GENERALINIO ADVOKATO

P. MENGOZZI IŠVADA

pateikta 2018 m. spalio 4 d. ( 1 )

Byla C‑557/17

Y.Z.,

Z.Z.,

Y.Y.,

Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

(Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą]

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2003/86/EB – Teisė į šeimos susijungimą – Direktyva 2003/109/EB – Trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statusas – Leidimo gyventi panaikinimas arba statuso praradimas dėl sukčiavimo – Nežinojimas“

I. Įžanga

1. Šioje byloje pirmuoju savo prejudiciniu klausimu Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) siekia išsiaiškinti, ar leidimas gyventi, trečiosios valstybės piliečio šeimos nariui, išduotas pagal 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvą 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą ( 2 ), kuris gautas remiantis globėjo pateiktais apgaulingais duomenimis ( 3 ), gali būti panaikintas, jeigu jo turėtojas nežinojo apie tai, kad minėta informacija yra apgaulinga. Panašiai, antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar tam, kad prarastų ilgalaikio gyventojo statusą, kaip jis apibrėžtas 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyvoje 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso ( 4 ), reikia, kad minėtą statusą turintis asmuo žinotų apie sukčiavimą, nes minėtas statusas buvo įgytas remiantis apgaulinga informacija.

2. Aišku, kaip generalinis advokatas M. B. Elmer pažymėjo savo išvadoje byloje Kol (C‑285/95, EU:C:1997:107, 19 punktas), leisti naudotis apgaule, panaudota siekiant gauti leidimą gyventi šalyje „reikštų, kad kaltas veiksmas vertinamas palankiai, o tai, užuot atgrasinę, kitus, skatintų valstybių narių užsieniečių policijos įstaigoms teikti neteisingą informaciją“. Vis dėlto, pagrindinėje byloje leidimų gyventi šalyje turėtojai, apie kuriuos kalbama prejudiciniuose klausimuose, nežinojo apie informacijos, nurodytos pateiktiems prašymams pagrįsti, apgaulingą pobūdį. Todėl jie junta kito asmens sukčiavimo pasekmes.

3. Teisingumo Teismas jau nagrinėjo klausimą dėl darbuotojo turko savo leidimo gyventi šalyje apgaulingo įgijimo poveikio teisėms, kurios suteikiamos šio darbuotojo šeimos nariams pagal 1980 m. rugsėjo 19 d. EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 ( 5 ) dėl Europos Bendrijos ir Turkijos asociacijos plėtros 7 straipsnio pirmą pastraipą. Kita vertus, jo niekada neprašyta priimti sprendimo dėl klausimo, ar tuo atveju, kai prašymai išduoti leidimą gyventi šalyje šeimos susijungimo arba ilgalaikio gyvenimo tikslais grindžiami apgaulingais dokumentais, taip gauti leidimai gali būti panaikinti atgaline data dėl sukčiavimo tais atvejais, kai jų turėtojai nežinojo apie minėtų dokumentų apgaulingą pobūdį. Taigi ši byla suteiks Teisingumo Teismui galimybę pateikti išaiškinimą šiuo klausimu, kurį atsakant reikia išnagrinėti sukčiavimo ir ketinimo sukčiauti sąveiką.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

4. Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 2 dalies a punkte nustatyta: „Valstybės narės taip pat gali atmesti prašymą atvykti ir gyventi šeimos susijungimo tikslu arba panaikinti ar atsisakyti atnaujinti šeimos nario leidimą gyventi, jei įrodoma, kad: a) buvo naudojama neteisinga ar klaidinanti informacija, netikri ar suklastoti dokumentai, buvo kitaip sukčiaujama ar naudojamos kitos neteisėtos priemonės“.

5. Pagal Direktyvos 2003/86 17 straipsnį „[v]alstybės narės, <…> panaikindamos ar atsisakydamos atnaujinti leidimą gyventi <…> deramai atsižvelgia į asmens šeimos santykių pobūdį ir tvirtumą, jo gyvenimo valstybėje narėje trukmę, šeimos, kultūrinių ir socialinių ryšių su jo ar jos kilmės šalimi buvimą“.

6. Direktyvos 2003/109 9 straipsnio „Statuso panaikinimas arba praradimas“ 1 dalies a punkte nustatyta: „1. Ilgalaikiai gyventojai praranda teisę į ilgalaikio gyventojo statusą tais atvejais, kai: a) paaiškėja, kad ilgalaikio gyventojo statusas įgytas apgaulės būdu“.

B. Nyderlandų teisė

7. Vreemdelingenwet 2000 (2000 m. įstatymas dėl užsieniečių, Nyderlandai, toliau – Vw 2000) 18 straipsnio 1 dalies pradžia ir c punktu, siejamais su to paties įstatymo 19 straipsniu, įgyvendinamas Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 2 dalies a punktas. Vw 2000 18 straipsnio 1 dalies pradžioje ir c punkte nustatyta: „Prašymas pratęsti 14 straipsnyje nurodytą leidimą laikinai gyventi gali būti atmestas, jeigu <…> užsienietis pateikia netikslią informaciją arba nepateikia informacijos, dėl kurios būtų buvęs atmestas pirminis prašymas išduoti arba pratęsti leidimą gyventi“.

8. Vw 2000 19 straipsnyje nustatyta: „Laikinas leidimas gyventi gali būti panaikintas dėl 18 straipsnio 1 dalyje nurodytų priežasčių, išskyrus b punkte nurodytą priežastį <…>“

9. Vw 2000 20 straipsnio 1 dalyje ( 6 ) numatyta: „Ministras turi teisę: a) patenkinti, atmesti arba palikti nenagrinėtą prašymą suteikti nuolatinį leidimą gyventi; b) panaikinti nuolatinį leidimą gyventi <…>“.

10. Vw 2000 21 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta: „1. Vadovaujantis [Direktyvos 2003/109] 8 straipsnio 2 dalimi prašymas išduoti arba pakeisti 20 straipsnyje nurodytą nuolatinį leidimą gyventi gali būti atmestas tik tuo atveju, jeigu užsienietis: a) teisėtai, kaip tai suprantama pagal 8 straipsnį, negyveno penkis metus nepertraukiamai ir iki pat prašymo pateikimo; <…> d) savarankiškai arba skaičiuojant kartu su šeimos nariu, pas kurį jis gyvena, neturi pakankamai ilgalaikių pragyvenimo pajamų; <…> h) pateikė netikslią informaciją arba nepateikia informacijos, dėl kurios būtų buvęs atmestas prašymas išduoti, pakeisti arba pratęsti leidimą gyventi; <…>

III. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

11. Pareiškėjui Y. Z. (toliau – tėvas), kuris yra trečiosios šalies pilietis, pagal nacionalinę teisę buvo išduoti keli leidimai gyventi dėl jo tariamai vykdomos bendrovės vadovo veiklos, kuri, kaip paaiškėjo, yra fiktyvi ( 7 ). Neginčijama, kad tėvas šiuos leidimus gyventi gavo apgaulės būdu.

12. Remiantis teise į šeimos susijungimą, 2002 m. sausio 31 d. pareiškėjui Z. Z. (toliau – sūnus), gimusiam 1991 m., ir pareiškėjai Y. Y. (toliau – motina), kurie abu yra trečiosios šalies piliečiai, buvo išduoti įprasti laikini leidimai gyventi, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/86 2 straipsnio d punktą ( 8 ) (toliau – leidimas gyventi šeimos susijungimo tikslais). 2007 m. kovo 21 d. sprendimais motinai ir sūnui buvo išduoti nuo 2006 m. spalio 18 d. galiojantys įprasti nuolatiniai leidimai gyventi šalyje, kuriuose buvo įrašas „ilgalaikis EB gyventojas“ (toliau – ilgalaikio gyventojo leidimas gyventi), vadovaujantis Direktyvos 2003/109 7 ir 8 straipsniais.

13. 2014 m. sausio 29 d. sprendimais Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Valstybės sekretorius saugumo ir teisingumo reikalams, Nyderlandai, toliau – Valstybės sekretorius) atgaline data panaikino, pirma, motinai ir sūnui suteiktus leidimus gyventi šeimos susijungimo tikslais ir, antra, vadovaujantis Direktyvos 2003/109 9 straipsnio 1 dalies a punktu – ilgalaikio gyventojo leidimus gyventi, kurie jiems buvo išduoti (toliau – 2014 m. sausio 29 d. sprendimai panaikinti leidimus gyventi). Jis nurodė jiems nedelsiant išvykti iš Nyderlandų ir uždraudė jiems grįžti į Nyderlandus. 2014 m. sausio 29 d. sprendimai panaikinti leidimus gyventi buvo grindžiami tuo, kad motinos ir sūnaus leidimai gyventi šeimos susijungimo tikslais buvo išduoti remiantis apgaulinga informacija, pateikta tariamo tėvo darbdavio, siekiant įrodyti, kad tėvas turi pastovių ir nuolatinių lėšų, kaip to reikalaujama pagal Direktyvos 2003/86 7 straipsnio 1 dalies c punktą. Panašiai taip pat apgaulės būdu buvo gauti ilgalaikiai leidimai gyventi, išduoti motinai ir sūnui, nes, pirma, jie buvo išduoti remiantis neteisinga prielaida, kad motina ir sūnus gyvena teisėtai pagal jų leidimą gyventi šeimos susijungimo tikslais, ir, antra, taip pat buvo pateikti suklastoti tėvo įdarbinimą patvirtinantys dokumentai, siekiant įrodyti, kad jie turėjo pastovių, reguliarių ir pakankamų išteklių pagal Direktyvos 2003/109 5 straipsnio 1 dalies a punktą. Valstybės sekretoriaus manymu, siekiant atsakyti į klausimą, ar jų leidimai gyventi buvo gauti apgaulės būdu, neturi reikšmės tai, ar motina ir sūnus žinojo apie tėvo sukčiavimą ir ar jie žinojo, kad pažymos buvo apgaulingos. Taip pat neturi reikšmės tai, kad sūnus, kuris prašymų išduoti leidimus gyventi momentu buvo nepilnametis, pats nepasirašė minėtų prašymų.

14. 2015 m. gegužės 4 d. sprendimu Valstybės sekretorius pripažino nepagrįstais kaltinimus dėl 2014 m. sausio 29 d. sprendimų. 2016 m. gegužės 31 d. sprendimu rechtbank Den Haag zittingsplaats Amsterdam (Amsterdame posėdžiaujantis Hagos apylinkės teismas, Nyderlandai) šiuos sprendimus iš dalies panaikino ir iš dalies patvirtino. Tėvas, motina, sūnus ir Valstybės sekretorius pateikė Raad van State (Valstybės Taryba) apeliacinį skundą dėl šio sprendimo.

15. Tėvas, motina ir sūnus teigia, kad rechtbank Den Haag zittingsplaats Amsterdam (Amsterdame posėdžiaujantis Hagos apylinkės teismas) neatsižvelgė į tai, kad nei motina, nei sūnus niekada patys nepadarė jokių apgaulingų veiksmų. Be to, jie mano, kad Sąjungos teisėje garantuojamas teisinio tikrumo principas draudžia panaikinti jų ilgalaikio gyventojo leidimus. Šiuo klausimu jie remiasi 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimu Altun (C‑337/07, EU:C:2008:744).

16. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad klausimas, kas ėmėsi apgaulingų veiksmų, yra nereikšmingas atsižvelgiant į Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 2 dalies a punkto ir Direktyvos 2003/109 9 straipsnio 1 dalies a punkto tekstą. Vis dėlto, jis pažymi, kad, pirma, žodžiai „neteisinga ar klaidinanti informacija“ ir „buvo kitaip sukčiaujama“, kurie nurodyti Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 2 dalies a punkte, ir žodžiai „apgaulės būdu“, nurodyti Direktyvos 2003/109 9 straipsnio 1 dalies a punkte, rodo, kad turi būti tyčia arba neatsargumas. Antra, jis pažymi, kad 2009 m. liepos 2 d. komunikate Europos Parlamentui ir Tarybai dėl geresnio Direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje nuostatų perkėlimo ir taikymo gairių (toliau – Direktyvos 2004/38 taikymo gairės) ( 9 ), sąvoka „sukčiavimas“ apibrėžta kaip „sąmoninga apgaulė arba gudrybė, kuria tikimasi gauti laisvo judėjimo teisę ir teisę gyventi šalyje pagal šią direktyvą“. Šis teismas mano, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nėra informacijos, kurios pakaktų sąvokai „sukčiavimas“ išaiškinti.

17. Šiomis aplinkybėmis Raad van State (Valstybės Taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1) Ar [direktyvos 2003/86] 16 straipsnio 2 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama panaikinti šeimos susijungimo tikslais išduotą leidimą gyventi šalyje, jeigu šis leidimas buvo gautas pateikus apgaulingą informaciją, tačiau šeimos narys nežinojo apie šios informacijos apgaulingą pobūdį? 2) Ar [direktyvos 2003/109] 9 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama panaikinti ilgalaikio gyventojo statusą, jeigu šis statusas buvo įgytas remiantis apgaulinga informacija, tačiau ilgalaikis gyventojas nežinojo apie šios informacijos apgaulingą pobūdį?“.

IV. Analizė

A. Dėl Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 2 dalies a punkto išaiškinimo

18. Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės ketina išsiaiškinti, ar siekiant panaikinti motinos ir sūnaus leidimus gyventi šeimos susijungimo tikslais pagal Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 2 dalies a punktą yra svarbu žinoti, ar pastarieji žinojo apie tai, jog tėvo įdarbinimą patvirtinantys dokumentai buvo suklastoti ( 10 ).

19. Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją teisės subjektai negali sukčiaudami ar piktnaudžiaudami remtis Sąjungos teisės normomis ( 11 ). Šis principas, kurį Teisingumo Teismas ne kartą patvirtino nepriklausomai nuo susijusio sektoriaus, yra bendrasis Sąjungos teisės principas, privalomas neatsižvelgiant į įgyvendinimą Europos ar nacionalinės teisės aktuose ( 12 ). Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija atsisakymas suteikti teisę arba lengvatą dėl su piktnaudžiavimu arba sukčiavimu susijusių aplinkybių tėra paprasta pasekmė konstatavimo, kad sukčiavimo arba piktnaudžiavimo teise atveju faktiškai nėra įvykdytos objektyvios sąlygos, kurių reikalaujama siekiant gauti norimą naudą, todėl tokiam atsisakymui nereikia konkretaus teisinio pagrindo ( 13 ). Galima teigti, kad Teisingumo Teismas šią jurisprudenciją taiko tiek sukčiavimo, tiek piktnaudžiavimo teise atvejais ( 14 ). Nacionaliniai teismai turi kiekvienu atskiru atveju, remdamiesi objektyviais įrodymais, atsižvelgti į atitinkamų asmenų piktnaudžiavimą ar sukčiavimą, kad prireikus neleistų pasinaudoti nurodytomis Sąjungos teisės nuostatomis, ir kartu įvertinti tokį elgesį atsižvelgdami į tikslus, kurių siekiama minėtomis nuostatomis ( 15 ).

20. Šis bendras draudimas sukčiauti ir piktnaudžiauti teisėmis taip pat taikomas teisėtos migracijos srityje. Iš Komisijos komunikato Europos Parlamentui ir Tarybai dėl Direktyvos 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą taikymo gairių (toliau – Direktyvos 2003/86 taikymo gairės) ( 16 ) matyti, kad „[valstybėms narėms] būtina imtis veiksmų prieš piktnaudžiavimą šia direktyva suteiktomis teisėmis ir su tuo susijusį sukčiavimą. Kad būtų užtikrinti visuomenės ir sąžiningų prašytojų interesai, Komisija skatina [valstybes nares] imtis ryžtingų veiksmų pagal 16 straipsnio 2 ir 4 dalių nuostatas“.

21. 2018 m. vasario 6 d. Sprendime Altun ir kt. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 50–53 punktai) Teisingumo Teismas pažymėjo, kad „sukčiavimo konstatavimas grindžiamas visuma neprieštaringų įrodymų, parodančių objektyviojo ir subjektyviojo požymių buvimą“ ( 17 ). Objektyvusis požymis yra tai, kad neįvykdomos sąlygos, reikalaujamos norint gauti Sąjungos teisėje numatytą naudą ( 18 ). Subjektyvusis požymis pasireiškia suinteresuotųjų asmenų siekiu apeiti taikomuose teisės aktuose numatytas sąlygas arba jų išvengti, siekiant gauti atitinkamą naudą ( 19 ). Taigi naudos gavimą sukčiaujant gali lemti „sąmoningas veiksmas“, pavyzdžiui, nurodžius tikrovės neatitinkančius faktus, arba „sąmoningas neveikimas“, kaip antai svarbios informacijos nutylėjimas siekiant išvengti susijusių teisės aktų taikymo sąlygų“ ( 20 ).

22. Atsižvelgiant visų pirma į šią jurisprudenciją reikia išnagrinėti, ar pagrindinės bylos aplinkybėmis yra sukčiavimo požymių.

23. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad teikiant prašymą dėl šeimos susijungimo netikri arba suklastoti dokumentai buvo naudojami kaip patvirtinamieji įrodymai ( 21 ), siekiant įrodyti, kad laikomasi sąlygos, kurios reikalaujama laikytis pagal Direktyvos 2003/86 7 straipsnio 1 dalies c punktą dėl pastovių ir nuolatinių lėšų. Šiomis aplinkybėmis, jeigu būtų prieita prie išvados, kad be minėtų dokumentų šiame straipsnyje nurodyta sąlyga nėra įvykdyta, objektyvus požymis, kuris reikalingas sukčiavimui nustatyti, kaip jis apibrėžiamas 2018 m. vasario 6 d. Sprendime Altun ir kt. (C‑359/16, EU:C:2018:63), būtų įrodytas. Šiuo klausimu reikia priminti, kad 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendime O ir kt. (C‑356/11 ir C‑357/11, EU:C:2012:776, 72 punktas) Teisingumo Teismas pažymėjo, jog nagrinėjant prašymus dėl susijungimo pagal Direktyvą 2003/86 iš esmės individualiai vertinamos globėjo, o ne trečiosios šalies piliečio, kuriam prašoma pripažinti teisę gyventi šalyje, lėšos. Kaip ir Europos Komisija savo Direktyvos 2003/86 taikymo gairėse, laikausi nuomonės, kad vartodamas žodžius „iš esmės“ Teisingumo Teismas daro bent jau tokią prielaidą, kad taisyklės, pagal kurią reikia atsižvelgti į globėjo lėšas, išimtys gali būti taikomos atskirais atvejais, kai jos grindžiamos ypatingomis aplinkybėmis ( 22 ).

24. Kalbant apie subjektyvų požymį, kurio reikia siekiant nustatyti sukčiavimą, remiantis 2018 m. vasario 6 d. Sprendime Altun ir kt. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 52 punktas) pateikta apibrėžtimi, taikoma pagrindinės bylos aplinkybėms, jis pasireiškia suinteresuotojo asmens siekiu apeiti leidimo gyventi šeimos susijungimo tikslais išdavimo sąlygas arba jų išvengti, siekiant gauti su juo susijusią naudą. Remiantis šia apibrėžtimi, darytina išvada, kad šis požymis turi būti vertinamas atsižvelgiant į asmenį, kuris siekia gauti naudą, kurią suteikia Sąjungos teisės nuostatos. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis šis vertinimas turi būti atliekamas asmens, kuris pateikė prašymą susijungti su šeima, atžvilgiu.

25. Šiuo klausimu tai, kad Direktyvos 2003/86 16 straipsnio a punktas suformuluotas pasyvine konstrukcija („buvo naudojam[i] <…> netikri ar suklastoti dokumentai“ ir „buvo <…> sukčiaujama“), nereiškia, kad nereikia žinoti, kas sukčiavo, kaip tą siūlo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Europos Komisija ir Lenkijos vyriausybė. Išties, manau, kad tokią nuomonę lėmė tai, jog pagal Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės gali nuspręsti, kad prašymą susijungti su šeima pateiktų arba globėjas, arba šeimos narys.

26. Atrodo, kad procese pagrindinėje byloje prašymą susijungti su šeima pateikė tėvas, kaip globėjas. Jeigu taip tikrai buvo, subjektyvusis sukčiavimo požymis taip pat būtų įrodytas, nes tėvas žinojo apie jo dokumentų, pateiktų savo prašymui susijungti su šeima pagrįsti, apgaulingą pobūdį.

27. Vis dėlto, reikia priminti, kad net ir tada, kai sukčiavimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 2 dalies a punktą, įrodytas, valstybių narių kompetentingos institucijos, prieš nuspręsdamos panaikinti leidimą gyventi arba spręsdamos globėjo ar jo šeimos narių išsiuntimo klausimą, privalo atlikti įvertinimą pagal šios direktyvos 17 straipsnį ( 23 ). Jis, be kita ko, įpareigoja valstybes nares atsižvelgti „<…> į asmens šeimos santykių pobūdį ir tvirtumą, jo gyvenimo valstybėje narėje trukmę, šeimos, kultūrinių ir socialinių ryšių su jo ar jos kilmės šalimi buvimą“ ( 24 ).

28. Reikia priminti, kad iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog Direktyvos 2003/86 17 straipsnyje įtvirtintas reikalavimas individualiai nagrinėti prašymus dėl susijungimo ( 25 ) ir kad įgyvendindamos Direktyvą 2003/86, taigi ir priimdamos sprendimą panaikinti leidimą gyventi šeimos susijungimo tikslais, kompetentingos nacionalinės institucijos turi darniai ir pagrįstai įvertinti visus esamus interesus ( 26 ). Taigi toks panaikinimas nėra savaiminis.

29. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neteikia klausimų dėl vertinimo pagal Direktyvos 2003/86 17 straipsnį arba dėl į motinai ir sūnui skirtų išsiuntimo iš šalies priemonių teisėtumo. Taigi pateiksiu tik dvi toliau išdėstytas pastabas.

30. Pirma, manau, kad, vertinant veiksmus pagal Direktyvos 2003/86 17 straipsnį, turi būti deramai atsižvelgta į tai, jog motina ir sūnus nėra individualiai atsakingi dėl sukčiavimo, tačiau jie patiria jo pasekmes. Iš tikrųjų pagal minėtą nuostatą reikalaujama užtikrinti, kad sprendimai panaikinti leidimą gyventi ir imtis išsiuntimo iš šalies priemonių, kuriuos ketina priimti kompetentingos nacionalinės institucijos, turi būti proporcingi, o proporcingumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į visas nagrinėjamo atvejo faktines ir asmenines aplinkybes ( 27 ).

31. Antra, iš Direktyvos 2003/86 2 konstatuojamosios dalies matyti, kad ja pripažįstamos pagrindinės teisės ir laikomasi Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje įtvirtintų principų. Pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnyje, kuriame nurodytos teisės, atitinkančios EŽTK 8 straipsnio 1 dalimi garantuojamas teises, taip pat pripažįstama teisė į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą ( 28 ). Vertinimas pagal Direktyvos 2003/86 17 straipsnį turi būti atliktas šios teisės požiūriu, atsižvelgiant, pirma, į teisę į šeimos susijungimą turinčio asmens „gyvenimo [atitinkamoje valstybėje narėje] trukmę“ ( 29 ), ir, antra, į „šeimos, kultūrinių ir socialinių ryšių su jo ar jos kilmės šalimi buvimą“ ( 30 ).

32. Gyvenimo valstybėje trukmė, kaip aspektas į kurį turi būti atsižvelgta vertinant esamus interesus, susijusi su prielaida, kad, kuo asmuo ilgiau gyvena konkrečioje valstybėje, tuo jo ryšiai su šia valstybe yra tvirtesni ir tuo silpnesni yra ryšiai su jo kilmės šalimi ( 31 ). Šiomis aplinkybėmis taip pat turėtų būti atsižvelgta į konkrečią trečiųjų šalių piliečių, kurie atitinkamoje valstybėje narėje praleido didžiąją savo gyvenimo dalį, kurie joje užaugo ir gavo išsilavinimą, padėtį ( 32 ). Kita vertus, suinteresuotojo asmens šeimyninių, kultūrinių arba socialinių ryšių su savo kilmės šalimi buvimas vertinamas remiantis tokiomis aplinkybėmis kaip, be kita ko, šeimos rato šioje šalyje buvimas, kelionės į šią šalį arba gyvenimo joje laikotarpiai arba minėtos šalies kalbos žinojimo lygis ( 33 ).

33. Pagrindinėje byloje iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad globėjas Nyderlanduose gyvena daugiau kaip 17 metų, o motina ir sūnus daugiau kaip 16 metų ir kad pastarajam, kai jis atvyko į Nyderlandus, buvo tik 11 metų ( 34 ). Taigi negalima paneigti, kad per šį laikotarpį jie užmezgė glaudžius ryšius su Nyderlandais ir kad, priešingai, ryšių su jų kilmės šalimi nuo tada praktiškai nebuvo arba jie buvo labai silpni. Šiomis aplinkybėmis negalima paneigti, kad jų leidimų gyventi šeimos susijungimo tikslais panaikinimo ir galimo išsiuntimo pasekmės būtų itin didelės, gal net neproporcingos.

34. Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama panaikinti kaip išvestinę teisę suteiktą leidimą gyventi šeimos susijungimo tikslais, kuris buvo gautas pateikus apgaulingą informaciją, kai įrodyta, jog prašymą susijungti su šeima pateikęs asmuo siekia apeiti šio leidimo suteikimo sąlygas arba jų išvengti, ir taip yra net tuo atveju, kai jo turėtojas nežinojo apie minėtos informacijos apgaulingą pobūdį. Prieš priimdamos tokį sprendimą dėl panaikinimo, valstybių narių kompetentingos institucijos, vadovaudamosi Direktyvos 2003/86 17 straipsniu, privalo įvertinti visus esamus interesus ir šį vertinimą atlikti atsižvelgiant į visas nagrinėjamam atvejui reikšmingas aplinkybes, įskaitant ir tai, kad leidimo gyventi turėtojas nebuvo nei atsakingas dėl sukčiavimo, kuris lėmė šio leidimo suteikimą, nei apie jį žinojo.

B. Dėl Direktyvos 2003/109 9 straipsnio 1 dalies a punkto išaiškinimo

35. Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi Teisingumo Teismo, ar Direktyvos 2003/109 9 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis draudžiama panaikinti motinos ir sūnaus ilgalaikio gyventojo statusą ( 35 ).

36. Kalbant konkrečiau, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Valstybės sekretoriui priimant 2014 m. sausio 29 d. sprendimus panaikinti leidimus gyventi turėjo būti atsižvelgta į aplinkybę, kad sūnus ir motina nežinojo apie tai, jog tėvo įdarbinimą patvirtinantys dokumentai, pateikti kaip patvirtinantys įrodymai siekiant įgyti minėtą statusą, buvo suklastoti.

37. Kaip nurodyta Direktyva 2003/109 2 konstatuojamojoje dalyje šia direktyva siekiama įgyvendinti 1999 m. spalio 15 ir 16 d. Tamperės deklaraciją, kurią priėmus Europos Vadovų Taryba pareiškė, kad „trečiųjų šalių piliečių juridinis statusas turėtų būti derinamas su valstybių narių piliečių statusu ir kad tam tikrą laikotarpį, kurį reikėtų nustatyti, valstybėje narėje teisėtai gyvenančiam ir turinčiam ilgalaikio gyventojo leidimą toje valstybėje narėje asmeniui būtų suteiktos tam tikros vienodos teisės, kurios kaip galima labiau atitinka Europos Sąjungos piliečių turimas teises“. Trečiųjų šalių piliečių, kurie yra ilgalaikiai valstybių narių gyventojai, integracija yra pagrindinis Direktyvos 2003/109 tikslas, kaip tai matyti visų pirma iš jos 4, 6 ir 12 konstatuojamųjų dalių ( 36 ). Įgyvendindama šį tikslą, Direktyva 2003/109 trečiųjų šalių piliečiams, įgijusiems ilgalaikio gyventojo statusą, priimančios valstybės narės teritorijoje garantuoja vienodas teises, kokias turi valstybės narės piliečiai, minėtos direktyvos 11 straipsnio 1 dalies a–h punktuose nurodytose srityse.

38. Be to, kaip Teisingumo Teismas pažymėjo savo 2012 m. balandžio 24 d. Sprendimo Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233) 66 ir 67 punktuose, pagal Direktyva 2003/109 nustatytą tvarką ilgalaikio gyventojo statusas, kurį ji numato, įgyjamas laikantis konkrečios procedūros ir aiškių sąlygų. Jos 4 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės suteikia ilgalaikio gyventojo statusą trečiųjų šalių piliečiams, kurie prieš pat paduodami atitinkamą pareiškimą yra penkerius metus teisėtai ir nuolat pragyvenę jos teritorijoje ( 37 ); jos 5 straipsnyje reikalaujama, kad siekiant įgyti šį statusą reikalingas įrodymas, kad trečiosios šalies pilietis, prašantis, kad šis statusas būtų suteiktas, turi pakankamai išteklių ir sveikatos draudimą; galiausiai jos 7 straipsnyje išdėstyti procedūriniai reikalavimai, kurių turi būti laikomasi.

39. Direktyvos 2003/109 9 straipsnio „statuso panaikinimas arba praradimas“ 1 dalies a punkte nustatyta, kad paaiškėjus, jog ilgalaikio gyventojo statusas įgytas apgaulės būdu, teisė į šį statusą prarandama ( 38 ).

40. Niekur šio straipsnio tekste konkrečiai nenurodyta, kad pagal sąvoką „įgytas apgaulės būdu“ reikalaujama tyčios.

41. Vis dėlto, kaip priminiau šios išvados 21–22 punktuose, iš 2018 m. vasario 6 d. Sprendimo Altun ir kt. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 50 punktas) matyti, kad sukčiavimo konstatavimas grindžiamas visuma neprieštaringų įrodymų, parodančių objektyviojo ir subjektyviojo požymių buvimą. Todėl baudžiama gali būti tik dėl faktinio ir tyčinio trečiosios šalies piliečio, pateikusio prašymą išduoti ilgalaikį leidimą gyventi, sukčiavimo.

42. Tai, kad, kaip pažymi Komisija, ilgalaikio gyventojo statuso suteikimas turi reikšmingą poveikį, be kita ko, buvimo kitose valstybėse narėse požiūriu ( 39 ), nepaneigia būtinybės įrodyti, kad asmuo, prašantis suteikti šį statusą, siekia apeiti taikomas nuostatas tam, kad būtų konstatuotas sukčiavimas. Be to, reikia pažymėti, kad priešingai nei nurodyta Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 2 dalies a punkte, kuriame kaip vienas iš panaikinimo motyvų taip pat nurodytas paprastas naudojimasis „neteisinga ar klaidinan[čia] informacija“ arba „netikr[ais] ar suklastot[ais] dokumentai[s]“, Direktyvos 2003/109 9 straipsnio 1 dalies a punkte minimas tik „įg[ijimo] apgaulės būdu“ atvejis. Nenukrypstant nuo to, kaip reikia aiškinti Direktyvos 2003/86 16 straipsnio 2 dalį, manau, tai rodo teisės aktų leidėjo norą minėto 9 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą ilgalaikio gyventojo statuso praradimą taikyti tik tais atvejais, kai įrodomas ketinimas sukčiauti. Taip pat reikia pažymėti, kad tam, jog būtų suteiktas ilgalaikio gyventojo statusas, reikia aukšto suinteresuotojo asmens integracijos ( 40 ) ir asmeninio įsitraukimo ( 41 ) priimančioje valstybėje narėje lygmens, o tai, mano manymu, draudžia pernelyg plačiai aiškinti minėto statuso panaikinimo sąlygas.

43. Galiausiai nors šeimos susijungimo tikslais suteiktos šeimos narių teisės atvykti į šalį ir būti joje yra išvestinės teisės, grindžiamos globėjo teise, Direktyva 2003/109 grindžiamas ilgalaikio gyventojo statusas yra asmeninė teisė, gauta pagal savo vardu pateiktą suinteresuotojo asmens prašymą. Kalbant apie šį statusą, šis skirtumas mums turi būti juo rimtesnis pagrindas atmesti argumentą, kurį per teismo posėdį pateikė Komisija ir kuris grindžiamas posakiu „fraus omnia corrumpit“, reiškiančiu, kad trečiosios šalies sukčiavimas turi lemiamą reikšmę minėto statuso panaikinimui. Tokiam argumentui itin prieštarauja Teisingumo Teismo asmens teisių apsaugos tradicija.

44. Kalbant apie objektyvųjį požymį, reikalingą sukčiavimui konstatuoti, pagrindinėje byloje iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmimo matyti, kad motina ir sūnus patys neturėjo pastovių ir reguliarių išteklių, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/109 5 straipsnio 1 dalies a punktą ( 42 ). Be to, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgiant į tai, kad motinos ir sūnaus leidimai gyventi šeimos susijungimo tikslais buvo gauti pateikus suklastotus dokumentus, Direktyvos 2003/109 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta teisėto gyvenimo sąlyga iš principo nėra įvykdyta prašymo suteikti ilgalaikio gyventojo statusą pateikimo momentu. Darytina išvada, kad motina ir sūnus neįvykdė šioje direktyvoje nustatytų sąlygų, todėl objektyvusis požymis, kurio reikia sukčiavimui, kaip jis suprantamas pagal 2018 m. vasario 6 d. Sprendimą Altun ir kt. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 51 punktas), konstatuoti, yra įrodytas.

45. Kalbant apie subjektyvųjį požymį, reikalingą sukčiavimui konstatuoti, jis, vadovaujantis 2018 m. vasario 6 d. Sprendime Altun ir kt. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 52 punktas) pateikta apibrėžtimi, pritaikyta pagrindinės bylos aplinkybėms, pasireiškia prašymą suteikti statusą pateikusio asmens siekiu apeiti ilgalaikio gyventojo statuso suteikimo sąlygas arba jų išvengti, siekiant gauti su juo susijusią naudą. Todėl vien motinos ir sūnaus žinojimas apie tėvo sukčiavimą ir jų siekis tuo pasinaudoti būtų lėmę „įg[ijimą] apgaulės būdu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/109 9 straipsnio 1 dalies a punktą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad motina ir sūnus nežinojo, jog tėvo darbdavio dokumentai, kuriuos jie pateikė kaip įrodymus, patvirtinančius, kad jie atitinka Direktyvos 2003/109 5 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytą sąlygą, buvo suklastoti. Todėl pagrindinėje byloje negalima teigti, kad motina ir sūnus sąmoningai bandė apeiti šią sąlygą. Vis dėlto, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra iš tikrųjų.

46. Jeigu atlikus tokį patikrinimą, nenustatoma, kad motina ir sūnus sąmoningai siekė apeiti ilgalaikio gyventojo statuso suteikimo sąlygas, darytina išvada, kad sukčiavimo nėra.

47. Šiame etape svarbu pažymėti, kad a posteriori konstatavimas, kad neįvykdytos ilgalaikio gyventojo statuso suteikimo sąlygos, nėra viena iš nurodytų minėto statuso praradimo arba panaikinimo priežasčių, kurių baigtinis sąrašas pateiktas Direktyvos 2003/109 9 straipsnyje. Vadovaujantis šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalimi „ilgalaikio gyventojo statusas yra nuolatinis, atsižvelgiant į 9 straipsnį“, o tai reiškia, kad išskyrus pastarajame straipsnyje nurodytus atvejus ( 43 ), minėtas statusas negali būti prarastas ar panaikintas ( 44 ). Iš tikrųjų, kaip matyti iš Direktyvos 2003/109 parengiamųjų darbų, ilgalaikio gyventojo statusas turi jo turėtojui užtikrinti didžiausią įmanomą teisinį tikrumą ( 45 ).

48. Aišku, 2014 m. liepos 17 d. Sprendime Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, 30 ir 34 punktai) Teisingumo Teismas tvirtino, kad Direktyvos 2003/109 4 straipsnio 1 dalyje numatyta teisėto ir nepertraukiamo gyvenimo atitinkamos valstybės narės teritorijoje penkerius metus iki atitinkamo prašymo pateikimo sąlyga yra privaloma sąlyga, kad būtų galima gauti šioje direktyvoje numatytą ilgalaikio gyventojo statusą. Vis dėlto šis sprendimas susijęs tik su prašymo suteikti ilgalaikio gyventojo statusą atmetimu. Šiame sprendime nenurodyta, kad šios sąlygos neįvykdymas, konstatuotas a posteriori, lemia ilgalaikio gyventojo statuso praradimą.

49. Darytina išvada, kad jeigu nėra konstatuotas sukčiavimas, Direktyvoje 2003/109 nėra teisinio pagrindo panaikinti motinos ir sūnaus ilgalaikio gyventojo statusą.

50. Remiantis visais išdėstytais argumentais, darytina išvada, kad Direktyvos 2003/109 9 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama panaikinti ilgalaikio gyventojo statusą, jeigu šio statuso turėtojas nežinojo, kad jo pateikta informacija savo prašymui pagrįsti, kurios pagrindu minėtas statusas buvo suteiktas, yra apgaulinga.

V. Išvada

51. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Raad van Staat (Valstybės Taryba, Nyderlandai) pateiktus klausimus atsakyti taip: 1) 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvos 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą 16 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama panaikinti kaip išvestinę teisę suteiktą leidimą gyventi šeimos susijungimo tikslais, kuris buvo gautas pateikus apgaulingą informaciją, kai įrodyta, jog prašymą susijungti su šeima pateikęs asmuo siekia apeiti šio leidimo suteikimo sąlygas arba jų išvengti, ir taip yra net tuo atveju, kai jo turėtojas nežinojo apie minėtos informacijos apgaulingą pobūdį. Prieš priimdamos tokį sprendimą dėl panaikinimo, valstybių narių kompetentingos institucijos, vadovaudamosi Direktyvos 2003/86 17 straipsniu, privalo įvertinti visus esamus interesus ir šį vertinimą atlikti atsižvelgiant į visas nagrinėjamam atvejui reikšmingas aplinkybes, įskaitant ir tai, kad leidimo gyventi turėtojas nebuvo nei atsakingas dėl sukčiavimo, kuris lėmė šio leidimo suteikimą, nei apie jį žinojo. 2) 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyvos 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso 9 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama panaikinti ilgalaikio gyventojo statusą, jeigu šio statuso turėtojas nežinojo, kad jo pateikta informacija savo prašymui pagrįsti, kurios pagrindu minėtas statusas buvo suteiktas, yra apgaulinga.

( 1 ) Originalo kalba – prancūzų.

( 2 ) OL L 251, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 224.

( 3 ) Direktyvos 2003/86 2 straipsnio c punkte „globėjas“ apibrėžiamas taip: „trečiosios šalies pilietis, teisėtai gyvenantis valstybėje narėje ir pateikiantis prašymą arba kurio šeimos nariai prašo šeimos susijungimo, kad prisijungtų prie jo“.

( 4 ) OL L 16, 2004, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 272.

( 5 ) Žr. 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Altun (C‑337/07, EU:C:2008:744, 51–64 punktai). Šiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad darbuotojo turko apgaulingas elgesys galėjo paveikti jo šeimos narių teisinę padėtį. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad vis dėlto šis poveikis turi būti vertinamas atsižvelgiant į priimančios valstybės narės nacionalinių valdžios institucijų sprendimo panaikinti minėto darbuotojo leidimą gyventi šalyje priėmimo datą. Kaip matyti iš minėto Sprendimo Altun 59 punkto, kompetentingos valdžios institucijos turi patikrinti, ar patys šeimos nariai jau įgijo teisę įsidarbinti ir teisę gyventi priimančioje valstybėje narėje. Minėto sprendimo 60 punkte Teisingumo Teismas pridūrė, kad kitaip spręsti šią situaciją reikštų pažeisti teisinio tikrumo principą.

( 6 ) 2007 m. kovo 21 d. taikoma versija, kai buvo gautas ilgalaikis leidimas gyventi.

( 7 ) Bendrovė tikrai buvo įtraukta į administracinius registrus, tačiau niekada faktiškai nevykdė veiklos.

( 8 ) Kaip tai suprantama pagal Vw 2000 14 straipsnį.

( 9 ) 2009 m. liepos 2 d., COM (2009) 313 galutinis, 4 antraštinės dalis „Piktnaudžiavimas ir sukčiavimas“, p. 15.

( 10 ) Kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos, tada, kai Valstybės sekretorius priėmė 2002 m. sausio 31 d. sprendimą 1991 m. gimęs sūnus buvo 11 metų amžiaus. Vis dėlto, neatsižvelgiant į tai, kad sūnus buvo nepilnametis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas buvo pateiktas bendrai.

( 11 ) Žr., be kita ko, 2018 m. vasario 6 d. Sprendimą Altun ir kt. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 49 punktas, melagingas naudojimasis socialinės apsaugos pažymėjimu, kuriam Sąjungos teisėje taikoma teisėtumo prezumpcija), 2017 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Cussens ir kt. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 27 punktas), 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Bozkurt (C‑303/08, EU:C:2010:800, 47 punktas, dokumentų klastojimas dėl darbuotojo migranto turko buvimo šalyje sąlygų), 2006 m. vasario 21 d. Sprendimą Halifax ir kt. (C‑255/02, EU:C:2006:121, 68 punktas, sukčiavimas PVM), 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimą Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, 57 punktas, fiktyvi santuoka su Sąjungos valstybės narės piliečiu), 1999 m. kovo 9 d. Sprendimą Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, 24 punktas, laisvė teikti paslaugas), 1992 m. liepos 7 d. Sprendimą Singh (C‑370/90, EU:C:1992:296, 24 punktas, laisvas darbuotojų judėjimas) ir 1974 m. gruodžio 3 d. Sprendimą van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, 13 punktas, laisvė teikti paslaugas). Taip pat žr. Direktyvos 2004/38 taikymo gaires [2009 m. liepos 2 d. COM (2009) 313 galutinis, 4 antraštinė dalis „Piktnaudžiavimas ir sukčiavimas“, p. 15].

( 12 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Cussens ir kt. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 27, 28 ir 30 punktai), 2007 m. liepos 5 d. Sprendimą Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, 38–48 punktai).

( 13 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Cussens ir kt. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 35 punktas), 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą Pometon (C‑158/08, EU:C:2009:349, 28 punktas), 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, 56 punktas) ir 2006 m. vasario 21 d. Sprendimą Halifax ir kt. (C‑255/02, EU:C:2006:121, 93 punktas).

( 14 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Cussens ir kt. (C‑251/16, EU:C:2017:881, 34 punktas).

( 15 ) Šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, 52 punktas), 1999 m. kovo 9 d. Sprendimą Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, Centros, 25 punktas).

( 16 ) Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2003/86 taikymo gaires [2014 m. balandžio 3 d. COM(2014) 210 galutinis, 7.3 punktas, „Piktnaudžiavimas ir sukčiavimas“, p. 27].

( 17 ) Byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, buvo nagrinėjamas klausimas dėl to, kad įmonė neteisėtai naudojosi pažyma, kuria sukuriama prezumpcija, kad komandiruotieji darbuotojai buvo teisėtai apdrausti valstybės narės, kurioje įsisteigusi šiuos darbuotojus komandiravusi įmonė, socialiniu draudimu, ir kuri privaloma valstybės narės, į kurią šie darbuotojai yra komandiruoti, kompetentingai institucijai, ir reiškia, kad pastarosios valstybės narės sistema negali būti taikoma. Nors pažymų išdavimo dieną įmonė atitiko visas administracines sąlygas, t. y. ji faktiškai vykdė veiklą Bulgarijoje, pažymos buvo gautos sukčiaujant, pateikus tikrovės neatitinkančius faktus, ir siekiant apeiti Sąjungos nuostatas dėl darbuotojų komandiravimui taikytinų sąlygų.

( 18 ) Šiuo klausimu žr. 2018 m. vasario 6 d. Sprendimą Altun ir kt. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 51 punktas). Leidimo gyventi šeimos susijungimo tikslais sąlygos nustatytos Direktyvos 2003/86 IV skyriuje „Naudojimosi teise į šeimos susijungimą reikalavimai“.

( 19 ) Šiuo klausimu žr. 2018 m. vasario 6 d. Sprendimą Altun ir kt. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 52 punktas). Tai, kad subjektyvusis požymis būtinas, Komisija pažymi savo Direktyvos 2014/38 taikymo gairėse, kurias citavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriose Direktyvos 2004/38 35 straipsnyje apibrėžtas sukčiavimas apibūdinamas kaip „sąmoninga apgaulė arba gudrybė, kuria tikimasi gauti laisvo judėjimo teisę ir teisę gyventi šalyje pagal šią direktyvą“. Be to, remiantis šiomis gairėmis asmenims, kuriems leidimo gyventi šalyje dokumentas išduotas tik kaip nusikalstamos veikos, dėl kurios jie buvo nuteisti, pasekmė, gali būti atsisakyta suteikti teises pagal šią direktyvą, teisės galiojimas gali būti nutrauktas arba jos gali būti atimtos. Taip pat žr. 2001 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Gloszczuk (C‑63/99, EU:C:2001:488), 1997 m. birželio 5 d. Sprendimą Kol (C‑285/95, EU:C:1997:280), kurie susiję su pačių asmenų sukčiavimu, dėl kurio buvo panaikinti susijusių asmenų leidimai gyventi.

( 20 ) Šiuo klausimu žr. 2018 m. vasario 6 d. Sprendimą Altun ir kt. (C‑359/16, EU:C:2018:63, 53 ir 58 punktai).

( 21 ) Iš Direktyvos 2003/86 taikymo gairių matyti, kad kartu su kiekvienu prašymu pateikti patvirtinamieji įrodymai ir pokalbių bei kitų tyrimų „tinkamumas“ ir „būtinumas“ turi būti įvertintas kiekvienu atveju, individualiai išnagrinėjant prašymus dėl šeimos susijungimo [žr. 2014 m. balandžio 3 d. COM (2014) 210 galutinis, p. 10].

( 22 ) Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2003/86 taikymo gaires, [2014 m. balandžio 3 d. COM (2014) 210 galutinis, p. 15].

( 23 ) Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos matyti, kad pastarasis laikėsi nuomonės, jog taikant 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) 8 straipsnį atliekamo interesų palyginimo rezultatai, patvirtinantys Valstybės sekretoriaus sprendimą, buvo nepalankūs sūnui. Tėvas turėjo žinoti, kaip klostėsi sūnaus asmeninis gyvenimas buvimo šalyje laikotarpiu, apie kurio laikinumą tėvas žinojo, todėl jo teisė būti šalyje buvo tariama. Šiuo klausimu buvo atsižvelgta į tai, kad sūnus gyveno Kinijoje iki 11 metų amžiaus, kad ten jis lankė mokyklą, kalbėjo kinų kalba ir galėjo šiek tiek ja rašyti, kad, kai atvyko gyventi į Nyderlandus, kartą per metus jis vykdavo į Kiniją ir kad su savo tėvais, kurie taip pat turėjo grįžti į Kiniją, jis galės ten gyventi. Be to, buvo pabrėžta, kad sūnus gali paprašyti leidimo gyventi, kad galėtų tęsti savo studijas Nyderlanduose. Nei ilgo sūnaus buvimo Nyderlanduose ir dėl to įleistų šaknų, nei tolimesnių studijų Nyderlanduose Valstybės sekretorius pagrįstai nelaikė ypatingomis aplinkybėmis, kuriomis remiantis gali būti prieita prie išvados, kad yra EŽTK 8 straipsniu grindžiama pareiga leisti vaikų asmeniniam gyvenimui toliau klostytis be pokyčių. Kita vertus, nebuvo išnagrinėtas motinos interesų, susijusių su jos leidimais gyventi, palyginimas.

( 24 ) Savo rekomendacijoje Rec(2002) 4 dėl asmenų, kuriems leista susijungti su šeima, juridinio statuso (IV skyriaus „Veiksminga apsauga nuo šeimos narių išsiuntimo“ 1 dalis) Valstybių narių Ministrų komitetas nurodė: „Kai planuojama imtis tokios priemonės kaip leidimo gyventi panaikinimas arba atsisakymas jį atnaujinti arba šeimos narių išsiuntimas, valstybės narės deramai atsižvelgs į tokius kriterijus kaip asmens gimimo vieta, jo amžius atvykimo į valstybę metu, jo buvimo trukmė, jo šeimyniniai santykiai, šeima kilmės šalyje ir jo socialinių ir kultūrinių ryšių su kilmės valstybe tvirtumas. Itin atidžiai turi būti atsižvelgta į vaikų interesus ir gerovę“.

( 25 ) Šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 21 d. Sprendimą Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, 43 punktas), 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 48 punktas) ir 2015 m. liepos 9 d. Sprendimą K ir A (C‑153/14, EU:C:2015:453, 60 punktas).

( 26 ) Šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 21 d. Sprendimą Khachab (C‑558/14, EU:C:2016:285, 43 punktas), 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimą O ir kt. (C‑356/11 ir C‑357/11, EU:C:2012:776, 81 punktas) ir mano išvadą byloje C ir A (C‑257/17, EU:C:2018:503, 75 punktas) ir byloje K ir B (C‑380/17, EU:C:2018:504, 70 punktas).

( 27 ) Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2003/86 taikymo gaires [2014 m. balandžio 3 d., COM (2014) 210 galutinis, p. 29], kuriose rekomenduojama laikytis šių principų: reikia nustatyti visas atvejo aplinkybes, o asmeniniams ir viešiesiems interesams teikiama reikšmė turi būti panaši kaip ir kitose panašiose bylose. Be to, susijusių asmeninių ir viešųjų interesų derinimas turi būti pagrįstas ir proporcingas.

( 28 ) Šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimą O ir kt. (C‑356/11 ir C‑357/11, EU:C:2012:776, 75 ir 76 punktai) ir 2010 m. kovo 4 d. Sprendimą Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 44 punktas).

( 29 ) Direktyvos 2003/86 17 straipsnis, pasviruoju šriftu išskirta mano.

( 30 ) Direktyvos 2003/86 17 straipsnis, pasviruoju šriftu pažymėta mano.

( 31 ) Akivaizdu, kad atvejis, kai atitinkamas asmuo į priimančiąją šalį atvyko būdamas vaikas arba jaunuolis, ir atvejis, kai jis į ją atvyko suaugęs, vertintini ne vienodai. Šiuo klausimu dėl išsiuntimo žr. 1991 m. vasario 18 d. EŽTT sprendimą Moustaquim prieš Belgiją (Didžioji kolegija) (ECLI:CE:ECHR:1991:0218JUD001231386, 45 punktas): šioje byloje A. Moustaquim buvo mažiau nei dviejų metų amžiaus, kai atvyko į Belgiją. Nuo tada jis praleido apie 20 metų šalia savo šeimos arba netoli nuo jų Belgijoje ir į Maroką buvo grįžęs tik du kartus per atostogas); 2010 m. gruodžio 9 d. EŽTT sprendimą Gezginci prieš Šveicariją (CE:ECHR:2010:1209JUD001632705, 69 punktas): šioje byloje ieškovas į Šveicariją atvyko 1990 m., ten iki jo išsiuntimo iš šalies jis buvo praleidęs aštuoniolika metų. Europos Žmogaus Teisių Teismo manymu, akivaizdu, kad šiuo atveju kalbama apie labai ilgą asmens gyvenimo laikotarpį, konkrečiau – daugiau nei du trečdalius ieškovo, kuris gimęs 1983 m., gyvenimo).

( 32 ) Žr., be kita ko, 2006 m. spalio 18 d. EŽTT sprendimą Üner prieš Nyderlandus (Didžioji kolegija) (CE:ECHR:2006:1018JUD004641099, 58 punktas), 2008 m. birželio 23 d. Sprendimą Maslov, (Didžioji kolegija) (CE:ECHR:2008:0623JUD000163803, § 73, 74 et 86): ieškovas į Austriją atvyko 1990 m. 6 metų amžiaus, šioje šalyje jis praleido likusią savo vaikystę ir paauglystę; 2010 m. rugsėjo 23 d. EŽTT sprendimą Bousarra prieš Prancūziją (CE:ECHR:2010:0923JUD002567207, 46 ir 47 punktai). Taip pat žr. 1998 m. vasario 19 d. EŽTT sprendimą Dalia prieš Prancūziją (Recueil 1998‑I, p. 88 ir 89, 42–45 punktai): ilgalaikių gyventojų išsiuntimo klausimas taip pat gali būti nagrinėjamas tiek „asmeninio gyvenimo“, tiek „šeimyninio gyvenimo“ aspektais, nes šiuo požiūriu tam tikras dėmesys teikiamas suinteresuotųjų asmenų socialinės integracijos lygmeniui, apie kurį primenama 2003 m. spalio 9 d. EŽTT sprendime Slivenko prieš Latviją (CE:ECHR:2003:1009JUD004832199, 96 punktas).

( 33 ) Žr., pavyzdžiui, 2008 m. birželio 23 d. EŽTT sprendimą Maslov, (Didžioji kolegija) (CE:ECHR:2008:0623JUD000163803, 96 ir 97 punktai), kuriame buvo konstatuota, kad ieškovo ryšiai su kilmės šalimi Bulgarija buvo silpni, nes išsiuntimo iš šalies momentu jis nekalbėjo bulgariškai, nes jo šeima priklausė Bulgarijos turkų bendruomenei ir jis nemokėjo nei skaityti, nei rašyti kirilica, nes niekada nesimokė Bulgarijoje; taip pat žr. 1999 m. lapkričio 30 d. EŽTT sprendimą Baghli prieš Prancūziją (CE:ECHR:1999:1130JUD003437497, 48 punktas), kuriame, priešingai, Europos Žmogaus Teisių Teismas, konstatavęs, jog atsižvelgiant į tai, kad ieškovas neįrodė palaikęs glaudžius ryšius su savo tėvais, broliais ir seserimis, gyvenančiais Prancūzijoje, kad jis vis dar buvo Alžyro pilietis, kad kalbėjo arabų kalba, kad jis karo tarnybą atliko kilmės šalyje, kad į ją vyko daug kartų per atostogas ir kad niekada nerodė noro tapti Prancūzijos piliečiu, priėjo prie išvados, kad nors jo šeimos ir socialiniai ryšiai iš esmės buvo Prancūzijoje, įrodyta, jog ieškovą su jo gimtąja šalimi siejo ne tik pilietybė, bet taip pat kiti ryšiai.

( 34 ) Šiuo klausimu įdomu pažymėti, kad išsiuntimo klausimu savo Rekomendacijos (2000)15 dėl ilgalaikių imigrantų gyvenimo saugumo 4 punkto „Dėl apsaugos nuo išsiuntimo“ b papunktyje Valstybių narių Ministrų komitetas nurodė: „Vadovaujantis 4 punkto a papunktyje įtvirtintu proporcingumo principu, valstybės narės turėtų deramai atsižvelgti į gyvenimo trukmę arba pobūdį ir į ilgalaikio imigranto padaryto nusikaltimo sunkumą. Valstybės narės gali, be kita ko, numatyti, kad ilgalaikis imigrantas neturėtų būti išsiunčiamas šiais atvejais: po penkių gyvenimo metų, išskyrus tuo atveju, jeigu jis buvo pripažintas kaltu dėl nusikaltimo, už kurį skiriama daugiau kaip dviejų metų laisvės atėmimo bausmė be vykdymo atidėjimo; po dešimties gyvenimo metų, išskyrus tuo atveju, jeigu jis buvo pripažintas kaltu dėl nusikaltimo, už kurį skiriama daugiau kaip penkių metų laisvės atėmimo bausmė be vykdymo atidėjimo. Pragyvenęs šalyje dvidešimt metų ilgalaikis imigrantas jau neturėtų būti išsiunčiamas“.

( 35 ) Kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos, 1991 m. gimusiam sūnui 2007 m. kovo 21 d. Valstybės sekretoriaus sprendimo priėmimo dieną buvo 16 metų. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas pateiktas bendrai.

( 36 ) Šiuo klausimu žr. 2014 m. liepos 17 d. Sprendimą Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, 32 punktas, 2015 m. birželio 4 d. Sprendimą P ir S (C‑579/13, EU:C:2015:369, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2015 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą CGIL ir INCA (C‑309/14, EU:C:2015:523, 21 punktas).

( 37 ) Kaip matyti iš 2014 m. liepos 17 d. Sprendimo Tahir (C‑469/13, EU:C:2014:2094, 34 punktas), trečiosios šalies pilietis, norėdamas įgyti šį statusą, gali pagal Direktyvos 2003/109 7 straipsnio 1 dalį pateikti prašymą, jeigu jis pats asmeniškai tenkina sąlygą, kad prieš pat paduodamas atitinkamą pareiškimą asmuo yra penkerius metus teisėtai ir nuolat pragyvenęs atitinkamos valstybės narės teritorijoje.

( 38 ) Reikia pažymėti, kad nors Direktyvos 2003/109 9 straipsnio pavadinime numatyta ilgalaikio gyventojo statuso panaikinimo arba praradimo galimybė, šio straipsnio tekste kalbama tik apie praradimo atvejus. Be to, tiek, kiek pagal minėtą direktyvą draudžiama išsaugoti teisę į minėtą statusą, pats „praradimas“, atrodo, reiškia, kad pasekmės yra sukeliamos tik ateičiai, kaip tą nurodo Y.Z., Z.Z. ir Y.Y. Tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2003/109 9 straipsnio 1 dalies versija anglų kalba („no longer be entitled to maintain“), vokiečių kalba („ist nicht mehr berechtigt, die Rechtsstellung eines langfristig Aufenthaltsberechtigten zu behalten“) ir italų kalba („I soggiornanti di lungo periodo non hanno più diritto allo status di soggiornante di lungo periodo nei casi seguenti“). Kadangi Teisingumo Teismui nepateiktas klausimas, ar motinos ir sūnaus ilgalaikio gyventojo leidimai gyventi gali būti panaikinti atgaline data, šio klausimo nenagrinėsiu.

( 39 ) Žr. Direktyvos 2003/109 III skyrių.

( 40 ) Taigi nenuolatinis ilgalaikio gyventojo buvimas valstybės narės teritorijoje yra ilgalaikio gyventojo statuso praradimo priežastis, žr. Direktyvos 2003/109 9 straipsnio 1 dalies c punktą.

( 41 ) Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2003/109 5 straipsnio 2 dalį valstybės narės gali pareikalauti, kad trečiųjų šalių piliečiai tenkintų nacionalinėje teisėje numatytas integracijos sąlygas. Šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 4 d. Sprendimą P ir S (C‑579/13, EU:C:2015:369, 47 punktas): negali būti ginčijama, kad priimančiosios valstybės narės kalbos žinių ir žinių apie jos visuomenę įgijimas labai palengvina trečiųjų šalių piliečių ir tos valstybės piliečių komunikavimą ir, be to, skatina jų socialinių tarpusavio ryšių palaikymą ir vystymą. Taip pat negali būti ginčijama tai, kad priimančiosios valstybės narės kalbos žinių įgijimas sudaro trečiųjų šalių piliečiams palankesnes sąlygas įsidarbinti ir mokytis profesijos.

( 42 ) Pastovių ir reguliarių išteklių sąlygos (Direktyvos 2003/109 5 straipsnio 1 dalis) įvykdymas turi būti įrodytas įgyjant ilgalaikio gyventojo statusą. Tuo momentu pareiškėjas pateikia įrodymą, kad turi ir toliau turės tam tikrus ir reguliarius išteklius.

( 43 ) Tai, kad Direktyvos 2003/109 9 straipsnyje pateiktas atvejų sąrašas yra baigtinis, aiškiai matyti iš parengiamųjų darbų; šiuo klausimu žr. pasiūlymo dėl Tarybos direktyvos dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso, COM (2001)127 galutinis (OL E 240, 2008, p. 79), 10 straipsnio komentarą.

( 44 ) Kita vertus, galima kelti klausimą dėl galimybės valstybių narių kompetentingoms institucijoms panaikinti leidimą gyventi šeimos susijungimo tikslais tuo atveju, kai a posteriori konstatuojama, kad neįvykdytos Direktyvoje 2003/86 nustatytos sąlygos, nes šios direktyvos 16 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, jog šis leidimas gali būti panaikintas, „jei nesilaikoma arba daugiau nebesilaikoma šioje direktyvoje nustatytų reikalavimų“.

( 45 ) Žr. pasiūlymo dėl Tarybos direktyvos dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso, COM (2001) 127 galutinis (OL E 240, 2008, p. 79), 10 straipsnio komentarą.