GENERALINIO ADVOKATO

PHILIPPE LÉGER IŠVADA,

pateikta 2006 m. rugsėjo 28 d.( )

Byla C‑283/05

ASML Netherlands BV

prieš

Semiconductor Industry Services GmbH (SEMIS)

(Oberster Gerichtshof (Austrija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Teisminis bendradarbiavimas – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – 34 straipsnio 2 punktas – Kitoje valstybėje narėje priimto teismo sprendimo nepripažinimo pagrindas – Teisės į gynybą pažeidimas – Šio nepripažinimo pagrindo taikymo išimtis – Procese nedalyvavusio atsakovo galimybė apskųsti už akių priimtą teismo sprendimą – Sąlygos – Teismo sprendimo įteikimas“

1. Šis procesas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001( ), kuris nustato, kokiomis sąlygomis viena valstybė narė gali atsisakyti pripažinti kitoje valstybėje už akių priimtą teismo sprendimą, jei buvo pažeista teisė į gynybą, 34 straipsnio 2 punkto aiškinimu.

2. Šioje nuostatoje skelbiama, kad šis atsisakymo pripažinti pagrindas netaikytinas, jei atsakovas nepradėjo proceso siekdamas apskųsti tokį sprendimą, kai tai jam buvo įmanoma padaryti.

3. Oberster Gerichtshof, Austrijos aukščiausiosios instancijos teismas, prašo Teisingumo Teismo patikslinti, koks yra sąlygos, pagal kurią atsakovui buvo įmanoma apskųsti teismo sprendimą, turinys. Jis nori sužinoti, ar ši sąlyga turi būti aiškinama taip, esą pakanka, kad procese nedalyvavęs atsakovas žinotų, jog yra už akių priimtas teismo sprendimas, ar šis sprendimas būtinai turi būti jam įteiktas.

I – Teisės aktai

4. Bendrijos teisės nuostatos, kurios turi reikšmės ginčo pagrindinėje byloje sprendimui, yra susijusios su šiais trimis punktais: teisės į gynybą užtikrinimu vykstant pradiniam procesui kilmės valstybėje narėje, teisės į gynybą užtikrinimu vykstant pripažinimo ir vykdymo procesui pripažinimo valstybėje ir galiausiai šio sprendimo vykdymui taikomu procesu.

5. Dauguma šių nuostatų yra Reglamente Nr. 44/2001. Nuostatos dėl priežiūros, kurią kilmės valstybės narės teismas atlieka procese nedalyvavusio atsakovo šaukimo į teismą atžvilgiu, taip pat yra Tarybos reglamente (EB) Nr. 1348/2000( ).

6. Europos Sąjungos Taryba reglamentus Nr. 44/2001 ir Nr. 1348/2000 priėmė remdamasi EB sutarties IV antraštinės dalies nuostatomis, suteikiančiomis Bendrijai įgaliojimus nustatyti priemones, kurios yra susijusios su teisminiu bendradarbiavimu civilinėse bylose ir kurios būtinos, kad vidaus rinka deramai veiktų.

7. Teisminį bendradarbiavimą civilinėse bylose iki Amsterdamo sutarties reglamentavo tarptautinės sutartys. Mastrichto sutartyje šis bendradarbiavimas tapo bendro valstybių narių intereso klausimu ir buvo įtrauktas į šios sutarties VI antraštinę dalį, susijusią su bendradarbiavimu teisingumo ir vidaus reikalų srityse ir įtvirtinančią tai, ką Bendrijos teisės sistemoje yra sutarta vadinti „trečiuoju ramsčiu“.

8. Amsterdamo sutartimi, kuri įsigaliojo 1999 m. gegužės 1 d., ši sritis buvo priskirta Bendrijai ir įtraukta į EB sutarties IV antraštinę dalį. Pripažinus Bendrijos kompetenciją šioje srityje, Bendrijos teisės aktų leidėjas galiojančias tarptautines sutartis pakeitė reglamentais.

9. Reglamentas Nr. 44/2001, įsigaliojęs 2002 m. kovo 1 d., pakeitė 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo( ) visose valstybėse narėse, nusprendusiose dalyvauti įgyvendinant priemones, kurių imtasi pagal šią IV antraštinę dalį( ).

10. Bendrijos teisės aktų leidėjas nusprendė užtikrinti tikrąjį Briuselio konvencijos tęstinumą, todėl Reglamente Nr. 44/2001 ja daug remiamasi( ). Šio reglamento tikslas – suvienodinti kolizines normas dėl jurisdikcijos civilinėse ir komercinėse bylose ir supaprastinti formalumus siekiant greito ir paprasto kitoje valstybėje narėje priimtų sprendimų pripažinimo ir vykdymo( ).

11. Taip pat jis pakartoja daugumą Briuselio konvencijos normų ir jo nuostatos dažniausia yra tapačios atitinkamam šios konvencijos straipsniui.

12. Savo ruožtu Reglamente Nr. 1348/2000 yra pakartojamas 1997 m. gegužės 26 d. Tarybos aktu parengtos Konvencijos dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo Europos Sąjungos valstybėse narėse( ) turinys.

13. Ši neįsigaliojusi konvencija savo ruožtu yra grindžiama 1965 m. lapkričio 15 d. Hagos konvencija dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo užsienyje( ).

14. Reglamentas Nr. 1348/2000, 2001 m. gegužės 31 d. įsigaliojęs visose valstybėse narėse, išskyrus Danijos Karalystę, turi viršenybę prieš nuostatas, kurių taikymo sritis yra tokia pati ir kurios yra Briuselio ir Hagos konvencijose( ).

A – Procese nedalyvavusio atsakovo teisių gynimas pradiniame procese

15. Jeigu atsakovui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra vienoje valstybėje narėje, byla iškeliama kitos valstybės narės teisme ir jis neatvyksta į teismą, teismas sustabdo bylos nagrinėjimą, kol įrodoma, kad atsakovas turėjo galimybę laiku gauti bylos iškėlimo arba lygiavertį dokumentą, kad galėtų susitarti dėl savo gynybos, arba kad buvo imtasi visų šiam tikslui būtinų priemonių. Šis įpareigojimas Reglamento Nr. 44/2001 26 straipsnio 2 dalyje ir Briuselio konvencijos 20 straipsnio antrojoje pastraipoje yra formuluojamas panašiai.

16. Tačiau jei bylos iškėlimo dokumentas iš vienos valstybės narės į kitą turėjo būti perduotas pagal Reglamentą Nr. 1348/2000 arba Hagos konvenciją, taikomos šio reglamento 19 straipsnio ar šios konvencijos 15 straipsnio nuostatos( ).

17. Šie du straipsniai yra tapatūs. Juose numatyta, kad jeigu pagal Reglamento Nr. 1348/2000 arba Hagos konvencijos nuostatas kita valstybė narė arba kita susitariančioji valstybė turėjo gauti įteikimui šaukimą į teismą ar kitą lygiavertį dokumentą ir atsakovas neatvyksta, teismas sprendimo nepriima, kol nustato, kad:

– dokumentas buvo įteiktas valstybės narės, į kurią kreipiamasi dėl dokumentų įteikimo vietinėse bylose jos teritorijoje esantiems asmenims, vidaus teisėje numatyta tvarka arba

– dokumentas buvo faktiškai pristatytas atsakovui arba į jo gyvenamąją vietą kitu šiame reglamente arba šioje konvencijoje numatytu būdu;

ir kad bet kuriuo iš šių atvejų įteikimas( ) ar pristatymas buvo atliktas laiku, kad atsakovas turėtų pakankamai laiko susitarti dėl gynybos.

18. Be to, šiuose dviejuose straipsniuose taip pat nustatyta, kad kiekviena valstybė narė arba susitariančioji valstybė gali sušvelninti šią normą, numatydama, kad jos teismas gali priimti sprendimą, jeigu įvykdomos visos toliau nustatytos sąlygos:

– dokumentas buvo perduotas vienu iš Reglamente Nr. 1348/2000 arba Hagos konvencijoje numatytų būdų,

– nuo dokumento perdavimo dienos praėjo ne mažiau kaip šešių mėnesių laikotarpis, kuris, teisėjo nuomone, yra pakankamas konkrečioje byloje,

– nebuvo galima gauti jokio pažymėjimo, nepaisant to, kad buvo dedamos visos pastangos jam gauti per valstybės narės, į kurią kreipiamasi, kompetentingas institucijas ar įstaigas.

19. Galiausiai Reglamento Nr. 1348/2000 19 straipsnio 4 dalyje, panašiai kaip Hagos konvencijos 16 straipsnyje, yra nustatyta:

„Jei šaukimas į teismą arba lygiavertis dokumentas turėjo būti perduotas valstybei narei įteikimui pagal šio reglamento nuostatas ir teismo sprendimas buvo priimtas į teismą neatvykusio atsakovo nenaudai, teisėjas turi teisę atleisti atsakovą nuo pasekmių pasibaigus teismo sprendimo apskundimo terminui, jei yra įvykdytos šios sąlygos:

a) atsakovas ne dėl savo kaltės per vėlai sužinojo apie dokumentą ir neturėjo pakankamai laiko pasirengti gynybai arba apie teismo sprendimą, kad suspėtų jį apskųsti; ir

b) atsakovas pateikė prima facie gynybos argumentų nagrinėti bylą iš esmės.

Prašymas dėl minėto atleidimo turi būti pateiktas per protingą laikotarpį po to, kai atsakovas sužinojo apie teismo sprendimą.

Kiekviena valstybė narė pagal 23 straipsnio 1 dalį gali paskelbti, kad toks prašymas nebus nagrinėjamas, jeigu jis pateikiamas pasibaigus terminui, kurį ji turi nurodyti pranešime ir kuris jokiu būdu neturi būti trumpesnis kaip vieneri metai nuo teismo sprendimo dienos.“

B – Patikrinimas, ar buvo gerbiamos procese nedalyvavusio atsakovo teisės pripažinimo valstybėje vykstant teismo sprendimo pripažinimo bei vykdymo procesui

20. Pagal Briuselio konvencijos 26 straipsnį ir Reglamento Nr. 44/2001 33 straipsnį vienoje iš susitariančiųjų valstybių arba vienoje valstybėje narėje priimti teismo sprendimai pripažįstami kitose susitariančiosiose valstybėse arba kitose valstybėse narėse, nereikalaujant pradėti kokio nors specialaus proceso.

21. Tačiau Briuselio konvencijoje ir Reglamente Nr. 44/2001 yra baigtinis sąrašas pagrindų, kuriais remiantis galima nukrypti nuo šio principo. Tarp jų yra pagrindas, dėl kurio, nepaisant pradinio proceso stadijoje taikomų garantijų, nebuvo gerbiamos procese nedalyvavusio atsakovo teisės.

22. Šiuo atžvilgiu Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 punkte yra nustatyta:

„Teismo sprendimas nepripažįstamas:

<…>

2) jeigu jis buvo priimtas už akių, jeigu atsakovui nebuvo tinkamai įteiktas pranešimas apie keliamą bylą arba lygiavertis dokumentas pakankamai iš anksto, kad jis galėtų pasirengti gynybai;

<…>“

23. Reglamentu Nr. 44/2001 buvo padaryti keli pakeitimai apibūdinant atsisakymo pripažinti ir vykdyti pagrindus, suformuluotus Briuselio konvencijoje. Dėl pagrindo, susijusio su procese nedalyvavusio atsakovo teisių pažeidimu, Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte yra parašyta:

„Teismo sprendimas nėra pripažįstamas:

<…>

2) jei jis buvo priimtas atsakovui nedalyvaujant procese ir jei atsakovas neturėjo galimybės laiku ir tinkamu būdu gauti bylos iškėlimo arba lygiaverčio dokumento, kad galėtų susitarti dėl savo gynybos, išskyrus jei atsakovas nepradėjo proceso siekdamas apskųsti tokį sprendimą, kai tai jam buvo įmanoma padaryti;

<…>“

C – Procesas, taikomas teismo sprendimo vykdymui pripažinimo valstybėje

24. Reglamentu Nr. 44/2001 taip pat buvo padaryta šiai bylai svarbių pakeitimų, susijusių su procesu, taikomu teismo sprendimo vykdymui pripažinimo valstybėje.

25. Kaip ir Briuselio konvencijoje, prašymas paskelbti sprendimą vykdytinu yra vienašalis prašymas, dėl kurio rungimosi procesas gali būti pradėtas tik pateikus apeliacinį skundą.

26. Tačiau, skirtingai nei šioje konvencijoje, Reglamente Nr. 44/2001 numatyta, kad išnagrinėjus šį prašymą priimamas ne teismo sprendimas, bet tik nutartis dėl teismo sprendimo paskelbimo vykdytinu, kurią teismas arba kompetentinga institucija priima patikrinę tik tai, ar buvo laikomasi formalumų.

27. Skirtingai nei pagal Briuselio konvenciją, pagal Reglamentą Nr. 44/2001 teismas atsisakymo pripažinti pagrindus, tokius kaip šio reglamento 34 straipsnio 2 punkte numatytas pagrindas, susijęs su teisės į gynybą pažeidimu, nagrinėja tik jei ši nutartis yra apskundžiama. Pagal Reglamento Nr. 44/2001 41 straipsnį sprendimas paskelbiamas vykdytinu iš karto, kai užbaigiami 53 straipsnyje nurodyti formalumai, nenagrinėjant atsisakymo pagrindų, numatytų, be kita ko, šio reglamento 34 straipsnyje.

28. Šie formalumai pagal Reglamento Nr. 44/2001 53–55 straipsnius – tai teismo sprendimo nuorašo, atitinkančio sąlygas, būtinas jo autentiškumui patvirtinti, pateikimas ir valstybės narės, kurioje buvo priimtas teismo sprendimas, teismo arba kompetentingos institucijos išduoto pažymėjimo arba lygiaverčio dokumento pateikimas. Šiame pažymėjime, turinčiame atitikti šio reglamento V priede esantį pavyzdį, turi būti nurodyta, be kita ko, bylos iškėlimo dokumento įteikimo data, jei sprendimas buvo priimtas už akių, ir tai, kad šis teismo sprendimas yra vykdytinas kilmės valstybėje.

29. Tačiau Reglamente Nr. 44/2001 nepakartojama sąlyga, numatyta Briuselio konvencijos 47 straipsnyje, pagal kurią šalis, prašanti vykdyti sprendimą, turi taip pat pateikti visus dokumentus, galinčius įrodyti, kad teismo sprendimas buvo įteiktas pagal kilmės valstybės įstatymus( ). Šiuo atžvilgiu Reglamento Nr. 44/2001 42 straipsnio 2 dalyje nustatyta:

„Nutartis dėl teismo sprendimo paskelbimo vykdytinu pateikiama šaliai, kurios atžvilgiu prašoma vykdyti sprendimą, kartu su teismo sprendimu, jeigu jis minėtai šaliai dar nepateiktas.“

II – Ginčas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai

30. Šis procesas buvo pradėtas dėl ginčo tarp ASML Netherlands BV( ), Veldhovene (Nyderlandai) įsteigtos bedrovės, ir Semiconductor Industry Services GmbH (SEMIS)( ), Feistritz‑Drau (Austrija) įsteigtos bendrovės. Jis yra susijęs su teismo sprendimo, kurį 2004 m. birželio 16 d. Nyderlanduose už akių priėmė Rechtbank’s‑Hertogenbosch ir kuriuo SEMIS priteisiama sumokėti tam tikrą pinigų sumą ASML, vykdymu Austrijoje.

31. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šaukimas atvykti į Rechtbank’s‑Hertogenbosch posėdį, paskirtą 2004 m. gegužės 19 d., SEMIS buvo įteiktas tik 2004 m. gegužės 25 dieną. Taip pat iš šios nutarties matyti, kad teismo sprendimas, kurį 2004 m. birželio 16 d. už akių priėmė Rechtbank’s‑Hertogenbosch, SEMIS nebuvo įteiktas.

32. ASML prašymu 2004 m. gruodžio 20 d. Bezirksgericht Villach, Austrijos pirmosios instancijos teismo, nutartimi už akių priimtas teismo sprendimas buvo pripažintas vykdytinu atsižvelgiant į 2004 m. liepos 6 d. Rechtbank’s‑Hertogenbosch išduotą pažymėjimą, kuriame už akių priimtas teismo sprendimas buvo skelbiamas „vykdytinu su sąlyga“. Austrijos teismas taip pat skyrė priverstinai vykdyti šį teismo sprendimą.

33. Šios nutarties nuorašas buvo įteiktas SEMIS. Už akių priimtas teismo sprendimas prie šio pranešimo nebuvo pridėtas.

34. SEMIS pateikus apeliacinį skundą dėl šios nutarties, Landesgericht Klagenfurt (Austrija) prašymą dėl vykdymo atmetė remdamasis tuo, kad, jo nuomone, Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkto prasme galimybė apskųsti už akių priimtą teismo sprendimą reiškia, kad šis teismo sprendimas buvo įteiktas procese nedalyvavusiam atsakovui. Landesgericht Klagenfurt atmetė ASML argumentus, kad turi būti taikoma nepripažinimo pagrindo išimtis, numatyta minėto 34 straipsnio 2 punkte, nes SEMIS žinojo, pirma, apie Nyderlanduose prieš ją pradėtą procesą, mat 2004 m. gegužės 25 d. jai buvo įteiktas šaukimas į teismą, ir, antra, apie tai, kad už akių priimtas sprendimas, nes jai buvo įteikta Bezirksgericht Villach 2004 m. gruodžio 20 d. Nutartis.

35. Nagrinėdamas ASML kasacinį skundą Oberster Gerichtshof manė, kad ginčo sprendimas priklauso nuo to, ar Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte nustatyta nepripažinimo pagrindo išimtis laikytina tenkinta, t. y. nuo to, ar turi būti nuspręsta, kad SEMIS neapskundė už akių priimto sprendimo, kai tai buvo įmanoma padaryti.

36. Todėl Oberster Gerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„1. Ar (Reglamento Nr. 44/2001) 34 straipsnio 2 (punkto) formuluotė „<...> išskyrus, jei atsakovas nepradėjo proceso siekdamas apskųsti tokį sprendimą, kai tai jam buvo įmanoma padaryti“, aiškintina taip, kad šia prasme „tai buvo įmanoma padaryti“ visais atvejais reiškia, jog atsakovui, laikantis šioje srityje galiojančių teisės aktų, buvo įteiktas, vienoje iš valstybių narių už akių priimto teismo sprendimo, pagrindžiančio prašymą, nuorašas?

2. Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra neigiamas:

Ar siekiant nustatyti, ar atsakovui buvo įmanoma pateikti skundą, kaip reikalaujama pagal pagrindinę Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnyje nustatytą nepripažinimo pagrindo išimties taikymo sąlygą, galima manyti, jog vien tai, kad atsakovui ir skolininkui (atsakovui procese, susijusiame su teismo sprendimu, kurį prašoma vykdyti) buvo įteiktas nutarties dėl prašymo paskelbti 2004 m. birželio 16 d. Rechtbank te 's‑Hertogenbosch už akių priimtą sprendimą vykdytinu Austrijoje ir skirti priverstinį jo vykdymą pagal užsienio valstybėje išduotą vykdymo dokumentą, paskelbtą vykdytinu, nuorašas, turėjo jį paskatinti patikrinti, pirma, ar šis sprendimas egzistuoja, ir, antra, ar valstybės, kurioje buvo priimtas sprendimas, teisės aktai suteikia galimybę pradėti (galimą) apskundimo procesą?“

III – Nagrinėjimas

37. Yra aišku, kad Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte numatytas nepripažinimo pagrindas šioje byloje taikytinas. Iš esmės šioje nuostatoje numatyta, kad teismo sprendimas nepripažįstamas, jei procese nedalyvavusiam atsakovui laiku ir tinkamu būdu, kad jis galėtų gintis, nebuvo įteiktas bylos iškėlimo arba lygiavertis dokumentas.

38. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodymų matyti, kad šaukimas į Nyderlandų teismo posėdį, paskirtą 2004 m. gegužės 19 d., atsakovui Austrijoje buvo įteiktas tik jau įvykus šiam posėdžiui, t. y. 2004 m. gegužės 25 d., ir kad Rechtbank’s‑Hertogenbosch 2004 m. birželio 16 d. priėmė sprendimą už akių – priteisė SEMIS sumokėti tam tikrą pinigų sumą ASML. Taigi bylos iškėlimo dokumentas nebuvo įteiktas laiku, kad būtų leista SEMIS gintis.

39. Šios bylos dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą tikslas – nustatyti, ar buvo sąlygos, būtinos šio nepripažinimo pagrindo išimčiai taikyti. Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte iš esmės yra nustatyta, kad turi būti atmestas nepripažinimo pagrindas, grindžiamas teisės į gynybą pažeidimu, jei procese nedalyvavęs atsakovas neapskundė už akių priimto sprendimo, kai tai jam buvo įmanoma padaryti.

40. Užduodamas šiuos du prejudicinius klausimus, kuriuos siūlau Teisingumo Teismui nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar sąlyga, pagal kurią reikalaujama turėti galimybę apskųsti už akių priimtą sprendimą, reikalauja, kad procese nedalyvavęs atsakovas galėtų susipažinti su šio sprendimo turiniu, todėl jis turi būti jam įteiktas, ar pakanka, kad jis tiesiog žinotų apie šio teismo sprendimo egzistavimą.

41. Taigi iš esmės jis klausia, ar Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punktas turi būti aiškinamas taip, kad taikant jame nustatytą išimtį, pagal kurią nepripažinimo pagrindas, grindžiamas teisės į gynybą pažeidimu, taikomas tik tada, jei procese nedalyvavęs ieškovas neapskundė teismo sprendimo, kai tai jam buvo įmanoma padaryti, reikalaujama, kad šis teismo sprendimas būtų jam įteiktas, ar pakanka, kad jis žinotų apie jo buvimą.

42. Pozicijas, kurios buvo ginamos per šį procesą, galima priskirti dviem vienas kitam prieštaraujantiems teiginiams.

43. Viena vertus, ASML ir Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, jog taikant Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte numatytą išimtį nereikalaujama, kad teismo sprendimas būtų įteiktas. Pasak šios vyriausybės, pripažinus tokį reikalavimą būtų nuolat pažeidžiami Bendrijos teisės aktų leidėjo, kuris panaikino Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 punkte nustatytą sąlygą dėl bylos iškėlimo dokumento tinkamo įteikimo, ketinimai. Todėl Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, jog pakanka, kad šalis, kuri siekia teismo sprendimo vykdymo, informuoja procese nedalyvavusį atsakovą apie šio teismo sprendimo egzistavimą, o atsakovas turi patikrinti, ar gali jį apskųsti. Todėl pripažinimo valstybės teismas turėtų patikrinti, ar konkrečios bylos aplinkybėmis atsakovas turėjo pagrįstą galimybę apskųsti sprendimą.

44. Kita vertus, Vokietijos, Nyderlandų, Austrijos ir Lenkijos vyriausybės, taip pat Komisija tvirtina, jog dėl galimybės apskųsti teismo sprendimą būtina susipažinti su jo turiniu. Nepakanka tik žinoti apie jo egzistavimą. Taigi jos mano, jog Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte numatyta išimtis reiškia, kad teismo sprendimas turi būti įteiktas.

45. Tačiau Vokietijos ir Austrijos vyriausybės pažymi, kad formalūs reikalavimai, kuriuos šis įteikimas turi atitikti, turi būti panašūs į tuos, kuriuos Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte Bendrijos teisės aktų leidėjas nustatė bylos iškėlimo dokumentams, todėl paprasčiausio formalaus pažeidimo, kuris nekelia grėsmės teisei į gynybą, nepakanka, kad būtų atsisakyta taikyti nepripažinimo pagrindo išimtį.

46. Pritariu antrajam teiginiui. Manau, jog sąlyga, pagal kurią reikalaujama turėti galimybę apskųsti sprendimą, reiškia, kad procese nedalyvavęs atsakovas galėjo susipažinti su atitinkamo teismo sprendimo turiniu. Atitinkamai ši sąlyga reiškia, kad šis jam buvo įteiktas laikantis tų pačių reikalavimų, kurie nustatyti Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte dėl bylos iškėlimo dokumento, t. y. paprasčiausio formalaus pažeidimo, kuris nekelia grėsmės teisei į gynybą, nepakanka tam, kad būtų atsisakyta taikyti nepripažinimo pagrindo išimtį.

47. Mano pozicija grindžiama, pirma, Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkto geneze, antra, šio reglamento nuostatomis, susijusiomis su vykdymu, pirmiausia su 42 straipsnio 2 dalimi, ir galiausiai – su pagrindiniu teisės į gynybą principu.

1. Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkto genezė

48. Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkto turinyje iš tikrųjų nėra nuorodų, kurios suteiktų atsakymą į šioje byloje nagrinėjamą klausimą. Atvirkščiai, šios nuostatos genezė leidžia įvertinti, kokius būtent pakeitimus norėjo padaryti Bendrijos teisės aktų leidėjas nepripažinimo pagrindo, grindžiamo teisės į gynybą pažeidimu, turinio atžvilgiu.

49. Numatydamas, kad šis nepripažinimo pagrindas taikomas tik tada, kai procese nedalyvavęs atsakovas neapskundė atitinkamo teismo sprendimo, kai tai jam buvo įmanoma padaryti, Bendrijos teisės aktų leidėjas neginčijamai norėjo susiaurinti Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 punkte numatyto pagrindo taikymo sritį.

50. Šio susiaurinimo motyvai Reglamento Nr. 44/2001 konstatuojamosiose dalyse nėra aiškiai nurodyti. Tačiau jie labai aiškiai matyti iš komentaro, kuris pagrindžia 1999 m. liepos 14 d. Europos Bendrijų Komisijos Tarybai pateikto reglamento pasiūlymo( ) 41 straipsnio 2 punktą. Šis komentaras atrodo svarbus Reglamento Nr. 44/2001 34 punkto 2 straipsnio aiškinimui, nes ši nuostata yra beveik tapati Komisijos pasiūlymui( ).

51. Šiame komentare teigiama, kad išbraukiant prieveiksmį „tinkamai“ ir į Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punktą įtraukiant ginčijamą išimtį buvo siekiama panaikinti dvi išvadas, kurias Teisingumo Teismas padarė iš Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 punkto turinio.

52. Pirmoji iš šių išvadų, padaryta 1990 m. liepos 3 d. Sprendime Lancray( ), – formalių reikalavimų nesilaikymas įteikiant bylos iškėlimo dokumentą neleidžia pripažinti už akių priimto sprendimo, net jei tas pažeidimas nekenkia atsakovo interesams ir šis turėjo pakankamai laiko savo gynybai užtikrinti( ). Teisingumo Teismas manė, jog abi – ir sąlyga dėl formalumų laikymosi, reikalaujama prieveiksmiu „tinkamai“, ir sąlyga dėl bylos iškėlimo dokumento įteikimo laiko, įtvirtinta žodžiais „pakankamai iš anksto“, numatytos Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 punkte, turi būti įvykdytos, kad užsienyje už akių priimtas teismo sprendimas būtų pripažintas pripažinimo valstybėje.

53. Antroji iš šių išvadų buvo padaryta 1992 m. lapkričio 12 d. Sprendime Minalmet( ). Byloje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, pagal Jungtinės Karalystės teisę įsteigta bendrovė norėjo, kad Vokietijoje būtų vykdomas Jungtinėje Karalystėje už akių priimtas teismo sprendimas, kuriuo Vokietijos bendrovei buvo priteista sumokėti jai tam tikrą pinigų sumą. Bylos iškėlimo dokumentas nebuvo tinkamai įteiktas atsakovei. Kita vertus, už akių priimtas sprendimas buvo jai įteiktas tinkamai.

54. Teisingumo Teismas nusprendė, jog Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis prieštarauja už akių priimto teismo sprendimo pripažinimui, jei bylos iškėlimo dokumentas nebuvo tinkamai įteiktas procese nedalyvavusiam atsakovui, net jei šis vėliau susipažino su priimtu teismo sprendimu ir nepasinaudojo turimomis apskundimo galimybėmis, numatytomis kilmės valstybės teisės aktuose.

55. Tos pačios pozicijos buvo laikomasi 1996 m. spalio 10 d. Sprendime Hendrikman ir Feyen( ) atsakovo, nežinančio apie prieš jį pradėtą procesą, bet kuriam atstovavo jo neįgaliotas advokatas, atžvilgiu. Teisingumo Teismas nusprendė, kad toks atsakovas turi būti laikomas nedalyvavusiu procese Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 punkto prasme ir kad šio nagrinėjimo negali paneigti tai, kad šis atsakovas turėjo galimybę pareikšti ieškinį dėl priimto teismo sprendimo panaikinimo, remdamasis atstovavimo nebuvimu.

56. Kaip pažymėjo Komisija, dėl šios teismo praktikos galėtų atsirasti nepageidautinų pasekmių skatinant skolininko pasyvumą ir net piktavališkumą( ). Pavyzdžiui, skolininkas, kilmės valstybėje neturintis turto, kuris gali būti areštuotas, yra suinteresuotas neskųsti šioje valstybėje priimto sprendimo ir vėliau prieštarauti jo vykdymui, remdamasis tuo, kad bylos iškėlimo dokumentas nebuvo jam įteiktas laiku, kad jis galėtų gintis.

57. Šiuo atžvilgiu primintina, jog Teisingumo Teismas nusprendė, kad ieškovas, pasiekęs, kad susitariančiojoje valstybėje būtų priimtas jam palankus teismo sprendimas, kuris gali būti pripažintas vykdytinu kitoje susitariančiojoje valstybėje, negali šioje kitoje valstybėje pradėti naujos bylos prieš savo skolininką dėl to paties dalyko( ). Atsižvelgiant į šią teismo praktiką, jei pripažinimo valstybėje teismo sprendimas nepripažįstamas vykdytinu, prašymą dėl vykdymo pateikęs asmuo šioje valstybėje neturi galimybės pasiekti nei to, kad šioje valstybėje būtų vykdomas teismo sprendimas, priimtas kilmės valstybėje, nei to, kad būtų priimtas naujas vykdymo klausimą sprendžiančio teismo sprendimas.

58. Taigi Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punktu siekiama, pirma, panaikinti galimybę, kad dėl paprasčiausio formalaus pažeidimo bylos iškėlimo dokumento atžvilgiu būtų galima atsisakyti pripažinti sprendimą vykdytinu, jei šis pažeidimas netrukdė atsakovui susitarti dėl savo gynybos. Antra, jis skirtas tam, kad būtų sutrukdyta procese nedalyvavusiam atsakovui laukti pripažinimo ir vykdymo proceso pripažinimo valstybėje siekiant pasinaudoti teisės į gynybą pažeidimu, jeigu jis turėjo galimybę ginti savo teises, pareikšdamas ieškinį dėl atitinkamo sprendimo kilmės valstybėje.

59. Taigi paprasčiausiai siekiama išvengti piktnaudžiavimų procesu. Nuspręsdamas nutraukti teismo praktiką, kilusią iš minėto sprendimo Minalmet, Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo, kad procese nedalyvavęs atsakovas negautų naudos dėl to, kad pats aplaidžiai negynė savo teisių ir nepasinaudojo galimybėmis pareikšti ieškinį.

60. Tačiau manau, kad jis nenorėjo priversti atsakovo imtis naujų veiksmų, kurie yra daugiau nei įprastas rūpestingumas ginant savo teises, pavyzdžiui, ieškoti teismo sprendimo, priimto kitoje valstybėje, kurios kalbos jis gali nemokėti ir apie kurios teisinę sistemą gali nenusimanyti. Manau, kad, įpareigojus procese nedalyvavusį ieškovą imtis tokių veiksmų, būtų akivaizdžiai peržengtos ginčijamos išimties taikymo ribos.

61. Iš esmės numatydamas, kad už akių priimtas teismo sprendimas turi būti pripažintas kilmės valstybėje, jei atsakovas neapskundė šio sprendimo, Bendrijos teisės aktų leidėjas manė, kad pareiškiant šį skundą teisės į gynybą pažeidimas pradiniame procese gali būti ištaisytas ir kad šis skundas suteikia ieškovui galimybę sėkmingai ginti savo teises kilmės valstybės teisme.

62. Taip Bendrijos teisės aktų leidėjas panaikino Teisingumo Teismo argumentus minėtame sprendime Minalmet, pagal kuriuos tam, kad atsakovas galėtų gintis, svarbus yra bylos iškėlimo momentas, o galimybė vėliau apskųsti už akių priimtą sprendimą, jau pripažintą vykdytinu, negali būti laikoma gynybos būdu, lygiaverčiu gynybai iki sprendimo priėmimo( ).

63. Šis naujas Bendrijos teisės aktų leidėjo požiūris verčia manyti, kad procese nedalyvavusio atsakovo padėtis gali iš tikrųjų būti prilyginta jo padėčiai tuo metu, kai jis yra pirmą kartą šaukiamas į kilmės valstybės teismą. Todėl už akių priimtas sprendimas atlieka tokį patį vaidmenį kaip ir bylos iškėlimo dokumentas. Jis turi leisti procese nedalyvavusiam atsakovui susipažinti su bylos aplinkybėmis ir suteikti jam galimybę gintis( ).

64. Taigi svarbiausia, kad procese nedalyvavęs atsakovas galėtų susipažinti su šio sprendimo turiniu. Galimybė pateikti veiksmingą skundą, kuris leidžia ginti savo teises taip, kaip jis galėtų tai daryti pirmajame teismo posėdyje, jei bylos iškėlimo dokumentas būtų tinkamai įteiktas, atitinkamai reiškia, jog jis galėjo susipažinti su už akių priimto sprendimo motyvais, kad galėtų vėliau juos veiksmingai ginčyti.

65. Darytina išvada, kad šis sprendimas turi būti jam įteiktas, kaip turėjo būti įteiktas bylos iškėlimo dokumentas. Reglamente Nr. 44/2001 nustatyta nepripažinimo pagrindo taikymo išimtis neišvengiamai verčia sugretinti bylos iškėlimo dokumentą ir už akių priimtą sprendimą. Taigi ši išimtis neturėtų būti taikoma, jei procese nedalyvavęs ieškovas buvo tik informuotas apie už akių priimtą teismo sprendimą, jam įteikus, kaip šioje byloje, nutartį dėl šio sprendimo paskelbimo vykdytinu.

66. Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1348/2000 nuostatas, procese nedalyvavęs atsakovas privalo turėti galimybę gauti šį teismo sprendimą jam suprantama kalba. Kaip nustatyta šio reglamento 8 straipsnyje, procese nedalyvavęs atsakovas turi būti informuotas, kad jis gali atsisakyti priimti šį teismo sprendimą, jeigu šis parengtas kita kalba nei valstybės narės, į kurią kreipiamasi, valstybine kalba arba, jeigu toje valstybėje narėje yra kelios valstybinės kalbos, tos vietos, kurioje turi būti įteiktas dokumentas, valstybine kalba ar viena iš jos valstybinių kalbų, arba kita nei kilmės valstybės narės kalba, kurią jis supranta.

67. Nors reglamentuose Nr. 1348/2000 ir Nr. 44/2001 nėra dėl to nuorodų, taip pat esu linkęs manyti, kaip ir Lenkijos vyriausybė, kad įteikiant teismo sprendimą atsakovas taip pat turi būti informuojamas apie galimybes jį apskųsti. Manau, jog sąlyga dėl galimybės pateikti skundą taip pat reiškia, kad yra žinomos galimybės apskųsti teismo sprendimą, kurį vykdyti prašoma.

68. Tiesa, kaip pažymi Jungtinės Karalystės vyriausybė, toks reikalavimas apsunkina asmenį, prašantį vykdyti sprendimą. Tačiau šis įpareigojimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į kiekvienos iš bylos šalių padėtį ir siekiant teisingos jų pareigų pusiausvyros. Aišku, kad viena ar kita proceso šalis neišvengiamai turi nustatyti, kokios yra galimybės apskųsti už akių priimtą sprendimą. Manau, kad šiam įsipareigojimui prisiimti labiau tinka asmuo, prašantis vykdyti teismo sprendimą. Pirma, galimybės pateikti skundą dažniausia bus jo nacionalinėje teisės sistemoje numatytos galimybės. Antra, jis tikrai yra suinteresuotas ginčijamos išimties taikymu ir elgsis taip, kad procese nedalyvavusiam atsakovui neginčijamai būtų suteikta galimybė apskųsti už akių priimtą sprendimą.

69. Galiausiai, kaip pažymėjo Vokietijos ir Austrijos vyriausybės, formalūs reikalavimai, taikomi įteikiant procese nedalyvavusiam atsakovui teismo sprendimą, kurį vykdyti prašoma, turi būti palygintini su reikalavimais, kuriuos Bendrijos teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte nustatė bylos iškėlimo dokumentų atžvilgiu. Paprasčiausio formalaus pažeidimo, kuris nekelia grėsmės teisei į gynybą, t. y. procese nedalyvavusio atsakovo galimybei susipažinti su bylos aplinkybėmis ir ginti savo teises, nepakanka, kad būtų atsisakyta taikyti išimtį.

70. Darytina išvada, kad, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkto genezę, taikant sąlygą dėl išimties taikymo, pagal kurią procese nedalyvavusiam atsakovui turi būti įmanoma apskųsti už akių priimtą teismo sprendimą, reikalaujama, kad šis būtų jam įteiktas.

71. Manau, kad šį nagrinėjimą patvirtina Reglamento Nr. 44/2001 nuostatos, susijusios su vykdymo procesu, ypač 42 straipsnio 2 dalis.

2. Normos, susijusios su vykdymo procesu

72. Kaip jau nurodžiau, Reglamente Nr. 44/2001 nepakartojamas reikalavimas, aiškiai nustatytas Briuselio konvencijos 47 straipsnio 1 punkte, pagal kurį šalis, prašanti vykdyti teismo sprendimą, turi pateikti visus dokumentus, galinčius įrodyti, kad šis teismo sprendimas buvo įteiktas pagal kilmės valstybės įstatymus.

73. Reglamente Nr. 44/2001, kaip ir Briuselio konvencijoje, reikalaujama, kad šalis, kuri prašo kitoje valstybėje narėje priimto teismo sprendimo pripažinimo ir vykdymo, pateiktų šio teismo sprendimo kopiją, atitinkančią sąlygas, būtinas jos autentiškumui patvirtinti. Taip pat jame reikalaujama pateikti kilmės valstybės teismo arba kompetentingos institucijos išduotą pažymėjimą ar lygiavertį dokumentą, kuriame turi būti nurodyta, be kita ko, bylos iškėlimo dokumento įteikimo data, jei atitinkamas sprendimas buvo priimtas už akių.

74. Toliau jame numatyta, kad sprendimas, kurį vykdyti prašoma, paskelbiamas vykdytinu iš karto, kai užbaigiami šie formalumai. Galiausiai Reglamento Nr. 44/2001 42 straipsnio 2 dalyje yra nustatyta, kad „(nutartis) dėl teismo sprendimo paskelbimo vykdytinu pateikiama šaliai, kurios atžvilgiu prašoma vykdyti sprendimą, kartu su teismo sprendimu, jeigu jis minėtai šaliai dar nepateiktas“. (Pataisytas vertimas)

75. Manau, kad šioje nuostatoje nurodytas „teismo sprendimas“ toje sakinio dalyje, kur sakoma „kartu su teismo sprendimu, jeigu jis minėtai šaliai dar nepateiktas“, gali būti tik tas teismo sprendimas, kurį vykdyti prašoma ir kurio vykdymas buvo pripažintas pripažinimo valstybėje. Komisija taip pat pritaria šiam aiškinimui, kaip ji pareiškė per posėdį atsakydama į Teisingumo Teismo klausimą.

76. Manau, kad iš Reglamento Nr. 44/2001 42 straipsnio 2 dalies turinio galima padaryti dvi išvadas.

77. Pirmoji iš šių išvadų – Reglamente Nr. 44/2001 pripažįstama, kad teismo sprendimo, kurį prašoma vykdyti, įteikimas nėra išankstinė sąlyga norint pateikti prašymą teismo sprendimą vykdyti pripažinimo valstybėje ir kad šis sprendimas gali būti įteiktas atsakovui kartu su nutartimi, kuria teismo sprendimas paskelbiamas vykdytinu šioje valstybėje.

78. Manau, kad šia pirmąja išvada siekiama atsižvelgti į Briuselio konvencijos 47 straipsnio 1 dalies aiškinimą, kurį Teisingumo Teismas pateikė 1996 m. kovo 14 d. Sprendime Van der Linden( ).

79. Byloje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, R. van der Linden, Belgijos gyventojas, ginčijo dviejų teismo sprendimų, kuriuos jo atžvilgiu už akių priėmė Vokietijos teismas, priteisdamas jam sumokėti pinigų sumas Vokietijoje įsteigtai draudimo bendrovei, vykdymą Belgijoje. R. van der Linden tvirtino, kad nebuvo pateiktas šių teismo sprendimų įteikimo tuo metu, kai buvo pateiktas prašymas juos vykdyti, įrodymas.

80. Tačiau draudimo bendrovė buvo pradėjusi naują šių teismo sprendimų įteikimo procedūrą pagal Belgijos teisės aktus tuo metu, kai vyko procesas, kurį R. van der Linden pradėjo apskųsdamas nutartį, kuria jie buvo pripažinti vykdytinais Belgijoje. Taigi kilo klausimas, ar Briuselio konvencijos 47 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad teismo sprendimo, kurį vykdyti prašoma, įteikimo įrodymas gali būti pateiktas po to, kai buvo pateiktas prašymas vykdyti teismo sprendimą, ypač tuo metu, kai vyksta teismo procesas, kurį procese nedalyvavęs atsakovas pradėjo apskųsdamas nutartį, leidžiančią vykdymą pripažinimo valstybėje.

81. Teisingumo Teismas į šį klausimą atsakė teigiamai, remdamasis tikslais, kurie pagrindžia Briuselio konvencijos 47 straipsnio 1 punkte nustatytą reikalavimą dėl įteikimo. Jis priminė, jog šiuo reikalavimu siekiama, pirma, kad atsakovas susipažintų su jo atžvilgiu priimtu teismo sprendimu, ir, antra, kad jam būtų suteikta galimybė savo noru įvykdyti šį sprendimą, kol nėra prašoma jį paskelbti vykdytinu( ). Jis padarė išvadą, kad šio teismo sprendimo įteikimo įrodymas, jei leidžia nacionalinės proceso normos, gali būti pateiktas po prašymo pateikimo, be kita ko, vykstant apskundimo procesui, kurį atsakovas pradėjo dėl leidimo teismo sprendimą vykdyti pripažinimo valstybėje, su sąlyga, kad atsakovui yra nustatytas protingas terminas, per kurį jis savo noru įvykdytų atitinkamą teismo sprendimą, ir kad šalis, prašanti vykdyti teismo sprendimą, atlygina nereikalingų procesų išlaidas.

82. Taip pat jis netiesiogiai pripažino, kad šis įteikimas gali būti atliktas pagal pripažinimo valstybėje taikomas teisės normas, o ne tik pagal kilmės valstybės įstatymus, kaip buvo nurodyta Briuselio konvencijos 47 straipsnio 1 punkte.

83. Taip Reglamento Nr. 44/2001 42 straipsnio 2 dalimi galimybė, kurią minėtame sprendime Van der Linden Teisingumo Teismas pripažino Briuselio konvencijos kontekste, paverčiama Bendrijos norma.

84. Antroji išvada, kuri, manau, darytina iš Reglamento Nr. 44/2001 42 straipsnio 2 dalies turinio, – teismo sprendimas, kurį vykdyti prašymas yra pateikiamas, turi būti būtinai vienu ar kitu momentu įteiktas šaliai, kurios atžvilgiu prašoma šio vykdymo.

85. Šiuos argumentus patvirtina skirtingi žodžiai, vartojami 42 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su pareiškėju, ir šio straipsnio 2 dalyje, kuri taikoma atsakovui. Pavyzdžiui, 42 straipsnio 1 dalyje yra nustatyta, kad vykdymo prašantis pareiškėjas iš karto „informuojamas“ apie nutartį, susijusią su prašymu dėl teismo sprendimo paskelbimo vykdytinu. O 42 straipsnio 2 dalyje yra vartojamas žodis „pateikiamas“.

86. Kaip nurodo Nyderlandų vyriausybė, iš Reglamento Nr. 44/2001 42 straipsnio 2 dalies matyti, kad teismo sprendimas, kurį prašoma paskelbti vykdytinu, turi būti įteiktas iki prašymo vykdyti teismo sprendimą pateikimo pripažinimo valstybėje. Jei taip nėra, kad ir kaip būtų, jis turi būti įteiktas kartu su nutartimi, kuria teismo sprendimas skelbiamas vykdytinu.

87. Atsižvelgiant į Reglamente Nr. 44/2001 įtvirtintą vykdymo proceso sistemą ir Teisingumo Teismo poziciją minėtame sprendime Van der Linden, įrodymą, kad teismo sprendimas buvo įteiktas, turi pateikti šalis, prašanti vykdyti teismo sprendimą.

88. Kai už akių priimtas sprendimas įteikiamas kartu su nutartimi, kuria jis paskelbiamas vykdytinu, procese nedalyvavusiam atsakovui, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo poziciją minėtame sprendime Van der Linden, turi būti nustatytas pakankamas terminas sprendimui savo noru įvykdyti. Taip pat toks terminas turi būti jam suteiktas tam, kad jis apskųstų šį teismo sprendimą kilmės valstybėje narėje.

89. Šią analizę patvirtina Reglamento Nr. 44/2001 46 straipsnio 1 punktas, susijęs su pasekmėmis, kylančiomis, kai šalis, kurios atžvilgiu prašoma vykdyti užsienyje priimtą teismo sprendimą, apskundžia nutartį, kuria šis teismo sprendimas paskelbiamas vykdytinu. Pagal šią nuostatą teismas, kuriam pateikiamas toks ieškinys, gali sustabdyti bylos nagrinėjimą, jeigu šis teismo sprendimas kilmės valstybėje narėje buvo apskųstas apeliacine tvarka. Pagal tą pačią nuostatą šis teismas taip pat gali, jeigu tokios apeliacijos pateikimo terminas dar nesibaigė, nurodyti laikotarpį, per kurį atsakovas turi pateikti tokią apeliaciją( ).

90. Šiuo atveju, kad būtų taikoma Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte numatyta nepripažinimo pagrindo taikymo išimtis, pripažinimo valstybės teismas, nustatęs laikotarpį, per kurį procese nedalyvavęs atsakovas turi pateikti šį skundą, turi patikrinti, ar šis atsakovas, jei to pageidavo, turėjo galimybę pagal Reglamento Nr. 1348/2000( ) 8 straipsnį teismo sprendimą, kurį vykdyti buvo prašoma, gauti ta kalba, kurią supranta, ir, manau, jis turi patikrinti, ar atsakovui buvo pranešta apie galimybes kilmės valstybėje apskųsti atitinkamą sprendimą.

91. Kad ir kaip būtų, darytina išvada, kad pagal Reglamento Nr. 44/2001 42 straipsnio 2 dalį, jei teismo sprendimas, kurį vykdyti yra prašoma, nebuvo įteiktas iki prašymo jį vykdyti pateikimo, jis turi būti būtinai įteiktas kartu su nutartimi, kuria teismo sprendimas paskelbiamas vykdytinu pripažinimo valstybėje.

92. Atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodymus, šio reikalavimo šiuo atveju nebuvo laikomasi. Iš esmės savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą( )ObersterGerichtshof nurodo, kad SEMIS tik 2004 m. gruodžio 20 d. buvo įteiktas Austrijos pirmosios instancijos teismo nutarties, kuria 2004 m. birželio 16 d. už akių priimtas sprendimas paskelbiamas vykdytinu Austrijoje, nuorašas.

93. Būtent dėl šios priežasties Oberster Gerichtshof prašo Teisingumo Teismo nuspręsti, ar sąlyga, pagal kurią atsakovui turi „(būti) įmanoma“ apskųsti už akių priimtą teismo sprendimą, gali būti tenkinama, kai atsakovas paprasčiausia žinojo apie šio sprendimo buvimą jam įteikus nutartį, kuria teismo sprendimas paskelbiamas vykdytinu.

94. Tačiau pripažinti, kad ši sąlyga tokiu atveju gali būti tenkinama, reiškia pateikti tokį Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkto aiškinimą, kuris prieštarautų to paties reglamento 42 straipsnio 2 dalies taisyklėms.

95. Atitinkamai pastaroji nuostata patvirtina, kad taikant išimties taikymo sąlygą, pagal kurią procese nedalyvavusiam atsakovui turi būti įmanoma apskųsti už akių priimtą sprendimą, reikalaujama, kad šis būtų jam įteiktas.

96. Galiausiai manau, kad toks nagrinėjimas yra privalomas atsižvelgiant į reikalavimus, kuriuos nustato pagrindinis teisės į gynybą principas.

3. Teisė į gynybą

97. Tikslo supaprastinti teismų sprendimų abipusio pripažinimo ir vykdymo formalumus neturi būti siekiama kaip nors apribojant teisę į gynybą. Manau, kad ši nusistovėjusi teismo praktika, kuria Teisingumo Teismas vadovavosi aiškindamas Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 punktą( ), yra taikytina aiškinant Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punktą.

98. Pastaruoju straipsniu, kaip ir Briuselio konvencijos 27 straipsnio 2 punktu, siekiama šią teisę apsaugoti nustatant, kad pripažinimo valstybėje teismo sprendimas nėra nei pripažįstamas, nei vykdomas, jei atsakovas neturėjo galimybės gintis kilmės valstybės teisme( ).

99. Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punktu buvo nustatyta šio nepripažinimo pagrindo išimtis. Kaip jau minėjau, Bendrijos teisės aktų leidėjas nusprendė, kad procese nedalyvavusio atsakovo teisė į gynybą gali būti atkurta suteikus galimybę pateikti skundą kilmės valstybės teismui. Jis numatė, kad jei procese nedalyvavęs atsakovas nepateikė tokio skundo, jis negali teisėtai pasinaudoti savo teisės į gynybą pažeidimu pradiniame procese. Kalbant apie nagrinėjamą išimtį, ši galimybė prarandama, jei procese nedalyvavęs ieškovas nepateikia skundo, kai „tai jam buvo įmanoma padaryti“.

100. Todėl manau, jog šiame kontekste sutikti, kad procese nedalyvavusiam ieškovui buvo įmanoma tokį skundą pateikti nesusipažinus su už akių priimto teismo sprendimo turiniu, prieštarautų Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikai.

101. Be to, atsižvelgiant į tai, kad pagal Reglamentu Nr. 44/2001 įtvirtintą pripažinimo ir vykdymo sistemą nepripažinimo pagrindų nagrinėjimas nėra išankstinė sąlyga vykdymui pripažinti, – tai daroma tik jei atsakovas pateikia skundą, – ASML ir Jungtinės Karalystės vyriausybės ginama pozicija pernelyg pažeistų pusiausvyrą procese nedalyvavusio atsakovo nenaudai.

102. Dėl pirmojo aspekto yra aišku, kad pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis. Dėl to Teisingumo Teismas vadovaujasi valstybėms narėms bendromis konstitucinėmis tradicijomis ir tarptautiniais žmogaus teisių apsaugos srities dokumentais, kuriuos priimant dalyvavo arba prie kurių prisijungė valstybės narės ir tarp kurių Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija( ) šiuo atžvilgiu turi ypatingą reikšmę( ).

103. Teisingumo Teismas aiškiai pripažino pagrindinį Bendrijos teisės principą, pagal kurį kiekvienas turi teisę į teisingą procesą, grindžiamą šiomis pagrindinėmis teisėmis( ). Jis nusprendė, kad pagarba teisei į gynybą bet kokiame procese, pradėtame prieš asmenį ir galinčiame pasibaigti jo nenaudai priimtu aktu, yra pagrindinis Bendrijos teisės principas( ).

104. Aiškindamas šio pagrindinio principo taikymo ribas, jis atsižvelgia į Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką, susijusią su EŽTK 6 straipsniu( ).

105. Iš šios teismo praktikos matyti, kad teisė į gynybą, kylanti iš teisės į teisingą procesą, reikalauja konkrečios ir veiksmingos apsaugos, kuri gali užtikrinti veiksmingą atsakovo teisių įgyvendinimą( ). Baudžiamojoje byloje jis nusprendė, jog tai, kad per kasaciniam skundui pateikti nustatytą terminą kaltinamajam nebuvo žinomi apeliacinės instancijos teismo sprendimo motyvai, yra kartu aiškinamų EŽTK 6 straipsnio 1 ir 3 dalių nuostatų pažeidimas, nes suinteresuotasis asmuo negalėjo veiksmingai ir naudingai kreiptis į kasacinės instancijos teismą( ).

106. Europos Žmogaus Teisių Teismas taip pat panašiai nusprendė, kad teisė į procesą, kur taikomas rungimosi principas, kuris yra vienas iš teisingo proceso elementų EŽTK 6 straipsnio 1 dalies prasme, reiškia, jog kiekviena iš proceso, baudžiamojo ar civilinio, šalių, kad galėtų daryti įtaką teismo sprendimui, iš esmės privalo turėti teisę susipažinti su visais pateiktais įrodymais ar pastabomis ir ginčyti juos( ).

107. Manau, šiai teismo praktikai būtų prieštaraujama, jei būtų pripažinta, kad procese nedalyvavusiam atsakovui ir nesusipažinus su už akių priimto teismo sprendimo turiniu buvo įmanoma apskųsti šį sprendimą vien dėl to, kad jis buvo informuotas apie šio sprendimo egzistavimą.

108. Dėl antrojo punkto – Reglamentu Nr. 44/2001, kaip matėme, siekiama palengvinti teismo sprendimų judėjimą Europos Sąjungoje, dėl to supaprastinant jų pripažinimo ir vykdymo formalumus. Įtraukdamas ginčijamą išimtį į šio reglamento 34 straipsnio 2 punktą, Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo panaikinti dėl piktnaudžiavimo atsirandančias kliūtis šiam judėjimui.

109. Tačiau manau, jog svarbu, kad būtų nustatyta tik tokia šios išimties taikymo sritis, kuri yra būtina šiam tikslui pasiekti.

110. Siekiant įvertinti šios bylos reikšmę teisei į gynybą, reikia tinkamai atsižvelgti į tai, kad Reglamento Nr. 44/2001 sistemoje nepripažinimo pagrindų, tokių kaip šis, kuris grindžiamas teisės į gynybą pažeidimu, nagrinėjimas nebėra išankstinė sąlyga, būtina kilmės valstybėje priimto teismo sprendimo vykdymui pripažinti. Taip Bendrijos teisės aktų leidėjas pradėjo naują reikšmingą etapą kitoje valstybėje narėje priimtų teismo sprendimų pripažinimo procese. Teismo sprendimas, jei jis vykdytinas kilmės valstybėje, turi būti beveik automatiškai pripažintas bet kurioje pripažinimo valstybėje.

111. Tik jei atsakovas apskundžia nutartį, konstatuojančią šį vykdymą, pripažinimo valstybės teismas, nagrinėdamas šį skundą, gali išnagrinėti tam tikrą nepripažinimo pagrindą, pavyzdžiui, numatytą Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punkte.

112. Žinome, kad šiuo nepripažinimo pagrindu siekiama leisti pripažinimo valstybės teismui prižiūrėti teisės į gynybą laikymąsi vykstant pradiniam procesui, nors vykdyti šią priežiūrą pagal Reglamento Nr. 44/2001 26 straipsnio 2 dalį yra įpareigojamas ir kilmės valstybės teismas. Taip susitariančiosios valstybės Briuselio konvencijoje ir vėliau – Bendrijos teisės aktų leidėjas Reglamente Nr. 44/2001 numatė, kad teisės į gynybą laikymasis pateisina jo atžvilgiu vykdomą dvejopą priežiūrą( ). Manau, kad po šio naujo etapo pripažįstant Sąjungoje priimtus teismo sprendimus svarbu pernelyg nesumažinti šios dvejopos priežiūros taikymo ribų. Ši byla gerai parodo, kad būtina išsaugoti tokią pripažinimo valstybės teismo priežiūrą.

113. Taigi nagrinėjant procesą, kuris pasibaigė 2004 m. birželio 16 d. teismo sprendimo priėmimu už akių, yra svarių priežasčių manyti, kad jis neatitinka šiuo atveju taikytinų Reglamento Nr. 1348/2000 nuostatų. Iš esmės iš šio reglamento 19 straipsnio matyti, kad jei atsakovas neatvyksta į teismo posėdį, teismas turi sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus nustatyta, kad bylos iškėlimo dokumentas arba lygiavertis dokumentas buvo laiku įteiktas arba pristatytas šiam atsakovui, kad jis galėtų susitarti dėl savo gynybos. Atitinkamais atvejais jis gali priimti sprendimą tik praėjus šešiems mėnesiams po dokumento išsiuntimo, ir jei yra tenkinamos kitos šio reglamento 19 straipsnio 2 dalies sąlygos.

114. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo, ar iki 2004 m. birželio 16 d., kai priėmė sprendimą už akių, Rechtbank’s‑Hertogenbosch buvo gavęs bylos iškėlimo dokumento įteikimo SEMIS 2004 m. gegužės 25 d. įrodymą. Bet net jei šis teismas buvo informuotas apie šį įteikimą, manau, jis turėjo konstatuoti, jog SEMIS negavo šaukimo laiku, kad galėtų gintis, ir pagal nacionalinio proceso normas turėjo padaryti taip, kad ji gautų šaukimą į vėlesnį posėdį.

115. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Nyderlandų vyriausybė posėdyje nurodė, jog nebuvo tinkamai taikomas Nyderlandų procesas.

116. Sutikti, kad šiomis sąlygomis priimtas sprendimas turi būti vykdomas pripažinimo valstybėje, kai SEMIS buvo paprasčiausia informuota apie jo egzistavimą ir nepateikė skundo, reikštų, kad yra labai apribojama teisės į gynybą dvejopos priežiūros taikymo sritis, ir manau, kad galiausiai procese nedalyvavusiam atsakovui būtų nustatyti per dideli įpareigojimai, didesni nei pareigos, kurių būtų galima teisėtai tikėtis iš pakankamai rūpestingo atsakovo.

117. Todėl siūlau į pateiktus klausimus atsakyti, jog Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 2 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jame numatyta išimtis, pagal kurią teisės į gynybą pažeidimu grindžiamas nepripažinimo pagrindas netaikomas, kai procese nedalyvavęs atsakovas neapskundė teismo sprendimo, kai tai jam buvo įmanoma padaryti, reikalauja, kad šis teismo sprendimas jam būtų įteiktas.

IV – Išvada

118. Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus, siūlau Teisingumo Teismui į Oberster Gerichtshof klausimus atsakyti taip:

„2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 34 straipsnio 2 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jame numatyta išimtis, pagal kurią teisės į gynybą pažeidimu grindžiamas nepripažinimo pagrindas netaikomas, kai procese nedalyvavęs atsakovas neapskundė teismo sprendimo, kai tai jam buvo įmanoma padaryti, reikalauja, kad šis teismo sprendimas jam būtų įteiktas.“