ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Ar tokiomis aplinkybėmis, kai pagal valstybės narės teisę palūkanos nuo atskaitytino [PVM] permokos sumos (toliau – PVM palūkanos), kurios nebuvo galima susigrąžinti dėl „apmokėtų įsigijimų reikalavimo“, apskaičiuojamos taikant palūkanų normą, kuri neginčijamai apima trumpalaikes kredito palūkanas pinigų rinkoje ir kuri yra nustatoma pagal centrinio banko bazinę palūkanų normą, padidintą dviem procentiniais punktais, atsižvelgiant į PVM deklaravimo laikotarpį taip, kad šios palūkanos būtų skaičiuojamos nuo kitos dienos po to, kai pateikiama PVM deklaracijos forma, kurioje apmokestinamasis asmuo nurodė PVM permoką, kuri dėl „apmokėtų įsigijimų“ reikalavimo turi būti perkelta į kitą deklaravimo laikotarpį, iki paskutinės kitos PVM deklaracijos formos pateikimo dienos, reikia aiškinti Sąjungos teisę, ypač 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (1) (toliau – Tarybos direktyva) 183 straipsnį, veiksmingumo ir lygiavertiškumo, tiesioginio veikimo ir proporcingumo principus bei 2020 m. balandžio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimą sujungtose bylose Sole-Mizo ir Dalmandi Mezőgazdasági (C-13/18 ir C-126/18) (toliau – Sprendimas Sole-Mizo ir Dalmandi Mezőgazdasági) taip, kad tokia valstybės narės praktika, kokia nagrinėjama šioje byloje, pagal kurią be PVM palūkanų, negalima kompensuoti apmokestinamajam asmeniui už atitinkamos sumos piniginį nuvertėjimą, atsiradusį dėl to, kad praėjo laiko po minėto deklaravimo laikotarpio iki faktinio palūkanų mokėjimo?
C 237/40

2022 m. balandžio 8 d.High Court (Airija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje Z.K. ir M.S. / The Minister for Justice and Equality

(Byla C-248/22)

(2022/C 237/51)

Proceso kalba: anglų

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas

High Court (Airija)

Šalys pagrindinėje byloje

Ieškovai: Z.K. ir M.S.

Atsakovas. The Minister for Justice and Equality

Prejudicinis klausimas

Ar pagal Tarybos direktyvą 2004/38/EB (1) draudžiama Europos Sąjungos piliečio, teisėtai įgyvendinančio savo, kaip darbuotojo, teisę laisvai judėti pagal direktyvą, skyrium gyvenančiam sutuoktiniui ir de facto ilgalaikiam partneriui vienu metu suteikti išvestines teises gyventi šalyje?

(1) 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičianti Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinanti Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46).
3.

a) Ar 1 klausime aprašytomis aplinkybėmis, jeigu vykdančioji teisminė institucija padaro išvadą, kad procesas, per kurį buvo priimtas paskesnis apkaltinamasis nuosprendis ir nutartis dėl bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimo, buvo vykdomas nesilaikant Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio ir, visų pirma, dėl prašomo perduoti asmens nedalyvavimo buvo pažeista jo teisė į gynybą ir (arba) to asmens teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, vykdančioji teisminė institucija turi teisę ir (arba) privalo a) atsisakyti perduoti prašomą perduoti asmenį remdamasi tuo, kad toks perdavimas prieštarautų [EŽTK] 6 straipsniui ir (arba) Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniui bei 48 straipsnio 2 daliai, ir (arba) b) kaip perdavimo sąlygą nustatyti, kad išduodančioji teisminė institucija turi užtikrinti, kad prašomas perduoti asmuo po perdavimo turės teisę į bylos persvarstymą arba teisę pateikti apeliacinį skundą, kurių nagrinėjimo procese šis asmuo turės teisę dalyvauti ir kurie suteikia galimybę bylą pakartotinai nagrinėti iš esmės, įskaitant naujus įrodymus, o po šio proceso pirminis sprendimas gali būti panaikintas, kiek tai susiję su apkaltinamuoju nuosprendžiu, dėl kurio buvo priimta nutartis dėl bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimo? b) Ar, kiek tai susiję su 3 klausimo a punktu, taikytinas kriterijus yra tai, ar prašomo perduoti asmens perdavimas iš esmės pažeistų [EŽTK] 6 straipsnyje ir (arba) Chartijos 47 straipsnyje bei 48 straipsnio 2 dalyje numatytas jo pagrindines teises, ir, jeigu taip, ar to, kad procesas, per kurį buvo priimtas paskesnis apkaltinamasis nuosprendis ir nutartis dėl bausmės vykdymo atidėjimo panaikinimo, vyko in absentia ir kad, jeigu prašomas perduoti asmuo būtų perduotas, jis neturėtų teisės į bylos persvarstymą arba teisės pateikti apeliacinį skundą, pakanka tam, kad vykdančioji teisminė institucija galėtų padaryti išvadą, jog perdavus tokį asmenį tos teisės būtų iš esmės pažeistos?
C 242/8

2021 m. kovo 23 d.Bundesgerichtshof (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje absoluts -bikes and more- GmbH & Co. KG / the-trading-company GmbH

(Byla C-179/21)

(2021/C 242/10)

Proceso kalba: vokiečių

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas

Bundesgerichtshof

Šalys pagrindinėje byloje

Kasatorė: absoluts -bikes and more- GmbH & Co. KG

Kita kasacinio proceso šalis: the-trading-company GmbH

Prejudiciniai klausimai

1. Ar vien dėl gamintojo garantijos buvimo savaime atsiranda pareiga teikti informaciją pagal Direktyvos 2011/83/ES (1) 6 straipsnio 1 dalies m punktą?

2. Tuo atveju, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai: ar tam, kad atsirastų pareiga teikti informaciją pagal Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalies m punktą, pakanka prekiautojo pasiūlyme paminėti gamintojo garantiją, ar ši pareiga atsiranda, jei vartotojui tokia nuoroda iš karto akivaizdi? Taip pat neaišku, ar teikti informaciją privaloma ir tuo atveju, jei vartotojui iš karto akivaizdu, kad prekiautojas tik pateikia gamintojo informaciją apie garantiją?

3. Ar pagal Direktyvos 2011/83/ES 6 straipsnio 1 dalies m punktą reikalaujamoje informacijoje apie gamintojo garantijos buvimą ir sąlygas turi būti nurodyti tokie pat duomenys, kaip garantijoje pagal 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų (2) 6 straipsnio 2 dalį, ar pakanka mažiau duomenų?

(1) 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, 2011, p. 64).

(2) OL L 171, 1999, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 223.
D)

Teisingumo Teismo teiraujamasi, kaip reikėtų aiškinti SOLAS konvencijos 1 taisyklę [1 straipsnio b punktą], kuri aiškiai perkelta į Direktyvos 2009/16/EB 2 straipsnį, tačiau tuo tikslu ir PSC vietoje reikia užtikrinti jos vienodą aiškinimą Bendrijoje, t .y. nuostatą, kurioje numatyta, jog „b) Susitariančiosios Vyriausybės įsipareigoja skelbti visus įstatymus, potvarkius, įsakymus bei taisykles ir imtis visų kitų būtinų priemonių tam, kad būtų vykdomi visi Konvencijos reikalavimai ir kad žmonių gyvybės saugumo požiūriu bet kuris laivas galėtų būti naudojamas pagal jo paskirtį“; būtent ar atsižvelgiant į laivo tinkamumo paslaugai, kuriai jis skirtas, vertinimą, kurį uostų valstybės turi atlikti vykdydamos PSC patikrinimus, reikėtų apsiriboti, koks yra išskirtinis inspektavimo standartas, pagal klasę nustatyti reikalavimai ir atitinkami turimi saugos sertifikatai gauti atsižvelgiant į abstrakčiai deklaruotą veiklą, arba, jei galima, reikia atsižvelgti ir į paslaugą, kuriai laivas yra konkrečiai naudojamas? Todėl Teisingumo Teismo teiraujamasi, ar, atsižvelgiant ir į minėtą tarptautinį standartą, uosto valstybės administracinės institucijos turi ne tik teisę patikrinti, ar borto įranga atitinka sertifikatuose, kuriuos išdavė vėliavos valstybė, nurodytus reikalavimus ir abstraktaus laivų klasifikavimo reikalavimus, bet ir teisę įvertinti, ar atitinkama borto įranga, sumontuota ir turima laive, atitinka sertifikatus pagal konkrečią vykdomą, nesusijusią ir kitokią veiklą, nei nurodyta klasifikavimo sertifikate? Tas pats turi būti taikytina TJO A.1138(31) rezoliucijos Procedures of Port State Control, 2019, priimtos 2019-12-04, 1.3.1 punkto nuostatai, kurioje nurodyta: Under the provisions of the relevant conventions set out in section 1.2 above, the Administration (i.e. the Government of the flag State) is responsible for promulgating laws and regulations and for taking all other steps which may be necessary to give the relevant conventions full and complete effect so as to ensure that, from the point of view of safety of life and pollution prevention, a ship is fit for the service for which it is intended and seafarers are qualified and fit for their duties.)
1.

Pirmasis ieškinio pagrindas: pažeistas proporcingumo principas, įtvirtintas ESS 5 straipsnio 4 dalyje Rumunija tvirtina, kad transporto operacijų rūšies kriterijaus įvedimas, siekiant nustatyti, kokiomis aplinkybėmis taikomos taisyklės dėl darbuotojų komandiravimo kelių transporto sektoriuje, nefigūravo Komisijos atliktame poveikio vertinime; toks sprendimas taip pat nėra pagrįstas jokiu tyrimu (studija) ar mokslo duomenimis. Šiuo atveju teisės aktų leidėjai privalėjo atlikti poveikio vertinimą, nes jie iš esmės pakeitė Komisijos pasiūlymą, neturėdami pakankamai informacijos, kad galėtų įvertinti naujos priemonės proporcingumą. Be to, transporto operacijų rūšies kriterijus sukuria netikrumą, nustatant priimančiąją valstybę ir taikomą teisę. Atitinkamai, to kriterijaus taikymas kenkia teisiniam tikrumui ir, be kita ko, prieštarauja nurodytiems Direktyvos (ES) 2020/1057 tikslams. Taisyklių dėl darbuotojų komandiravimo kelių transporto sektoriuje, remiantis transporto operacijų rūšies kriterijumi, taikymas gali paveikti tam sektoriui būdingą lankstumą ir greitumą.
4.

Ar pagal Direktyvą 93/13, aiškinamą atsižvelgiant į Sąjungos teisės veiksmingumo principą, yra draudžiama nacionalinė jurisprudencija, kurioje sąlyga ar sąlygos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, yra laikomos „aiškiomis ir suprantamomis“ pagal šią direktyvą, nes: — išankstiniame paskolos pasiūlyme yra detalizuoti valiutos keitimo sandoriai, įvykdyti per kredito sutarties galiojimo laiką, ir nurodyta, kad bus taikomas eurų ir Šveicarijos frankų keitimo kursas, nustatytas likus dviem darbo dienoms iki sandorį nulėmusio įvykio ir paskelbtas Europos Centrinio Banko interneto svetainėje; — pasiūlyme yra paminėta, kad paskolos gavėjas sutinka su Šveicarijos frankų konvertavimo į eurus ir eurų konvertavimo į Šveicarijos frankus sandoriais, kurie yra reikalingi kredito veikimui ir grąžinimui, ir kad paskolos davėjas konvertuoja mėnesinių įmokų likutį eurais į Šveicarijos frankus po to, kai sumokami su paskola susiję mokesčiai; — pasiūlyme yra nurodyta, kad jeigu po valiutos keitimo sandorio susidariusi suma bus mažesnė už mokėtiną sumą Šveicarijos frankais, pagrindinė paskolos suma bus grąžinama ne taip greitai, o galimai likusi negrąžinta įmokos dalis bus įtraukta į debeto likutį Šveicarijos frankais, ir nurodyta, kad pagrindinės paskolos sumos grąžinimas bus koreguojamas atsižvelgiant į mėnesinėms įmokoms taikomo keitimo kurso svyravimus (jų padidėjimą arba sumažėjimą) ir kad dėl šių pokyčių paskolos grąžinimo laikotarpis gali pailgėti arba sutrumpėti, o prireikus gali būti pakeista visa paskolos grąžinimo kaina; — straipsniuose „vidaus sąskaita eurais“ ir „vidaus sąskaita Šveicarijos frankais“ yra išsamiai aprašyti kiekvieno mokėjimo termino pabaigoje vykdomi sąskaitos debetavimo ir kreditavimo sandoriai, o sutartyje skaidriai aprašytas konkretus užsienio valiutos konvertavimo mechanizmo veikimas; ir kai pasiūlyme, be kita ko, nėra aiškiai įvardyta „valiutos keitimo rizika“, kuri tenka paskolos gavėjui dėl to, kad jis negauna pajamų sąskaitos valiuta, ir nėra aiškios nuorodos į „palūkanų normos riziką“?
3.

Ar 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/25/EB dėl įmonių perėmimo pasiūlymų 5 straipsnio 4 dalį, t. y. teisingos kainos nustatymo reikalavimą, atitinka teisės aktai, kuriuose numatyta, kad turi būti pasirinkta didžiausia kaina iš šių trijų galimų variantų: 3.1. kaina, už kurią siūlytojas ar kartu su juo veikiantys asmenys įsigijo pasiūlymą gaunančios bendrovės akcijų per paskutinius 12 mėnesių laikotarpį. Akcijų įsigijimo už skirtingas kainas atveju išpirkimo kaina yra didžiausia akcijų įsigijimo kaina per 12 mėnesių iki teisinės pareigos pateikti pasiūlymą išpirkti akcijas atsiradimo; 3.2. vidutinė svertinė akcijų kaina reguliuojamoje rinkoje arba daugiašalių derybų sistemoje su didžiausiu sandorių dėl akcijų skaičiumi per paskutinius 12 mėnesių. Vidutinė svertinė akcijų kaina skaičiuojama per 12 mėnesių iki teisinės pareigos pateikti pasiūlymą išpirkti akcijas atsiradimo; 3.3. akcijos vertė, apskaičiuota pasiūlymą gaunančios bendrovės grynąjį turtą padalijant iš išleistų akcijų skaičiaus. Grynojo turto vertė apskaičiuojama iš turto dalių bendros sumos atimant pasiūlymą gaunančiai bendrovei priklausančią jos pačios akcijas ir įsipareigojimus. Jeigu pasiūlymą gaunanti bendrovė turi kelių nominaliųjų verčių akcijų, kad galėtų apskaičiuoti akcijos vertę, ar grynasis turtas turi būti paskirstomas proporcingai procentinei daliai, kurią atitinka kiekviena akcijos nominali vertė įstatiniame kapitale?
3.

Įsipareigojimų neįvykdymas pagal Direktyvos 2000/60/EB 11 straipsnio 1 dalį, 3 dalies a, c ir e punktus bei 4 dalį Direktyvos 2000/60/EB 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „kiekviena valstybė narė kiekvienam upės baseino rajonui arba tarpvalstybinio upės baseino rajono daliai, esančiai jos teritorijoje, sudaro priemonių programą 4 straipsnyje nurodytiems tikslams pasiekti, atsižvelgdama į analizių, kurių reikalaujama 5 straipsnyje, rezultatus“. 3 dalies a, c ir e punktuose nurodytos tam tikros pagrindinės priemonės, kurios turi būti įtrauktos į tokias priemonių programas. To paties straipsnio 4 dalyje daroma nuoroda į papildomas priemones, kurios sukuriamos ir įgyvendinamos kaip papildomos, palyginti su pagrindinėmis priemonėmis. Komisija mano, kad Ispanijos Karalystė į Gvadalkivyro upės baseino valdymo planą neįtraukė tinkamų pagrindinių ir papildomų priemonių, taigi, neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2000/60/EB 11 straipsnio 1 dalį, 3 dalies a, c ir e punktus bei 4 dalį.
1)

ar — atsižvelgiant į tai, kad 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyva 2004/80/EB dėl kompensacijos nusikaltimų aukoms buvo ne laiku ir (arba) nevisiškai perkelta į nacionalinę teisę, nėra tiesiogiai taikoma (angl. non self executing), taip pat joje nustatyta pareiga sukurti kompensavimo sistemą smurtinių nusikaltimų aukoms, kuria remiantis atsakomybė už kompensaciją, susijusią su tarpvalstybiniais subjektais, kuriems tik ir skirta minėta direktyva, tenka valstybei narei pagal Teisingumo Teismo praktikoje nustatytus principus (be kita ko, Francovich ir Brasserie du Pecheur ir Factortame III bylose) — (Europos Sąjungos) teisėje nustatyta panaši valstybės narės atsakomybė, susijusi su ne tarpvalstybiniais subjektais (taigi jos gyventojais), kurie nėra tiesioginiai naudos gavėjai įgyvendinant direktyvą, bet kurie, siekiant išvengti lygybės principo ir nediskriminavimo principo pažeidimo pagal minėtą (Europos Sąjungos) teisę, turėjo ir galėjo — jei direktyva būtų buvusi laiku ir visiškai perkelta į nacionalinę teisę — pasinaudoti išplėstu šios direktyvos veiksmingu poveikiu (t. y. minėta kompensavimo sistema)? Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
2.

Ar Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad joje įtvirtinta su viešąja tvarka susijusi procedūrinė norma, nustatanti nacionaliniams teismams pareigą neišduoti mokėjimo įsakymo, kai, pateikus dokumentinius įrodymus, teisme, kuris išduoda mokėjimo įsakymą, įrodoma, kad paskola išduota pagal bendrąsias sutarčių sąlygas, kurios, kaip nesąžiningos, jau buvo pripažintos niekinėmis įsiteisėjusiais teismų sprendimais, priimtais dėl ieškinių dėl veiksmų nutraukimo, kuriuos pardavėjams (paslaugų teikėjams) buvo pareiškusios vartotojų asociacijos, ir kurios išvardytos ministerijos sprendime Z1-798/25-06-2008 (FEK B 1353/11-07-2008), kuriame yra nacionalinis nesąžiningų sąlygų registras (kurį iš dalies pakeitė ir papildė ministerijos sprendimas Z1-21/17-01-2011 ir kurį Valstybės Taryba (Symvoulio tis Epikrateias) Sprendimu Nr. 1210/2010 pripažino teisėtu po to, kai taip pat buvo atsižvelgta, pirma, į Kasacinio teismo (Areios Pagos) sprendimus Nr. 1219/2001 ir Nr. 430/2005, Atėnų apeliacinio teismo (Efeteio Athinon) sprendimus Nr. 5253/2003 ir Nr. 6291/2000, Atėnų apygardos teismo (Polymeles Protodikeio Athinon) sprendimus Nr. 1119/2002 ir Nr. 1208/1998, kurie jau įsiteisėjo, taip pat į to paties Atėnų apygardos teismo (Polymeles Protodikeio Athinon) sprendimą Nr. 961/2007, kuris jau yra iš dalies įsiteisėjęs, ir, antra, į tai, kad šių teismo sprendimų įsiteisėjimo pasekmės susijusios su svarbesniu viešuoju interesu, kad rinka veiktų gerai ir kad būtų saugomi vartotojai (Įstatymo 2251/1994 10 straipsnio 2 dalis); šiuo ministerijos sprendimu buvo nustatytas „draudimas į kredito įstaigų ir vartotojų sutartis įtraukti bendrąsias sutarčių sąlygas, kurios galutiniais teismo sprendimais, priimtais dėl vartotojų asociacijų pareikštų ieškinių, jau buvo pripažintos nesąžiningomis“, ir tame sprendime išvardintos bendrosios sutarčių sąlygos, kurios kaip nesąžiningos jau buvo pripažintos niekinėmis po to, kai vartotojų asociacijos pareiškė kolektyvinius ieškinius bankams kaip paslaugų teikėjams) ir kuriame nustatyta, kad kompetenciją išduoti mokėjimo įsakymą Graikijoje turi teismas — konkrečiai, Eirinodikeia (taikos teismai) ir Protodikeia (pirmosios instancijos teismai) — ir kad mokėjimo įsakymas yra iškart vykdytinas dokumentas, pagal kurį pardavėjas (paslaugų teikėjas) gali, praėjus trims dienoms, pradėti priverstinio vykdymo procedūrą, kuri negali būti sustabdyta?
C 172/18

2019 m. vasario 26 d. First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Jungtinė Karalystė) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje Pfizer Consumer Healthcare Ltd/Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Byla C-182/19)

(2019/C 172/21)

Proceso kalba: anglų

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Šalys pagrindinėje byloje

Apeliantė: Pfizer Consumer Healthcare Ltd

Kita apeliacinio proceso šalis: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciniai klausimai

Ar 2016 m. liepos 8 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentas (ES) 2016/1140 dėl tam tikrų prekių klasifikavimo Kombinuotojoje nomenklatūroje (1) gali būti laikomas negaliojančiu tiek, kiek pagal jį produktai, kurie:

i. yra sudaryti iš į tvarstį panašios medžiagos, kurios sudėtyje yra „šilumos elementų“, turinčių cheminių medžiagų,

ii. veikia panašiai kaip karštas kompresas, tačiau turi ir daugiau naudingųjų savybių,

iii. egzoterminės cheminės reakcijos pagalba malšina skausmą, mažina sustingimą ir skatina audinių gijimą (kaip patvirtinta daugkartiniais klinikiniais tyrimais),

iv. yra sufasuotos nustatytomis dozėmis arba supakuotos į mažmeninei prekybai skirtas pakuotes, ir

v. yra aiškiai pateikiami ir parduodami medicininiais tikslais bei kaip turintys (iii) dalyje nurodytą poveikį, priskiriamos prie KN 3824 pozicijos, konkrečiai 38249096 subpozicijos, remiantis tuo, kad cheminės medžiagos yra tos medžiagos ar sudėtinės dalys, kurios nulemia esmines produktų savybes, o ne prie 3005 pozicijos (remiantis pozicijų formuluotėmis, skyriaus ar skirsnio pastabomis, bei 1 bendrosios KN aiškinimo taisyklės aiškinamosiomis pastabomis, 3 bendrosios KN aiškinimo taisyklės a punktu, kuriame numatyta, kad turi būti klasifikuojama pagal tiksliausią produkto aprašymą, ar kitaip)?

(1) OL L 189, 2016, p. 1.
C 112/34

2019 m. sausio 25 d.Prosegur Compañía de Seguridad, S.A. pateiktas apeliacinis skundas dėl 2018 m. lapkričio 15 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) priimto sprendimo byloje T-406/11, Prosegur Compañía de Seguridad / Komisija

(Byla C-55/19 P)

(2019/C 112/40)

Proceso kalba: ispanų

Šalys

Apeliantė: Prosegur Compañía de Seguridad, S.A., atstovaujama advokatų J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero ir A. Lamadrid de Pablo

Kita proceso šalis: Europos Komisija

Apeliantės reikalavimai

— Panaikinti 2018 m. lapkričio 15 d. Bendrojo Teismo sprendimą.

— Priimti ieškinį dėl panaikinimo ir galutinai panaikinti ginčijamą sprendimą.

— Priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Europos Komisijos.

Apeliacinio skundo pagrindai ir pagrindiniai argumentai

2018 m. lapkričio 15 d. Bendrasis Teismas priėmė sprendimą byloje T-406/11, Prosegur Compañía de Seguridad, S.A. / Europos Komisija (1), dėl kurio paduodamas apeliacinis skundas. Sprendime atmestas apeliantės ieškinys dėl 2011 m. sausio 12 d. Europos Komisijos sprendimo (2) dėl „finansinio prestižo“, reguliuojamo Ispanijos pelno mokesčio įstatymo 12.5 straipsnyje.

Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo vienintelį pagrindą, susijusį su skundžiamame sprendime padarytomis teisės klaidomis aiškinant Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalį dėl „atrankinio pobūdžio“ sąvokos.

Konkrečiai kalbant, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas:

— suklydo nustatydamas referencinį pagrindą per pirmą atrankinio pobūdžio analizės etapą;

— suklydo nustatydamas tikslą, kuriuo remiantis lyginamos skirtingos teisinės ir faktinės situacijos per antrą atrankinio pobūdžio analizės etapą;

— todėl taip pat suklydo priskirdamas įrodinėjimo pareigą ir taikydamas proporcingumo principą;

— be to, suklydo analizuodamas tariamą priežastinio ryšio tarp negalėjimo įmonėms jungtis užsienyje ir akcijų įsigijimo užsienyje nebuvimą;

— be to, suklydo atmesdamas tai, kad priemonę galima padalyti atsižvelgiant į kontrolės procentinę dalį.

— be to, teisiškai neteisingai pagrįsdamas sprendimą keletą kartų pakeitė sprendimo pagrindus kitais savo pagrindais ir taip padarė papildomas teisės klaidas.

(1) 2018 m. lapkričio 15 d. Sprendimas Prosegur Compañía de Seguridad / Komisija (T-406/11, nepaskelbtas Rink., EU:T:2018:793).

(2) 2011 m. sausio 12 d. Komisijos sprendimas 2011/282/ES dėl Ispanijos įgyvendintos finansinės prestižo vertės amortizacijos mokesčių tikslais įsigyjant užsienio bendrovės akcijų Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) (OL L 135, 2011, p. 1).
b)

Priteisti iš Vengrijos bylinėjimosi išlaidas. Ieškinio pagrindai ir pagrindiniai argumentai Komisija teigia, kad Vengrija pažeidė Direktyvos 2013/32 3 ir 6 straipsnius, nes nustatė, kad prieglobsčio prašymas turi būti pateiktas kompetentingai valdžios institucijai asmeniškai ir tik tranzito zonoje, į kurią leidžiama patekti tik nedideliam asmenų skaičiui, ir taip tarptautinės apsaugos prašantiems asmenims nesuteikė galimybės veiksmingai pasinaudoti prieglobsčio procedūra. Komisija teigia, kad remiantis Įstatymo dėl teisės į prieglobstį nuostatomis, pagal kurias prieglobsčio prašantys asmenys privalo likti tranzito zonose, kol bus priimtas sprendimas dėl jų tarptautinės apsaugos prašymo, darytina išvada, jog visi prieglobsčio prašytojai Vengrijoje sistemingai sulaikomi, o tai prieštarauja Direktyvos 2013/33 reikalavimams. Be to Komisija mano, kad Vengrija neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2008/115 5 straipsnį, 6 straipsnio 1 dalį, 12 straipsnio 1 dalį ir 13 straipsnio 1 dalį jos teritorijoje neteisėtai esančius trečiųjų šalių piliečius perkėlė į kitą sienos užtvaros pusę nesilaikydama toje direktyvoje nustatytos tvarkos ir garantijų. Anot Komisijos, Vengrija neperkėlė į nacionalinę teisę Direktyvos 2013/32 46 straipsnio 5 dalyje nustatytos bendrosios taisyklės, nes Įstatyme dėl teisės į prieglobstį teisės panaikino nuostatą, įtvirtinančią ieškinio automatinį stabdomąjį poveikį tais atvejais, kai teikiamas administracinis skundas dėl sprendimo netenkinti prašymo kaip nepagrįsto. Be to, Komisija teigia, kad Vengrija pažeidė Direktyvos 2013/32 46 straipsnio 5 ir 6 dalis, nes tuo atveju, kai netenkinamas prašymas dėl tarptautinės apsaugos, Įstatyme dėl teisės į prieglobstį nenustatyta aiški galimybė taikyti ieškinio stabdomąjį poveikį. Todėl neužtikrinama prieglobsčio prašančių asmenų teisė likti Vengrijos teritorijoje, kol bus išnagrinėtas ieškinys, nes sprendimas atmesti prašymą turi būti vykdomas neatsižvelgiant į tai, kad pateiktas ieškinys.