ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11.

Direktyvos 2009/72 37 straipsnyje „Reguliavimo institucijos pareigos ir įgaliojimai“ nustatyta: „1. Reguliavimo institucijos pareigos yra šios: <…> b) užtikrinti, kad perdavimo ir skirstymo sistemos operatoriai bei, prireikus, sistemos savininkai, taip pat visos elektros energijos įmonės laikytųsi pagal šią direktyvą ir kitus atitinkamus Bendrijos teisės aktus nustatytų įpareigojimų, įskaitant tuos, kurie susiję su tarpvalstybiniais klausimais; <…> h) stebėti, ar laikomasi tinklo saugumo ir patikimumo taisyklių, ir peržiūrėti, kaip jų buvo laikomasi praeityje <…>; <…> m) stebėti, per kiek laiko perdavimo ir skirstymo sistemos operatoriai sujungia linijas ir atlieka remonto darbus; n) kartu su kitomis atitinkamomis institucijomis padėti užtikrinti, kad vartotojų apsaugos priemonės, įskaitant tas, kurios nustatytos I priede, būtų veiksmingos ir taikomos; <…> 4. Valstybės narės užtikrina, kad reguliavimo institucijoms būtų suteikti įgaliojimai, kuriais naudodamosi jos galėtų efektyviai ir operatyviai vykdyti 1, 3 ir 6 dalyse nurodytas pareigas. Šiuo tikslu reguliavimo institucija turi bent šiuos įgaliojimus: a) priimti privalomus sprendimus dėl elektros energijos įmonių; <…> d) pagal šią direktyvą arba bet kokį atitinkamą teisiškai privalomą reguliavimo institucijos ar Agentūros sprendimą nustatytų įpareigojimų nevykdančioms elektros energijos įmonėms skirti veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias sankcijas arba pasiūlyti kompetentingam teismui skirti tokias sankcijas. Tai apima įgaliojimą perdavimo sistemos operatoriui skirti arba siūlyti jam skirti sankcijas <…> tuo atveju, kai jie nesilaiko atitinkamų įpareigojimų pagal šią direktyvą; ir <…> 11. Bet kuri šalis, turinti nusiskundimų perdavimo ar skirstymo sistemos operatoriaus veiksmais, susijusiais su to operatoriaus įpareigojimais pagal šią direktyvą, gali pateikti skundą reguliavimo institucijai, kuri, veikdama kaip ginčų sprendimo institucija, priima sprendimą per dviejų mėnesių laikotarpį nuo skundo gavimo dienos. Jei reguliavimo institucijai reikia papildomos informacijos, tas laikotarpis gali būti pratęstas dviem mėnesiais. Tą pratęstą laikotarpį galima dar pratęsti, jei su tuo sutinka skundą pateikusi šalis. Reguliavimo institucijos sprendimas yra privalomas, nebent ir iki tol, kol jis panaikinamas apeliacine tvarka. 12. Šalis, kurios atžvilgiu priimtas sprendimas ir kuri turi teisę pateikti skundą, susijusį su sprendimu dėl pagal šį straipsnį priimtų metodikų, arba kai reguliavimo institucija privalo konsultuotis – dėl pasiūlytų tarifų ar metodų, ne vėliau kaip per du mėnesius arba per valstybių narių nustatytą trumpesnį laikotarpį nuo sprendimo ar jo pasiūlymo paskelbimo dienos pateikia skundą dėl peržiūros. Toks skundas nesustabdo sprendimo įgyvendinimo. <…> 17. Valstybės narės užtikrina, kad nacionaliniu lygmeniu veiktų tinkami mechanizmai, kuriuos taikant šalis, kurios atžvilgiu reguliavimo institucija priima sprendimą, turėtų teisę paduoti apeliaciją nuo suinteresuotųjų šalių ir nuo bet kokios Vyriausybės nepriklausomai įstaigai.“
36.

Be to, atsižvelgiant į 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimą EDM (C‑77/01, EU:C:2004:243, 60–70 punktai), kuriame daroma nuoroda į Sprendimą Wellcome Trust, akivaizdu, kad paprastas akcijų ir kitų perleidžiamųjų vertybinių popierių, kaip antai investicinių fondų vienetų, pardavimas ir pajamos iš investavimo į investicinius fondus nepatenka į PVM direktyvos taikymo sritį. Be to, akivaizdu, kad tokie sandoriai nėra ekonominė veikla, kurią vykdo apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks, kaip tai suprantama pagal PVM direktyvos 2 straipsnio 1 dalį ( 15 ).
1.

Šis Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Anglijos ir Velso apeliacinis teismas, Civilinių bylų skyrius, Jungtinė Karalystė) nagrinėjamas bendrovės United Biscuits (UK) Ltd profesinių pensijų sistemos patikėtinių ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Jungtinės Karalystės mokesčių ir muitų administratorius) ginčas susijęs su investicijų valdymo paslaugų administruojant šios bendrovės pensijų sistemą kvalifikavimu dėl pridėtinės vertės mokesčio (PVM).
73.

Vokietijos Federacinė Respublika ginčija Komisijos argumentus. Skirtingas požiūris į už perdavimo sistemos operatoriaus valdymą atsakingus asmenis ir kitus jo darbuotojus nustatant pareigą parduoti vertikalios integracijos įmonės akcijas yra grindžiamas aukštesne vadovų padėtimi. Iš tikrųjų už valdymą atsakingų asmenų akcijų pasirinkimo sandoriai arba turimos kapitalo dalys paprastai yra jų darbo užmokesčio dalis, taigi jis priklauso nuo tokių akcijų kurso pokyčių. Be to, tokie asmenys daro lemiamą strateginę įtaką perdavimo sistemos operatoriaus valdymui, todėl kyla ypač didelis interesų konfliktų pavojus. Tačiau kiti darbuotojai negali daryti reikšmingos įtakos kasdieniam tinklo valdymui. Be to, prieš įsigaliojant direktyvose nustatytiems sugriežtintiems nepriklausomumo reikalavimams, vertikalios integracijos įmonės akcijos paprastai tapdavo darbuotojų turto ar santaupų sudedamąja dalimi. Siekiant neproporcingai neapriboti pagal Konstituciją užtikrintų jų nuosavybės teisių buvo nuspręsta uždrausti darbuotojams ateityje pirkti vertikalios integracijos įmonės akcijas. Toks sprendimas yra faktinio atskyrimo reikalavimų ir darbuotojų nuosavybės teisės apsaugos pusiausvyros užtikrinimo rezultatas. Bet kuriuo atveju direktyvose nėra nustatyta, kaip reikia vertinti akcijas, kurias darbuotojai įsigijo iki nustatytos galutinės datos, todėl valstybės narės gali laisvai priimti, kaip jos pačios mano, tinkamas pereinamojo laikotarpio nuostatas.
52.

Per teismo posėdį Europos Komisija kaip pavyzdį, ko siekiama 9 konstatuojamąja dalimi, paminėjo hipotetinį ieškinį, kurį vairuotojas, kilęs iš šalies, kurioje eismas vyksta dešiniąja kelio puse, galėtų pareikšti dėl nacionalinės eismo taisyklės valstybėje narėje, kurioje eismas vyksta kairiąja kelio puse, kaip dėl reikalavimo, kuriuo ribojama jo galimybė teikti paslaugas kitoje valstybėje narėje. Nenorėdamas veltis į neabejotinai aistringas diskusijas dėl to, kiek SESV 56 straipsnis ar Paslaugų direktyva galėtų būti faktiškai taikomi transporto paslaugoms, turiu pažymėti, kad pateiktas pavyzdys yra gana įtikinamas. Galima būtų sugalvoti ir įvairių kitų pavyzdžių: potencialus paslaugų teikėjas ginčija miesto planus ar kitas planavimo nuostatas; ieškiniai, reiškiami dėl mokesčių deklaracijų pateikimo būdo, dėl teistumo registrų administravimo, dėl to, kaip priimami aplinkos standartai, susiję su išmetamais teršalais ir tarša, ir t. t. Nacionalinės taisyklės, sudarančios bet kurią iš šių visuotinai taikomų reguliavimo sistemų, galėtų būti ginčijamos pateikiant vis tą patį argumentą, t. y. kad pačių šių taisyklių buvimas riboja neribotą laisvę teikti paslaugas.
25.

Brompton Ltd. ir SI mano, kad GET2GET pažeidė jiems priklausančias autorių teises į dviratį Brompton, todėl pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme; iš esmės jie šio teismo prašė: a) nuspręsti, kad, nepaisant to, jog dviračiai Chedech yra ženklinami prie jų tvirtinamais skiriamaisiais žymenimis, jie pažeidžia Brompton Ltd. autorių teises ir SI neturtines teises į dviračius Brompton; b) nurodyti nutraukti veiklą, susijusią su ieškovų autorių teisių pažeidimais, ir pašalinti gaminį iš rinkos ( 8 ).
30.

Dėl finansinių baudų nustatymo Rumunija, palaikoma Belgijos, Prancūzijos ir Lenkijos, teigia, kad baudoms pagal SESV 260 straipsnio 2 ir 3 dalis apskaičiuoti neturėtų būti taikomas tas pats metodas, o kriterijai turėtų būti pritaikomi atsižvelgiant į SESV 260 straipsnio 3 dalyje nurodyto pažeidimo pobūdį. Nagrinėjamoje byloje Rumunija mano, kad sunkumo koeficientas yra per didelis, nes jis taikomas dėl dalinio perkėlimo į nacionalinę teisę, o per procedūrą Rumunija bendradarbiavo. Be to, pagal SESV 260 straipsnio 3 dalį nepagrįsta atsižvelgti į pažeidimo trukmę, o alternatyviai reikėtų remtis pagrįstoje nuomonėje nurodyta data, nes būtent tada Teisingumo Teismas vertina, ar valstybė narė įvykdė įsipareigojimus ( 17 ). Todėl, jei Teisingumo Teismas paskirtų sumokėti vienkartinę sumą, jos dydį reikėtų žymiai sumažinti, be to, tas dydis turėtų atitikti nagrinėjamos bylos aplinkybes ir Rumunijos elgesį.
„1.

Ar taikos teisėjas, kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, patenka į sąvokos „ES bendrosios kompetencijos teismas, kompetentingas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnį“ apibrėžtį, net jeigu nacionalinėje teisės sistemoje dėl mažų garantijų jis neturi tokių pat darbo sąlygų kaip profesionalus teisėjas, nors atlieka tas pačias nacionalinėje teismų sistemoje įtvirtintas teismines funkcijas, ir dėl to pažeidžiamos visų Europos teismų nepriklausomumo ir nešališkumo garantijos, minimos 2006 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendime Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, 47–53 punktai), 2018 m. vasario 27 d. Sprendime Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 32 ir 41–45 punktai) ir 2018 m. liepos 25 d. Sprendime Minister for Justice and Equality (teismų sistemos trūkumai) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 50–54 punktai)?
78.

Mano nuomone, ta aplinkybė, kad tam tikros kompetentingos nacionalinės institucijos pripažįsta AFMB „darbdave“ ir išduoda A1 formos pažymėjimus remdamosi informacija, esančia pagrindinėse bylose pateiktuose dokumentuose, laikytina netinkamu Reglamento Nr. 883/2004 13 straipsnio 1 dalies b punkto i papunkčio taikymu, nes dėl šios aplinkybės vairuotojams taikomos Kipro, o ne Nyderlandų socialinės apsaugos srities teisės aktai, nepaisant to, kad tikrieji darbdaviai yra įsisteigę Nyderlanduose ( 82 ). Toks rezultatas prieštarauja teisės aktų tikslui, kuriuo yra paremtos įstatymų kolizijos taisyklės, – leisti nacionalinėms institucijoms lengvai, t. y. remiantis objektyviais, aiškiais ir iš anksto apibrėžtais kriterijais, nustatyti realų darbuotojo darbdavį, jo registruotos buveinės ar veiklos vietą ir, tai atlikus, galiausiai nustatyti, kuri socialinės apsaugos sistema turi būti taikoma konkrečiam atvejui. Be to, pažymėtina, kad, nepaisant to, jog įstatymų kolizijos taisyklės yra santykinai paprastos, tariamos ir realios padėties neatitikimas šioje byloje gali suklaidinti kompetentingas nacionalines institucijas, todėl laikytina, kad tai gali pakenkti tinkamam socialinės apsaugos koordinavimo mechanizmo, kurį įtvirtino Sąjungos teisės aktų leidėjas, veikimui.
51.

Iš tikrųjų, vadovaujantis sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pagal nacionalinę teisę jau taikytos priemonės, t. y. iš viso 10000 EUR dydžio bauda, neturėjo jokio poveikio Bavarijos federalinei žemei. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, vien taikant kitas planuojamas priemones, t. y. iki 25000 EUR galinčias siekti baudas, veiksmingumo reikalavimas nebus geriau įvykdytas, nes šios priemonės neturi poveikio Bavarijos federalinės žemės ( 19 ) biudžetui, be to, jos valdžios pareigūnai viešai pranešė neketiną nustatyti eismo draudimų, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
67.

Reikia priminti, kad nurodydama antrąjį pagrindą EIVT iš esmės tvirtina, kad Bendrasis Teismas, nuspręsdamas, jog Pareigūnų tarnybos nuostatų X priedo 10 straipsnis yra tokia nuostata, dėl kurios turi būti priimtos BĮN, padarė teisės klaidą. Bendrasis Teismas konstatavo, kad ši nuostata suformuluota neaiškiai ir netiksliai ir dėl to kyla abejonių dėl jos tinkamo taikymo. EIVT tvirtina, kad nustatant su GSI susijusias įgyvendinimo taisykles Pareigūnų tarnybos nuostatų X priedo 10 straipsnio 1 dalies ketvirtoje pastraipoje reikalaujama, kad būtų gauta personalo komiteto nuomonė, o tai ir buvo padaryta priimant 2013 m. gruodžio 17 d. ir 2014 m. gruodžio 3 d. sprendimus. Vien šis etapas leidžia išvengti bet kokios rizikos, kad kriterijus, pagal kuriuos nustatomas GSI dydis, nustatytų administracija, siekdama norimo rezultato. Be to, vien dėl 10 straipsnio, kuriame įtvirtinti kriterijai, į kuriuos turi būti atsižvelgta nustatant GSI, ir nustatomas kasmetinis jų persvarstymas, išsamumo aišku, kad atitinkamomis nuostatomis nepaliekama erdvės netinkamam taikymui.
27.

Be argumentų, kurie buvo svarbūs ir įvertinti atsižvelgiant į bendrąją prezumpciją ir kurie taip pat yra svarbūs atliekant specialųjį vertinimą, Bendrasis Teismas, remdamasis Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje nurodytos išimties siauru aiškinimu, nusprendė, kad turi būti įrodyta, jog nagrinėjamose ataskaitose yra elementų, kuriuos atskleidus gali būti padaryta „didelė“ žala apeliančių komerciniams interesams ( 20 ). Be to, jis konstatavo, kad atsižvelgiant, be kita ko, į tai, turi būti vertinama, ar EMA pažeidė Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką ( 21 ). Jis taip pat nurodė, kad tam, kad visoms 1 grupės tyrimų ataskaitoms būtų taikoma Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje numatyta išimtis, visa jose pateikta informacija turėtų būti konfidenciali komercinė informacija. Vis dėlto Bendrasis Teismas laikėsi nuomonės, kad apeliančių pateikti argumentai šiuo klausimu, t. y. kad šios ataskaitos atskleidžia reglamentavimo praktinę patirtį, klinikinio įvertinimo pajėgumus ir novatorišką strateginį metodą, kurį MSD taiko atlikdama nekenksmingumo tyrimus, yra neapibrėžti ir nepagrįsti ( 22 ). Be to, jis nurodė, kad „komerciniai interesai“, kaip nurodyta Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje, nebūtinai yra nustatomi atsižvelgiant į atskleidžiamos informacijos materialinę vertę ( 23 ).
37.

Tačiau įsigaliojus Antrajai gyvybės draudimo direktyvai individualios gyvybės draudimo sutarties draudėjas turi teisę per trumpą terminą ( 17 ) šios sutarties atsisakyti. Vadinasi, draudėjui suteikiama galimybė be jokių sąlygų atsisakyti gyvybės draudimo sutarties jau po to, kai ji buvo sudaryta. Terminas pradedamas skaičiuoti nuo to momento, kada draudėjas informuojamas apie sudarytą sutartį.
5.

Sprendime Jülich II ( 11 ) į Teisingumo Teismą buvo dar kartą kreiptasi dėl klausimų, susijusių su cukraus gamybos mokesčių apskaičiavimu. Tuomet pagrindinis klausimas buvo abejonės dėl nagrinėjamos „bendros grąžinamųjų išmokų sumos“. Abejonių kilo dėl to, kad eksporto grąžinamosios išmokos, mokamos už tam tikrą cukraus kiekį, esantį eksportuojamuose perdirbtuose produktuose, nebuvo nei deklaruotos, nei sumokėtos. Reglamentuose, kuriais nustatomi 2003–2006 m. prekybos metų gamybos mokesčiai, Komisija įtraukė šį kiekį į „eksportuotiną perteklių“, o ne į „vykdytinus eksporto įsipareigojimus“. Paprašytas įvertinti tokių skaičiavimų teisėtumą, Teisingumo Teismas 2008 m. Sprendime Jülich I konstatavo, kad abiem atvejais turėjo būti atsižvelgta į visą kiekį, nesvarbu, ar grąžinamosios išmokos buvo sumokėtos, ir kad dėl to nagrinėjami reglamentai buvo negaliojantys. Tačiau nebuvo nuspręsta dėl to, ar „bendra grąžinamųjų išmokų suma“ taip pat turėjo apimti visas galimas grąžinamąsias išmokas, neatsižvelgiant į tai, ar jos buvo išmokėtos, ar ne, ar tik faktiškai išmokėtas grąžinamąsias išmokas ( 12 ).
61.

Pirma, pagal analogiją su Teisingumo Teismo sprendimu dėl Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punkto reikia pažymėti, kad įgyvendindamos šio pagrindų sprendimo 5 straipsnio 3 punktą valstybės narės turi tam tikrą diskreciją ( 22 ). Be to, reikia pažymėti, kad nors pastarojoje nuostatoje numatyta grąžinimo garantija siekiama, be kita ko, leisti suteikti ypatingą reikšmę galimybei padidinti prašomo perduoti asmens šansus socialiai reabilituotis atlikus jam skirtą bausmę, šis iš tikrųjų svarbus tikslas negali kliudyti tam, kad įgyvendindamos Pagrindų sprendimą 2002/584 valstybės narės pagal jo 1 straipsnio 2 dalyje nustatytą esminę taisyklę apribotų situacijas, kai galima atsisakyti perduoti asmenį, kuriam taikomas šio pagrindų sprendimo 5 straipsnio 3 punktas ( 23 ). Taigi tikslas sudaryti palankesnes sąlygas nuteistojo asmens socialinei reabilitacijai nėra absoliutus ir gali būti derinamas su kitais reikalavimais.
65.

Galiausiai, kalbėdamas apie prieigos suteikimo būdą, norėčiau pabrėžti, kad dėl šios išvados 58 punkte paaiškintų priežasčių vien tik nuorodos į ankstesnius sprendimus, kuriuose atitinkami dokumentai buvo naudoti kaip įrodymai, nepakanka. Be to, mokesčių administratoriaus turimų įrodymų apibūdinimas suvestinės ataskaitos forma neatitinka apmokestinamojo asmens prieigos prie bylos medžiagos teisės, išskyrus atvejus, kai pastarasis gali prašyti atlikti tyrimą ir, jei įmanoma, pateikti konkrečių dokumentų kopijas. Iš tiesų labai svarbu, kad apmokestinamasis asmuo galėtų „savo akimis“ pamatyti originalius dokumentus, jei to pageidauja.
13.

Pirmiausia pažymėtina, kad šioje byloje nagrinėjami panašūs klausimai, kaip ir byloje Genc ( 9 ). Pastarojoje byloje Teisingumo Teismas turėjo įvertinti kitos to paties Įstatymo dėl užsieniečių nuostatos, – pagal kurią darbuotojo turko, teisėtai gyvenančio atitinkamoje valstybėje narėje, ir jo nepilnamečio vaiko šeimos susijungimui taikoma sąlyga, kad vaikas turėtų arba galėtų turėti pakankamai tvirtų ryšių su šia valstybe nare, kad galėtų sėkmingai joje integruotis, kai jis ir jo kitas vienas iš tėvų gyvena kilmės valstybėje arba kitoje valstybėje ir kai prašymas dėl šeimos susijungimo pateikiamas per dvejus metus nuo tos dienos, kai vienas iš tėvų, gyvenantis atitinkamoje valstybėje narėje, gavo leidimą gyventi šalyje neterminuotą laikotarpį, – suderinamumą su Sprendimo Nr. 1/80 13 straipsniu. Iš Sprendimo Genc ( 10 ) galima padaryti kelias šiai bylai naudingas išvadas. Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Danijos administracinės valdžios institucija padarė išvadas iš šio sprendimo, kiek tai susiję su toje byloje aptariama konkrečia Įstatymo dėl užsieniečių nuostata, tačiau nieko nenurodė dėl sąlygų, kurios turi būti įvykdytos tuo atveju, jei prašymą dėl šeimos susijungimo pateikia darbuotojo turko sutuoktinis, būtent dėl ryšio su Danija reikalavimo. Vis dėlto nors matyti, kad Danijos administracinės valdžios institucija įsitikinusi, jog Įstatymo dėl užsieniečių 9 straipsnio 7 dalis, net ir reiškianti naują apribojimą, kaip jis suprantamas pagal Sprendimo Nr. 1/80 13 straipsnį, yra teisėta, nes pateisinama privalomuoju bendrojo intereso pagrindu, yra tinkama užtikrinti, kad būtų pasiektas teisėtas tikslas, ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių.
31.

Pavyzdžiui, Direktyvoje 2006/112 nėra numatytas terminas, per kurį reikia atskaityti PVM. Vis dėlto savo 2016 m. liepos 28 d. Sprendime Astone ( 10 ) Teisingumo Teismas nustatė, kad Direktyvos 2006/112 167, 168, 178 straipsniai, 179 straipsnio pirma pastraipa, 180 ir 182 straipsniai aiškintini taip, kad pagal juos nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatytas teisės į atskaitą senaties terminas, su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, o tai, kaip nurodė Teisingumo Teismas, turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Be to, savo 2008 m. gegužės 8 d. Sprendime Ecotrade ( 11 ) ir 2012 m. liepos 12 d. Sprendime EMS‑Bulgaria Transport ( 12 ) Teisingumo Teismas nustatė, kad galimybė be jokių apribojimų laiko atžvilgiu pasinaudoti teise į atskaitą prieštarautų teisinio saugumo principui, pagal kurį apmokestinamojo asmens mokestinė situacija, atsižvelgiant į jo teises ir pareigas mokesčių administratoriui, negali būti ginčytina neribotą laiką.
92.

Be to, kalbant apie argumentą dėl galimos kliūties atvykti į Austrijos darbo rinką, reikia tik priminti, kad nėra diskriminacijos nei tarp (Austrijos) piliečių ir ne šios valstybės piliečių, nei tarp vykstančių ir nevykstančių asmenų. Įdarbinant visus asmenis ir pripažįstant jų ankstesnę atitinkamą patirtį taikomos lygiai tokios pačios sąlygos. Taigi ne tik nebuvo nustatyta, kad tokia nuostata kokiu nors būdu darytų didesnį poveikį ne tos valstybės piliečiams ( 41 ), bet ir nėra aišku, kodėl ji labiau paveiktų asmenis, atvykstančius iš kitų valstybių narių. Taip pat, kaip jau minėta, teiginys, kad labiau tikėtina, jog daugiau nei ketverių metų ankstesnę patirtį turės atvykstantys asmenys, nėra patikima hipotezė, taip pat nėra jokių duomenų, kuriais tai būtų patvirtinta; tai tik argumentas, kuris yra ekstrapoliuojamas atsižvelgiant į konkrečią apeliantės situaciją. Tačiau konkretaus atvejo nagrinėjimas labai skiriasi nuo to, kai atskleidžiama struktūrinė diferenciacija, dėl kurios vykstančių asmenų grupė patektų į tam tikrą nepalankią padėtį.
94.

Taigi notaras gali pradėti vykdyti paveldėtojo statuso patvirtinimo procedūrą tik esant visų suinteresuotųjų šalių sutikimui ( 52 ) ar nesant abejonių dėl nacionalinių teismų jurisdikcijos buvimo, taikytinos užsienio teisės turinio, paveldėtojo tapatybės ir paveldėjimo teisių ( 53 ). Jis turi atsisakyti parengti paveldėjimo pažymėjimą, be kita ko, tuo atveju, jei surašant paveldėjimo protokolą dalyvavo ne visi paveldėtojai ( 54 ). Jeigu yra išduoti keli paveldėjimo pažymėjimai, jurisdikciją nagrinėti paveldėjimo bylas turintis teismas juos panaikina ir priima sprendimą dėl palikimo priėmimo patvirtinimo ( 55 ). Pagal Civilinio proceso kodekso 6691 straipsnio 1 dalį teismo sprendimo dėl palikimo priėmimo patvirtinimo buvimas pagrindžia jau užregistruoto paveldėjimo pažymėjimo panaikinimą. Be to, nors paveldėjimo pažymėjimas sukelia tokias pačias pasekmes kaip ir teismo sprendimas dėl palikimo priėmimo patvirtinimo ( 56 ), jis nėra įgijęs res judicata galios ( 57 ) ir negali būti skundžiamas. Jis gali būti tik panaikintas, be kita ko, Civilinio proceso kodekso 6691 ir 679 straipsniuose nurodytais atvejais ( 58 ).
–

jei, atvirkščiai, skiriami prekių ženklo žinomumas visuomenei ir „kokybės žymuo“, manau, kad šis skirtumas dirbtinis. ÖKO-TEST įregistruotas kaip nacionalinis ar Sąjungos individualus prekių ženklas, todėl turi apsaugą, kuri suteikiama tokios rūšies prekių ženklams, nepaisant to, kad visuomenė to nežino ar kad trečiasis asmuo teigia naudojantis prekių ženklą tik kaip žymenį. Jei būtų kitaip, prekių ženklams nebūtų suteikiama teisėta apsauga, kuri priklausytų nuo to, kiek visuomenei žinoma apie jų įregistravimą.
34.

Be to, remdamasis sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą tekstu konstatuoju, kad šį prašymą pateikęs teismas taip pat visų pirma siekia, kad būtų išaiškinta Direktyvos 2011/95 19 straipsnio 1 dalis, kurioje numatyta, kad minėtas statusas panaikinamas įgyvendinant šios direktyvos 16 straipsnio nuostatą dėl papildomos apsaugos statuso panaikinimo. Iš esmės šis teismas kelia klausimą, ar minėtos direktyvos 19 straipsnio 1 dalyje numatyta prielaida gali apimti atvejį, kai suinteresuotasis asmuo nustoja būti papildomą apsaugą galinčiu gauti asmeniu dėl to, kad „pasikeitė institucijų turimos žinios apie faktines aplinkybes“.
37.

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma abejoja, ar su Sąjungos teise suderinama tvarka, kurios laikantis tarnautojai iš ankstesnės darbo užmokesčio sistemos perkeliami į naująją, kiek tai susiję, viena vertus, būtent su pasirinktu „perkėlimo sumos“ modeliu ir, kita vertus, su vien deklaratyviu diskriminacijos panaikinimu (B skirsnis). Be to, jam kyla klausimas, pirma, ar Sąjungos teisei, pirmiausia Direktyvos 2000/78 17 straipsniui ir Chartijos 47 straipsniui, prieštarauja tai, kad nustatant „perkėlimo sumą“ tarnautojai neturi galimybės remtis šia direktyva, ir, antra, jei taip, ar, pagal Sąjungos teisės viršenybės principą, siekiant, kad perkėlimas į naująją sistemą vyktų be diskriminacijos, reikia taikyti panaikintąją sistemą (C skirsnis).
25.

56 straipsnio 3 dalyje numatytas draudimas vienuolio įžadus priėmusiam asmeniui išvykti už savo parapijos ribų be vyresniojo dvasininko leidimo. Be to, jeigu jis ketina kitoje apylinkėje likti daugiau nei du mėnesius per kalendorinius metus (nepertraukiamai arba su pertrūkiais), turi gauti ir metropolito leidimą.