GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2011 m. birželio 28 d.( )

Byla C‑548/09 P

Bank Melli Iran

prieš

Europos Sąjungos Tarybą

„Apeliacinis skundas – Irano Islamo Respublikai nustatytos ribojamosios priemonės siekiant užkirsti kelią branduolinių ginklų platinimui – Asmenų ir subjektų, kurių lėšos turi būti įšaldytos pagal Bendrijos teisės aktus, sąrašas – Ekonominių ir finansinių sankcijų sistema, nustatyta siekiant kovoti su trečiosios valstybės vykdoma politika – Apelianto pavadinimo įtraukimas į sąrašą – Esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimas – Nepranešimas individualiai – Pasekmės – Teisinio pagrindo nebuvimas – Teisės į nuosavybę pažeidimas – Teisės į gynybą bei veiksmingos teisminės gynybos ir proporcingumo principų pažeidimas“





Turinys





I – Bylos aplinkybės ir skundžiamas sprendimas

II – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

III – Teisinis vertinimas

A – Dėl pirmojo pagrindinio apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida, kurią padarė Pirmosios instancijos teismas, kai vertino pasekmes, turinčias atsirasti nevykdant pranešimo pareigos

1. Skundžiamas sprendimas

2. Šalių argumentai

3. Vertinimas

a) Dėl pareigos individualiai pranešti apie ginčijamą sprendimą buvimo

b) Dėl pranešimo pareigos neįvykdymo pasekmių

B – Dėl antrojo pagrindinio apeliacinio skundo pagrindo, paremto teisės klaida, padaryta aiškinant Reglamento Nr. 423/2007 teisinį pagrindą

1. Skundžiamas sprendimas

2. Šalių argumentai

3. Vertinimas

C – Dėl trečiojo pagrindinio apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida, padaryta vertinant pareigą motyvuoti, teisę į gynybą ir teisę į veiksmingą teisminę gynybą

1. Skundžiamas sprendimas

2. Šalių argumentai

3. Vertinimas

D – Dėl pirmojo papildomo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su neatsižvelgimu į Tarybos diskreciją

1. Skundžiamas sprendimas

2. Šalių argumentai

3. Vertinimas

E – Dėl antrojo papildomo apeliacinio skundo pagrindo, pagrįsto Pirmosios instancijos teismo padaryta teisinio vertinimo klaida, susijusia su apelianto teise į nuosavybę

1. Skundžiamas sprendimas

2. Šalių argumentai

3. Vertinimas

a) Įžanginė pastaba

b) Apeliacinio skundo pagrindo analizė

F – Dėl trečiojo papildomo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida, kurią padarė Taryba, kai įtraukė apeliantą į subjektų, kurių lėšos turi būti įšaldytos, sąrašą

1. Šalių argumentai

2. Vertinimas

IV – Dėl bylinėjimosi išlaidų

V – Išvada

1. Šiuo apeliaciniu skundu, kurį pateikė Bank Melli Iran (toliau – Bank Melli arba apeliantas), siekiama panaikinti Sprendimą Bank Melli Iran prieš Tarybą( ) (toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismas atmetė apelianto ieškinį dėl 2008 m. birželio 23 d. Tarybos sprendimo 2008/475/EB, įgyvendinančio Reglamento (EB) Nr. 423/2007 dėl ribojančių priemonių Iranui 7 straipsnio 2 dalį( ) (toliau – ginčijamas sprendimas) – kuriuo Europos Sąjungos Taryba įtraukė apeliantą į subjektų, kurių lėšos turi būti įšaldytos, sąrašą, – priedo B lentelės 4 punkto panaikinimo.

2. Šis apeliacinis skundas yra pirmasis, pateiktas dėl lėšų įšaldymo priemonių, kurių imtasi pagal trečiajai valstybei taikomą sankcijų sistemą. Be to, šiuo skundu keliami keli svarbūs klausimai, pirmiausia susiję su teisės į gynybą, kuria esant tokioms aplinkybėms gali remtis asmenys ir subjektai, kuriems taikomos minėtos priemonės, apimtimi.

I – Bylos aplinkybės ir skundžiamas sprendimas

3. Iš skundžiamo sprendimo 1 ir paskesnių punktų matyti, kad Bank Melli yra Irano komercinė bendrovė, priklausanti Irano valstybei, ir kad Pirmosios instancijos teisme pareikštas ieškinys susijęs su ribojamųjų priemonių sistema, nustatyta siekiant paveikti Irano Islamo Respubliką, kad ji nutrauktų veiklą, susijusią su branduolinių ginklų platinimo rizika ir šių ginklų tiekimo sistemų kūrimu (toliau – branduolinių ginklų platinimas). Pradžią minėtai sistemai davė 2006 m. gruodžio 23 d. Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos (toliau – Saugumo Taryba) rezoliucija 1737 (2006)( ), kurios priede pateikiamas asmenų ir subjektų, Saugumo Tarybos teigimu, įsitraukusių į branduolinių ginklų platinimą Irane, kurių lėšos ir ekonominiai ištekliai (toliau – lėšos) turi būti įšaldyti, sąrašas. Šį sąrašą Saugumo Taryba reguliariai atnaujindavo priimdama įvairias rezoliucijas. Tačiau apeliantui Saugumo Taryba nebuvo nustačiusi lėšų įšaldymo priemonių.

4. Europos Sąjungoje Rezoliucija 1737 (2006) buvo įgyvendinta 2007 m. vasario 27 d. Tarybos bendrąja pozicija 2007/140/BUSP dėl ribojančių priemonių Iranui( ). Šios bendrosios pozicijos 5 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, kad įšaldomos lėšos, kurias tiesiogiai ar netiesiogiai turi, valdo arba kontroliuoja rezoliucijoje nurodyti subjektai ir asmenys. Jos 5 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyta, kad ši priemonė taikoma ir asmenims bei subjektams, kuriuos Taryba pripažįsta dalyvaujančiais platinant branduolinius ginklus, tiesiogiai susijusiais su šiuo platinimu ar jį remiančiais. Be to, minėtos bendrosios pozicijos 7 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad Taryba vieningai sudaro 5 straipsnio 1 dalies b punkte minimą asmenų ir subjektų sąrašą ir tvirtina jo pakeitimus.

5. Tiek, kiek tai susiję su Europos Bendrijos kompetencija, po Bendrosios pozicijos 2007/140 remiantis EB 60 ir 301 straipsniais buvo priimtas 2007 m. balandžio 19 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 423/2007( ). Šio reglamento, kurio turinys labai panašus į bendrosios pozicijos turinį, 7 straipsnio 1 dalyje numatyta įšaldyti lėšas, priklausančias Rezoliucijoje 1737 (2006) nurodytiems asmenims, įstaigoms ir organizacijoms, taip pat visas lėšas, kurias šie asmenys, įstaigos ar organizacijos turi, valdo ar kontroliuoja. Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalyje nustatyta galimybė įšaldyti ir Tarybos nurodytų asmenų, įstaigų ar organizacijų, kurie pagal Bendrosios pozicijos 2007/140 5 straipsnio 1 dalies b punktą yra pripažinti dalyvavę platinant branduolinius ginklus, tiesiogiai susiję su tokia veikla ar ją rėmę, lėšas. Asmenys, įstaigos ir organizacijos, Tarybos nurodyti pagal Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį, išvardyti šio reglamento V priede.

6. Be to, Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „Taryba, veikdama [spręsdama] kvalifikuota balsų dauguma, nustato, peržiūri ir [iš dalies] keičia [V priedą] laikydamasi Tarybos nutarimų, [priimtų pagal Bendrosios pozicijos 2007/140 5 straipsnio 1 dalies b punktą“]. Pagal šią nuostatą Taryba turi reguliariai peržiūrėti minėtą sąrašą bent kas 12 mėnesių.

7. Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad „Taryba nurodo konkrečias ir specifines priežastis, dėl kurių buvo priimti sprendimai pagal 2 dalį, ir apie jas praneša susijusiems asmenims, subjektams ir organizacijoms“.

8. Praėjus kuriam laikui po Reglamento Nr. 423/2007 priėmimo Saugumo Taryba priėmė 2008 m. kovo 3 d. Rezoliuciją 1803 (2008)( ), kuria reikalaujama, kad „visos valstybės atidžiai stebėtų savo teritorijose esančių finansų įstaigų veiklą, kurioje dalyvauja visi bankai, kurių juridiniai adresai yra Irane, pirmiausia [Bank] Melli ir Banque Saderat, bei jų skyriai ir dukterinės bendrovės užsienyje, siekiant išvengti, kad tokia veikla būtų prisidedama prie veiklos, susijusios su branduolinių ginklų platinimo rizika“( ).

9. 2008 m. birželio 23 d. priimdama Bendrąją poziciją 2008/479/BUSP( ), Taryba iš dalies pakeitė Bendrąją poziciją 2007/140. Remiantis naujosios bendrosios pozicijos priedu apeliantas įtrauktas į subjektų, kurių lėšos įšaldytos pagal Bendrosios pozicijos 2007/140 5 straipsnio 1 dalies b punktą, sąrašą. Šiame sąraše jis išliko ir priėmus Bendrąją poziciją 2008/652/BUSP( ), kuria savo ruožtu buvo iš dalies pakeista Bendroji pozicija 2007/140.

10. 2008 m. birželio 23 d., t. y. tą pačią dieną, kurią priimta Bendroji pozicija 2008/479, Taryba priėmė ginčijamą sprendimą. Pagal šio sprendimo priedo B lentelės 4 punktą apeliantas įtrauktas į sąrašą, pateikiamą Reglamento Nr. 423/2007 V priede. Įtraukimas į šį sąrašą lėmė apelianto lėšų įšaldymą.

11. Ginčijamo sprendimo priedo B lentelės 4 punkte nurodytas apelianto pavadinimas, jo pašto adresas Teherane ir įtraukimo į sąrašą data (t. y. 2008 m. birželio 26 diena). Dėl motyvų, paskatinusių Tarybą įtraukti apeliantą į minėtą sąrašą, 4 punkte nurodoma, kad Bank Melli „teikė ar bandė teikti finansinę paramą bendrovėms, kurios užsiima prekių, skirtų Irano branduolinei ar (ir) raketų programoms, pirkimu (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company ir DIO). Melli bankas [Bank Melli] sudaro palankias sąlygas Irano padidintos rizikos veiklai. Jis sudarė palankias sąlygas daugeliui pirkimų, susijusių su padidintos rizikos medžiagų tiekimu Irano branduolinei ir raketų programoms. Jis suteikė įvairių finansinių paslaugų, įskaitant akredityvų ir sąskaitų atidarymą ir tvarkymą [akredityvų sudarymą ir sąskaitų tvarkymą], subjektams, susijusiems su Irano branduoline ir raketų pramone. Daugelis pirma nurodytų bendrovių yra įtrauktos į [Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos] rezoliucijų 1737 ir 1747 sąrašą“.

12. 2008 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje Bank Melli pateikė ieškinį dėl panaikinimo, kuriuo prašė Pirmosios instancijos teismą panaikinti ginčijamo sprendimo priedo B lentelės 4 punktą, kiek tai susiję su juo, jo padaliniais ir dukterinėmis bendrovėmis; papildomai apeliantas prašė nuspręsti, kad šioje byloje netaikytinos Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalis ir 15 straipsnio 2 dalis, ir bet kuriuo atveju priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas. Tačiau, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 22 punkto, per teismo posėdį Bank Melli atsisakė antrojo reikalavimo, pažymėjęs, kad Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies ir 15 straipsnio 2 dalies neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas turėjo būti laikomas reikalavimu, kuriuo jis prašė panaikinti ginčijamą sprendimą nesant teisinio pagrindo. Bank Melli atsisakė ir pirmojo reikalavimo, kiek juo siekta panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek šis susijęs su jo dukterinėmis bendrovėmis( ).

13. Grįsdamas taip pakeistus savo reikalavimus apeliantas pateikė keletą kaltinimų, kuriuos Pirmosios instancijos teismas suskirstė į penkis pagrindus. Pirma, apeliantas nurodė ieškinio pagrindą, susijusį su esminių procedūrinių reikalavimų pagal EB sutartį, su jos taikymu susijusių teisės normų ir Bendrosios pozicijos 2007/140 7 straipsnio 2 dalies pažeidimu, piktnaudžiavimu įgaliojimais ir teisinio pagrindo ginčijamam sprendimui priimti nebuvimu; antrasis ieškinio pagrindas buvo pagrįstas vienodo požiūrio principo pažeidimu; trečiasis ieškinio pagrindas – proporcingumo principo ir nuosavybės teisės pažeidimu; ketvirtasis ieškinio pagrindas – teisės į gynybą, teisės į veiksmingą teisminę gynybą ir Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje nustatytos pareigos motyvuoti pažeidimu; galiausiai penktasis ieškinio pagrindas – Bendrijos kompetencijos nebuvimu.

14. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas atmetė visus pagrindus ir nurodė apeliantui padengti Tarybos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

II – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

15. 2009 m. gruodžio 23 d. Bank Melli pateikė apeliacinį skundą dėl skundžiamo sprendimo.

16. Apeliantas Teisingumo Teismo prašo:

– panaikinti skundžiamą sprendimą,

– patenkinti apelianto reikalavimus, kuriuos jis pateikė Pirmosios instancijos teisme,

– priteisti iš Tarybos bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.

17. Atsiliepime į apeliacinį skundą Taryba Teisingumo Teismo prašo:

– atmesti apeliacinį skundą,

– priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.

18. Atsiliepime į apeliacinį skundą Prancūzijos Respublika, palaikyti Tarybos reikalavimus pirmojoje instancijoje į bylą įstojusi šalis, Teisingumo Teismo prašo:

– atmesti apelianto apeliacinį skundą,

– pakeisti motyvus, kiek tai susiję su skundžiamo sprendimo 86–88 punktais, kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Taryba turėjo atitinkamiems asmenims ir subjektams individualiai pranešti apie remiantis Reglamentu Nr. 423/2007 priimtas lėšų įšaldymo priemones,

– priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.

19. Atsiliepime į apeliacinį skundą Jungtinė Karalystė, palaikyti Tarybos reikalavimus pirmojoje instancijoje į bylą įstojusi šalis, Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą.

20. Komisija, palaikyti Tarybos reikalavimus pirmojoje instancijoje į bylą įstojusi šalis, atsiliepime į apeliacinį skundą Teisingumo Teismo prašo:

– konstatuoti, kad, skundžiamas sprendimas negali būti panaikintas nė dėl vieno apelianto nurodyto pagrindo ir todėl apeliacinį skundą atmesti,

– priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.

21. Šalys, išskyrus Jungtinę Karalystę, buvo išklausytos 2011 m. kovo 29 d. įvykusiame Teisingumo Teismo posėdyje.

III – Teisinis vertinimas

22. Apeliantas nurodo tris pagrindinius ir tris papildomus apeliacinio skundo pagrindus.

23. Pirmasis pagrindinis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida, kurią padarė Pirmosios instancijos teismas, nes Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje nustatytos pareigos nusiųsti individualų pranešimą nelaikė esminiu procedūriniu reikalavimu, kurio nesilaikant aktas panaikinamas. Antrasis pagrindinis apeliacinio skundo pagrindas paremtas teisės klaida, padaryta aiškinant Reglamento Nr. 423/2007 teisinį pagrindą. Trečiasis pagrindinis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su tesės klaida, padaryta aiškinant teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą sąvokas.

24. Pirmasis papildomas apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida, kurią padarė Pirmosios instancijos teismas, kai aiškino pagal Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį Tarybos turimą diskreciją; ši klaida lėmė jo motyvų prieštaringumą. Antrasis papildomas apeliacinio skundo pagrindas pagrįstas Pirmosios instancijos teismo padaryta teisinio vertinimo klaida dėl apelianto teisės į nuosavybę. Galiausiai trečiasis papildomas apeliacinio skundo pagrindas susijęs su akivaizdžia vertinimo klaida, kurią padarė Taryba, kai įtraukė apeliantą į Reglamento Nr. 423/2007 V priede pateikiamą sąrašą ir paliko jį šiame sąraše.

A – Dėl pirmojo pagrindinio apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida, kurią padarė Pirmosios instancijos teismas, kai vertino pasekmes, turinčias atsirasti nevykdant pranešimo pareigos

1. Skundžiamas sprendimas

25. Skundžiamo sprendimo 86 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ginčijamas sprendimas sukelia poveikį erga omnes, nes yra skirtas visiems bendrai ir abstrakčiai nurodytiems adresatams, kurie turi įšaldyti į sąrašą įtrauktų asmenų ir subjektų lėšas. Tačiau ginčijamas sprendimas nėra išimtinai bendro pobūdžio, nes šie asmenys ir subjektai išvardyti pavardėmis ir pavadinimais. Taigi jie yra tiesiogiai ir konkrečiai susiję su ginčijamu sprendimu. Be to, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad lėšų įšaldymas turi reikšmingų pasekmių susijusiems subjektams, nes dėl to gali būti apribota galimybė pasinaudoti pagrindinėmis teisėmis. Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas buvo tos nuomonės, kad būtina užtikrinti su ginčijamu sprendimu susijusių subjektų ir materialinių, ir procesinių teisių paisymą, todėl jis nusprendė, kad Taryba kiek įmanoma turi pranešti minėtiems subjektams apie lėšų įšaldymo priemones, kurių imtasi jų atžvilgiu. Taigi Taryba turėjo individualiai pranešti apeliantui apie ginčijamą sprendimą. Paskesniame punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad Taryba negali teigti, jog individualiai pranešti buvo neįmanoma, nes ginčijamame sprendime yra nurodytas apelianto pašto adresas. Posakis „įstatymo nežinojimas neatleidžia nuo atsakomybės“ taip pat netaikytinas, nes šiuo atveju ginčijamas sprendimas yra individualus teisės aktas. Be to, Tarybos argumentas, kad apie ribojamąsias priemones, kurių imamasi kovojant su terorizmu, reikia pranešti individualiai, nes motyvų paskelbimas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje gali būti šmeižikiško pobūdžio – o sprendimo, priimto pagal Reglamentą Nr. 423/2007, motyvų paskelbimas nėra tokio pobūdžio, – yra nesvarbus. Atvirkščiai, abi šios ribojamųjų priemonių rūšys sukelia panašias pasekmes, nes individualiai ir reikšmingai paveikia susijusius asmenis ir subjektus, taigi apie abiejų šių rūšių priemones turi būti pranešta individualiai. Todėl Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Taryba neįvykdė savo pareigos individualiai pranešti, nustatytos Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje( ).

26. Tačiau skundžiamo sprendimo 89 ir 90 punktuose Pirmosios instancijos teismas nurodo, jog Prancūzijos Commission bancaire (toliau – Prancūzijos bankininkystės komisija) 2008 m. birželio 24 d. Bank Melli dukterinei bendrovei Prancūzijoje pranešė apie tai, kad yra priimtas ginčijamas sprendimas ir kad jis paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje. Pirmosios instancijos teismas iš to daro išvadą, kad apeliantas buvo laiku oficialių šaltinių informuotas, taigi galėjo susipažinti su minėto sprendimo motyvais; akivaizdu, kad apeliantas taip ir padarė, nes ginčijamas sprendimas buvo pridėtas prie ieškinio. Todėl Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad tokiomis ypatingomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, jog tai, kad Taryba apeliantui individualiai nepranešė apie ginčijamą sprendimą, negali būti pagrindas jį panaikinti.

2. Šalių argumentai

27. Apelianto manymu, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes nenusprendė, kad Tarybai neįvykdžius pranešimo pareigos ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas. Pranešimo pareiga – tai konstitucinio pobūdžio principas, įtvirtintas pirminėje teisėje. Šiuo atveju pranešti buvo svarbu dar ir dėl to, kad prieš priimant ginčijamą sprendimą apeliantas nebuvo išklausytas. Be to, ši pareiga – tai vienas iš esminių procedūrinių reikalavimų, kuriuos pažeidus teisės aktas pripažįstamas negaliojančiu arba panaikinamas, kaip nurodyta Sprendime Hoechst prieš Komisiją( ). Pranešimo pareigos nevykdymas – absoliutaus negaliojimo pagrindas – negali būti ištaisytas įsikišus kitai įstaigai ar institucijai. Be to, Reglamente Nr. 423/2007 nenumatytas joks galimas pranešimo pareigos perleidimas. Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas turėjo nuspręsti dėl nepranešimo panaikinti ginčijamą sprendimą.

28. Taryba neišsakė pozicijos dėl to, ar šiuo atveju iš tikrųjų yra pareiga individualiai pranešti. Tačiau ji primena, kad Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog kalbama apie visuotinai taikomą sprendimą, skirtą įvairioms finansų institucijoms ir įvairiems ūkio subjektams, kartu pripažinęs, kad tai nėra vien bendro pobūdžio sprendimas. Taigi Pirmosios instancijos teismas niekada netvirtino, kad kalbama apie sprendimą, skirtą adresatui, kaip tai suprantama pagal EB 254 straipsnį. Sprendime Hoechst prieš Komisiją įtvirtinta teismo praktika netaikytina, nes šioje byloje Teisingumo Teismo nagrinėtu atveju buvo priimtas sprendimas nurodant adresatus, be to, šis sprendimas nebuvo paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje. Todėl Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė: kadangi Prancūzijos bankininkystės komisijos pranešimas leido nedelsiant informuoti apeliantą apie ginčijamo sprendimo buvimą, vien dėl to, kad Taryba nenusiuntė individualaus pranešimo, ginčijamas sprendimas negali būti panaikintas.

29. Prancūzijos Respublika Teisingumo Teismo visų pirma prašo pakeisti motyvus, kiek tai susiję su skundžiamo sprendimo 86–88 punktais. Iš tikrųjų, nors ji neginčija Pirmosios instancijos teismo sprendimo rezoliucinės dalies, vis dėlto prieštarauja šio teismo teiginiui, kad Taryba turėjo apeliantui individualiai pranešti apie ginčijamą sprendimą. Prancūzijos Respublikos samprotavimas pagrįstas iš esmės dviem pagrindiniais argumentais. Viena vertus, Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalimi Taryba tik įpareigojama informuoti atitinkamus subjektus apie priimtus sprendimus, o ne nustatoma pareiga individualiai pranešti. Kita vertus, reikia atsižvelgti į skirtumą tarp sankcijų sistemų, nustatytų kovojant su terorizmu, pagal kurias įšaldomos savarankiškai veikiančių asmenų ir subjektų lėšos, ir šioje byloje aptariamos sankcijų sistemos, kuri priimta trečiosios valstybės atžvilgiu ir pagal kurią asmenų ir subjektų lėšos įšaldomos vien dėl to, kad jie dalyvauja vykdant valstybinę programą. Reglamentu Nr. 423/2007 nustatyta bendroji sistema prilygintina embargui trečiosios valstybės atžvilgiu; tačiau niekada nebuvo reikalaujama, kad apie embargą tokiai valstybei būtų pranešta individualiai. Jei Teisingumo Teismas atmestų prašymą pakeisti motyvus, Prancūzijos Respublika papildomai teigia, kad tuo, jog Taryba nenusiuntė individualaus pranešimo, iš apelianto nebuvo atimta teisė laiku sužinoti apie ginčijamą sprendimą, priimtą jo atžvilgiu, nes Prancūzijos bankininkystės komisija pranešė jam apie šį sprendimą. Galiausiai iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad sprendimai dėl lėšų įšaldymo yra reglamentuojamojo pobūdžio sprendimai, todėl įsigalioja vien paskelbus juos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, kaip nurodyta EB 254 straipsnyje. Taigi nepranešimas apie tokį sprendimą nėra esminis pažeidimas. Todėl šį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

30. Europos Komisija samprotauja panašiai kaip Prancūzijos Respublika, nes taip pat teigia, kad nei Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje, nei pirminėje teisėje nenustatyta pareiga individualiai pranešti apie ginčijamą sprendimą. Šis sprendimas – tai teisės aktas, kuriuo iš dalies pakeičiamas Reglamentas Nr. 423/2007. Pagal EB 254 straipsnio 1 dalį minėtas reglamentas arba sprendimai, kuriais jis iš dalies pakeičiamas, turi būti tik paskelbti, tačiau jokio individualaus pranešimo apie reglamentus, priimtus privačių asmenų nenaudai, nereikalaujama. Jei reglamentas individualiai ir tiesiogiai taikomas privatiems asmenims, šie gali Bendrajame Teisme pateikti ieškinį dėl panaikinimo, bet ši galimybė pateikti ieškinį nėra susieta su teisine pareiga individualiai pranešti apie reglamentus, priimtus galbūt privačių asmenų nenaudai. Vienintelis reikalavimas yra tas, kad suinteresuotiesiems asmenims būtų nurodytos konkrečios ir specifinės priežastys, dėl kurių buvo priimtas sprendimas, kad jie galėtų pasinaudoti savo teisėmis, o tai apeliantas galėjo padaryti, nes pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Todėl Komisija siūlo patvirtinti, kad pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė atmesti pagrindą, paremtą nepranešimu, kaip nepagrįstą ir prašo Teisingumo Teismo pakeisti motyvus, nes Pirmosios instancijos teismas, šiuo atveju nustatęs individualaus pranešimo pareigą, padarė teisės klaidą.

31. Jungtinė Karalystė taip pat mano, kad nei EB 254 straipsnyje, nei Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje nėra tikslių nurodymų dėl konkrečios tvarkos, kurios laikantis turėjo būti pranešta apie ginčijamą sprendimą, ir teigia, kad tiesioginis Tarybos pranešimas nėra vienintelis galimas tinkamas pranešimo būdas. Prancūzijos bankininkystės komisijos pranešimo apie ginčijamą sprendimą pasekmės buvo tokios pačios, tarsi apie šį sprendimą iš tikrųjų būtų pranešusi Taryba. Ieškinio dėl panaikinimo pareiškimas patvirtina, kad apeliantas buvo informuotas apie minėtą sprendimą. Be to, sunku tvirtinti, kad pranešimas yra vienintelis būdas, kuriuo apeliantas galėjo būti informuotas apie jo atžvilgiu priimtą sprendimą, nes, viena vertus, tarptautinė bendruomenė dėl Irano branduolinės programos plėtojimo nerimavo visiškai viešai ir, kita vertus, lėšų įšaldymas iškart sukėlė pasekmes, taigi apeliantas iškart jas pajuto. Šiomis aplinkybėmis, kadangi neabejotina, jog panaikinti ginčijamą sprendimą būtų neproporcinga, nes apeliantas nepatyrė jokios žalos dėl to, kad Taryba apie šį sprendimą tiesiogiai nepranešė, nagrinėjat apeliacinį skundą Pirmosios instancijos teismo vertinimas turėtų būti patvirtintas.

3. Vertinimas

a) Dėl pareigos individualiai pranešti apie ginčijamą sprendimą buvimo

32. Prieš įvertindamas apelianto nurodytą apeliacinio skundo pagrindą Teisingumo Teismas turi pareikšti nuomonę dėl Pirmosios instancijos teismo pateikto vertinimo, susijusio su tuo, ar Taryba turėjo individualiai pranešti apeliantui apie ginčijamą sprendimą, taigi ir dėl Prancūzijos Respublikos ir Komisijos prašymo pakeisti motyvus.

33. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalimi( ) Taryba įpareigojama nurodyti konkrečias ir specifines priežastis, dėl kurių pagal 2 dalį buvo priimti sprendimai – t. y. sprendimai, kuriais sudaromas, peržiūrimas ir iš dalies keičiamas asmenų, subjektų ir organizacijų, kurių lėšos turi būti įšaldytos pagal 7 straipsnio 2 dalį, sąrašas – ir pranešti apie jas minėtiems asmenims, subjektams ir organizacijoms. Išnagrinėjus vien 15 straipsnio 3 dalies tekstą galima daryti dvi išvadas. Viena vertus, šioje nuostatoje nurodyta, kad pagal Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį priimti teisės aktai yra sprendimai. Kita vertus, remiantis vien 15 straipsnio 3 dalimi negalima daryti išvados, kad yra aiški ir tiksli pareiga pranešti apie minėtus sprendimus subjektams, kurių lėšos turi būti įšaldytos.

34. Šiomis aplinkybėmis reikia remtis atitinkamomis pirminės teisės nuostatomis ir priminti juose nustatytus principus. Pagal EB 254 straipsnio 1 dalį „[EB] 251 straipsnyje nurodyta tvarka priimti reglamentai, direktyvos ir sprendimai <...> yra skelbiami Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje“. 2 dalyje nustatyta, kad „Tarybos ir Komisijos reglamentai <...> skelbiami Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje“, o 3 dalyje nurodyta, kad „apie <...> sprendimus pranešama tiems, kuriems jie skirti <...>“. Taigi pagal Sutartį kriterijai, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant viešinimo – paskelbimo ar pranešimo – sąlygas, yra teisės akto pobūdis ir galimas adresatų buvimas.

35. Kaip yra ginčijamo sprendimo atveju?

36. Ginčijamas sprendimas – tai pagal Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį priimtas sprendimas, kuriuo iš dalies keičiamas šio reglamento priedas. Kadangi šis sprendimas buvo priimtas ne pagal EB 251 straipsnį, jo paskelbimo taisyklės negali būti apibrėžtos atsižvelgiant į EB 254 straipsnio 1 dalį. Taigi siekiant nustatyti, ar Taryba turėjo pranešti apeliantui apie minėtą sprendimą, reikia išsiaiškinti, ar įvykdytos EB 254 straipsnio 3 dalyje nurodytos sąlygos, pirmiausia, ar apeliantas yra vienas iš šio sprendimo adresatų.

37. Grįsdamas Tarybai tenkančią pareigą individualiai pranešti apie ginčijamą sprendimą pirmiausia tuo, kad šis tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su apeliantu( ), Pirmosios instancijos teismas taikė EB 230 straipsnyje nustatytą tiesioginės ir konkrečios sąsajos sąlygą, kuri turi būti įvykdyta, kad privataus asmens pareikštas ieškinys dėl panaikinimo būtų priimtinas.

38. Ši akivaizdi painiava tarp ieškinio dėl panaikinimo priimtinumo sąlygos ir sprendimo adresato nustatymo siekiant nustatyti, ar sprendimas iš tikrųjų yra individualus, atsirado dėl Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją( ) (toliau – Sprendimas Kadi) dviprasmiškumo. Atsakydamas į kaltinimą, susijusį su EB 249 straipsnio pažeidimu, taigi ir spręsdamas dėl toje byloje aptariamo teisės akto kvalifikacijos, Teisingumo Teismas nurodė, jog „tai, kad asmenų ir subjektų, kuriems skirtos ginčijamu reglamentu nustatytos ribojamosios priemonės, pavardės ir pavadinimai išvardyti šio reglamento I priede taip, kad reglamentas atrodo tiesiogiai ir konkrečiai su jais susijęs, kaip suprantama pagal EB 230 straipsnio ketvirtą pastraipą, nereiškia, kad šis aktas nėra visuotinai taikomas, kaip tai suprantama pagal EB249 straipsnio antrą pastraipą, ir negali būti laikomas reglamentu. Nors ginčijamas reglamentas numato ribojamąsias priemones asmenims ir subjektams, kurių vardai [ir pavadinimai] nurodyti jo I priede esančiame išsamiame sąraše <...>, reikia pripažinti, kad šis reglamentas taikomas bendrai ir abstrakčiai apibrėžtiems asmenims. Ginčijamame reglamente <...> ypač plačiai apibrėžtas draudimas šiems asmenims ir subjektams suteikti lėšų ir ekonominių išteklių <...>. Šis draudimas taikomas bet kam, kas fiziškai [kas iš tikrųjų] gali turėti nurodytų lėšų ar ekonominių išteklių“( ). Nepaisant to, toliau spręsdamas dėl teiginio, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu, Teisingumo Teismas priminė savo nusistovėjusią praktiką, susijusią su sprendimo motyvų pranešimu jo adresatui( ), ir nurodė, kad „šios pareigos pranešti motyvus laikymasis būtinas <...> tam, kad asmenys, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, galėtų kuo geresnėmis sąlygomis ginti savo teises“( ). Pagal šią teismo praktiką reglamentas, kuriuo nustatomos ribojamosios priemonės asmenims, subjektams ir organizacijoms, priede išvardytiems pavardėmis ir pavadinimais, taikomas bendrai ir abstrakčiai apibrėžtiems asmenims. Tačiau pagal šią teismo praktiką svarbu pranešti ribojamosios priemonės motyvus jos adresatui, Teisingumo Teismui taip veikiau nurodant asmenį, kuriam skirta minėta priemonė.

39. Vis dėlto akivaizdus Teisingumo Teismo teiginių, susijusių su adresatais, nenuoseklumas gali dingti, jei pripažįstamas iš esmės mišrus teisės aktų, kuriais priimamos ribojamosios priemonės, kaip antai aptariamų šioje byloje, pobūdis. Šiuo klausimu pritariu Pirmosios instancijos teismo tvirtinimui, kad ginčijamas sprendimas „nėra išimtinai bendro pobūdžio“( ).

40. Pirma, reikia nustatyti pareigos įšaldyti lėšas adresatus. Šie adresatai iš tikrųjų yra bendrai ir abstrakčiai apibrėžti visuotinio taikymo priemonėmis, esančiomis pačiame reglamente. Šiuo klausimu pirmoji Teisingumo Teismo sprendimo Kadi motyvų dalis pagal analogiją gali būti nesunkiai pritaikyta Reglamentui Nr. 423/2007. Jis, be jokios abejonės, yra visuotinio taikymo teisės aktas, bendrai ir abstrakčiai skirtas kiekvienam asmeniui, kuriam taikomi Bendrijos teisės aktai ir kuris gali iš tikrųjų turėti lėšų, priklausančių asmeniui, subjektui ar organizacijai, įtrauktiems į vieną iš reglamento priedų.

41. Tačiau kartu taip pat galima manyti, kad jei prie tokių reglamentų pridėti priedai su išsamiu fizinių ir juridinių asmenų, kurių lėšos turi būti įšaldytos, sąrašu, tie priedai turi būti laikomi atskirais sprendimais įtraukti kiekvieną iš aptariamų asmenų, subjektų ir organizacijų į minėtą sąrašą. Taigi asmenys, subjektai ir organizacijos, kurie ginčijamu sprendimu buvo įtraukti į Reglamento Nr. 423/2007 V priede pateiktą sąrašą, yra Tarybos priimto sprendimo įtraukti juos į minėtą sąrašą adresatai, be to, šio sprendimo įsigaliojimo data kiekvieno adresato atžvilgiu yra nurodyta atitinkamoje priedo eilutėje.

42. Šis sprendimas, siūlomas atsižvelgiant į sričių, su kuriomis gali būti susijusios ribojamosios priemonės, jautrumą, atitinka ir istorinę Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią „esminiai sprendimo požymiai susiję su jo adresatų apribojimu, o reglamentas, kuris yra iš esmės norminio pobūdžio, taikytinas ne ribotam skaičiui nurodytų ar identifikuojamų adresatų, o abstrakčiai ir bendrai numatytoms kategorijoms“( ). Sprendimai įtraukti į sąrašą neabejotinai susiję tik su priede išvardytais asmenimis, subjektais ir organizacijomis, o reglamentu nustatytos pareigos tenka bendrai ir abstrakčiai numatytiems adresatams. Individualų pobūdį to, ką laikau sprendimais įtraukti į sąrašą, mano manymu, patvirtina aplinkybė, kad Taryba pagal Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalį įsipareigoja nurodyti konkrečias ir individualias įtraukimo į sąrašą priežastis.

43. Pripažinti, kad Bendrijos teisės aktai, kuriais nustatomos ribojamosios priemonės, yra tokio mišraus pobūdžio – ar kovos su terorizmu aplinkybėmis, ar imantis veiksmų trečiosios valstybės atžvilgiu, – atrodo, būtina ir tam, kad į minėtus sąrašus įtrauktiems asmenims, subjektams ir organizacijoms būtų užtikrintos minimalios garantijos, nes iš tikrųjų teisinis ginčijamo sprendimo vertinimas, kurį pateiks Teisingumo Teismas, gali lemti tam tikras pasekmes teisės į gynybą atžvilgiu( ).

44. Šiomis aplinkybėmis, nors nemanau, kad Pirmosios instancijos teismo taikytas kriterijus, susijęs su tiesioginiu ir individualiu poveikiu apeliantui siekiant nustatyti, ar turėjo būti pranešta apie ginčijamą sprendimą, yra reikšmingas, siūlau Teisingumo Teismui patvirtinti Pirmosios instancijos teismo išvadą, jog Tarybai tenka individualaus pranešimo pareiga.

45. Tam atvejui, jei Teisingumo Teismas nuspręstų patvirtinti individualaus pranešimo pareigos buvimą, norėčiau pateikti dar dvi pastabas.

46. Pirmiausia, atsižvelgiant į tai, kad ribojamosios priemonės yra susijusios su sritimis, dažniausiai pasižyminčiomis dideliu jautrumo lygiu ir gali būti taikomos asmenims, subjektams ar organizacijoms, kurių buvimo vieta ne visada tiksliai žinoma ar net nėra nustatyta, ši pranešimo pareiga Tarybai turėtų tekti tik tuo atveju, jeigu ją įmanoma įvykdyti. Tačiau reikia konstatuoti, kad šiuo atveju ginčijamame sprendime buvo nurodytas apelianto pašto adresas.

47. Be to, dėl Prancūzijos Respublikos argumento, kad negalima lyginti ribojamųjų priemonių, priimtų kovojant su terorizmu, ir tų, kurios priimtos pagal trečiajai valstybei taikomą sankcijų sistemą, esu tos nuomonės, jog skirtingo vertinimo atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis priimta ribojamoji priemonė, dalykas turėtų būti tik individualaus pranešimo pareiga. Jei ribojamųjų priemonių imtasi pagal trečiajai valstybei taikomą sankcijų sistemą, šios priemonės gali būti susijusios ir su minėtos valstybės vadovais, ir su asmenimis bei subjektais, kurie palaiko valstybės veiksmus. Tačiau nustatant Tarybai tenkančią individualaus pranešimo pareigą visų pirma reikia siekti, kad nebūtų pažeistos privačių asmenų ar subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, asmeninės teisės. Kadangi siekiama užtikrinti šias asmenines teises, net jeigu įtariama, kad šie asmenys ar subjektai palaikė valstybės politiką, svarbu pranešti jiems apie ribojamąsias priemones, kurių Sąjunga nusprendė imtis jų atžvilgiu. Atvirkščiai, šios asmeninės teisės nesusijusios su trečiosios valstybės vadovais, kuriems patiems taikomos ribojamosios priemonės, ir asmenimis, kurie dalyvauja priimant sprendimą arba valdant minėtą valstybę, nes jiems priklauso oficialūs jų valstybės informacijos kanalai, leidžiantys sužinoti apie tarptautinius veiksmus, kurių imamasi šios valstybės atžvilgiu. Kadangi šioje byloje, pagal Pirmosios instancijos teismo atliktą faktinių aplinkybių konstatavimą, kurio neturiu nagrinėti, Bank Melli veikla yra komercinio pobūdžio( ), reikia manyti, kad nors ir visiškai priklausydamas Irano valstybei, Bank Melli tiesiogiai nedalyvauja šios valstybės vykdomoje politikoje ir neturi įgaliojimų priimti su ja susijusių sprendimų, o tik ją remia. Taigi man atrodo, kad Taryba turėjo jam pranešti apie ginčijamą sprendimą.

48. Todėl siūlau netenkinti Prancūzijos Respublikos ir Komisijos pateikto prašymo pakeisti motyvus.

b) Dėl pranešimo pareigos neįvykdymo pasekmių

49. Savaime suprantama, kad jei Teisingumo Teismas turi pareikšti savo poziciją dėl to, kokios yra su pranešimo procedūros pažeidimu susijusios teisinės pasekmės, vadinasi, prieš tai jis turi būti patvirtinęs, kad ginčijamas sprendimas iš tikrųjų pasižymi teisės akto, apie kurį Taryba privalo pranešti, požymiais. Todėl toliau dėstydamas savo argumentus remsiuosi prielaida, kad Bank Melli iš tikrųjų yra individualaus pobūdžio teisės akto adresatas, kuriam šį aktą priėmusi institucija individualiai apie jį nepranešė.

50. Neabejotina, kad Bendrijos teisės aktų paviešinimas – o paviešinimu laikau tiek paskelbimą Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, tiek individualų pranešimą – yra pagrindinis principas, seniai įtvirtintas Teisingumo Teismo praktikoje, pagal kurią šis principas „reikalauja, kad viešosios valdžios institucijos priimtu teisės aktu nebūtų remiamasi prieš suinteresuotuosius asmenis, kol jie neturi galimybės su juo susipažinti“( ). Taigi paskelbimo ar pranešimo atsižvelgiant į konkretų atvejį prasmė – leisti suinteresuotajam asmeniui susipažinti su aptariamu teisės aktu, įvertinti jo motyvavimo pagrįstumą ir galbūt ginčyti jo teisėtumą Sąjungos teisme.

51. Taigi pranešimas – kadangi šiuo atveju kalbama būtent apie jį – yra etapas, paprastai einantis iškart po teisės akto priėmimo: aktas buvo priimtas laikantis nustatytos tvarkos, jo turinys yra apibrėžtas, bet dar lieka apie jį pranešti jo adresatui.

52. Pagal pirmąją teismo praktikos kryptį būtent Sprendime Geigy prieš Komisiją( ) Teisingumo Teismas nurodė, kad „pranešimo apie sprendimą procedūros pažeidimai nėra susiję su pačiu teisės aktu, todėl dėl šių pažeidimų jis negali tapti negaliojantis; <...> tam tikromis aplinkybėmis dėl šių pažeidimų gali būti atidėta data, nuo kurios pradedamas skaičiuoti ieškinio pareiškimo terminas“( ). Tačiau toje pačioje byloje Teisingumo Teismas nusprendė, kad „neginčijama, jog ieškovei buvo gerai žinomas sprendimo tekstas ir kad ji per nustatytą terminą pasinaudojo teise pareikšti ieškinį; <...> šiomis aplinkybėmis galimų su pranešimu susijusių pažeidimų klausimas tampa nereikšmingas“( ). Tuo remdamasis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas, nes nesvarbus( ). Tokio pat požiūrio Teisingumo Teismas laikėsi ir tą pačią dieną priimtame Sprendime ICI prieš Komisiją( ). Iš šios teismo praktikos darytinos dvi išvados. Viena vertus, galima sankcija už nepranešimą siejama ne su teisės akto negaliojimu, o su prieštaravimu dėl ieškinio pareiškimo termino, o tai mane verčia manyti, kad Teisingumo Teismas nelaiko pranešimo esminiu procedūriniu reikalavimu, kaip suprantama pagal Sutartį. Kita vertus, Teisingumo Teismas, nusprendęs nesivadovauti pernelyg formalia pranešimo pareigos samprata, išnagrinėjo, kiek nepranešimas pakenkė teisės akto adresatui, pirmiausia, ar šis galėjo per nustatytą terminą pareikšti ieškinį( ).

53. Pagal antrąją kryptį Teisingumo Teismas, atrodo, kitaip pakreipė savo praktiką Sprendime Hoechst prieš Komisiją( ). Atsakydamas į kaltinimą, susijusį su pasekmių dėl nepranešimo apie teisės aktą nebuvimu, Teisingumo Teismas nusprendė, kad „tariamas nepranešimas <...> negali sukelti kitokių pasekmių nei konstatavimą, kad [teisės aktas] neegzistuoja arba yra panaikinamas. <...> Iš tikrųjų, kalbant apie pranešimą apie teisės aktą, kaip ir apie bet kurį esminį procedūrinį reikalavimą, arba pažeidimas turi būti toks didelis ir akivaizdus, kad dėl jo ginčijamas aktas taptų neegzistuojantis, arba tai turi būti esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimas, galintis lemti šio akto panaikinimą“( ). Teisingumo Teismas šiuo atveju mano, kad pranešimas yra esminis procedūrinis reikalavimas, todėl sankcija už šio reikalavimo nesilaikymą yra akto panaikinimas. Vėliau priimdamas Sprendimą Ispanija prieš Tarybą( ) Teisingumo Teismas, remdamasis Sprendimu Hoechst prieš Komisiją, nurodė, kad skaidrumo siekiu „paaiškinama tai, kad nepranešimas tam tikrais atvejais gali būti pagrindas panaikinti Bendrijos institucijų teisės aktą“( ). Taigi Teisingumo Teismas apribojo Sprendime Hoechst įtvirtintą išvadą „tam tikrais atvejais“, tačiau tiksliai jų neapibrėžė.

54. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad vien aplinkybe, jog antroji teismo praktikos kryptis susiformavo vėliau, nei Teisingumo Teismas išdėstė savo argumentus sprendimuose Geigy prieš Komisiją ir ICI prieš Komisiją( ), nebūtų galima pateisinti rėmimosi šia kryptimi šioje byloje. Atvirkščiai, šis apeliacinis skundas turėtų sudaryti galimybę Teisingumo Teismui peržiūrėti savo poziciją ir atgaivinti pačią pirmąją savo praktikos kryptį.

55. Iš tikrųjų nesu įsitikinęs, kad pranešimas yra teisės aktui taikomas esminis procedūrinis reikalavimas. Pagal su šia sąvoka susijusią klasikinę Teisingumo Teismo praktiką esminiai procedūriniai reikalavimai pagal Sutartį yra reikalavimai, „įtvirtinti Sutartyje dėl ginčijamų sprendimų rengimo; <...> šie reikalavimai, nustatyti siekiant užtikrinti, kad atitinkamos priemonės būtų rengiamos rūpestingai ir atsargiai, gali būti laikomi esminiais“( ). Taip yra pirmiausia institucijų balsavimo tvarkos( ), pareigos vykstant procedūrai tartis su Europos Parlamentu( ), teisės aktų autentiškumo tvirtinimo( ) ar pareigos motyvuoti( ) atvejais. Taigi apskritai esminiai procedūriniai reikalavimai – tai sąlygos, kurių nesilaikymas gali turėti įtakos pačiam teisės akto turiniui, nors jos lieka susijusios su šio akto formos teisėtumu. Tačiau, mano manymu, nepranešimas neturi įtakos teisės akto turiniui; nepranešimo pasekmė tik ta, kad adresatas negauna informacijos, kuria remdamasi Bendrijos institucija priėmė su juo susijusį sprendimą.

56. Noriu būti teisingai suprastas, todėl turiu pažymėti, kad kalbama ne apie abejojimą taisyklių, susijusių su pranešimu, kuris turi būti nusiųstas dėl kiekvieno Sąjungos priimto individualaus pobūdžio teisės akto, svarba jo adresatams. Tačiau taip pat svarbu pateikti tinkamą šių taisyklių teisinį vertinimą. Be to, nors pranešimas nėra esminis procedūrinis reikalavimas, vis dėlto tai nereiškia, kad už pranešimo pareigos nevykdymą neturi būti baudžiama. Tiesiog kalbama apie pažeidimą, kuris susijęs ne su pačiu teisės akto teisėtumu, o tik su galimybe jį ginčyti.

57. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad EB 254 straipsnio 3 dalyje nustatyta, jog sprendimai, apie kuriuos pranešama jų adresatams, įsigalioja po tokio pranešimo. Tačiau kadangi nebereikia įrodyti, jog ribojamosios priemonės yra iš esmės mišraus pobūdžio( ), Teisingumo Teismas Sprendime Kadi nusprendė, kad „šios priemonės savo pobūdžiu turi būti netikėtos ir <...> nedelsiant taikomos“( ). Todėl jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Taryba privalėjo apeliantui pranešti apie ginčijamą sprendimą, sankcija už pranešimo pareigos neįvykdymą negalėtų būti susijusi su aptariamo sprendimo įsigaliojimu. Tačiau ieškinio dėl panaikinimo, kurį praėjus terminui pareiškia asmuo ar subjektas, kuriam skirtas sprendimas dėl lėšų įšaldymo, kuris, nepaisant to, kad apie jį nebuvo pranešta, jau galėjo pradėti kelti pasekmes, laikymas pareikštu pavėluotai prieštarautų patiems paprasčiausiems Bendrijos teisės sistemos principams.

58. Taigi atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, man atrodo, kad būtent pagrindimas, kurį Teisingumo Teismas pateikė savo sprendimuose Geigy prieš Komisiją ir ICI prieš Komisiją( ), yra tinkamiausias, nes leidžia išlaikyti labai sunkiai pasiekiamą pusiausvyrą tarp ribojamųjų priemonių veiksmingumo reikalavimo ir asmens, su kuriuo jos yra susijusios, teisės laiku būti informuotam apie šių priemonių buvimą. Be to, laikantis šių Teisingumo Teismo pateiktų nurodymų nepranešimo pasekmių vertinimą galima pritaikyti prie konkrečių šios bylos aplinkybių( ).

59. Taigi laikydamasis sprendimuose Geigy prieš Komisiją ir ICI prieš Komisiją( ) nurodytos krypties Pirmosios instancijos teismas pagrįstai galėjo atsižvelgti į informaciją, kurią Prancūzijos bankininkystės komisija pateikė Bank Melli Paryžiaus padaliniui, siekdamas nustatyti, ar apeliantas turėjo galimybę, nepaisant to, kad nebuvo individualaus Tarybos pranešimo, laiku sužinoti apie ginčijamą sprendimą, kad galėtų per nustatytą terminą pareikšti ieškinį. Šiomis ypatingomis aplinkybėmis jis taip pat pagrįstai galėjo nuspręsti, kad tai, jog Taryba individualiai nepranešė apeliantui apie ginčijamą sprendimą, nesutrukdė apeliantui laiku sužinoti ginčijamo sprendimo motyvus ir įvertinti jų pagrįstumą, ir kad todėl Tarybos nepranešimas negali būti pagrindas panaikinti ginčijamą sprendimą.

60. Todėl pirmąjį pagrindinį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

B – Dėl antrojo pagrindinio apeliacinio skundo pagrindo, paremto teisės klaida, padaryta aiškinant Reglamento Nr. 423/2007 teisinį pagrindą

1. Skundžiamas sprendimas

61. Skundžiamo sprendimo 44 ir paskesniuose punktuose Pirmosios instancijos teismas pirmiausia pažymėjo, kad dėl teisinio pagrindo, priešingai nei tada tvirtino apeliantas, galima veiksmingai remtis Sprendimu Kadi( ), nes Teisingumo Teismas jame patikslino EB 60 ir 301 straipsnių( ) taikymo sritį. Toliau Pirmosios instancijos teismas priminė, kad šie straipsniai yra sąsaja tarp Bendrijos veiksmų, apimančių ekonomines sankcijas, ir ES sutarties tikslų išorės santykių srityje. Minėtuose straipsniuose aiškiai numatytas atvejis, kai siekiant ESS 2 straipsnyje nustatyto tikslo yra būtini Bendrijos veiksmai. Tačiau Bendrija ir Sąjunga – tuo metu – buvo sujungtos, bet skirtingos teisės sistemos, todėl jei Bendrijos veiksmais buvo įgyvendinamas vienas iš Sąjungos tikslų, Bendrijos teisės aktų teisėtumas buvo vertinamas atsižvelgiant į sąlygas, nustatytas pagal pirmojo ramsčio taisykles, įskaitant balsavimo taisykles. Bendroji pozicija 2007/140 sietina su antruoju ramsčiu, todėl ji nėra Bendrijos reglamento teisinis pagrindas, vadinasi, bendrajai pozicijai priimti taikoma balsavimo taisyklė Reglamentui Nr. 423/2007 netaikytina. Bendrosios pozicijos buvimas yra tik sąlyga, nustatyta EB 301 straipsnyje, kuriame pačiame nustatyta taikytina balsavimo taisyklė. Taigi minėtą reglamentą ir ginčijamą sprendimą buvo galima priimti kvalifikuotąja balsų dauguma pagal EB 301 straipsnį, prieš priimant šį reglamentą vieningai priėmus Bendrąją poziciją 2007/140, o prieš priimant ginčijamą sprendimą vieningai priėmus Bendrąją poziciją 2008/479. Todėl Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad buvo laikomasi EB 301 straipsnyje nustatytų sąlygų.

62. Toliau Teisingumo Teismas nusprendė, kad, priešingai, nei teigė apeliantas, iš EB 60 ir 301 straipsnių negalima daryti išvados, jog Bendrijai taip suteikta kompetencija turi apsiriboti Saugumo Tarybos priimtų priemonių įgyvendinimu, ir kad todėl Taryba buvo kompetentinga remdamasi vien EB 60 ir 301 straipsniais priimti Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį ir 15 straipsnio 2 dalį, kurių pagrindu buvo priimtas ginčijamas sprendimas.

2. Šalių argumentai

63. Apeliantas kaltina Pirmosios instancijos teismą tuo, kad šis padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog reglamentas, taigi ir ginčijamas sprendimas, gali būti priimti kvalifikuotąja balsų dauguma remiantis tik EB 60 ir 301 straipsniais. Viena vertus, minėtų straipsnių taikymo sritis apribota priemonių, priimtų trečiųjų valstybių atžvilgiu, įgyvendinimu, o reglamente nustatytos ribojamosios priemonės, priimtos asmenų ir subjektų, kurie pripažįstami dalyvaujančiais platinant branduolinius ginklus Irane, tiesiogiai susijusiais su šia veikla ar ją remiančiais, atžvilgiu. Taigi taikomas kriterijus yra ne buvimas kontroliuojamu trečiosios valstybės ar sąsaja su jos vadovais, o dalyvavimas su branduolinių ginklų platinimu susijusioje veikloje, tiesioginis ryšys su šia veikla ar jos rėmimas. Todėl kaip Reglamento Nr. 423/2007 teisinis pagrindas turėjo būti nurodytas ir EB 308 straipsnis( ). Kita vertus, apeliantas taip pat mano, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai nusprendė, jog Bendroji pozicija 2007/140 nėra reikšmingas minėto reglamento teisinis pagrindas, nors Taryba, kvalifikuotąja balsų dauguma priėmusi Reglamentą Nr. 423/2007 ir sprendimus, kuriais siekiama jį įgyvendinti, piktnaudžiavo įgaliojimais, o tai leido jai priimti ginčijamą sprendimą, sukeliantį tiesiogines pasekmes, nors tokios rūšies priemonė nėra numatyta vykdant bendrą užsienio ir saugumo politiką. Taip elgdamasis – teigdamas, kad Bendroji pozicija 2007/140 nėra reglamento teisinis pagrindas, o tik EB 301 straipsnyje minima sąlyga – Pirmosios instancijos teismas nustatė skirtumą, kuris nenurodytas Sutartyje.

64. Taryba, Prancūzijos Respublika, Jungtinė Karalystė ir Komisija prašo šį apeliacinio skundo pagrindą atmesti. Pagal tai, ką Teisingumo Teismas nusprendė Sprendime Kadi( ), Pirmosios instancijos teismas pateikė teisingą reglamento teisinio pagrindo vertinimą, nurodęs, kad EB 60 ir 301 straipsnių pakanka, nes priimtos ribojamosios priemonės iš tikrųjų susijusios su Irano valstybe. Be to, nėra jokio pagrindo priekaištauti Pirmosios instancijos teismui dėl to, kad Bendroji pozicija 2007/140 nenurodyta kaip teisinis pagrindas.

3. Vertinimas

65. Pirmiausia pažymėtina, kad Taryba mano, jog su EB 308 straipsniu susijęs argumentas nebuvo pateiktas Pirmosios instancijos teisme. Komisija savo ruožtu teigia, kad tuo atveju, jei dalis šio pagrindo būtų aiškinama taip, jog apeliantas neigia esantis su Irano valstybės vadovais susijęs arba tiesiogiai ar netiesiogiai jų kontroliuojamas subjektas, ši dalis būtų nepriimtina, nes vykstant procesui Pirmosios instancijos teisme šis aspektas nebuvo ginčijamas.

66. Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teisme pareikštame ieškinyje nebuvo jokios užuominos apie tai, kad Reglamentą Nr. 423/2007 reikia grįsti EB 308 straipsniu. Pirmosios instancijos teisme apeliantas taip pat aiškiai neginčijo to, kad ribojamųjų priemonių sistema, įgyvendinama minėtu reglamentu, patenka į EB 301 straipsnio taikymo sritį, nes priemonės, iš esmės kalbant, nebuvo taikomos trečiajai valstybei. Į tai atsižvelgdamas Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 48 punkte padarė išvadą, kad „buvo laikytasi EB 301 straipsnyje nurodytų sąlygų“; be to, neabejotina, kad Pirmosios instancijos teisme apeliantas nurodė pagrindą, skirtą ginčyti Reglamento Nr. 423/2007 teisinio pagrindo pakankamumą. Šiomis aplinkybėmis manau, kad EB 308 straipsniu pagrįstą argumentą, taip pat glaudžiai su juo susijusį argumentą, pagrįstą EB 60 ir 301 straipsnių taikymo sritimi, galima laikyti teisėtu Pirmosios instancijos teisme nurodyto pagrindo išplėtojimu. Taigi dėl priimtinumo jokių rimtų abejonių nekyla.

67. Pradėdamas šį pagrindą nagrinėti iš esmės norėčiau pažymėti, kad su teisiniu pagrindu susijusi analizė neišvengiamai lems tai, kad Teisingumo Teismas turės spręsti, ar ribojamosios priemonės, priimtos trečiosios valstybės atžvilgiu, kuriomis pagal Sutartį siekiama apriboti ekonominius santykius su šia valstybe( ), gali būti taikomos ir asmenims bei subjektams, kurie patys nėra šios šalies vadovai ir net nebūtinai jos valdžios institucijos, bet įtariami tuo, kad palaiko ar remia valstybės politiką, su kuria Sąjunga siekia kovoti. Šis klausimas turi būti nagrinėjamas atskirai nuo klausimo dėl pranešimo apeliantui pareigos buvimo. Iš tikrųjų, kitaip nei dėl šio klausimo, šiuo atveju reikia nustatyti ne tai, ar pakankamai užtikrinamos asmeninės teisės. Atvirkščiai, reikia nustatyti, ar Taryba kompetentinga priimti tokias priemones, remdamasi nurodytomis Sutarties nuostatomis. Tačiau taikymo sritis, apibrėžta kartu skaitomais EB 60 ir 301 straipsniais, turi būti vertinama remiantis skirtingais kriterijais, pirmiausia atsižvelgiant į tikslus, siekiamus Sąjungai vykdant saugumo politiką, kuri tęsiama Bendrijoje. Taigi šiuo atžvilgiu vadovavimasis tik formalia sąvokos „trečioji valstybė“ samprata reikštų pernelyg siaurą požiūrį. Šiomis aplinkybėmis, taip pat atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo praktiką, kurią nurodysiu toliau, siūlau vadovautis platesne minėtos sąvokos samprata laikantis požiūrio, pagal kurį labiau atsižvelgiama į esmę ir kuris leidžia išsaugoti ribojamųjų priemonių veiksmingumą, atsižvelgiant į tai, kad valstybės politika akivaizdžiai ir vis labiau siejasi su asmenų ar subjektų, kurie yra nuo pačios valstybės besiskiriantys juridiniai asmenys, veikla ar palaikymu, bet kurių sąsaja su valstybe ir jos politika yra pakankama, kad jiems būtų galima taikyti ribojamąsias priemones, faktiškai susijusias su pačia trečiąja valstybe. Todėl man atrodo, kad visiškai galima teigti, jog esama pakankamos apelianto sąsajos su Irano Islamo Respublika ir jos branduolinių ginklų platinimo politika, kad jam būtų galima taikyti priemones, priimtas vien pagal EB 60 ir 301 straipsnius, bet kartu reikia pripažinti, jog šios sąsajos nepakanka tam, kad Taryba būtų atleista nuo su juo susijusio individualaus pranešimo pareigos.

68. Patikslinus šį aspektą galima pereiti prie šio pagrindo pagrįstumo analizės, kuri reikalauja, kad Teisingumo Teismas nuspręstų dėl dviejų grupių klausimų. Viena vertus, reikia nustatyti, ar Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad Bendroji pozicija 2007/140 neįeina į Reglamento Nr. 423/2007 teisinį pagrindą. Kita vertus, reikia išsiaiškinti, ar teisingas Pirmosios instancijos teismo atliktas vertinimas, susijęs su EB 60 ir 301 straipsnių taikymo sritimi.

69. EB 301 straipsnyje nustatyta, kad „tais atvejais, kai bendroji pozicija ar bendrieji veiksmai, priimti pagal Europos Sąjungos sutarties nuostatas, susijusias su bendra užsienio ir saugumo politika, numato, kad Bendrija visiškai nutrauks arba iš dalies apribos ekonominius santykius su viena ar keliomis trečiosiomis šalimis, Taryba imasi būtinų skubių priemonių. Taryba sprendžia kvalifikuotąja balsų dauguma, remdamasi Komisijos pasiūlymu“. Jau vien iš EB 301 straipsnio formuluotės matyti, kad pagal Europos Sąjungos sutartį priimta priemonė yra išankstinė Bendrijos veiksmų sąlyga. Kitaip tariant, Bendrijos veiksmai galimi tik tada, jei prieš tai yra priimta bendroji pozicija ar sutarta dėl bendrų veiksmų, pagal kuriuos turi būti numatyta, kad Bendrijos veiksmai yra būtini siekiant užsibrėžto tikslo. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Bendrojoje pozicijoje 2007/140 nustatyta, jog tam tikroms priemonėms įgyvendinti reikia Bendrijos veiksmų( ). Taigi Taryba neabejotinai turėjo teisę priimti su Bendrija susijusias priemones, remdamasi EB 301 straipsniu, kuriame aiškiai nustatyta, kad balsavimo taisyklė, taikoma tokiu atveju – t. y. po to, kai priimama bendroji pozicija, pagal kurią numatyti Bendrijos veiksmai, – yra kvalifikuotoji dauguma.

70. Tai patvirtina ir EB 60 straipsnio 1 dalies formuluotė, pagal kurią „jei [EB] 301 straipsnyje numatytais atvejais manoma, kad Bendrijai reikia imtis veiksmų, Taryba gali [EB] 301 straipsnyje nustatyta tvarka atitinkamų trečiųjų šalių atžvilgiu imtis reikalingų neatidėliotinų priemonių, taikomų kapitalo judėjimui ir mokėjimams“. Taigi lėšų įšaldymo priemonė, numatyta trečiosios valstybės atžvilgiu po to, kai buvo priimta bendroji pozicija, pagal taikomą pirminę teisę turi būti priimta kvalifikuotąja balsų dauguma. Be to, Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad Taryba, spręsdama kvalifikuotąja balsų dauguma, nustato, peržiūri ir iš dalies keičia V priedą, laikydamasi Tarybos nutarimų, susijusių su Bendrosios pozicijos 2007/140 II priedu. Ir šiuo atžvilgiu ginčijamas sprendimas priimtas visiškai teisėtai: iš tikrųjų Bendrąja pozicija 2008/479 buvo iš dalies pakeistas Bendrosios pozicijos 2007/140 II priedas; jame apeliantas įtrauktas į subjektų, kurių lėšos turi būti įšaldytos, sąrašą. Kartu Taryba kvalifikuotąja balsų dauguma ir remdamasi Reglamentu Nr. 423/2007 jai suteiktais įgaliojimais priėmė ginčijamą sprendimą. Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 2 dalies formuluotę, aiškinti šioje dalyje pateikiamą nuorodą į Bendrąją poziciją 2007/140 kaip balsavimo taisyklę būtų visiškai prieštaringa.

71. Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismo pagrindimas, susijęs su taikytina balsavimo taisykle ir Bendrosios pozicijos 2007/140 nereikšmingumu nustatant tinkamą Reglamento Nr. 423/2007 teisinį pagrindą, yra visiškai teisingas.

72. Dėl argumento, kad Reglamentu Nr. 423/2007 nustatytos priemonės negali būti pagrįstos vien EB 60 ir 301 straipsniais, nes nėra nukreiptos prieš trečiąją valstybę, Pirmosios instancijos teismas tinkamai priminė, kad Teisingumo Teismas Sprendime Kadi( ) nusprendė, jog „atsižvelgiant į EB 60 ir 301 straipsnių tekstą, būtent juose esančias sąvokas „trečiųjų šalių atžvilgiu“ ir „su viena ar keliomis trečiosiomis šalimis“, šios nuostatos numato priemonių prieš trečiąsias šalis priėmimą, o pastaroji sąvoka gali apimti tokios šalies vadovus ir su šiais vadovais susijusius arba tiesiogiai ar netiesiogiai jų kontroliuojamus privačius asmenis ir organizacijas“( ). Tačiau apeliantas buvo įtrauktas į subjektų, kurių lėšos turi būti įšaldytos, sąrašą pagal Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį, kurioje nėra aiškios nuorodos į Irano Islamo Respubliką.

73. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad iš minėto reglamento ratio legis aiškiai matyti, jog visas Bendrijos dėmesys nukreiptas į Irano Islamo Respubliką, – tai aišku ir iš paties reglamento pavadinimo. Reglamento 7 straipsnio 2 dalis negali būti atsieta nuo savo konteksto, atvirkščiai, ji turi būti skaitoma atsižvelgiant į kitas reglamento nuostatas ir jo konstatuojamąsias dalis. Nemėgindamas visko apžvelgti tik pažymiu, kad Reglamento Nr. 423/2007 1 konstatuojamojoje dalyje nurodoma aplinkybė, jog Saugumo Taryba nusprendė, kad „Iranas turėtų nedelsdamas sustabdyti visą <...> veiklą“, susijusią su branduolinių ginklų platinimu, ir kad tarptautinė bendruomenė turėtų įsitikinti, jog „Irano branduolinės programos tikslas yra visiškai taikus“. 2 konstatuojamojoje dalyje, be kita ko, nurodomi veiksmai, kurių ėmėsi Sąjunga ir pagal kuriuos „numatomos tam tikros ribojamosios priemonės Iranui“ bei pažymima būtinybė nustatyti „importo ir eksporto apribojimus prekėms ir technologijoms, kurios galėtų prisidėti prie Irano veiklos, susijusios su sodrinimu, perdirbimu arba sunkiuoju vandeniu, arba prie branduolinių ginklų pristatymo sistemų kūrimo“. Šioje konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad būtina įšaldyti „asmenų, subjektų ir organizacijų, dalyvaujančių, tiesiogiai susijusių arba teikiančių paramą tokiai veiklai arba kūrimui [dalyvaujančių tokioje veikloje arba kuriant tokias sistemas, tiesiogiai su tuo susijusių ar tai remiančių], lėšas“. Iš to matyti, kad ribojamosios priemonės skirtos kovai su politikos, kuri yra vien valstybinė, plėtojimu. Branduolinių ginklų platinimo veiklą Bendrijos teisės aktų leidėjas laiko veikla, dėl kurios sprendimą priima ir kurią vykdo Irano režimas, todėl subjektai, remiantys jos vykdymą, dalyvauja ne nuo valstybės vadovų atsietoje veikloje, o atvirkščiai, prisideda prie valstybinio tikslo įgyvendinimo.

74. Šiuo atžvilgiu šis atvejis labai skiriasi nuo to, kurį nagrinėjo Teisingumo Teismas byloje Kadi. Iš tikrųjų toje byloje Teisingumo Teismas nusprendė, kad aptariamoms nustatytoms „ribojamosioms priemonėms būdingas jokio ryšio su trečiąją šalį valdančiu režimu nebuvimas“, nes minėtos priemonės buvo tiesiogiai nukreiptos prieš Usamą bin Ladeną, Al‑Qaida tinklą ir su jais susijusius asmenis bei subjektus( ). Todėl Teisingumo Teismas atmetė aiškinimą, pagal kurį „pakanka, jog susijusios ribojamosios priemonės būtų taikomos [trečiojoje šalyje] esantiems arba su ja kitokiu pagrindu susijusiems asmenims arba organizacijoms“( ), kad šias priemones būtų galima pagrįsti vien EB 60 ir 301 straipsniais, nes toks šių nuostatų aiškinimas yra „per platus ir juo [visiškai] neatsižvelgiama į iš paties teksto išplaukiantį reikalavimą, kad remiantis šiomis nuostatomis priimamos priemonės būtų nukreiptos prieš trečiąsias šalis“( ).

75. Tačiau pagal Reglamentą Nr. 423/2007 kovojama ne su bendra branduolinių ginklų platinimo veikla, o su Irano branduoline programa keliama grėsme. Skaitant reglamentą ryšys tarp aptariamos veiklos ir Irano valstybės man atrodo akivaizdus. Lieka nustatyti, ar apeliantas pats yra faktiškai ir pakankamai susijęs su Irano valstybe ir jos vykdoma branduolinių ginklų platinimo politika, kad galėtų būti ginčijamo sprendimo adresatas.

76. Dėl klausimo, ar apeliantas susijęs su Irano valstybe, pakanka priminti, kad skundžiamo sprendimo 1 punkte konstatuota – ir tai nebuvo ginčyta, – jog apeliantas yra „Irano komercinis bankas, priklausantis Irano valstybei“, kuris galėtų pasirodyti esąs pagrindinė parama Irano branduolinei programai finansuoti. Dėl 2 punkto reikia konstatuoti, kad apeliantas Pirmosios instancijos teisme nenurodė priimtino pagrindo, kuriuo būtų ginčijamas Tarybos teiginys, jog apeliantas teikia finansinę paramą Irano valstybei platinant branduolinius ginklus( ).

77. Taigi šiomis aplinkybėmis galima teisėtai nuspręsti įšaldyti apelianto lėšas remiantis reglamentu, kurio teisinis pagrindas yra vien EB 60 ir 301 straipsniai. Dėl apelianto įtraukimo į Reglamento Nr. 423/2007 V priede pateikiamą sąrašą nebūtina remtis EB 308 straipsniu, nes apelianto atžvilgiu priimta ribojamoji priemonė iš tikrųjų – ir pagal Teisingumo Teismo praktiką šioje srityje – taikoma su Irano vadovais susijusiam ar jų kontroliuojamam subjektui, remiantis bendrąja sankcijų sistema, priimta Irano Islamo Respublikos atžvilgiu, kuria siekiama, kad būtų nutrauktas Irano branduolinės programos plėtojimas ar kad tarptautinė bendruomenė jį bent prižiūrėtų.

78. Taigi Pirmosios instancijos teismo pagrindimas, susijęs su Reglamento Nr. 423/2007 teisiniu pagrindu, yra visiškai teisingas. Todėl antrąjį pagrindinį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

C – Dėl trečiojo pagrindinio apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida, padaryta vertinant pareigą motyvuoti, teisę į gynybą ir teisę į veiksmingą teisminę gynybą

1. Skundžiamas sprendimas

79. Iš skundžiamo sprendimo 79–85 punktų matyti, kad Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog ginčijamame sprendime pateikti motyvai yra pakankami atsižvelgiant į jo pavadinimą, 2 konstatuojamosios dalies turinį ir B lentelės 4 punkte išdėstytus argumentus.

80. Toliau Pirmosios instancijos teismas priminė su teise į gynybą susijusią savo praktiką, išplėtotą nagrinėjant ieškinius dėl ribojamųjų priemonių, priimtų terorizmo srityje. Nors teisė būti išklausytam iš esmės užtikrinama kiekvienam asmeniui, kuriam gali būti taikomas jo nenaudai priimtas teisės aktas, netikėtumas, kuriuo turi pasižymėti ribojamųjų priemonių įgyvendinimas, gali būti svarbesnis už reikalavimą iš anksto pranešti apie turimus įkalčius ir teisę būti išklausytam vykstant aptariamo teisės akto priėmimo procedūrai. Pirmosios instancijos teismas taip pat pažymėjo, kad nagrinėjamu atveju tiksli informacija apeliantui buvo pateikta paskelbus sprendimą Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, taigi apeliantui buvo sudaryta galimybė sužinoti priežastis, paskatinusias Tarybą manyti, kad jam taikytini Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies a ir b punktai.

81. Skundžiamo sprendimo 97 ir paskesniuose punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad, priešingai nei teigė apeliantas, Taryba neturėjo savo iniciatyva leisti Bank Melli susipažinti su bylos medžiaga, jeigu jis to neprašė.

82. Galiausiai iš skundžiamo sprendimo 105–107 punktų matyti, kad Pirmosios instancijos teismas nustatė, jog teisė į veiksmingą teisminę gynybą nebuvo pažeista. Priminęs šio principo svarbą Bendrijos teisės sistemoje jis nusprendė, jog dėl to, kad Taryba nepateikė įrodymų, nekilo grėsmė pakenkti teisminės kontrolės veiksmingumui. Iš tikrųjų pateikti įrodymų nebuvo būtina, viena vertus, dėl to, kad apeliantas nenurodė priimtino pagrindo, kuriuo būtų ginčijamas Tarybos teiginys, jog apeliantas dalyvauja Irano veikloje, susijusioje su branduolinių ginklų platinimo rizika arba šių ginklų tiekimo sistemų kūrimu, yra tiesiogiai susijęs su šia veikla ar ją remia, ir, kita vertus, dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas buvo tos nuomonės, jog yra pakankamai informuotas, kad visiškai atliktų savo kontrolę.

2. Šalių argumentai

83. Apeliantas kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad pernelyg siaurai aiškino teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą sąvokas. Iš tikrųjų iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos( ) matyti, kad suinteresuotojo asmens teisės į gynybą turi būti paisoma jau nuo administracinės procedūros, vykstančios prieš tai, kai atitinkama institucija priima sprendimą dėl šiam asmeniui skiriamų sankcijų. Šis asmuo turi galėti pareikšti nuomonę dėl faktų ir aplinkybių tikrumo. Jis turi gauti visą informaciją, reikalingą savo gynybai, ir galėti pareikšti savo požiūrį. Turi būti pripažįstama ir teisė susipažinti su bylos dokumentais, nes ja siekiama užtikrinti veiksmingą teisės į gynybą įgyvendinimą. Be to, teisės susipažinti su bylos dokumentais pažeidimas negali būti ištaisytas teismo proceso etape. Bet kuriuo atveju teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą nebuvo paisoma, nes apeliantui nebuvo leista susipažinti su bylos dokumentais net vykstant procesui Pirmosios instancijos teisme. Kadangi ginčijamo sprendimo motyvavimas nepagrįstas įrodymais, kurie būtų žinomi apeliantui ir Pirmosios instancijos teismui, jis laikytinas ir nepakankamu.

84. Iš paties Pirmosios instancijos teismo praktikos matyti, kad Tarybos nustatytus teisės į gynybą apribojimus turi atsverti griežta ir nešališka teisminė kontrolė( ). Be to, tokius pačius reikalavimus yra nustatęs ir Europos Žmogaus Teisių Teismas( ).

85. Be to, Pirmosios instancijos teismo sprendimas pagrįstas prieštaringais motyvais, nes skundžiamo sprendimo 91 ir 92 punktuose šis teismas pripažino, kad teisės į gynybą paisymas yra vienas iš pagrindinių Bendrijos teisės principų, tačiau nusprendė, kad vykstant teismo procesui Taryba neprivalėjo pateikti įrodymų. Pirmosios instancijos teismas negalėjo manyti, jog yra pakankamai informuotas, kad atliktų savo kontrolę, kaip jis nurodo skundžiamo sprendimo 106 punkte, nes nebuvo gavęs jokių įrodymų.

86. Taryba ir kitos į bylą įstojusios šalys prašo atmesti šį pagrindą kaip nepagrįstą. Jos yra tos nuomonės, kad Pirmosios instancijos teismo pagrindimas teisiniu požiūriu nepriekaištingas, išskyrus Prancūzijos Respubliką, kuri nemano, kad šiuo atveju gali būti taikoma Teisingumo Teismo praktika, susijusi su ribojamosiomis priemonėmis, priimtomis kovojant su terorizmu, nes kalbama apie ribojamąsias priemones, priimtas pagal trečiajai valstybei taikomą sistemą. Tačiau Prancūzijos Respublika iš to nedaro konkrečių teisinių išvadų, susijusių su šiuo pagrindu, ir bet kuriuo atveju prašo jį atmesti.

3. Vertinimas

87. Manau, kad šį pagrindą galima laikyti susidedančiu iš dviejų dalių, susijusių atitinkamai su teisės klaida, padaryta vertinant teisės į gynybą paisymą, ir su teisės klaida, padaryta vertinant teisę į veiksmingą teisminę gynybą. Be to, apeliantas tvirtina, kad skundžiamo sprendimą pagrindžiantys motyvai yra prieštaringi.

88. Dėl pirmos šio pagrindo dalies, pirma, apeliantas ginčija Pirmosios instancijos teismo atliktą motyvų, kuriuos grįsdama ginčijamą sprendimą nurodė Taryba, vertinimą. Apeliantas mano, kad ginčijamame sprendime nenurodytos priežastys, paskatinusios Tarybą priimti teisės aktą, ir kad Pirmosios instancijos teismas negalėjo nuspręsti, jog motyvavimas pakankamas, nes per procedūrą, kuri buvo užbaigta priimant ginčijamą sprendimą, Taryba nepateikė jokių įrodymų.

89. Kaip priminė Pirmosios instancijos teismas, pareiga motyvuoti nustatyta pirminėje teisėje( ) ir pakartota Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje( ). Siekiant nustatyti, ar atlikta pareiga motyvuoti Sąjungos institucijos priimtą sprendimą, reikia nustatyti, ar motyvavimas leido subjektui, su kuriuo šis sprendimas susijęs, sužinoti priežastis, dėl kurių buvo priimta priemonė, o kompetentingam teismui – įvykdyti savo kontrolę. Paprastai nereikalaujama motyvuojant nurodyti visas svarbias faktines ir teisines aplinkybes, nes tai, ar akto motyvavimas yra pakankamas, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jo formuluotę, bet ir į kontekstą ir nagrinėjamą sritį reglamentuojančių teisės normų visumą( ). Konstatuoju, kad šiuos pagrindinius principus Pirmosios instancijos teismas dar kartą patvirtino skundžiamo sprendimo 82 punkte.

90. Pirmosios instancijos teismas taip pat priminė, kad pareiga motyvuoti – tai vienas iš esminių Sąjungos teisės principų, nuo kurio gali būti nukrypta tik dėl privalomųjų pagrindų( ), ir kad Taryba privalo atitinkamam subjektui nurodyti „specifines ir konkrečias“ sprendimo įšaldyti lėšas priėmimo priežastis( ). Pareigos motyvuoti teisės aktą apimtis skiriasi atsižvelgiant į sritį, kurioje veikia institucija, ir kokio poveikio ši juo siekia. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pagal analogiją taikė Teisingumo Teismo pagrindimą, pateiktą aptariant ribojamąsias priemones, priimtas kovojant su terorizmu, pagal kurį, atsižvelgiant į ypatingas aplinkybes, kuriomis priimamos ir įgyvendinamos tokios priemonės, Taryba įvykdo savo pareigą motyvuoti, jei suinteresuotiesiems asmenims priežastis, paskatinusias jų atžvilgiu priimti sprendimą įšaldyti lėšas, nurodo tuo pat metu, kai priimama priemonė, arba nedelsiant po to( ). Jei pripažįstamas principas, pagal kurį ribojamosios priemonės gali būti priimtos dėl subjektų, laikomų veikiančiais ar tarnaujančiais trečiajai valstybei priskirtinos politikos, su kuria Sąjunga siekia kovoti, ir, priešingai nei teigia Prancūzijos Respublika, – nematau priežasties, dėl kurios Teisingumo Teismo praktika dėl asmenų ar subjektų, kuriems taikoma ribojamoji priemonė, priimta kovojant su terorizmu, teisės į gynybą negalėtų būti taikoma šioje byloje.

91. Remdamasis ką tik primintais kriterijais Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 84 punkte nustatė, kad ginčijamame sprendime nurodytos konkrečios ir specifinės priežastys, paskatinusios Tarybą apelianto atžvilgiu pasinaudoti pagal Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies a ir b punktus jai suteiktais įgaliojimais. Pirmosios instancijos teismas atliko vertinimą vadovaudamasis tuo, ar ginčijamo sprendimo motyvavimas leido apeliantui sužinoti priežastis, dėl kurių buvo įšaldytos jo lėšos, ir ar buvo pakankamas, kad jis pats galėtų atlikti ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolę, kartu atsižvelgdamas į konkrečias su minėtu sprendimu susijusias aplinkybes, todėl jo analizėje, mano manymu, nėra jokių teisės klaidų.

92. Antra, negalima pritarti apelianto argumentui, kad motyvavimas, kuris neparemtas įrodančiais dokumentais, adresatui neturėjus galimybės su juo susipažinti nei prieš priimant sprendimą, nei vėliau, negali būti laikomas tinkamu ir pakankamu( ). Apeliantas tuo teigia, kad motyvavimo pakankamumas priklauso nuo teisės būti išklausytam ar bent jau nuo teisės susipažinti su bylos medžiaga, nors šios dvi teisės į gynybą pasekmės turi būti nagrinėjamos atskirai. Viena vertus, reikalavimą motyvuoti, kuriuo siekiama tiesiog pakankamai informuoti suinteresuotąjį subjektą apie motyvus, paskatinusius instituciją įšaldyti jo lėšas, kad šis žinotų, kuo yra kaltinamas ir galėtų įvertinti šiuos motyvus bei prireikus ginčyti jų pagrįstumą, reikia skirti nuo faktinių ir svarių įrodymų buvimo reikalavimo. Kita vertus, motyvavimo pagrįstumo vertinimas gali būti atliktas tik vykstant teismo procesui – pirmiausia, jei, kaip šiuo atveju, suinteresuotasis asmuo neprašė leisti susipažinti su bylos medžiaga, – ir būtent dėl šio vertinimo reikia pateikti įrodymų. Tačiau atlikti šį vertinimą turi būti paprašyta ir šiuo atžvilgiu negali būti reikalaujama, kad kompetentingas teismas ištaisytų ieškovo dėl neapdairumo padarytas klaidas. Tačiau reikia konstatuoti, kad apeliantas nenurodė priimtino pagrindo, kuriuo būtų ginčijami Tarybos motyvai, pateikti grindžiant ginčijamą sprendimą( ), ir kad toks pagrindas, susijęs su ginčijamo sprendimo teisėtumu iš esmės, gali būti vertinamas tik tuo atveju, jeigu ieškovas jį nurodo( ). Taigi apeliantas pateikia kaltinimą dėl įrodymų nepateikimo, nors pasirūpinti, kad jie būtų pateikti, tik pats ir galėjo vykstant tiek ikiteisminei procedūrai, tiek teisminiam procesui.

93. Šis atvejis aiškiai skiriasi nuo nagrinėto byloje People’s Mojahedin Organization of Iran prieš Tarybą( ), kurią nurodo apeliantas. Viena vertus, šioje byloje ieškovė ginčijo Tarybos sprendimo, pagal kurį buvo palikta subjektų, kurių lėšos turi būti įšaldytos, sąraše, teisėtumą, o šiuo atveju kalbama apie pirmojo sprendimo, kuriuo nuspręsta įtraukti Bank Melli į sąrašą, teisėtumo įvertinimą. Tačiau nors tam tikri teisės į gynybą apimties pakeitimai gali būti pateisinami ikiteisminės procedūros etape, kai kalbama apie įtraukimą į sąrašą pirmą kartą, daryti tokius pakeitimus, kaip tuojau įrodysiu, turi būti leidžiama sunkiau, kai kalbama apie sprendimą palikti asmenį ar subjektą sąraše( ). Kita vertus, Taryba tuo atveju atsisakė Pirmosios instancijos teismui pateikti informaciją, kuria buvo pagrįstas sprendimas palikti atitinkamą subjektą sąraše( ), ir taip sutrukdė šiam teismui atlikti lėšų įšaldymo priemonių teisėtumo kontrolę ir įvertinti jų pagrįstumą, nors jo to buvo prašyta( ).

94. Neginčytina, kad teisės į gynybą, kurią turi užtikrinti teisės aktą priėmusi institucija etape iki šio akto priėmimo arba iškart po to, apimtis yra siauresnė, kai kalbama apie tokias ribojamąsias priemones, kaip antai aptariamos šiuo atveju, bent jau kai jos priimtos pirmą kartą asmens ar subjekto, kuriam yra taikomos, atžvilgiu. Nors teismo praktika, kuria grindžiamas apelianto samprotavimas, iš tikrųjų susijusi su teise į gynybą, kurią turi užtikrinti institucijos vykstant išankstinei administracinei procedūrai, galinčiai pasibaigti sankcijos paskyrimu, tačiau ji buvo išplėtota Sąjungos konkurencijos teisės srityje. Vis dėlto man atrodo, kad aptariamas atvejis labiau primena tą, kai Taryba priima ribojamąsias priemones asmenų ar subjektų atžvilgiu kovojant su terorizmu. Tačiau šioje srityje Teisingumo Teismas išplėtojo praktiką, pagal kurią teisė į gynybą, kuri turi būti užtikrinta išankstinės procedūros etape, nėra absoliuti, ir pripažino, kad, kalbant apie ribojamąsias priemones, išankstinis pranešimas apie subjekto įtraukimo į sąrašą motyvus „pakenktų <...> lėšų įšaldymo priemonių veiksmingumui“( ) ir kad „šios priemonės [jau dėl paties savo pobūdžio] turi būti netikėtos ir <...> nedelsiant taikomos“( ). Taigi apelianto nurodyta teismo praktika neturi reikšmės ir akivaizdu, kad Taryba prieš priimdama ginčijamą sprendimą neturėjo nei savo iniciatyva pranešti apeliantui apie sprendimo motyvus ar leisti susipažinti su bylos medžiaga, nei jį išklausyti( ). Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 93 punkte visiškai teisingai išaiškino subjekto, kuriam pirmą kartą taikoma teismo praktikoje apibrėžta ribojamoji priemonė, teisės į gynybą apimtį.

95. Trečia, ir dėl apelianto argumento, susijusio su tuo, kad nebuvo pateikta įrodymų, iš karto pažymėtina, kad Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika, nurodyta šiam argumentui pagrįsti, yra visiškai nesvarbi. Iš tikrųjų ir Sprendimas Saadi prieš Italiją, ir Sprendimas A. prieš Jungtinę Karalystę( ) yra susiję su Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 3 straipsniu. Net darant prielaidą, kad Europos Žmogaus Teisių Teismas šiuose dviejuose sprendimuose būtų nusprendęs, jog negalima lyginti pagrindinės teisės ir tikslo, kaip antai kova su terorizmu, taip būtų nuspręsta dėl draudimo kankinti, kuris, priešingai nei kitos EŽTK įtvirtintos teisės, yra absoliutaus pobūdžio ir kurio negalima apriboti( ).

96. Dėl kitų aspektų ir šio apeliacinio skundo pagrindo antros dalies pažymėtina, kad apelianto argumentui, jog Tarybai nei prieš ieškinio pareiškimą, nei vėliau nepateikus įrodymų buvo pažeista jo teisė į veiksmingą teisminę gynybą, neišvengiamai prieštarauja dvi aplinkybės.

97. Pirmiausia tik priminsiu, kad, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 99 punkto, apeliantas prieš pareikšdamas ieškinį Pirmosios instancijos teisme nepateikė Tarybai prašymo leisti susipažinti su bylos medžiaga( ). Be to, apeliantas Pirmosios instancijos teismui nenurodė priimtino pagrindo, kuriuo būtų ginčijamas Tarybos teiginio, kad atsižvelgiant į V priedo B lentelės 4 punkte nurodytus motyvus jis laikomas dalyvaujančiu veikloje, susijusioje su branduolinių ginklų platinimu Irane, palaikančiu ar remiančiu šią veiklą, teisingumas( ). Tačiau jei toks pagrindas būtų buvęs tinkamai nurodytas, Tarybos iš tikrųjų būtų buvę paprašyta pateikti įrodymų, kad Pirmosios instancijos teismas galėtų atlikti jų patikrą. Kadangi Pirmosios instancijos teismas neturėjo spręsti dėl nurodytų motyvų pagrįstumo, tai, kad vykstant procesui nebuvo pateikti įrodymai, negalėjo turėti įtakos Pirmosios instancijos teismo sprendimui ir pažeisti apelianto teisės į veiksmingą teisminę gynybą. Dėl kitų pagrindų nagrinėjimo Pirmosios instancijos teismas pats kontroliuoja procesą ir gali, tik jei mano esant reikalinga, nurodyti taikyti papildomas tyrimo priemones( ).

98. Galiausiai dėl tariamo motyvų prieštaringumo pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 91 ir 92 punktuose, kuriuos mini apeliantas, teisingai patvirtino tai, kad teisės į gynybą paisymas yra vienas pagrindinių principų, ir kartu tai, kad esant privalomiesiems pagrindams, susijusiems su Bendrijos saugumu ir jos tarptautinių santykių išsaugojimu, šios teisės, pirmiausia teisės gauti informaciją apie įkalčius, apimtis gali keistis( ). Bet kuriuo atveju skundžiamo sprendimo 96–102 punktuose, kurie tariamai prieštarauja minėtai Pirmosios instancijos teismo išvadai, tik konstatuojama, kad apeliantas galėjo sužinoti priežastis, dėl kurių buvo įtrauktas į sąrašą, Tarybai neprivalant savo iniciatyva leisti jam susipažinti su bylos medžiaga ar savo iniciatyva jį išklausyti. Taigi, priešingai nei teigia apeliantas, Pirmosios instancijos teismas niekada netvirtino, kad teisė į gynybą neįpareigoja Tarybos pateikti įrodymų net vykstant teismo procesui( ). Be to, pažymėtina, kad skundžiamo sprendimo 100 ir 101 punktuose Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo ir priežastis, kurias nurodė Bank Melli, siekdamas paaiškinti, kodėl nepateikė prašymo leisti jam susipažinti su bylos medžiaga, tačiau padarė išvadą, kad šiuo klausimu pateiktiems argumentams negali būti pritarta. Taigi minėtuose skundžiamo sprendimo punktuose nematyti jokio motyvų prieštaringumo.

99. Todėl visą trečiąjį pagrindinį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

D – Dėl pirmojo papildomo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su neatsižvelgimu į Tarybos diskreciją

1. Skundžiamas sprendimas

100. Nagrinėdamas pirmąjį ieškinio pagrindą, skundžiamo sprendimo 51 ir 52 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad EB 60 ir 301 straipsniai nesuteikia jokio pagrindo manyti, kad šiomis nuostatomis Bendrijai suteikta kompetencija apima tik Saugumo Tarybos priimtų priemonių įgyvendinimą. Taigi Taryba buvo kompetentinga priimti Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį, pagal kurią leidžiama įšaldyti subjektų, kurių nenurodė Saugumo Taryba, bet kurie, Tarybos nuomone, dalyvauja platinant branduolinius ginklus, yra tiesiogiai susiję su šia veikla ar ją remia, lėšas. Toliau Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad Reglamento Nr. 423/2007 6 konstatuojamojoje dalyje Tarybai nustatyta pareiga naudotis įgaliojimais, suteiktais šio reglamento 7 straipsnio 2 dalimi, atsižvelgiant į Rezoliucijos 1737 (2006) tikslus. Tačiau jis nusprendė, kad ši pareiga nereiškia, jog Taryba turi įgyvendinti ribojamąsias priemones tik pagal rezoliuciją Saugumo Tarybos nurodytų subjektų atžvilgiu.

101. Skundžiamo sprendimo 64 ir 65 punktuose, kuriuose Pirmosios instancijos teismas pateikė trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo ir teisės į nuosavybę pažeidimu, vertinimą, šis teismas nusprendė, kad Taryba turi savarankiškus įgaliojimus, suteiktus Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalimi, kurios tikslas nėra įgyvendinti Saugumo Tarybos rezoliucijas branduolinių ginklų platinimo srityje. Šiuo straipsniu ir ginčijamu sprendimu, kuriuo jis įgyvendinamas, siekiama užtikrinti, kad Rezoliucijos 1737 (2006) tikslai būtų pasiekti priimant atskiras ribojamąsias priemones. Todėl Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalimi nėra siekiama įgyvendinti antrąją rezoliuciją, Saugumo Tarybos priimtą šioje srityje, t. y. Rezoliuciją 1803 (2008), kuria tik reikalaujama, kad valstybės narės atidžiai stebėtų apelianto veiklą( ). Šiomis aplinkybėmis pastarosios rezoliucijos turinys ir tikslai negali būti kriterijai, kuriais remiantis reikėtų vertinti ginčijamo sprendimo proporcingumą.

2. Šalių argumentai

102. Apeliantas teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog Saugumo Tarybos rezoliucijos 1737 (2006), 1747 (2007) ( ) ir 1803 (2008) yra nereikšmingos nustatant Tarybos diskreciją. Ryšys tarp Reglamento Nr. 423/2007 ir šių rezoliucijų matyti iš paties reglamento teksto, pirmiausia iš jo 1, 2, 5 ir 6 konstatuojamųjų dalių. Apeliantas konstatuoja, kad Rezoliucija 1803 (2008) priimta anksčiau nei ginčijamas sprendimas, todėl Taryba turėjo atsižvelgti į tai, kad Saugumo Taryba reikalavo tik atidžiai stebėti apeliantą. Nuspręsdamas kitaip Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą.

103. Be to, apeliantas teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, viena vertus, pabrėžė Saugumo Tarybos rezoliucijų svarbą (skundžiamo sprendimo 52 punkte), tačiau, kita vertus, nurodė, kad Tarybos įgaliojimai yra savarankiški šių rezoliucijų atžvilgiu (64 ir 65 punktuose). Tai lemia skundžiamo sprendimo motyvų prieštaringumą. Tarybos įgaliojimai yra su Saugumo Tarybos rezoliucijomis susiję įgaliojimai ir į tai Pirmosios instancijos teismas turėjo atsižvelgti, kai sprendė, ar ginčijamas sprendimas pažeidžia proporcingumo principą ir apelianto teisę į nuosavybę.

104. Kitos proceso šalys tvirtina, kad šis pagrindas nepagrįstas. Atsiliepime į apeliacinį skundą Taryba pirmiausia teigia, kad Sąjunga turi teisę priimti savarankiškas priemones siekiant rezoliucijoje nustatytų tikslų. Kai po Saugumo Tarybos rezoliucijos priėmimo Taryba priima teisės aktą, savarankiškomis priemonėmis, kurias Taryba nustato, turi būti siekiama rezoliucijoje nurodytų tikslų. Nagrinėjamu atveju savarankiškas sprendimas įšaldyti Saugumo Tarybos nenurodytų subjektų lėšas atitinka pastarosios siekiamą tikslą, t. y. neleisti Iranui plėtoti savo branduolinės programos.

3. Vertinimas

105. Siekiant nuspręsti dėl šio apeliacinio skundo pagrindo reikėtų pateikti norminį ginčijamo sprendimo kontekstą.

106. Bendrąja pozicija 2007/140 į Sąjungos teisės sistemą buvo perkelta Rezoliucija 1737 (2006). Šios rezoliucijos įgyvendinimas pagrįstas tik Sąjungos noru savo veikla prisidėti siekiant Jungtinių Tautų Organizacijos nustatytų tikslų ir nekliudyti valstybėms narėms vykdyti tarptautinius įsipareigojimus, o ne Sąjungai tenkančios pozityvios tiesioginės prievolės įgyvendinti Saugumo Tarybos rezoliucijas buvimu, nes Sąjunga nėra Jungtinių Tautų chartijos šalis.

107. Bendrąja pozicija įgyvendinama minėta rezoliucija ir kartu šios pozicijos 5 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta, kad Taryba gali priimti sprendimą dėl lėšų įšaldymo, skirtą asmenims, subjektams ar organizacijoms, kurie nenurodyti Rezoliucijoje 1737 (2006), bet yra nustatyta, kad jie „dalyvauja, yra tiesiogiai susiję ar teikia paramą, taip pat ir neteisėtomis priemonėmis, Irano branduolinei veiklai, susijusiai su padidinta platinimo rizika ar branduolinių ginklų pristatymo sistemų kūrimu [dalyvauja Irano veikloje, susijusioje su branduolinių ginklų platinimo rizika arba šių ginklų tiekimo sistemų kūrimu, yra tiesiogiai susiję su šia veikla ar ją remia, taip pat neteisėtais būdais], arba <...> asmenys ar subjektai, veikiantys minėtų asmenų vardu ar jų nurodymu, arba subjektai, kuriuos tie asmenys turi arba kontroliuoja“. Bendrosios pozicijos 2007/140 10 konstatuojamojoje dalyje nurodytos priežastys, dėl kurių Taryba nusprendė išplėsti rezoliucijos taikymo sritį, pažymėjusi, kad „vadovaujantis [Europos Vadovų] Tarybos išvadomis ir siekiant įgyvendinti JTSTR 1737 (2006) tikslus“, lėšų įšaldymas turėtų būti taikomas ir asmenims bei subjektams, nustatytiems Tarybos „taikant tuos pačius kriterijus, kuriuos nustatydami atitinkamus asmenis ir subjektus taiko Saugumo Taryba ar Komitetas“.

108. Priėmus Bendrąją poziciją 2007/140 netrukus buvo priimtas Reglamentas Nr. 423/2007, nes šioje bendrojoje pozicijoje kaip tik nurodyta, kad tam tikroms ja nustatytoms priemonėms įgyvendinti reikia Bendrijos veiksmų( ). Taigi Reglamentu Nr. 423/2007 įgyvendinama, kiek tai susiję su Bendrija, Rezoliucija 1737 (2006), kartu ir toliau vadovaujantis Bendrosios pozicijos 2007/140 logika: iš tikrųjų Tarybai pagal Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį suteikti savarankiški vienašaliai įgaliojimai – laikantis Saugumo Tarybos nurodytų kriterijų nustatyti asmenis, subjektus ir organizacijas, kurie dalyvauja Irano veikloje, susijusioje su branduolinių ginklų platinimo rizika arba šių ginklų tiekimo sistemų kūrimu, yra tiesiogiai susiję su šia veikla ar ją remia. Todėl Tarybai suteikiant savarankiškus įgaliojimus – savarankiškus tuo, kad jie nepriklauso nuo ribojamųjų priemonių, Saugumo Tarybos priimamų asmenų, subjektų ir organizacijų, kuriuos ji nurodo, atžvilgiu – siekiama pirminio Rezoliucijos 1737 (2006) tikslo, netrukus tapusio Sąjungos, o vėliau ir Bendrijos tikslu. Tiek iš Bendrosios pozicijos 2007/140, tiek iš reglamento aiškiai matyti, kad savarankiškais Tarybos įgaliojimais turi būti naudojamasi vien siekiant Jungtinių Tautų Organizacijos tikslo. Vadinasi, Pirmosios instancijos teismo teiginys šiuo klausimu( ) yra visiškai teisingas.

109. Taigi dėl Tarybos diskrecijos šioje srityje nustatymo reikia aiškiai skirti du atvejus.

110. Viena vertus, Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 1 dalyje pateikiama griežta nuoroda į Saugumo Tarybos arba Sankcijų Komiteto pagal Rezoliucijos 1737 (2006) 12 punktą – taigi aiškiai nurodytą reglamente – sudarytą asmenų, subjektų ir organizacijų sąrašą.

111. Kita vertus, minėto reglamento 7 straipsnio 2 dalyje nustatyti įgaliojimai, kurie, nors jais siekiama to paties tikslo kaip ir Rezoliucija 1737 (2006), nustatymo ir įtraukimo į sąrašus atžvilgiu yra savarankiški. Tokiu atveju tik Jungtinių Tautų Organizacijos siekiamas tikslas yra Tarybos veiksmų pagal minėto reglamento 7 straipsnio 2 dalį teisėtumo – netiesioginis – kriterijus. Todėl aplinkybė, kad Saugumo Taryba ar Sankcijų Komitetas nurodė apeliantą ne kaip subjektą, kurio lėšos turi būti įšaldytos, o tik pagal Rezoliucijos 1803 (2008) 10 punktą kaip subjektą, kurio veiklą valstybės narės turi atidžiai stebėti, neturi reikšmės, nes su įtraukimu į sąrašą susiję savarankiški Tarybos įgaliojimai yra aiškiai nustatyti Bendrijos lygiu.

112. Šiuo atžvilgiu primenu, kad ginčijamu sprendimu siekiama, kaip matyti iš paties jo pavadinimo, įgyvendinti Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį. Rezoliucijos 1803 (2008) priėmimas, žinoma, turėjo įtakos minėtam reglamentui, nes ji lėmė vieną iš jo dalinių pakeitimų( ), bet tik tuo atžvilgiu, kad Saugumo Taryba šia rezoliucija įtraukė į sąrašą naujus asmenis, subjektus ir organizacijas. Taigi šios naujos rezoliucijos priėmimas turėjo reikšmės tik Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 1 dalies atžvilgiu, nes leido atnaujinti minėto reglamento priedą, kuriame pateikiamas Saugumo Tarybos nurodytų subjektų sąrašas. Todėl visiškai teisinga tvirtinti, kad apelianto įtraukimo į Saugumo Tarybos nurodytų subjektų sąrašą proporcingumas neturi būti vertinamas pagal Rezoliuciją 1803 (2008).

113. Galiausiai, priešingai, nei teigia apeliantas, Pirmosios instancijos teismo pateikti motyvai visai nėra prieštaringi. Skundžiamo sprendimo 52 punkte siekiama paaiškinti reglamento sąsajų su Rezoliucija 1737 (2006) pobūdį, ir Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalimi Tarybai suteiktais savarankiškais įgaliojimais turi būti naudojamasi atsižvelgiant į minėtos rezoliucijos tikslus. Skundžiamo sprendimo 65 punkte nusprendžiama, kad Rezoliucija 1803 (2008), kaip kriterijus, kuriuo remiantis turi būti vertinamas Tarybos veiksmų proporcingumas, nėra svarbi. Todėl reikia konstatuoti: kadangi šie du punktai susiję su dviem skirtingomis rezoliucijomis, Pirmosios instancijos teismas nepateikė prieštaringų motyvų.

114. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmąjį papildomą apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

E – Dėl antrojo papildomo apeliacinio skundo pagrindo, pagrįsto Pirmosios instancijos teismo padaryta teisinio vertinimo klaida, susijusia su apelianto teise į nuosavybę

1. Skundžiamas sprendimas

115. Skundžiamo sprendimo 70 ir 71 punktuose Pirmosios instancijos teismas iš esmės nusprendė, kad pagrindinių teisių paisymas yra Sąjungos teisės aktų teisėtumo sąlyga. Vis dėlto šios teisės nėra absoliučios ir jų įgyvendinimui gali būti taikomi apribojimai, su sąlyga, kad tai būtų pateisinama Sąjungos siekiamu bendrojo intereso tikslu. Šio tikslo svarba galima pateisinti reikšmingas neigiamas pasekmes kai kuriems ūkio subjektams, kaip jau yra pripažinęs Teisingumo Teismas. Šiuo atveju akivaizdžiai buvo pažeista apelianto teisė į nuosavybę ir teisė verstis ekonomine veikla, nes Bank Melli nebegalėjo naudotis Sąjungos teritorijoje ar Sąjungos piliečių turimomis lėšomis. Tačiau apeliantui taikomą priemonę pateisinančio tikslo, t. y. tarptautinės taikos ir saugumo palaikymo, svarba galima pateisinti sukeltus didelius nepatogumus, kurie nėra neproporcingi minėtam tikslui, juo labiau kad apribojimas susijęs tik su dalimi Bank Melli lėšų ir esama galimų išimčių ir išlygų, taikomų lėšų įšaldymui, nustatytų Reglamento Nr. 423/2007 9 ir 10 straipsniuose.

2. Šalių argumentai

116. Antrasis papildomas apeliacinio skundo pagrindas susijęs su Pirmosios instancijos teismo padaryta vertinimo klaida dėl apelianto teisės į nuosavybę. Apelianto teigimu, Pirmosios instancijos teismas suklydo, kai nagrinėdamas ketvirtąjį ieškinio pagrindą skundžiamo sprendimo 70 ir 71 punktuose atmetė argumentą, susijusį su nepateisinamu jo teisės į nuosavybę pažeidimu. Iš tikrųjų iš Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikos, pirmiausia iš sprendimų Saadi prieš Italiją( ) ir A. prieš Jungtinę Karalystę( ) matyti, kad negalima lyginti pagrindinių teisių apsaugos ir kovos su terorizmu. Tas pats pasakytina ir apie priemones, susijusias su tarptautinės taikos ir saugumo palaikymu. Taigi Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes pažeidė pagrindines apelianto teises. Be to, Pirmosios instancijos teismas, manydamas, kad ribojamosios priemonės yra pateisinamos, nurodė klaidingus motyvus, nes neatsižvelgė į žmogaus teisių apsaugai Teisingumo Teismo praktikoje nuo Sprendimo Internationale Handelsgesellschaft (91)( ) teikiamą reikšmę, kuri dar labiau išaugo įsigaliojus Lisabonos sutarčiai ir Sąjungai rengiantis prisijungti prie EŽTK.

117. Taryba, Prancūzijos Respublika, Jungtinė Karalystė ir Komisija vieningai priminė Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią pagrindinių teisių įgyvendinimui gali būti taikomi apribojimai( ) ir kuri, jų manymu, atitinka Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką šioje srityje( ). Be to, EŽTT sprendimai, kuriais savo apeliaciniame skunde remiasi apeliantas, yra nereikšmingi nagrinėjant teisę į nuosavybę. Pirmosios instancijos teismas logiškai nusprendė, kad siekiamu tikslu galima pateisinti apelianto teisės į nuosavybę apribojimus, todėl antrąjį papildomą apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti.

3. Vertinimas

a) Įžanginė pastaba

118. Per teismo posėdį šalių buvo paprašyta pareikšti nuomonę dėl to, ar kiekvienas fizinis arba juridinis asmuo, įskaitant vyriausybinę organizaciją, kaip ji suprantama pagal Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką, gali naudotis pagrindine teise į nuosavybės apsaugą ir ar Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas ieškinio pagrindą, susijusį su apelianto nuosavybės teisės pažeidimu, turėjo spręsti, ar tikrai Bank Melli galėjo remtis šios pagrindinės teisės pažeidimu, būdamas juridinis asmuo, įsisteigęs trečiojoje valstybėje ir, atrodo, pakankamai susijęs su Irano valstybės – kuriai jis visiškai priklauso – vykdoma branduolinių ginklų platinimo politika, kad pagal Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį būtų įšaldytos jo lėšos.

119. Neginčiju šio klausimo svarbos, tačiau abejoju, ar šioje byloje reikia jį nagrinėti.

120. Nė viena šalis neginčijo tokios apelianto naudojimosi teisės nei per procesą Pirmosios instancijos teisme, nei per rašytinę proceso Teisingumo Teisme dalį( ). Pirmosios instancijos teismas taip pat nekėlė klausimo, ar apeliantas gali remtis teise į nuosavybę, užtikrinama pagal Sąjungos teisės sistemą( ). Pirmosios instancijos teismo neatsakymas į šį klausimą nebūtinai turi būti suprantamas taip, kad šis liko jo neišspręstas; tai gali būti laikoma ir netiesioginiu apelianto pripažinimu teisės į nuosavybę turėtoju. Taigi atsižvelgdamas į aplinkybę, kad kitos proceso šalys – pirmiausia turiu galvoje Tarybą – savo rašytiniuose dokumentuose to neginčijo, esu linkęs manyti, jog šioje byloje Teisingumo Teismo nėra prašoma nuspręsti, ar Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, kai netiesiogiai, bet neišvengiamai konstatavo, kad apeliantas yra teisės į nuosavybę turėtojas.

121. Taigi lieka atsakyti į klausimą, ar Pirmosios instancijos teismas turėjo šį klausimą iškelti savo iniciatyva, o tai reikštų, kad kalbama apie viešosios tvarkos išlyga grindžiamą pagrindą. Šiuo klausimu jau turėjau progą remdamasis generalinio advokato F. G. Jacobs išvada, pateikta byloje Salzgitter prieš Komisiją( ), išdėstyti kriterijus, pagal kuriuos pagrindas pripažįstamas viešosios tvarkos išlyga grindžiamu pagrindu( ) ir kuriuos norėčiau priminti:

– pažeista taisykle padedama siekti pagrindinio Sąjungos teisės sistemos tikslo ir ji yra svarbi šiam tikslui įgyvendinti, ir

– pažeista taisyklė nustatyta dėl trečiųjų asmenų ar visos visuomenės interesų, o ne tik dėl tiesiogiai susijusių asmenų interesų.

Generalinis advokatas F. G. Jacobs nurodė ir akivaizdaus Sąjungos teisės pažeidimo sąlygą, kurią esu linkęs laikyti veikiau teismo pareigos nagrinėti klausimą savo iniciatyva atsiradimo prielaida( ).

122. Net darant prielaidą, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisės normą, nes neteisingai nusprendė, kad apeliantas yra teisės į nuosavybę turėtojas, konstatuotini du dalykai. Pirma, klausimas, ar apeliantas turi pagrindinę teisę, yra susijęs su priežastimis, kurių neapima antrasis iš minėtų kriterijų. Antra, klausimas pakankamai sudėtingas, kad būtų galima teigti, jog šiuo atveju nėra akivaizdaus Sąjungos teisės pažeidimo, kuris vienintelis galėtų būti pagrindas Teisingumo Teismui veikti savo iniciatyva. Šiomis aplinkybėmis manau, kad Pirmosios instancijos teismas neturėjo iškelti šio klausimo savo iniciatyva. Taigi ir Teisingumo Teismas neturi jo nagrinėti. Jeigu jis vis dėlto imtųsi jį nagrinėti, niekaip negalėtų išvengti priekaišto dėl to, jog nusprendė ultra petita.

123. Taigi, mano manymu, Teisingumo Teismas negali ir neturi spręsti šio klausimo. Jei liktų šiek tiek neramu dėl galimų neišsklaidytų abejonių, norėčiau priminti, kad bet kuriuo atveju šioje byloje Pirmosios instancijos teismas nusprendė palankiausiai apelianto atžvilgiu, remdamasis principu, kad jis galėjo veiksmingai remtis savo teise į nuosavybę.

124. Atsižvelgdamas į nurodytas priežastis ir neneigdamas šio klausimo svarbos bei nemėgindamas nuspėti atsakymo, kurį Teisingumo Teismas pateiks, jei iš tikrųjų spręs šį klausimą, siūlau šiuo atveju apsiriboti apeliacinio skundo pagrindo, kaip jį suformulavo apeliantas, analize.

b) Apeliacinio skundo pagrindo analizė

125. Dėl šio pagrindo, kaip jį nurodė apeliantas, nagrinėjimo konstatuotini du dalykai.

126. Pirma, ir vėl pažymėtina, kad nurodyta Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika nagrinėjant šį apeliacinį skundą neturi reikšmės. Sprendime Saadi prieš Italiją buvo iškeltas klausimas, ar Italijos Respublika gali vykdyti sprendimą išsiųsti iš šalies, priimtą dėl Tuniso piliečio, nes šis aktyviai veikė organizacijoje, teikiančioje logistinę ir finansinę paramą asmenims, priklausantiems fundamentalistų grupuotėms Italijoje, ir todėl trikdė Italijos viešąją tvarką, tačiau buvo teigiama, kad įgyvendinant minėtą sprendimą su pareiškėju būtų elgiamasi pažeidžiant EŽTK 3 straipsnį. Tąkart Europos Žmogaus Teisių Teismas nurodė: „kadangi apsauga nuo elgesio, draudžiamo pagal 3 straipsnį, yra absoliuti, šia teisės norma draudžiama išduoti ar išsiųsti asmenį, jeigu yra reali tokio elgesio su juo atvykimo šalyje grėsmė“( ), ir padarė išvadą, kad „neįmanoma lyginti netinkamo elgesio rizikos ir dėl išsiuntimo nurodytų motyvų [aptariamu atveju – kova su terorizmu] siekiant nustatyti, ar valstybei tenka atsakomybė pagal 3 straipsnį, nors netinkamai elgiamasi būtų trečiojoje valstybėje“( ). Dėl Sprendimo A. prieš Jungtinę Karalystę, taip pat priimto remiantis EŽTK 3 straipsniu, Europos Žmogaus Teisių Teismas Bank Melli minimame punkte tik priminė, kad „3 straipsnyje įtvirtinta viena iš pagrindinių demokratinės visuomenės vertybių. Šioje nuostatoje nenumatyta apribojimų, – tuo ji skiriasi nuo daugelio kitų konvencijos bei protokolų Nr. 1 ir Nr. 4 nuostatų, be to, pagal [EŽTK] 15 straipsnio 2 dalį ji neturi jokių išimčių net nepaprasto pavojaus, dėl kurio atsiranda grėsmė tautos išlikimui, atveju. Net pačiomis sudėtingiausiomis aplinkybėmis, kaip antai kova su terorizmu, kad ir kokie būtų atitinkamo asmens veiksmai, konvencijoje nustatytas absoliutus kankinimo, žiauraus baudimo ir nežmoniško ar žeminančio elgesio draudimas“( ).

127. Iš šių dviejų sprendimų matyti, kad negalimumas lyginti pagrindinę teisę ir kovą su terorizmu yra griežtai ribojamas kankinimo ir nežmoniško ar žeminančio elgesio prevencijos. Be to, iš Sprendimo A. prieš Jungtinę Karalystę minėto punkto aiškiai suprantama, kad taip įvertinti iš esmės galima kitas teises, įtvirtintas pirmiausia EŽTK protokole Nr. 1. Teisė į nuosavybę kaip tik įtvirtinta šio protokolo 1 straipsnyje. Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisė į nuosavybę yra teisė, kurios įgyvendinimas gali būti apribotas( ).

128. Antra, pagal Bendrijos teisės sistemą taip pat pripažįstama, kad teisei į nuosavybę gali būti taikomi apribojimai( ). Iš tikrųjų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad teisė į nuosavybę „nėra absoliuti teisė ir turi būti vertinama pagal [savo] socialinę funkciją. Todėl gali būti nustatyti naudojimosi teise į nuosavybę apribojimai, jeigu jie faktiškai atitinka Bendrijos siekiamus bendrojo intereso tikslus ir siekiamo tikslo atžvilgiu nėra neproporcingas bei neleistinas kišimasis, iš esmės pažeidžiantis šios garantuojamos teisės esmę“( ). Neabejotina, kad ribojamąja priemone, nustatyta Bank Melli atžvilgiu, apribojamas jo naudojimasis teise į nuosavybę( ). Apeliantas ginčija su šio apribojimo pateisinimu susijusį pagrindimą, kurį pateikė Pirmosios instancijos teismas, nurodęs, kad „atsižvelgiant į ypatingą taikos ir tarptautinio saugumo palaikymo svarbą“ apeliantui taikoma priemonė nėra neproporcinga( ).

129. Savo ruožtu pažymiu, kad kai Bendrija nusprendė kovoti su terorizmu ir priėmė ribojamąsias priemones, ji neturėjo kitų tikslų, nei palaikyti tarptautinę taiką ir saugumą( ). Taip pat buvo nuspręsta dėl priemonių, kuriomis siekta nutraukti karo padėtį ir masinius žmogaus teisių pažeidimus( ). Negali būti nuspręsta kitaip, kai Bendrija dalyvauja tarptautinės bendruomenės veikloje kovojant su branduolinių ginklų platinimu ir siekiant, kad tarptautinė bendruomenė kontroliuotų Irano Islamo Respublikos branduolinės programos plėtojimą. Tai, kad šiuo tikslu ginamas bendrasis interesas, yra visiškai akivaizdu.

130. Šiomis aplinkybėmis, priešingai nei teigia apeliantas, Pirmosios instancijos teismo vertinimas neprieštarauja nei Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikai, nei istorinei Teisingumo Teismo praktikai apelianto nurodytų pagrindinių teisių srityje.

131. Kadangi antrasis papildomas apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas, jį reikia atmesti.

F – Dėl trečiojo papildomo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida, kurią padarė Taryba, kai įtraukė apeliantą į subjektų, kurių lėšos turi būti įšaldytos, sąrašą

1. Šalių argumentai

132. Apelianto manymu, 2009 m. lapkričio 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1100/2009, įgyvendinančio Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį ir panaikinančio ginčijamą sprendimą( ), priėmimas yra nauja aplinkybė, kuri pagal Procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą( ) leidžia jam pateikti naują pagrindą. Iš tikrųjų iš rašto, kuriuo apeliantui buvo pranešta apie Reglamentą Nr. 1100/2009, matyti, kad Taryba rėmėsi tiek motyvais, dėl kurių ji anksčiau įtraukė apeliantą į Reglamento Nr. 423/2007 V priedą, tiek naujais argumentais. Šiomis aplinkybėmis, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad apeliantas dar neneigė, netgi netiesiogiai, vien pateikęs ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikin