindžiama tai, kad teisė pateikti arba įgalioti pateikti savo prekių ženklo paraišką kitoje teritorijoje nei ta, kurioje jis saugomas, priklauso tik savininkui, todėl, neatsižvelgiant į nesąžiningumą, šia nuostata pirmiausia patvirtinamas neįgalioto atstovo ar tarpininko teisės pateikti paraišką nebuvimas. Būtent atsižvelgiant į tai, mano manymu, reikia suprasti prekių ženklų tapatumo būtinumą, kaip matyti iš šios nuostatos formuluotės.

41. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, matyti, kad Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies aiškinimas, pagal kurį joje įtvirtintas santykinis atsisakymo registruoti pagrindas taip pat taikomas panašiems žymenims, bent jau tiek, kiek jame nurodomas šio straipsnio 1 dalies b punkte numatytas klaidinantis panašumas, neatitiktų nei nagrinėjamos nuostatos formuluotės, nei Bendrijos teisės aktų leidėjo aiškaus ketinimo, išreikšto įtraukiant šią nuostatą į Sąjungos prekių ženklų sistemą. Kitaip tariant, kriterijus, kuriuo remiantis priimamas sprendimas dėl žymenų palyginimo siekiant taikyti minėtą nuostatą, negali būti tas pats, kaip ir tuo atveju, kai pateikiami protestai dėl registracijos, grindžiami Sąjungos teritorijoje saugomomis teisėmis.

42. Tačiau iš to, kas išdėstyta, negalima automatiškai daryti išvados, kad Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, jog protestas galimas tik tuo atveju, kai žymenys, dėl kurių kilo ginčas, ir jais žymimos prekės ar paslaugos turi dvigubą tapatumą, kaip tai suprantama pagal šio straipsnio 1 dalies a punktą. Iš tikrųjų, kaip teisingai nurodo EUIPO, nagrinėjamos nuostatos aiškinimas, pagal kurį jos taikymo sritis priklausytų nuo griežto žymenų, dėl kurių kilo ginčas, tapatumo ir a fortiori dvigubo tapatumo vertinimo, leistų atstovui ar patikėtiniui išvengti prekių ženklo įregistravimo negalimumo paprasčiausiai šiek tiek pakeičiant žymenį arba juo žymimų prekių ar paslaugų aprašymą. Jei būtų didelė galimybė apeiti taisyklę, taisyklė taptų iš esmės neveiksminga.

43. Kaip jau pažymėta, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio struktūrą, šio straipsnio 3 dalyje įtvirtintas santykinis atsisakymo registruoti pagrindas yra savarankiškas. Nesant aiškios nuorodos į minėto straipsnio 1 dalies a ir b punktuose vartojamas sąvokas, ryšys tarp prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, reikalingas tam, kad būtų taikoma šia nuostata suteikiama apsauga, gali būti apibrėžtas neatsižvelgiant į šių sąvokų taikymo apimtį minėto 8 straipsnio 1 dalyje numatytų santykinių atsisakymo registruoti pagrindų atžvilgiu.

44. Taigi, nors, kaip jau minėta, pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies formuluotę toks ryšys suponuoja žymenų, dėl kurių kilo ginčas, tapatumą, vis dėlto nemanau, kad šis ryšys turi būti automatiškai atmetamas, jeigu jie nėra visiškai tapatūs. Be to, mano nuomone, negalima atsisakyti taikyti šia nuostata suteikiamos apsaugos prekių ženklo savininkui vien dėl to, kad prekės ar paslaugos, žymimos prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, nėra visiškai tapačios.

45. Todėl reikia nustatyti kriterijų, kuriuo remiantis būtų galima teigti, kad, nors du prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, taip pat atitinkamos jomis žymimos prekės ir paslaugos nėra tapatūs, vis dėlto jiems būdingas tam tikras atitikimas, kuris būtinas norint taikyti nagrinėjamą santykinį atsisakymo registruoti pagrindą.

46. Vykstant šiai procedūrai EUIPO, mano nuomone, laikėsi pernelyg lanksčios pozicijos dėl būtinybės nustatyti tokį kriterijų ir, rodos, priėjo prie išvados, kad skirtumas tarp atvejų, kai santykinis atsisakymo registruoti pagrindas taikomas, ir atvejų, kai jis netaikomas, pasireiškia ne tik ryšiu tarp žymenų, dėl kurių kilo ginčas, bet ir tuo, kad kiekvienu konkrečiu atveju reikia įvertinti nepagrįstą naudą, kurią gauna atstovas ar patikėtinis, neturintis įgaliojimo pateikti paraišką dėl prekių ženklo arba teisės naudoti šį prekių ženklą. Manau, kad ši pozicija turėtų būti atmesta. Iš tikrųjų, kaip jau minėjau, nors ir nėra jokių abejonių, kad Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalimi siekiama užkirsti kelią atstovui ar patikėtiniui piktnaudžiauti santykiais, kurie jį sieja su prekių ženklo savininku, pagal šį straipsnį reikalaujama, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, būtų tapatūs. Šis tapatumas turi būti vertinamas remiantis iš anksto apibrėžtu kriterijumi, visų pirma dėl būtinybės užtikrinti teisinį tikrumą.

47. Atsižvelgdamas į tai, pažymiu, kad žymenų, dėl kurių kilo ginčas, „esminio lygiavertiškumo“ kriterijus, kuris labai panašus į „tapatumą“ ir „panašumą“, lemiančių suklaidinimo galimybę, yra pakartotas EUIPO gairėse, kuriose nurodyta, kad ši nuostata turi būti taikoma ne tik tuo atveju, kai prekių ženklai yra tapatūs ir atitinkamos prekės bei paslaugos yra tapačios, bet ir tuo atveju, „kai atstovo ar patikėtinio prašomu įregistruoti žymeniu iš esmės atkuriamas ankstesnis prekių ženklas su nedideliais pakeitimais, papildymais ar išbraukimais, kurie neturi esminės reikšmės jo skiriamajam požymiui“, ir „kai prekės ir paslaugos, dėl kurių kilo ginčas, yra panašios ar lygiavertės komerciniu požiūriu“ ( 45 ). Nors šiose gairėse taip pat nurodytas prekių ženklų supainiojimo testas ( 46 ), man atrodo, kad bent jau jo formuluotėje pagal jose siūlomą kriterijų reikalaujama, kad tarp prekių ženklų ir atitinkamų prekių ir paslaugų būtų ryšys, kuris yra glaudesnis už kriterijų, galintį kelti supainiojimo pavojų.

48. Tačiau manau, kad šis kriterijus turi būti taikomas tiek, kiek jis nelemia vertinimo dėl galimybės supainioti žymenis, dėl kurių kilo ginčas, buvimo. Mano nuomone, Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis turi būti taikoma ne tik tapačių žymenų atveju, bet ir tada, kai atstovo ar patikėtinio prašomas įregistruoti prekių ženklas yra su nedideliais pakeitimais, papildymais ar išbraukimais ir nedaro esminės įtakos ankstesnio prekių ženklo skiriamajam požymiui. Kaip nurodyta EUIPO gairėse, taip yra tuo atveju, kai prašomu įregistruoti prekių ženklu be reikšmingų pakeitimų atkuriama ankstesnio prekių ženklo „esmė“, t. y. elementas ar elementai, kuriais grindžiamas jo skiriamasis požymis. Šis vertinimas turi būti atliekamas objektyviai lyginant abu žymenis. Nors šis palyginimas neleidžia daryti išvados, kad žymenys iš esmės tapatūs, nepaisant tam tikro jų panašumo laipsnio, ši nuostata netaikoma, o teisėtas prekių ženklo savininkas gali pareikšti ieškinį dėl registracijos pripažinimo negaliojančia pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktą (dabar – Reglamento Nr. 2017/1001 59 straipsnio 1 dalies b punktas). Be to, šio reglamento 8 straipsnio 3 dalis netaikoma tuo atveju, kai prekės ir paslaugos, kurioms skirti prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, nėra panašios ar lygiavertės. Taigi teisėto savininko, kuris, pavyzdžiui, numatė išplėsti savo prekių ženklo naudojimo sritį, interesai gali būti saugomi tik ex post, pareiškus ieškinį dėl registracijos pripažinimo negaliojančia.

b) Išvada dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo

49. Atsižvelgdamas į visa tai, kas pirmiau išdėstyta, manau, kad aiškindamas Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį taip, kad ji taikoma tik tuo atveju, kai prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, todėl pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia pripažinti pagrįstu.

B. Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnio pažeidimu

1. Skundžiamas sprendimas

50. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su skundžiamo sprendimo 39–42 punktais.

51. Skundžiamo sprendimo 37 punkte padaręs išvadą, kad Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis yra taikoma tik tada, kai prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs, Bendrasis Teismas nusprendė, kad, kiek tai „netiesiogiai“ susiję su tapatumo klausimu, turi būti taikoma jurisprudencija, susijusi su Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsniu (dabar – Reglamento Nr. 2017/1001 18 straipsnis), dėl naudojimo įrodymo ( 47 ), o skundžiamo sprendimo 40 punkte nusprendė, kad reikia nustatyti, ar žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra „tapatūs“, be kita ko, remiantis minėta jurisprudencija. Skundžiamo sprendimo 41 punkte jis patvirtino Apeliacinės tarybos išvadą, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, turi būti laikomi panašiais, ir pripažino, kad nagrinėjamų prekių ženklų nepanašumas yra „aiškus“ ir „akivaizdus“. Taigi skundžiamo sprendimo 42 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad, kadangi nagrinėjami žymenys nėra tapatūs, Apeliacinė taryba klaidingai nusprendė, jog taikytina Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis.

2. Šalių argumentai

52. Remdamasi antruoju apeliacinio skundo pagrindu EUIPO pateikia dvi atskiras argumentų dėl skundžiamo sprendimo grupes. Pirma, ji priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis pateikė prieštaringus motyvus, taikydamas sąvoką „tapatumas“ dviem teisiškai ir faktiškai skirtingoms situacijoms. EUIPO teigimu, Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkte numatytas kriterijus nesusijęs su sąvoka „tapatumas“, ir šio kriterijaus naudojimas nesuderinamas su Bendrojo Teismo pateiktu siauru šio reglamento 8 straipsnio 3 dalies aiškinimu. Antra, EUIPO tvirtina, kad, priešingai nei nuspręsta skundžiamo sprendimo 40 punkte, Bendrasis Teismas nenagrinėjo minėto kriterijaus, o tik konstatavo, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, nebuvo akivaizdžiai tapatūs.

53. John Mills Ltd teigia, kad Bendrasis Teismas Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsniu rėmėsi tik siekdamas patikslinti, kad sąvoka „tapatumas“ buvo apibrėžta atsižvelgiant į šią nuostatą ir kad, be to, pagal šio reglamento 8 straipsnio 3 dalį nereikalaujama taikyti griežto tapatumo kriterijaus. Skundžiamo sprendimo 41 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, taip pat negali būti laikomi tapačiais dėl Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnyje numatytos siauros tapatybės sąvokos.

3. Teisinis vertinimas

54. Manau, kad abi EUIPO apeliacinio skundo antrajame pagrinde nurodytos argumentų grupės taip pat turi būti pripažintos pagrįstomis.

55. Pirma, sutinku su apeliante, kad Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktas susijęs ne su „tapatumo“, o su „esminio lygiavertiškumo“ kriterijumi, kuris šiek tiek panašus į šios išvados 48 punkte aprašytą kriterijų, pagal kurį reikalaujama nustatyti žymens elementą ar skiriamuosius požymius ir patikrinti, ar šie elementai buvo iš esmės pakeisti komerciniam įregistruoto prekių ženklo naudojimui ( 48 ). Kaip teisingai nurodo EUIPO, šis kriterijus suponuoja tai, kad abu nagrinėjami žymenys nėra tapatūs ( 49 ). Be to, svarbu pabrėžti, kad įregistruoto prekių ženklo versijos ir prekyboje naudojamos jo versijos palyginimu, kuris atliekamas taikant Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktą, siekiama kitokio tikslo ir logikos nei prašomo įregistruoti prekių ženklo ir ankstesnio prekių ženklo palyginimu, kuris atliekamas taikant šio reglamento 8 straipsnį. Iš tikrųjų pirmuoju atveju šis palyginimas skirtas tam, kad būtų galima įrodyti, jog prekių ženklą naudoja jo savininkas, net jeigu jis, siekdamas naudoti prekių ženklą komerciniais tikslais, pakeitė žymenį, ir tokie pakeitimai, dėl kurių nepasikeitė prekių ženklo skiriamasis pobūdis, suteikė galimybę geriau jį pritaikyti prie juo žymimų prekių ar paslaugų prekybos ir reklamos reikalavimų ( 50 ). Atsižvelgiant į šį tikslą, esminio lygiavertiškumo kriterijus, numatytas Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkte, taikomas vertinant įvairius veiksnius, kurie reikalauja atsižvelgti į atitinkamo sektoriaus prekybos poreikius ir praktiką ( 51 ), taip pat į tai, ar išlieka žymens, kurį konkrečiai naudoja prekių ženklo savininkas, skiriamasis pobūdis ( 52 ).

56. Antra, kaip teisingai nurodo EUIPO, priešingai skundžiamo sprendimo 40 punkte įtvirtintam ketinimui, Bendrasis Teismas iš esmės neišnagrinėjo Apeliacinės tarybos atlikto žymenų, dėl kurių kilo ginčas, palyginimo, kad patikrintų, ar šio palyginimo rezultatai yra suderinami su Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkte numatyto kriterijaus taikymu. Jis tik nurodė, pateikdamas formalius ir iš esmės abstrakčius argumentus, kad, kadangi Apeliacinė taryba nurodė, jog prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tik panašūs, jie iš esmės negali būti laikomi tapačiais, tačiau aiškiai nepatvirtino, kad minėtas kriterijus, kurį pats Bendrasis Teismas kvalifikavo kaip „tapatumo“ nustatymo kriterijumi, bet kuriuo atveju negalėjo būti laikomas įvykdytu.

57. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad antrąjį apeliacinio skundo pagrindą taip pat reikia pripažinti pagrįstu.

C. Išvada dėl apeliacinio skundo

58. Abu apeliacinio skundo pagrindai, mano nuomone, yra pagrįsti. Todėl manau, kad skundžiamas sprendimas turėtų būti panaikintas. Remiantis Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirma pastraipa, jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas Bendrojo Teismo sprendimą panaikina. Jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą. Šioje bylos stadijoje Teisingumo Teismas gali priimti sprendimą dėl John Mills Ltd Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio vienintelio pagrindo antrosios argumentų grupės.

V. Dėl Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio vienintelio pagrindo antrosios argumentų grupės

59. Iš skundžiamo sprendimo 33 ir 34 punktų aiškiai matyti, kad Apeliacinė taryba palygino prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, siekdama įvertinti, ar, Sąjungos vartotojo požiūriu, yra galimybė juos supainioti. Taigi, atrodo, ji naudojo kitokio pobūdžio kriterijų nei numatytas Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalyje, kaip nurodyta šios išvados 48 punkte. Todėl John Mills Ltd ieškinio vienintelio pagrindo antroji argumentų grupė turi būti pripažinta pagrįsta, o skundžiamas sprendimas panaikintas.

VI. Dėl bylinėjimosi išlaidų

60. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas arba jeigu jis yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia šis teismas. Kadangi siūloma patenkinti skundą ir kadangi EUIPO prašė priteisti iš John Mills bylinėjimosi išlaidas, šioji turi padengti apeliaciniame procese patirtas bylinėjimosi išlaidas. Be to, kadangi siūloma patenkinti pirmojoje instancijoje pateiktą John Mills ieškinį ir panaikinti ginčijamą sprendimą, siūlau Teisingumo Teismui palikti bylinėjimosi išlaidų paskirstymą, kaip nurodyta skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 ir 3 punktuose.

VII. Išvada

61. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui: – panaikinti 2018 m. spalio 15 d. Sprendimą John Mills / EUIPO – Jerome Alexander Consulting (MINERAL MAGIC) (T‑7/17, EU:T:2018:679), – panaikinti 2016 m. spalio 5 d. EUIPO pirmosios apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 2087/2015‑1), – priteisti iš John Mills bylinėjimosi Teisingumo Teisme išlaidas, – palikti Bendrajame Teisme patirtų bylinėjimosi išlaidų paskirstymą, kaip nurodyta 2018 m. spalio 15 d. Sprendimo John Mills / EUIPO – Jerome Alexander Consulting (MINERAL MAGIC) (T‑7/17, EU:T:2018:679) rezoliucinės dalies 2 ir 3 punktuose.

( 1 ) Originalo kalba: italų.

( 2 ) 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, 2009, p. 1).

( 3 ) 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (OL L 154, 2017, p. 1).

( 4 ) Bendrasis Teismas jau yra pareiškęs nuomonę, nors ir netiesiogiai, šioje byloje iškeltais klausimais 2006 m. rugsėjo 6 d. Sprendime byloje DEF-TEC Defense Technology / VRDT – Defense Technology(FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑6/05, EU:T:2006:241), 2011 m. balandžio 13 d. Sprendime byloje Safariland / VRDT — DEF-TEC Defense Technology(FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑262/09, EU:T:2011:171) ir 2012 m. lapkričio 29 d. Sprendime byloje Adamowski / VRDT – Fagumit (FAGUMIT) (T‑537/10 ir T‑538/10, EU:T:2012:634).

( 5 ) OL L 336, 1994, p. 214.

( 6 ) OL L 336, 1994, p. 3.

( 7 ) Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, t. 828, Nr. 11851, p. 305 (toliau – Paryžiaus konvencija).

( 8 ) Analogiška nuostata buvo įtraukta tik į paskutinę prekių ženklų teisės aktų derinimo direktyvą, žr. 2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/2436 valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 336, 2015, p. 1) 5 straipsnio 3 dalies b punktą. Iki šio pakeitimo valstybės narės privalėjo įgyvendinti Paryžiaus konvencijos 6septies straipsnį.

( 9 ) Direktyvos 2015/2436 13 straipsnio 1 dalies a punktas.

( 10 ) Direktyvos 2015/2436 13 straipsnio 1 dalies b punktas.

( 11 ) Reglamentas Nr. 207/2009 buvo panaikintas ir nuo 2017 m. spalio 1 d. pakeistas 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (OL L 154, 2017, p. 1). Naujajame reglamente, kuriame nėra šiai bylai svarbių pakeitimų, pakartota minėtų Reglamento Nr. 207/2009 nuostatų formuluotė (Reglamento Nr. 207/2009 11, 18 straipsniai ir 53 straipsnio 1 dalies b punktas tapo atitinkamai Reglamento 2017/1001 13 straipsniu, 21 straipsnio 1 dalimi ir 60 straipsnio 1 dalies b punktu).

( 12 ) Šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą byloje DEF-TEC Defense Technology / VRDT – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑6/05, EU:T:2006:241, 38 punktas), nurodytą ginčijamo sprendimo 17 punkte.

( 13 ) Šiuo klausimu žr. 2011 m. balandžio 13 d. Sprendimo byloje Safariland / VRDT – DEF-TEC Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑262/09, EU:T:2011:171), nurodyto ginčijamo sprendimo 18 punkte, 61 punkte išvardytas sąlygas.

( 14 ) Žr. skundžiamo sprendimo 13 punktą ir ginčijamo sprendimo 20–25 punktus.

( 15 ) Apeliacinė taryba pažymėjo, kad, pirma, prašomo įregistruoti prekių ženklo paraiškoje nurodyta „kosmetika“ apima ankstesniu prekių ženklu žymimą „veido pudrą, kurioje yra mineralų“, ir, antra, kitos prašomo įregistruoti prekių ženklo paraiškoje nurodytos prekės yra susijusios su ankstesniu prekių ženklu žymimomis prekėmis, žr. skundžiamo sprendimo 14 punktą ir ginčijamo sprendimo 30 ir 31 punktus.

( 16 ) Visų pirma, Apeliacinė taryba pažymėjo, kad du pirmieji ankstesnio prekių ženklo žodiniai elementai („magic“ ir „minerals“) ir prašomo įregistruoti prekių ženklo žodiniai elementai yra labai panašūs. Paskui ji pažymėjo, kad atitinkama Sąjungos visuomenė ankstesnį prekių ženklą gali suvokti kaip žymenį, sudarytą iš dviejų elementų: elementas „by jerome alexander“ būtų suvokiamas kaip pagrindinės įmonės, t. y. kaip už produktą atsakingo subjekto pavadinimas, o elementas „magic minerals“„tikriausiai būtų suvokiamas kaip pačios prekės arba prekių serijos pavadinimas“, žr. skundžiamo sprendimo 15 punktą ir ginčijamo sprendimo 33–35 punktus.

( 17 ) 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146).

( 18 ) 2015 m. birželio 24 d. Sprendimas Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, 25 punktas), 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimas Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, 56 punktas) ir 2005 m. kovo 10 d. Sprendimas easyCar (C‑336/03, EU:C:2005:150, 21 punktas).

( 19 ) Žr., be kita ko, 2015 m. birželio 24 d. Sprendimą Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, 26 punktas) ir 2001 m. sausio 30 d. Sprendimą Ispanija / Taryba (C‑36/98, EU:C:2001:64, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 20 ) Žr., be kita ko, 2015 m. birželio 24 d. Sprendimą Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, 26 punktas) ir 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, 74 punktas).

( 21 ) Pavyzdžiui, be versijos italų kalba, žr. versijas anglų, prancūzų, vokiečių, rumunų, portugalų kalbomis.

( 22 ) Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies formuluotė ispanų kalba: „[m]ediando oposición del titular de la marca, se denegará el registro de la misma cuando el agente o representante del titular de dicha marca la solicite en su propio nombre (…)“.

( 23 ) Skundžiamo sprendimo 25 punkto antras sakinys susijęs su pirmuoju sakiniu, kuriame Bendrasis Teismas nurodo Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies tikslą, pasekminiu ryšiu, kuris išreiškiamas jungtuku „taigi“ („thus“ anglų k., kuri yra proceso kalba, ir „donc“ prancūzų k., kuria parengtas dokumentas).

( 24 ) Dokumentą III/ex/C/268/77-E anglų kalba galima rasti interneto adresu http://aei.pitt.edu/5526/1/002057_1.pdf.

( 25 ) 1980 m. lapkričio 25 d. pasiūlymo dėl Tarybos reglamento (EEB) dėl Bendrijos prekių ženklo COM/1980/635/FINAL/2 (OL C 351, 1980, p. 5) (toliau – pasiūlymas dėl reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo) 7 straipsnio 3 dalis.

( 26 ) Tačiau buvo numatytas su atstovo ar patikėtinio be savininko leidimo įregistruoto prekių ženklo registracijos negaliojimu susijęs pagrindas (pasiūlymo dėl reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo 42 straipsnio 1 dalies a punktas).

( 27 ) Remiantis nesąžiningumu buvo galima tik sustabdyti ieškinio dėl registracijos pripažinimo negaliojančia senaties terminą, kuris taikomas neprieštaravimo atveju (pasiūlymo dėl reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo 44 straipsnis) ir apriboti negalėjimą Bendrijos prekių ženklui taikyti vietinę reikšmę turinčias ankstesnes teises neprieštaravimo atveju.

( 28 ) Dėl Reglamento Nr. 40/94 nuostatų, susijusių su nesąžiningumu, genezės žr. Tsoutsanis, Trade Mark Registrations in Bad faith, 2010 m., „Oxford University Press“, p. 47 ir paskesni.

( 29 ) Žr. 1982 m. rugsėjo 13 ir 14 d. Briuselyje įvykusio intelektinės nuosavybės (prekių ženklų) darbo grupės susirinkimo išvados (1982 m. gruodžio 1 d. dok. Nr. 11035/82) I priedą. Rašte buvo nurodyta: „Darbo grupė nepritarė Vokietijos delegacijos pasiūlymui, kad ši nuostata taip pat turėtų būti taikoma panašiems prekių ženklams, kuriais žymimos panašios prekės.“.

( 30 ) Žr. 2006 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą byloje DEF-TEC Defense Technology prieš VRDT – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T-6/05, EU:T:2006:241, 38 punktas).

( 31 ) Šiuo klausimu žr. Apeliacinės tarybos sprendimo 27 punktą.

( 32 ) Šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 23 d. Sprendimą Met-Trans ir Sagpol (C‑310/98 ir C‑406/98, EU:C:2000:154, 32 punktas) ir 2016 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 68–70 punktai).

( 33 ) Tiek, kiek ji suteikia apsaugą prekių ženklams, kurie nėra saugomi Sąjungos teritorijoje, žr. A. Kur, Not prior in time, but superior in right- how trademark registrations can be affected by third-party interests in a sign, „International Review of Intellectual property and Competition Law“, IIC, 2013 m., 44(7), p. 790 ir paskesni.

( 34 ) Žr. 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Salzgitter Mannesmann Handel (C‑157/12, EU:C:2013:597, 39 punktas).

( 35 ) 2003 m. kovo 11 d. Sprendimas Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145, 32 ir paskesni punktai).

( 36 ) Nuostatos, kuria prekių ženklo savininkas saugomas nuo galimo atstovo piktnaudžiavimo, įtraukimas buvo aptartas tiek 1925 m. Hagos peržiūros konferencijoje, tiek 1934 m. Londono peržiūros konferencijoje, bet sulaukė kelių delegacijų, ypač Japonijos, prieštaravimų – žr. Ricketson, The Paris Convention for the Protection of Industrial Property: A Commentary, Oksfordas, 2015, p. 579 ir paskesni.

( 37 ) Žr. įvairius piktnaudžiavimo atvejus, nurodytus 1958 m. spalio 6–13 d. Lisabonos konferencijos aktuose, programos XVII punktas, p. 680.

( 38 ) Žr. Paryžiaus konvencijos 29 straipsnio 1 dalies c punktą.

( 39 ) Versijoje prancūzų kalba „Si l’agent ou le représentant de celui qui est titulaire d’une marque dans un pays de l’Union demande, sans l’autorisation de ce titulaire, l’enregistrement de cette marque dans son propre nom <…>“, tekstas pasviruoju šriftu pažymėtas mano.

( 40 ) Žr. p. 681.

( 41 ) Žr. G.H.C. Bodenhausen, Guide d’application de la convention de Paris pour la protection de la propriété industrielle telle que revidée à Stockholm en 1967, p. 131 (https://www.wipo.int/edocs/pubdocs/fr/intproperty/611/wipo_pub_611.pdf) (toliau – Paryžiaus konvencijos taikymo vadovas).

( 42 ) Vis dėlto pažymiu, kad Paryžiaus konvencijos taikymo vadove, p. 131, nurodyta, jog 6septies straipsnis „gali“ būti naudojamas net tuo atveju, kai žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra panašūs, bet ne tapatūs, ir iš to galima suprasti, kad toks taikymas nėra šios nuostatos privalomo turinio dalis.

( 43 ) Žr. Paryžiaus konvencijos aktus, I, p. 131.

( 44 ) Iš dalies keisdama Reglamentą Nr. 207/2009, Komisija pasiūlė numatyti galimybę prieštarauti prekių ženklo registracijai visais nesąžiningumo atvejais, tačiau palikti nepakeistą, taigi ir savarankišką santykinį atsisakymo registruoti pagrindą, susijusį su teisėto prekių ženklo savininko atstovo ar patikėtinio piktnaudžiavimu, žr. COM(2013) 161 final, 8 straipsnio 3 dalies b punktą. Vis dėlto Komitetas šį pasiūlymą atmetė.

( 45 ) Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos nagrinėjimo gairės (Europos Sąjungos prekių ženklai), C dalis „Protestas“, 3 skirsnis „Paraiškos padavimas prekių ženklo savininko atstovo ar patikėtinio vardu be savininko leidimo“ (toliau – EUIPO gairės), pateiktos EUIPO interneto svetainėje, p. 19.

( 46 ) Žr. EUIPO gaires, p. 19, kur teigiama, kad „savininko interesai būtų rimtai pažeisti, ypač jei ankstesnis prekių ženklas jau būtų naudojamas ir jei pareiškėjo atlikti pakeitimai nebūtų pakankamai reikšmingi, kad būtų galima atmesti supainiojimo galimybę“.

( 47 ) Žr. skundžiamo sprendimo 39 punktą. Pagal šio straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktą prekių ženklo naudojimas yra „Bendrijos prekių ženklo naudojimas tokia forma, kurios skiriasi elementai, jeigu jie nepakeičia išskirtinio ženklo pobūdžio, kuris buvo ženklo įregistravimo metu“.

( 48 ) Žr., pavyzdžiui, 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą hyphen / EUIPO – Skylotec (Daugiakampio atvaizdas) (T‑146/15, EU:T:2016:469, 28 punktas), pagal kurį „norint teigti, kad pasikeitė įregistruoto prekių ženklo skiriamasis požymis, remiantis kiekvieno iš šių elementų vidinėmis savybėmis ir įvairių elementų santykine padėtimi prekių ženklo konfigūracijoje, reikia išnagrinėti pridėtų elementų skiriamąjį ir dominuojantį pobūdį“, taip pat žr. 2016 m. gruodžio 1 d. Sprendimą Klement / EUIPO (C‑642/15 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2016:918, 29 punktas).

( 49 ) Pavyzdžiui, remiamasi 2017 m. spalio 11 d. Sprendimu EUIPO / Cactus (C‑501/15 P, EU:C:2017:750), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad žodinis ir vaizdinis prekių ženklas, kurį sudaro žodis „cactus“ ir stilizuotas kaktusų piešinys, ir prekių ženklas, kuriame nėra rašoma žodinė dalis ir tik pateiktas vienintelis stilizuotas piešinys, yra lygiaverčiai, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktą.

( 50 ) Žr. 2006 m. vasario 23 d. Sprendimą Il Ponte Finanziaria / VRDT-Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (T-194/03, EU:T:2006:65, 50 punktas) ir 2019 m. liepos 3 d. Sprendimą Viridis Pharmaceutical / EUIPO (C‑668/17 P, EU:C:2019:557, 56 punktas).

( 51 ) Žr., pvz., 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Specsavers International Healthcare ir kt. (C‑252/12, EU:C:2013:497, 21–26 punktai) ir 2017 m. spalio 11 d. Sprendimą EUIPO / Cactus (C‑501/15 P, EU:C:2017:750).

( 52 ) Žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Specsavers International Healthcare ir kt. (C‑252/12, EU:C:2013:497, 23 punktas).