GENERALINIO ADVOKATO

NILS WAHL IŠVADA,

pateikta 2013 m. lapkričio 21 d.( )

Byla C‑482/12

Peter Macinský,

Eva Macinská

prieš

Getfin s.r.o.,

Financreal s.r.o.

(Okresný súd Prešov (Slovakija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Priimtinumas – Direktyva 93/13/EEB – Vartojimo kredito sutartis – Nesąžiningos sąlygos – Užtikrinto reikalavimo įvykdymas surengus viešąjį nekilnojamojo turto aukcioną – Galimybė pagal nacionalinės teisės aktus nerengti teismo proceso – Veiksmingumo principas – Teismo sprendimo poveikio apribojimas laiko atžvilgiu“

1. Teisingumo Teismas – tai teismas. Jo paskirtis – spręsti šalių teisinius ginčus remiantis materialinės ir proceso teisės normomis. Jis priima privalomus sprendimus ir paprastai neteikia rekomendacinių nuomonių hipotetiniais klausimais( ). Tokiomis aplinkybėmis nagrinėjama byla turi visus visiškai abstraktaus atvejo požymius, nes neaišku, kodėl Teisingumo Teismui reikia atsakyti į pateiktą prejudicinį klausimą. Nors sudėtingos bylos tikrai yra palankios susiformuoti „blogai“ teismo praktikai, dėl nesamų ginčų gali susiformuoti gerokai blogesnė praktika.

2. Gaila, nes su bylos esme susijęs klausimas, dėl kurio Teisingumo Teismo šioje byloje prašoma priimti sprendimą, yra svarbus. Iš tiesų pastangos užtikrinti veiksmingesnį teisingumo vykdymą ir vėl priešpriešinamos teisei į veiksmingą teisminę apsaugą, t. y. vartotojų teisminę apsaugą.

3. Savo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Okresný súd Prešov (Prešovo apylinkės teismas, Slovakija) prašo išaiškinti, ar Slovakijos teisės normos, pagal kurias kreditoriui leidžiama susigrąžinti skolą ne teismo tvarka, kai įkeitimu užtikrintas reikalavimas įvykdomas išieškant iš skolininko turto (toliau – nagrinėjama procedūra), atitinka, be kita ko, Direktyvą 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais( ).

I – Teisinis pagrindas

A – ES teisė

4. Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:

„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų [tolesnis sutarties vykdymas yra galimas panaikinus nesąžiningas sąlygas].“

5. Direktyvos 93/13/EEB 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.“

B – Nacionalinė teisė

6. Slovakijos civiliniame kodekse (Občianský zákonník), be kitų nuostatų, yra tokios nuostatos dėl išieškojimo iš įkeisto turto:

„151j straipsnis

1. Kai įkeitimu užtikrinta skola negrąžinama visa ir laiku, kreditorius gali inicijuoti išieškojimą iš įkeisto turto. Išieškojimas kreditoriaus naudai gali būti vykdomas sutartyje nustatyta tvarka arba parduodant įkeistą turtą viešajame aukcione pagal specialias įstatymo nuostatas <...> arba <...> parduodant įkeistą turtą pagal specialias įstatymo nuostatas <...>, jei kitaip nenumatyta šiame kodekse ar specialiuose teisės aktuose.

2. Kai įkeitimu užtikrinta skola negrąžinama visa ir laiku, kreditorius gali skolą išieškoti ar reikalauti, kad ji būtų išieškota iš įkeisto turto net tada, kai jau yra pasibaigęs senaties terminas tokiems reikalavimams pateikti.

<…>

151m straipsnis.

1. Kreditorius gali parduoti įkeistą turtą sutartyje dėl įkeitimo nustatyta tvarka arba viešajame aukcione, praėjus ne mažiau kaip 30 dienų nuo pranešimo įkaito davėjui ir skolininkui, jeigu tai nėra tas pats asmuo, apie ketinimą išieškoti iš įkeisto turto, jei specialiuose teisės aktuose nenumatyta kitaip <...>

2. Po pranešimo apie ketinimą išieškoti iš įkeisto turto įkaito davėjas ir kreditorius gali susitarti, kad dar iki 1 dalyje numatyto 30 dienų termino pabaigos kreditorius gali parduoti įkeistą turtą sutartyje dėl įkeitimo numatyta tvarka arba viešajame aukcione.

3. Išieškojimą iš įkeisto turto sutartyje dėl įkeitimo numatyta tvarka pradėjęs kreditorius gali bet kada per išieškojimo iš įkeisto turto procedūrą pakeisti išieškojimo būdą ir parduoti įkeistą turtą viešajame aukcione arba prašyti, kad jo reikalavimas būtų patenkintas parduodant įkeistą turtą pagal specialias įstatymo nuostatas. Kreditorius turi pranešti įkaito davėjui apie išieškojimo būdo pakeitimą.“

7. Įstatyme Nr. 527/2002 dėl savanoriškų viešųjų aukcionų (Zákon č. 527/2002 Z.z. o dobrovol’ných dražbách) numatyta:

„17 straipsnis. Pranešimas apie viešąjį aukcioną

1. Aukciono organizatorius praneša apie pardavimą paskelbdamas pranešimą apie viešąjį aukcioną <…>

3. Jeigu aukcione parduodamas butas, namas [arba] kitas pastatas <...>, aukciono organizatorius pranešimą apie viešąjį aukcioną paskelbia likus bent 30 dienų iki aukciono pradžios. Be to, aukciono organizatorius nepagrįstai nedelsdamas pranešimą apie viešąjį aukcioną persiunčia ministerijai, kuri jį paskelbia [oficialiajame] Prekybos leidinyje <…>

<…>

5. Aukciono organizatorius per šio straipsnio 2–4 dalyse nurodytus terminus pranešimą apie viešąjį aukcioną persiunčia šiems asmenims:

a) viešąjį aukcioną inicijavusiam asmeniui, kreditoriaus, kurio reikalavimai užtikrinti įkeitimu, skolininkui ir aukcione numatomo parduoti turto savininkui, jeigu jis ir skolininkas nėra tas pats asmuo <…>

<…>

21 straipsnis. Aukciono organizatoriaus įsipareigojimų neįvykdymas ir viešojo aukciono negaliojimas

<…>

2. Pažeidus bet kurią šio kodekso nuostatą asmuo, teigiantis, kad šis pažeidimas neigiamai paveikė jo teises, gali prašyti teismo pripažinti viešąjį aukcioną negaliojančiu. Ši teisė pasibaigia praėjus trims mėnesiams nuo viešojo aukciono, nebent aukcione buvo parduodamas tam asmeniui priklausęs namas arba butas, kuriame jis oficialiai gyveno aukciono metu, o pardavimą prašoma pripažinti negaliojančiu dėl nusikaltimo padarymo <...> tokiu atveju prašymas pripažinti pardavimą negaliojančiu gali būti paduotas pasibaigus minėtam trijų mėnesių terminui.

<…>

5. Pirkėjui neįvykdžius įsipareigojimų arba teisėjui panaikinus pardavimą aukcionas pripažįstamas negaliojančiu nuo aukciono plaktuko dūžio momento.

<…>

29 straipsnis. Aukcione parduoto turto perdavimas

<…>

2. Jeigu aukcione įsigytas turtas [yra butas, namas ar kitas pastatas], buvęs savininkas, laikydamasis viešojo aukciono pranešime nurodytų sąlygų, nepagrįstai nedelsdamas privalo perduoti šį turtą, kai aukcione jį įsigijęs pirkėjas pateikia patvirtintą notarinio akto kopiją ir asmens tapatybės įrodymą <...>.“

II – Faktinės aplinkybės, procedūra ir pateiktas prejudicinis klausimas

8. Sutuoktiniai Peter Macinský ir Eva Macinská yra pensininkai ir kartu gyvena Prešove, Slovakijoje. 2011 m. balandžio 29 d. sutuoktiniai Macinský iš Financreal s.r.o. pasiėmė 5 000 EUR paskolą, kad grąžintų įvairias esamas paskolas. Paskolos grąžinimui užtikrinti buvo įkeistas butas, kuriame sutuoktiniai Macinský gyveno. Pagal paskolos sutartį paskolą reikėjo grąžinti per 84 mėnesius, kas mėnesį mokant po 209,52 EUR. Kai sutuoktiniai Macinský kelis kartus tariamai nesumokėjo mėnesinių įmokų, Financreal nusprendė imtis prieš juos veiksmų.

9. 2011 m. spalio 17 d. Financreal savo skolinius reikalavimus sutuoktiniams Macinský perleido skolų išieškojimo įmonei Getfin s.r.o. 2011 m. spalio 26 d. laišku Getfin pareikalavo grąžinti visą paskolą. Getfin teigimu, dabar skola siekė 21 057 EUR.

10. 2011 m. lapkričio 12 d. laišku sutuoktiniai Macinský ginčijo reikalavimo pagrįstumą ir prašė Financreal persvarstyti padidėjusią skolą (daugiau kaip 300 % per šešis mėnesius), nes manė, kad ji nepagrįsta.

11. 2011 m. lapkričio 21 d. Getfin pareiškė sutuoktiniams Macinský ieškinį Okresný súd Prešov. Kartu ji pasamdė privačią nekilnojamojo turto bendrovę Dražby (toliau – Dražby), kad išieškotų skolą neteisminėmis priemonėmis.

12. 2011 m. gruodžio 1 d. Dražby pranešė sutuoktiniams Macinský, kad išieškos įkeitimu užtikrintą skolą neteisminėmis priemonėmis – parduos jų butą per „savanorišką viešąjį aukcioną“, t. y. ji planavo taikyti nagrinėjamą procedūrą. Kartu sutuoktiniams Macinský buvo pranešta, kad šiuo metu skola sudaro 22 646 EUR.

13. 2012 m. sausio 11 d. Okresný súd Prešov patenkino sutuoktinių Macinský prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones – sustabdyti išieškojimą iš įkeisto turto ne teismo tvarka( ).

14. 2012 m. vasario 1 d. Dražby atsisakė ketinimo parduoti sutuoktinių Macinský butą per „savanorišką“ viešąjį aukcioną.

15. Kiek tai susiję su 11 punkte minėta byla, 2012 m. kovo 21 d. sprendimu (kuris pridėtas prie Teisingumo Teismui perduotos nacionalinės bylos medžiagos) Okresný súd Prešov nurodė sutuoktiniams Macinský grąžinti Getfin tik 4 290,48 EUR sumą, nes pripažino sutartyje nustatytą palūkanų normą moraliai nepriimtina, o pačią sutartį – negaliojančia. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad šis teismo sprendimas dar neįsiteisėjo. Tačiau 2013 m. rugsėjo 4 d. laišku atsakydami į Teisingumo Teismo klausimą sutuoktiniai Macinský nurodė, kad tas teismo sprendimas įsiteisėjo. Tai per posėdį patvirtino Slovakijos vyriausybė( ).

16. Dėl šios išvados 13 punkte nurodytos laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūros Okresný súd Prešov aiškina, kad Savanoriškų viešųjų aukcionų įstatyme numatytas „savanoriškas viešasis aukcionas“ – išieškojimo iš įkeisto turto ne teismo tvarka mechanizmas. Šių veiksmų pagrįstumo nevertina joks teismas ar kita nepriklausoma teisminė institucija, o žodis „savanoriškas“ – tai teisinė sąvoka, vartojama net ir tuo atveju, jeigu skolininkas nesutinka su viešuoju aukcionu. Be to, kaip aiškina Okresný súd Prešov, „savanorišku viešuoju aukcionu“ kreditorius gali nustatyti skolos dydį be teismo sprendimo( ).

17. Abejodamas nagrinėjamos procedūros atitiktimi Direktyvai 93/13, 2012 m. rugpjūčio 27 d. Okresný súd Prešov nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

„Ar [Direktyva 93/13] turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia tokią valstybės narės teisės akto nuostatą, kaip antai Občianský zákonník (Civilinio kodekso) 151j straipsnio 1 dalį, aiškinamą kartu su kitomis šioje byloje nagrinėjamomis teisės aktų nuostatomis, pagal kurią kreditoriui leidžiama reikalauti įvykdyti nesąžiningas sutarties sąlygas pasinaudojant išieškojimu iš įkeisto turto ir be vartotojo sutikimo pardavus jo nekilnojamąjį turtą, taip pat nepaisant aplinkybės, kad šis klausimas yra ginčijamas, o teismas ar kita nepriklausoma teisminė institucija neįvertino sutarties sąlygų?“

18. Rašytines pastabas pateikė sutuoktiniai Macinský, Slovakijos bei Vokietijos vyriausybės ir Komisija. 2013 m. rugsėjo 11 d. posėdyje pastabas žodžiu pateikė Slovakijos bei Vokietijos vyriausybės ir Komisija.

III – Analizė

19. Nagrinėjamoje byloje kyla daug skirtingų klausimų.

20. Pirma, atsižvelgiant į aprašytas faktines aplinkybes, pažymėtina, kad Slovakijos ir Vokietijos vyriausybės ginčija šios bylos priimtinumą.

21. Antra, dėl bylos esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar nagrinėjama procedūra atitinka Direktyvą 93/13. Slovakijos ir Vokietijos vyriausybės tvirtina, kad taip, o sutuoktiniai Macinský ir Komisija laikosi priešingos nuomonės.

22. Trečia, Slovakijos vyriausybė paprašė apriboti teismo sprendimo poveikį laiko atžvilgiu, jeigu nagrinėjama procedūra būtų pripažinta neatitinkančia Direktyvos 93/13.

23. Toliau nagrinėsiu priežastis, dėl kurių manau, kad pateiktas prejudicinis klausimas yra nepriimtinas.

24. Dėl bylos esmės pažymėtina, kad Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę priimti sprendimus dėl bylų, kurių aplinkybės yra pakankamai panašios( ). Tuose sprendimuose laikomasi aiškios pozicijos, nors šia byla Teisingumo Teismas galėtų patikslinti tą savo praktiką.

25. Tačiau jeigu atsižvelgdamas į bylų, susijusių su panašiais klausimais, skaičių( ) Teisingumo Teismas proceso ekonomijos sumetimais nuspręstų atsakyti į pateiktą prejudicinį klausimą, išdėstysiu, kodėl, mano nuomone, taikant kai kurias išlygas, Direktyva 93/13 nedraudžiama tokia procedūra, kaip nagrinėjamoji šioje byloje( ).

26. Galiausiai trumpai išnagrinėsiu pateiktą prašymą apriboti teismo sprendimo poveikį laiko atžvilgiu.

A – Priimtinumas

27. Savo rašytinėse pastabose ir per posėdį Slovakijos ir Vokietijos vyriausybės ginčijo šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą.

28. Slovakijos vyriausybės nuomone, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra visos Teisingumo Teismui būtinos faktinės ir teisinės informacijos, kad jis galėtų naudingai atsakyti į pateiktą prejudicinį klausimą. Be to, Slovakijos vyriausybė teigia, kad ginčas yra visiškai hipotetinis ir kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neįrodė, kodėl jam reikia atsakymo į prejudicinį klausimą ginčui pagrindinėje byloje išspręsti. Ši vyriausybė taip pat teigia, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepaaiškinamas kitų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų ES teisės aktų, t. y. Direktyvos 2005/29/EB( ) ir Direktyvos 2009/22/EB( ), aktualumas. Vokietijos vyriausybė pritaria pagrindinei Slovakijos vyriausybės pozicijai.

29. Savo 2013 m. rugsėjo 4 d. laiške sutuoktiniai Macinský nurodo, kad 2012 m. kovo 21 d. teismo sprendimas įsiteisėjo, tačiau nagrinėjama procedūra vis dėlto gali būti pradėta dėl Getfin dar nesumokėtos 4 290,48 EUR skolos. Todėl Teisingumo Teismo atsakymo vis dar reikia. Per posėdį Komisija taip pat teigė, kad ši byla nėra hipotetinė.

30. Pagal SESV 267 straipsnį tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgęs į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų reikalingumą ir svarbą. Todėl Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai yra susiję su ES teisės išaiškinimu. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei yra gana akivaizdu, jog prašymas išaiškinti ES teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinoma faktinė arba teisinė medžiaga, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus.

31. Manau, priešingai Slovakijos ir Vokietijos vyriausybių pateiktiems argumentams, Teisingumo Teismas turi pakankamai faktinės ir teisinės medžiagos atsakymui pateikti.

32. Tačiau atsižvelgdamas į atsakymus, pateiktus į Teisingumo Teismo klausimus, sutinku su minėtomis vyriausybėmis, kad pateiktas prejudicinis klausimas neturėtų būti priimtinas, nes atsakymas į jį neturės jokio poveikio prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos baigčiai.

33. Iš tiesų pirmiausia norėčiau pažymėti, jog nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad Dražby atsisakė siekio surengti viešąjį aukcioną. Vis dėlto Okresný súd Prešov savo prašymą grindžia tuo, kad „pasibaigus laikinosios priemonės galiojimui, kreditorius galės iš naujo kreiptis dėl reikalavimo įvykdymo ne teismo tvarka, kol šia ar kokiomis nors kitomis priemonėmis bus įgyvendinta kreditoriaus teisė į turtą, kurio įkeitimu užtikrinta prievolė“.

34. Turiu prisipažinti, kad ne visai supratau, kodėl pagal Slovakijos proceso teisę Okresný súd Prešov tebenagrinėja bylą, nors aukcionas jau nebebus rengiamas ir nebėra grėsmės, kad Dražby gali atnaujinti nagrinėjamą procedūrą. Gali būti, kad ši grėsmė egzistavo 2012 m. rugpjūčio 27 d., kai buvo priimta nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą. Tačiau, kaip nurodyta šios išvados 15 punkte, remiantis Teisingumo Teismo vėliau gauta informacija, 2012 m. kovo 21 d. teismo sprendimas įsiteisėjo. Iš tiesų Slovakijos vyriausybė per posėdį netgi nurodė, kad Getfin ginčijo 2012 m. kovo 21 d. teismo sprendimą, ir 2013 m. kovo 13 d. šis skundas buvo galutinai atmestas( ). Todėl nematau jokios galimybės Dražby iš naujo pradėti tą pačią procedūrą.

35. Be to, 2012 m. kovo 21 d. teismo sprendimu, kuris, priešingai Komisijos teiginiams per posėdį, buvo susijęs su tomis pačiomis šalimis kaip ir pagrindinės bylos šalys, išskyrus Financreal, paskolos sutartis tarp šių šalių buvo pripažinta negaliojančia. Tas teismo sprendimas apėmė visas minėtos sutarties nuostatas, įskaitant nuostatas, susijusias su nagrinėjama procedūra.

36. Deja, nepaisydamas bendradarbiavimo dvasios, kuria pirmiausia turi būti grindžiama prejudicinio sprendimo procedūra, Okresný súd Prešov nemanė esant būtina kuriuo nors metu savo iniciatyva pateikti Teisingumo Teismui informaciją apie 2012 m. kovo 21 d. teismo sprendimo teisines pasekmes ir jo esmę. ( ) Šį sprendimą, pridėta prie prašymo priimti prejudicinį sprendimą, priėmė pats Okresný súd Prešov, tik būdamas kitokios sudėties.

37. Todėl atrodytų, kad bent po 2013 m. gegužės 13 d. nebėra jokios sutarties, kuri būtų teisinis pagrindas taikyti nagrinėjamą procedūrą dėl tariamos 21 057 EUR skolos įmonei Getfin. Kartu nėra būtinybės atsakyti į pateiktą prejudicinį klausimą.

38. Šios nuomonės nepaneigia Sprendimas Aziz.

39. Byloje Aziz taip pat buvo ginčijamas pateiktų prejudicinių klausimų priimtinumas. Pirmasis iš dviejų toje byloje pateiktų prejudicinių klausimų labiau panašus į Okresný súd Prešov pateiktą prejudicinį klausimą. Kalbant konkrečiau, buvo teigiama, kad bylą iš esmės nagrinėjusio Juzgado de lo Mercantil No 3 de Barcelona (Ispanija) prašomas atsakymas, susijęs su Ispanijos taisyklių dėl išieškojimo teismo tvarka atitiktimi, neturėtų įtakos Juzgado de Primera Instancia No 5 de Martorell (Ispanija) vykstančiai išieškojimo teismo tvarka procedūrai. Taip buvo todėl, kad nacionaliniam teismui toje byloje priimant nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išieškojimo procedūra jau buvo įvykusi. Kitaip tariant, buvo teigiama, kad faktas jau įvyko. Teisingumo Teismas nemanė, kad dėl to prejudicinis klausimas būtų nepriimtinas.

40. Tačiau nagrinėjamos bylos atvejis kitoks. Išieškojimas (viešasis aukcionas) toliau nevyko, ir bet kuriuo atveju sutartis, kuri, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos, buvo pripažinta negaliojančia, nebesuteikia teisinio pagrindo nagrinėjamai procedūrai.

41. Tiesa, atrodo, kad Sprendime Aziz Teisingumo Teismas gana atlaidžiai pažvelgė į prašomo atsakymo reikšmingumą nacionalinio teismo nagrinėjamam ginčui, nes toje byloje jis lyg ir suteikė nacionaliniam teismui galimybę visas abejones vertinti jo naudai( ). Teisingumo Teismas tiesiog nurodė, kad klausimą „reikia suprasti plačiąja prasme“ ir kad „nėra akivaizdu, jog <...> prašomas [ES] teisės išaiškinimas nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo faktais ar dalyku“( ).

42. Tačiau šioje byloje nėra pagrįsta vadovautis tokiu požiūriu. Iš tiesų, kadangi Dražby atsisakė išieškojimo procedūros ir sutartis buvo pripažinta negaliojančia, mažai tikėtina, kad atsakymas į pateiktą prejudicinį klausimą galėtų būti svarbus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamam ginčui (jeigu toks ginčas apskritai yra) ar kuriems nors papildomiems jo aspektams (pvz., tam, kuris nurodytas šios išvados 55 punkte). Atrodo, tai patvirtina aplinkybė, kad nei Getfin, nei Financreal neparodė jokio susidomėjimo procesu Teisingumo Teisme.

43. Vis dėlto reikia aptarti kai kuriuos per posėdį iškeltus aspektus.

44. Per posėdį Slovakijos vyriausybė nurodė, kad, remiantis informacija, kurią ji gavo iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, pagrindinės bylos dalykas yra ne paskolos sutartis tarp sutuoktinių Macinský ir Financreal (kurios teisės pagal sutartį paskui perleistos Getfin), bet sutartis dėl prievolės įvykdymo užtikrinimo, kuri yra visiškai atskira nuo paskolos sutarties. Atsakydama į pateiktą klausimą, kuriuo siekta išsiaiškinti galimus tokio teiginio padarinius, minėtoji vyriausybė nurodė, kad pagal Slovakijos teisę prievolės įvykdymo užtikrinimo sutartys paprastai netenka teisinės galios pripažinus negaliojančia prievolę, kurios įvykdymas yra jomis užtikrinamas, nebent prievolės įvykdymo užtikrinimo sutartyje būtų konkrečiai numatyta, kad tokiu atveju ji lieka galioti.

45. Manau, kad ši informacija šiek tiek netikėta.

46. Pirmiausia pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismas „yra įgaliotas aiškinti [ES] teisės aktą ar spręsti dėl jo galiojimo tik remdamasis nacionalinio teismo nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis“( ). Be to, jis negali priimti sprendimo dėl pirmą kartą per posėdį Teisingumo Teisme nurodytų ir aptartų faktinių ir teisinių aplinkybių, kurios nenurodytos nei nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nei suinteresuotųjų šalių pastabose( ).

47. Šiuo klausimu nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą antraštėje nurodyta, kad byla susijusi su: „i) išieškojimo iš įkeisto turto sustabdymu; ii) sutartinių netesybų ir kredito suteikimo bei tvarkymo mokesčių negaliojimu; ir iii) finansine kompensacija“. Be to, pačiame nutarties turinyje minima tik viena sutartis, o ne dvi. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nesant nieko, kas patvirtintų mintį, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis yra atskira nuo 2012 m. kovo 21 d. teismo sprendimu panaikintos sutarties, toks argumentas negali būti pripažintas pagrįstu.

48. Tačiau net darant prielaidą, kad iš tikrųjų buvo sudaryta atskira prievolės įvykdymo užtikrinimo sutartis, tai neturėtų įtakos nagrinėjamai bylai.

49. Pirma, galima būtų teigti, kad tokia atskira prievolės įvykdymo užtikrinimo sutartis galėtų būti pagrindas išieškoti 4 290,48 EUR skolą, kurią 2012 m. kovo 21 d. teismo sprendimu buvo nurodyta grąžinti Getfin. Atrodo, kad tokios nuomonės bent iš dalies laikosi sutuoktiniai Macinský; jie savo 2013 m. rugsėjo 4 d. laiške nurodo, kad nors tas teismo sprendimas įsiteisėjo, jie nėra juo apsaugoti nuo pakartotinio nagrinėjamos procedūros taikymo.( )

50. Dėl šio aspekto turėčiau pabrėžti, kad dabartinis Getfin reikalavimas sutuoktiniams Macinský yra restitucijos reikalavimas. Iš tiesų 2012 m. kovo 21 d. sprendime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad sutartyje nustatyta palūkanų norma yra moraliai nepriimtina, todėl pripažino sutartį negaliojančia. Be to, savo sprendimo rezoliucinėje dalyje minėtas teismas nurodė grąžinti pradinės paskolos likutį, t. y. 4 290,48 EUR, atliekant 84 įmokas. Dabar tokia skola yra susidariusi pagal teismo sprendimą, o ne pagal sutartį, nors byla teisme iškelta remiantis sutartimi.

51. Toks reikalavimas pagal savo pobūdį nepatenka į Direktyvos 93/13 materialią taikymo sritį, kuri yra apribota jos 1 straipsnio 1 dalimi, susijusia su vartotojų sutartimis. Todėl Direktyvos 93/13 aiškinimas neturės įtakos pagrindinei bylai.

52. Antra, taip pat būtų galima teigti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori, kad Teisingumo Teismas priimtų sprendimą dėl teisės aktų, kuriais vartotojams ir prekybininkams leidžiama sudaryti bendrąsias prievolės įvykdymo užtikrinimo sutartis, nurodant, kad nagrinėjama procedūra gali būti pradedama vartotojui neįvykdžius bet kurio iš savo įsipareigojimų prekybininkui, atitikties Direktyvai 93/13.

53. Nors šis klausimas įdomus, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aprašytomis aplinkybėmis jam nebūtų visiškai jokio pagrindo. Nenoriu pateikti savo išvados hipotetiniu klausimu.

54. Dėl šių priežasčių toliau neanalizuosiu Slovakijos vyriausybės paminėtos „dviejų atskirų sutarčių“ teorijos.

55. Kalbant apie žalos atlyginimo reikalavimą, kuris akivaizdžiai taip pat yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos dalis, nėra nieko, kas leistų manyti, kad į pateiktą prejudicinį klausimą būtina atsakyti, kalbant apie tai, ar Getfin ir (arba) Financreal turi atlyginti tokią žalą, atsiradusią dėl nagrinėjamos procedūros pradėjimo prieš sutuoktinius Macinský. Iš tiesų, nors nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad sutuoktiniai Macinský siekia tokio pobūdžio žalos atlyginimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nemini šio dalyko pateiktame prejudiciniame klausime ir nepaaiškina, ar jis yra įgaliotas priteisti žalos atlyginimą byloje, kuriai taikomos Savanoriškų aukcionų įstatymo 21 straipsnio 2 ir 5 dalys, ir kaip jis yra įgaliotas tai padaryti. Dar svarbiau tai, kad iš 2012 m. kovo 21 d. teismo sprendimo matyti, jog sutuoktiniai Macinský toje byloje iš tiesų pareiškė priešpriešinį reikalavimą Getfin dėl žalos atlyginimo ir teismo sprendimo rezoliucinėje dalyje šis buvo atmestas kaip nepagrįstas( ). Kaip minėta, tas teismo sprendimas jau įsiteisėjęs, todėl sprendimas dėl žalos atlyginimo įgijo res judicata galią ir šis klausimas baigtas nagrinėti( ).

56. Kalbant apie Direktyvos 2005/29 ir Direktyvos 2009/22 paminėjimą nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, neatrodo, kad, kaip pažymi Slovakijos ir Vokietijos vyriausybės, šios direktyvos būtų svarbios šiai bylai. Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tiesiog mini šias direktyvas ir kai kurias iš jų nuostatų( ), nepaaiškindamas, kodėl jos turėtų būti taikomos. Visų pirma prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo, kodėl mano, kad nagrinėjama procedūra reiškia nesąžiningą komercinę veiklą ar kaip nagrinėjamas klausimas susijęs su prašymu taikyti teismo draudimą, kurį pateikia kompetentingas subjektas, siekdamas apsaugoti kolektyvinius vartotojų interesus( ). Pažymėtina, kad pateikto prejudicinio klausimo tekste šios direktyvos taip pat nepaminėtos. Taigi dėl jų pateiktas prejudicinis klausimas negali tapti priimtinas.

57. Todėl nesuprantu, kodėl Teisingumo Teismo sprendimas yra būtinas, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų išspręsti savo nagrinėjamą ginčą, nes juo būtų tik abstrakčiai įvertinta nagrinėjamos procedūros atitiktis Direktyvai 93/13. Kad ir kokių gerų ketinimų turėtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, norėdamas apsaugoti vartotojų interesus, tokio vertinimo neįmanoma pateikti nesant „tikro“ teismo proceso. Be to, nėra reikalo rekomenduoti iš naujo nagrinėti nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su hipotetiniais klausimais( ).

58. Remdamasis tuo, kas nurodyta, manau, kad pateiktas prejudicinis klausimas yra nepriimtinas.

59. Vis dėlto tik nacionaliniai teismai turi nustatyti Teisingumo Teismo atsakymo reikalingumą ir naudingumą jų nagrinėjamai bylai, kaip ir tinkamą momentą. Jeigu dėl kokios nors priežasties Teisingumo Teismas nenorėtų kištis į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimą ir, vadovaudamasis bendradarbiavimo dvasia, kuri turi būti svarbiausia procese pagal SESV 267 straipsnį, nuspręstų atsakyti į pateiktą prejudicinį klausimą, pasiūlysiu tokius svarstymus.

B – Nagrinėjamos procedūros atitiktis Direktyvai 93/13

1. Bendrosios pastabos dėl vartotojo pareigos veikti

60. Kaip rodo pasaulinė finansų krizė, po kurios lėtai atsigauna Europa ir likęs pasaulis, gerai veikianti ir saugi kreditų sistema yra vienas iš kertinių atviros rinkos ekonomikos aspektų. Todėl siekdami palaikyti kreditų sistemą teisės aktų leidėjai gali stengtis sugalvoti ypatingų įvykdymo užtikrinimo ir išieškojimo sistemų, kurios būtų labiau ar mažiau palankios verslo sektoriui. Nagrinėjamoje byloje kyla klausimas, ar nagrinėjama procedūra yra per daug palanki prekybininkams, palyginti su vartotojais.

61. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvai 93/13 prieštarauja valstybės narės proceso taisyklės, pagal kurias nesąžininga vartotojų sutarties sąlyga grindžiamą reikalavimą galima įvykdyti neteisminėmis priemonėmis ir galbūt be jokios teisminės priežiūros.

62. Todėl Teisingumo teismas turi išnagrinėti klausimą, dėl kurio jis nepriėmė sprendimo bylose Banco Español de Crédito arba Aziz, tačiau kurį generalinė advokatė J. Kokott iškėlė savo išvadoje( ), t. y.: ar Direktyvą 93/13 atitinka valstybės narės taikomas reikalavimas vartotojams imtis veiksmų sustabdyti arba nutraukti sutarties, kurioje tariamai yra nesąžininga sąlyga, vykdymą? Kitaip tariant, ar Direktyvą 93/13 atitinka tai, kad vartotojas turi „žengti pirmą žingsnį“?

63. Šiuos klausimus reikia vertinti atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką dėl nacionalinių teismų pareigų ir vaidmens pagal Direktyvą 93/13. Iš tiesų pagal tą teismo praktiką nacionalinis teismas privalo savo iniciatyva įvertinti, ar sutarties sąlyga, kuriai taikoma Direktyva 93/13, yra nesąžininga, ir taip kompensuoti tarp vartotojo ir pardavėjo arba tiekėjo esantį disbalansą, jeigu jis turi šiai užduočiai atlikti reikalingą teisinę ir faktinę informaciją( ).

64. Dėl toliau nurodytų priežasčių esu įsitikinęs, kad nagrinėjama procedūra užtikrinamas pakankamas veiksmingos vartotojų teisių apsaugos lygis, kaip reikalaujama pagal Direktyvą 93/13.

65. Pirmiausia išnagrinėsiu Direktyvos 93/13 tekstą. Tuomet išanalizuosiu atitinkamą teismo praktiką (t. y. teismo praktiką, suformuluotą sprendimais Banco Español de Crédito ir Aziz) ir tada paaiškinsiu, kodėl, mano nuomone, į šios išvados 62 punkte pateiktą klausimą reikėtų atsakyti teigiamai.

66. Direktyvoje nustatytos kai kurios įpareigojančios taisyklės, susijusios su vartotojų sutarčių nuostatomis, visų pirma šių sąlygų apibrėžimas, nurodytas 3 straipsnio 1 dalyje. Atitinkamai 6 straipsnio 1 dalyje valstybių narių reikalaujama numatyti taisykles, pagal kurias tokios sąlygos „nebūtų privalomos vartotojui“. Be to, 7 straipsnio 1 dalyje valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad „egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse“.

67. Kadangi Direktyvoje 93/13 šiuo konkrečiu aspektu nieko nepasakyta, negalima teigti, kad ja reglamentuojamas reikalavimų priverstinis vykdymas, įskaitant reikalavimus vartotojams. Todėl iš esmės tokios taisyklės priklauso procesinei valstybių narių autonomijai, tačiau laikantis kartu taikomų lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų( ). Galėčiau pridurti, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ar Teisingumo Teismui atsiųstoje nacionalinės bylos medžiagoje nėra nieko, kas leistų manyti, kad Slovakijos proceso taisyklės, taikytinos vartotojams pagal Direktyvą 93/13, skiriasi nuo taisyklių, kuriomis remiantis nacionaline teise reglamentuojami panašūs atvejai( ). Todėl atrodo, kad kalbama tik apie Direktyvos 93/13 effet utile.

68. Nagrinėjant tokios procedūros, kaip aptariamoji šioje byloje, atitiktį veiksmingumo principui reikia išsamiau paanalizuoti atitinkamą teismo praktiką, t. y. sprendimus Banco Español de Crédito ir Aziz( ). Iš tiesų, kaip ir nagrinėjama byla, abu minėti sprendimai buvo susiję su nacionalinio teismo pareigų apibrėžimu pagal Direktyvą 93/13 esant specialiai procedūrai( ), o ne su klausimu, ar nacionalinis teismas gali, o gal iš tikrųjų – privalo veikti savo iniciatyva. Tuos du teismo sprendimus suprantu kaip tokius, kuriuose iš esmės pasakyta, kad jeigu prekybininkai taiko nacionalinėje teisėje numatytą specialią procedūrą, kad atimtų iš vartotojų galimybę pasinaudoti Direktyva 93/13 numatyta apsauga, tai prieštarauja veiksmingumo principui, jeigu dėl to tampa praktiškai neįmanoma arba pernelyg sunku taikyti apsaugą, kurią vartotojams siekiama suteikti Direktyva 93/13( ). Dėl nagrinėjamos procedūros nemanau, kad ja iš vartotojų atimama galimybė pasinaudoti šia apsauga.

69. Mano įsitikinimu, jeigu vartotojams taikomos išieškojimo procedūros, pavyzdžiui, viešieji aukcionai, nacionalinėje procesinėje teisėje turi būti numatytos tam tikros garantijos, kad būtų apsaugota silpnesnė šalis, šiuo atveju – vartotojas( ). Aišku, tai ypač svarbu neteisminių procedūrų atveju. Nesant tokių garantijų, valstybės narės neįvykdytų joms pagal Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį tenkančios pareigos nustatyti taisykles, kuriomis vartotojus būtų draudžiama saistyti nesąžiningomis sąlygomis, ir užtikrinti, kad, siekiant užkirsti kelią nuolatiniam šių sąlygų taikymui, būtų numatytos tinkamos ir veiksmingos priemonės.

70. Vis dėlto lieka neatsakyta į klausimą: kada tampa neįmanoma arba, kaip dažniau būna, pernelyg sunku taikyti Direktyva 93/13 vartotojams siekiamą suteikti apsaugą? Atsakymas į šį klausimą nėra akivaizdus ir, norint į jį atsakyti, reikia analizuoti kiekvieną konkretų atvejį. Šiuo atžvilgiu reikia išnagrinėti nacionalinių taisyklių poveikį vykstant procedūrai, įvairius jos etapus ir ypatybes, vertinamas kaip visumą įvairiose nacionalinėse įstaigose( ). Tam gali reikėti apskritai apsvarstyti vartotojams prieinamas teisių gynimo priemones ir nacionalinių teismų galimybę įsikišti.

71. Šiuo klausimų naudinga dar kartą apsvarstyti sprendimais Aziz ir Banco Español de Credito suformuluotą teismo praktiką.

72. Iš tikrųjų, kaip užsiminta šios išvados 39 punkte, Sprendimas Aziz taip pat buvo susijęs su keliais procesais – išieškojimo procesu ir procesu dėl bylos esmės. Tuo metu, kai byla dėl paskolos sutarties sąlygų sąžiningumo buvo pradėta nagrinėti iš esmės, išieškojimo procesas buvo jau beveik baigtas. Be to, vartotojas jau buvo iškeldintas iš namų. Pagal Ispanijos teisę jis buvo priverstas pradėti atskirą procesą dėl sąlygų sąžiningumo, nes išieškojimo bylą nagrinėjantis teismas negalėjo nagrinėti šio klausimo. Ir dar – vienintelė pagal Ispanijos teisę paprastai prieinama teisių gynimo priemonė tokiais atvejais būtų paskesnė ekonominė kompensacija. Teisingumo Teismas pripažino, kad tokia įvykių seka neatitinka Direktyvos 93/13( ).

73. Manau, Sprendimas Aziz rodo aplinkybes, kai veiksmingos vartotojų apsaugos taikymas tampa neįmanomas( ). Iš tiesų vėliau bylą iš esmės nagrinėjęs teismas negalėjo panaikinti nutarties dėl išieškojimo todėl, kad jau buvo per vėlu tai padaryti. Tas teismas galėjo tik priteisti ekonominę kompensaciją, kuri buvo laikoma nepakankama.

74. Kita vertus, Sprendimas Banco Español de Crédito – tai pavyzdys aplinkybių, kurioms esant vartotojams netampa iš karto neįmanoma veiksmingai apsaugoti savo teises, tačiau jiems yra pernelyg sunku tai padaryti.

75. Sprendimas Banco Español de Crédito buvo susijęs su taisyklėmis dėl ex parte „mokėjimo įsakymo“ procedūros. Taigi pats procesas buvo ne „procesas dėl išieškojimo“, o supaprastintas procesas, per kurį nagrinėti esminiai klausimai. Atitinkamame Ispanijos įstatyme buvo nurodyta, kad, be kita ko, skolininkas turi pateikti prieštaravimą per 20 dienų nuo tos dienos, kai jam buvo pranešta apie mokėjimo įsakymą. Pateikus prieštaravimą, supaprastinta tvarka vykdomas procesas būdavo sustabdomas, ir prasidėdavo rungimosi principu grindžiamas procesas( ). Dėl kelių priežasčių( ) Teisingumo Teismas pažymėjo, kad vartotojai apskritai neprivalo prieštarauti procedūrai, todėl pripažino nagrinėjamą Ispanijos įstatymą neatitinkančiu Direktyvos 93/13.

76. Grįžtant prie klausimo, kada vartotojams tampa pernelyg sunku veiksmingai pasinaudoti teisėmis, atrodytų, kad tai irgi priklauso nuo intereso, kuriuo ribojama vartotojų apsauga, svarbos. Teismo praktika lyg ir rodo, kad vienus teisėtus interesus labiau pagrįsta laikyti svarbesniais už vartotojų apsaugą nei kitus( ).

77. Tačiau reikėtų labai aiškiai pasakyti, kad, kaip per posėdį nurodė Vokietijos vyriausybė, pagal veiksmingumo principą reikalaujama tik to, kad dėl nacionalinių proceso taisyklių vartotojams neturi būti pernelyg sunku įgyvendinti savo teises. Visų pirma pagal jį nereikalaujama, kad įgyvendinti šias teises būtų „lengva“ ar kad jos būtų vertinamos ypač palankiai( ). Laikantis tokios nuomonės procesinės autonomijos principas netektų praktinio poveikio, be to, tai neatitiktų aplinkybės, kad Direktyva 93/13 numatytas tik minimalus derinimas( ).

78. Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta, nemanau, jog apskritai pats reikalavimas, kad vartotojai inicijuotų teismo procesą prieš prekybininką, siekdami sustabdyti ar nutraukti tokią išieškojimo procedūrą, kaip nagrinėjamoji šioje byloje, yra perteklinis.

79. Tai veikiausiai patvirtina teismo praktika. Atrodo, jog Sprendime Banco Español de Crédito Teisingumo Teismas akivaizdžiai neatmetė nuomonės, kad iš esmės yra teisėta tai, jog kreditoriai gali lengvai kreiptis į teismą, ir kad procedūros veikia greitai( ). Be to, Sprendime Asturcom Telecomunicaciones jis pripažino, kad nacionalinis teismas neprivalo kompensuoti apie savo teises nežinančio vartotojo procesinio neapdairumo ar atlyginti už visišką šio vartotojo neveiklumą( ). Todėl sutinku su generaline advokate J. Kokott, jog apskritai tai, kad vartotojas pirmiausia turi inicijuoti procesą dėl tam tikrų sąlygų nustatymo, kad bylą nagrinėjantis teismas galėtų įvertinti sutarties sąlygas, savaime neatrodo per didelė kliūtis veiksmingai teisinei vartotojų apsaugai( ). Iš tiesų nebūtų visiškai tikslu vartotojui tenkančią pareigą laikyti pareiga veikti savo iniciatyva, šiuo atžvilgiu nesant jokios ankstesnės motyvacijos tai daryti; veikiau tai yra pareiga reaguoti į numatomus prekybininko veiksmus. Norėčiau pabrėžti, kad Sprendime Aziz Teisingumo Teismas konkrečiai neprieštaravo aplinkybei, kad vartotojas turėjo inicijuoti procesą dėl pažeidimo pripažinimo Juzgado de lo Mercantil No 3 de Barcelona; galutinį Teisingumo Teismo sprendimą toje byloje veikiau lėmė tai, kad šis procesas buvo visiškai betikslis.

80. Be to, bijau, kad privalomos ex ante teisminės kontrolės reikalavimas, kuriam, atrodo, pritaria Komisija, iš tikrųjų neturėtų prasmės( ). Iš tiesų, norint nustatyti, ar sąlyga yra nesąžininga, būtina atskirai įvertinti visas reikšmingas aplinkybes( ). Nors Sprendime Banco Español de Crédito bylą pirmąja instancija nagrinėjęs teismas galėjo pareikšti savo poziciją neprisidėjus vartotojui, paprastai taip nebūna. Priešingai, išskyrus atvejus, kai toks teismas žino visas būtinas teisines ir faktines aplinkybes, jis negali ir neprivalo veikti atskirai nuo vartotojo.

81. Galiausiai mano nuomonės nekeičia pats faktas, kad nagrinėjama nuosavybė gali būti vartotojo šeimos būstas. Nesant suderintų taisyklių, vien dėl to, kad nagrinėjamas turtas yra vartotojo būstas, valstybėms narėms neturėtų būti draudžiama reikalauti, kad vartotojas inicijuotų procesą siekdamas užginčyti neteisminę išieškojimo procedūrą.

82. Atsižvelgdamas į tai, vis dėlto norėčiau pabrėžti, kad jeigu turtas, kuriam taikoma nagrinėjama procedūra, yra vartotojo būstas, turi būti numatytos specialios garantijos. Tokių garantijų neužtikrinimas galėtų kelti problemų pagrindinių teisių požiūriu( ). Iš tikrųjų šeimos būsto praradimas yra viena iš kraštutiniausių vartotojo teisių ribojimo formų( ). Kadangi būsto neliečiamybė yra teisė, užtikrinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsniu, į kurį atsižvelgiant reikia aiškinti Direktyvą 93/13,( ) bet kuriam asmeniui, kuriam gresia tokio dydžio apribojimas, turėtų būti suteikta galimybė reikalauti, kad tokios priemonės proporcingumą įvertintų nepriklausoma teisminė institucija( ).

83. Apskritai manau, jog Direktyvą 93/13 atitinka valstybės narės reikalavimas, kad vartotojas imtųsi veiksmų, siekdamas sustabdyti arba nutraukti sutarties, į kurią tariamai įrašyta nesąžininga sąlyga, vykdymą. Paaiškinęs šį principinį aspektą, dabar išnagrinėsiu konkrečias nagrinėjamos procedūros ypatybes.

2. Nagrinėjamos procedūros vertinimas

84. Kalbant apie nagrinėjamą procedūrą, iš Slovakijos civilinio kodekso 151m straipsnio 1 dalies aišku, kad, išskyrus atvejus, kai šiuo klausimu yra nustatytos specialios taisyklės, viešasis aukcionas gali įvykti ne anksčiau kaip praėjus 30 dienų nuo pranešimo apie išieškojimą skolininkui (arba atitinkamais atvejais – įkaito davėjui). Be to, pagal Savanoriškų aukcionų įstatymo 17 straipsnio 3 dalį viešasis aukcionas gali įvykti ne anksčiau kaip praėjus 30 dienų nuo paskelbimo apie numatomą aukcioną Prekybos leidinyje. Minėto įstatymo 17 straipsnio 5 dalyje taip pat numatyta, kad aukciono organizatorius privalo per tą patį terminą pranešti apie numatomą viešąjį aukcioną šį aukcioną siūlančiam surengti asmeniui, skolininkui ir nekilnojamojo turto savininkui (jeigu jis ir skolininkas nėra tas pats asmuo). Per posėdį Slovakijos vyriausybė patvirtino, kad šie terminai gali būti skaičiuojami kartu, t. y. tai turėtų būti bent 30 dienų terminas nuo pranešimo visiems reikiamiems asmenims ir organizacijoms.

85. Įvykus viešajam aukcionui, pagal Savanoriškų aukcionų įstatymo 21 straipsnio 2 dalį turto pardavimą paprastai galima ginčyti ne ilgiau kaip tris mėnesius nuo pardavimo.

86. Per tą laiką skolininkas gali naudotis viešajame aukcione parduodamu turtu. Tačiau pagal Savanoriškų aukcionų įstatymo 29 straipsnį, aiškinamą kartu su jo 20 straipsnio 13 dalimi, jeigu viešajame aukcione parduodamas nekilnojamasis turtas, skolininkas (arba atitinkamu atveju – įkaito davėjas) privalo po pardavimo perduoti turtą nepagrįstai nedelsdamas, kai pardavimas įregistruojamas viešajame aukcione notariniu aktu.

87. Komisija teigia, kad tai faktiškai prilygsta šio vartotojo turto nusavinimui. Tam tikru požiūriu pritariu šiai nuomonei( ). Vis dėlto mane įtikino per posėdį Slovakijos vyriausybės pateikti argumentai, pagal kuriuos Savanoriškų aukcionų įstatymo 29 straipsniu skolininkui nedraudžiama prašyti teismo sustabdyti nagrinėjamą procedūrą ir turto perdavimą, net jeigu pardavimas jau įvyko( ). Jeigu toks nacionalinės teisės aiškinimas yra teisingas (o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), nemanau, kad minėto įstatymo 29 straipsnis savaime apsunkintų padėtį, jeigu tik bylą nagrinėjantis teismas imsis šios išvados 97 punkte aprašytų veiksmų.

88. Be to, jeigu skolininkas jau faktiškai perdavė savo turtą, yra galimybė jį susigrąžinti panaikinus pardavimą viešajame aukcione pagal Savanoriškų aukcionų įstatymo 21 straipsnio 5 dalį ir užregistravus ginčijimo faktą žemės registre( ). Pagal minėto įstatymo 21 straipsnio 3 dalį pardavimą viešajame aukcione ginčijanti šalis privalo apie šį ginčijimo faktą pranešti kompetentingai institucijai.

89. Todėl, kaip aš suprantu nacionalinę teisę, galima daryti išvadą, kad vartotojas turi bent 30 dienų po visų atitinkamų pranešimų pateikimo ginčyti viešąjį aukcioną ex ante( ) ir ex post – ne daugiau kaip tris mėnesius po pardavimo (arba netgi ilgiau, jeigu pardavimas susijęs su nusikalstama veika).

90. Taigi gali būti, kad vartotojas iš viso turi bent keturis mėnesius pardavimui viešajame aukcione ginčyti.

91. To negalima palyginti su 20 dienų terminu prieštaravimui pareikšti, kuris nagrinėtas byloje Banco Español de Crédito ir dėl kurio vartotojams buvo pernelyg sunku veiksmingai įgyvendinti savo teises į apsaugą pagal Direktyvą 93/13.

92. Be to, nemanau, kad nagrinėjama procedūra vartotojų teisės susiaurinamos tik iki paskesnės ekonominės kompensacijos, kurios, kaip pripažinta Sprendimu Aziz, nepakaktų.

93. Iš tiesų pagrindinė byla kai kuriais aspektais tikrai yra atvirkščias bylos Aziz( ) variantas. Tačiau atrodo, kad, remiantis tuo, kas nurodyta pirma, kitaip nei Ispanijos taisyklės, taikytinos byloje Aziz nagrinėtam išieškojimo procesui( ), pagal Slovakijos teisę galimybė prieštarauti nagrinėjamai procedūrai, netgi galimybė ją sustabdyti remiantis tuo, kad ji neatitinka Direktyvos 93/13, tikrai yra. Tai papildomai patvirtina pagrindinės bylos aplinkybės.

94. Tokios aplinkybės rodo, kad dėl nagrinėjamos procedūros netampa pernelyg sunku veiksmingai įgyvendinti vartotojų teises. Iš tiesų, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėjo būtiną teisinę ir faktinę medžiagą, kuria remdamasis galėjo suabejoti, be kita ko, kai kurių į ginčijamą sutartį įtrauktų nuostatų, kuriose įtvirtintos sankcijos, sąžiningumu atsižvelgiant į Direktyvos 93/13 reikalavimus, jis pritaikė laikinąją apsaugos priemonę, kuria sustabdė viešąjį aukcioną ir pateikė klausimą Teisingumo Teismui. Jis tai padarė nepaisydamas Komisijos pateikto argumento, kad iš Savanoriškų aukcionų įstatymo 21 straipsnio 2 dalies nėra visai aišku, ar toks teismas tikrai yra kompetentingas pripažinti viešąjį aukcioną negaliojančiu remdamasis kai kurių sutarties sąlygų nesąžiningumu( ). Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrįstai kiek įmanoma taikė savo vidaus proceso taisykles taip, kad būtų pasiektas Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalimi ir 7 straipsnio 1 dalimi, kurios aiškinamos kartu, reikalaujamas rezultatas( ).

95. Aišku, galima teigti, kad tai, jog sutuoktiniai Macinský sėkmingai ir laiku pradėjo pardavimo viešajame aukcione ginčijimo procesą, tiesiog patvirtina ypatingą jų apdairumą, ir to negalima laikyti įrodymu, kad vartotojų apsauga yra veiksmingai užtikrinama, ypač kalbant apie pažeidžiamesnius vartotojus( ).

96. Tačiau nepaneigiama, kad Savanoriškų aukcionų įstatymo 21 straipsnyje vartotojams suteikiama teisių gynimo priemonė, taikoma viešajam aukcionui. Aišku, dėl šios teisių gynimo priemonės vartotojui reikia imtis veiksmų. Vis dėlto, kaip nurodžiau šios išvados 78 ir 79 punktuose, nemanau, kad taip savaime pernelyg ribojama veiksminga vartotojų apsauga. Nesant šios srities suderinimo, valstybės narės turi nustatyti išieškojimo procese taikomą apsaugos lygį, kurį jos laiko pakankamu vartotojams, su sąlyga kad iš vartotojų neatimama Direktyva 93/13 numatyta apsauga. Vis dėlto, kai kalbama apie ypač pažeidžiamus asmenis, suprantama, kad valstybės narės tebėra atsakingos už tokių taisyklių atitiktį pagrindinėms teisėms( ).

97. Be to, reikėtų aiškiai pabrėžti, kad, vartotojui Slovakijos teismuose užginčijus pardavimą viešajame aukcione pagal Savanoriškų aukcionų įstatymo 21 straipsnį, šis ginčijimo faktas tampa pagrindu taikyti Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su nacionalinių teismų vaidmeniu ir pareigomis pagal Direktyvą 93/13, kaip nurodyta šios išvados 63 punkte. Tai reiškia, kad jeigu nacionalinis teismas turi šiai užduočiai atlikti būtiną teisinę ir faktinę medžiagą, jis privalo įvertinti savo iniciatyva, ar vartojimo sutarties sąlyga, kuri yra tokios išieškojimo procedūros, kaip nagrinėjamoji, pagrindas, yra nesąžininga. Jeigu taip būtų, tada nacionalinis teismas turėtų nustatyti visas dėl to pagal nacionalinę teisę kylančias pasekmes, kad užtikrintų, jog ši sąlyga nebūtų privaloma vartotojui. Šiuo tikslu prireikus gali tekti taikyti laikinąsias apsaugos priemones pardavimui ar jo padariniams sustabdyti, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl minėtos sąlygos sąžiningumo, jeigu, pavyzdžiui, toks sprendimas priklausytų kito teismo kompetencijai( ).

98. Kadangi šios bylos aplinkybės rodo, kad pagal Slovakijos teisę tai įmanoma, Teisingumo Teismui nusprendus atsakyti į pateiktą prejudicinį klausimą, jeigu tik nacionalinis teismas yra kompetentingas imtis pirmesniame šios išvados punkte nurodytų veiksmų (o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), patarčiau Teisingumo Teismui pripažinti, kad Direktyva 93/13 nėra draudžiama tokia procedūra, kaip nagrinėjamoji šioje byloje.

C – Prašymas apriboti teismo sprendimo poveikį laiko atžvilgiu

99. Slovakijos vyriausybė prašė apriboti teismo sprendimo poveikį laiko atžvilgiu, jeigu Teisingumo Teismas konstatuotų, kad nagrinėjama procedūra pažeidžiama Direktyva 93/13. Todėl toliau pateiktos pastabos turi reikšmės tik jeigu Teisingumo Teismas nepritartų man priimtinumo ir bylos esmės klausimais.

100. Iš pradžių norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad Teisingumo Teismo pateiktu ES teisės normos išaiškinimu siekiama patikslinti ir apibrėžti šios normos reikšmę ir taikymo sritį, kaip ją reikėjo suprasti ir taikyti nuo įsigaliojimo momento. Todėl Teisingumo Teismo išaiškintą teisės normą reikia taikyti visiems teisiniams santykiams, įskaitant tuos, kurie atsirado ir buvo nustatyti prieš priimant teismo sprendimą dėl išaiškinimo. Taigi iš principo Teisingumo Teismas gali savo sprendimų poveikį laiko atžvilgiu apriboti tik išimtinėmis aplinkybėmis( ).

101. Teisingumo Teismas savo sprendimo poveikį laiko atžvilgiu apriboja tik tuomet, kai yra įvykdomos dvi (kumuliacinės) sąlygos. Pirma, reikia nustatyti „sunkių ekonominių padarinių atsiradimo riziką“. Šie padariniai visų pirma turi kilti dėl daugelio sąžiningai pradėtų teisinių santykių, remiantis taisyklėmis, kurios tuo metu buvo pagrįstai laikomos galiojančiomis. Antra, neteisėtas elgesys turi būti grindžiamas objektyviu, dideliu netikrumu dėl nagrinėjamų ES teisės nuostatų aiškinimo ir taikymo srities. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas didelę reikšmę teikė kitų valstybių narių ir Komisijos elgesiui, kuris galėjo prisidėti prie nagrinėjamo neteisėto elgesio( ).

102. Savo prašyme Slovakijos vyriausybė pateikė lentelę, kurioje nurodė, kiek kartų 2003–2012 m. buvo įvykdyta nagrinėjama procedūra. 2003 m. užregistruota 217 šios procedūros taikymo atvejų, o 2012 m. jų padaugėjo iki 3 916. Minėtoji vyriausybė nurodo, kad per laikotarpį nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d. iš viso įvyko 17 309 viešieji pardavimai. Tuo remdamasi, Slovakijos vyriausybė teigia, kad daug sandorių buvo sudaryta sąžiningai ir tikintis, kad nagrinėjama procedūra atitinka Direktyvą 93/13.

103. Tačiau atsakydama į per posėdį pateiktą klausimą Slovakijos vyriausybė nurodė, kad tie duomenys yra bendri. Todėl ji negalėjo pasakyti, kiek šio viešojo pardavimo atvejų buvo įvykdyta pagal sutartis su vartotojais, t. y. esant vartotojo ir prekybininko, o ne kitiems sutartiniams santykiams. Remdamasi turima informacija ji netgi negalėjo nurodyti apytikrių duomenų.

104. Kadangi Slovakijos vyriausybė netgi negali pateikti objektyvių duomenų apie teisinių santykių, apimančių vartotoją ir tariamai atsiradusių sąžiningai, skaičių, Teisingumo Teismas negali būti įsitikinęs dėl poreikio apriboti savo sprendimo poveikį laiko atžvilgiu remdamasis teisinio saugumo principu. Todėl šį prašymą reikėtų atmesti.

105. Todėl nebūtina nagrinėti klausimo, ar tariamai sąžiningai atsiradusius teisinius santykius reikėtų laikyti svarbesniais už vartotojų teisę siekti žalos atlyginimo dėl Direktyvos 93/13 pažeidimų, remiantis Teisingumo Teismo sprendimu. Taip pat nėra būtinybės nagrinėti, ar dėl sprendimuose Banco Español de Crédito ir Aziz (tose bylose nebuvo prašoma apriboti šių sprendimų poveikio laiko atžvilgiu) nurodytų principų galėjo būti panaikintas bet koks netikrumas, susijęs su nagrinėjamos procedūros atitiktimi Direktyvai 93/13.

106. Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, atsisakymas apriboti teismo sprendimo poveikį laiko atžvilgiu nedraudžia taikyti Slovakijos taisykles dėl ieškinių senaties terminų, jeigu tik jos atitinka lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus. Šiuo klausimu pakanka nurodyti, kad, remiantis Slovakijos vyriausybės pateikta lentele, kai kurie viešieji aukcionai įvyko daugiau kaip prieš 10 metų.

107. Tuo remiantis, jeigu Teisingumo Teismas pripažintų pateiktą prejudicinį klausimą priimtinu, o nagrinėjamą procedūrą – neatitinkančia Direktyvos 93/13, patarčiau neapriboti teismo sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.

IV – Išvada

108. Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta, siūlau Teisingumo Teismui Okresný súd Prešov (Slovakija) pateiktą prejudicinį klausimą pripažinti nepriimtinu.