GENERALINIO ADVOKATO

F. G. JACOBS IŠVADA,

pateikta 2005 m. lapkričio 29 d.( )

Byla C‑368/04

Transalpine Ölleitung in Österreich GmbH

prieš

Finanzlandesdirektion für Tirol,





Planai-Hochwurzen-Bahnen GmbH

prieš

Finanzlandesdirektion für Steiermark





ir





Gerlitzen-Kanzelbahn-Touristik GmbH & Co. KG

prieš

Finanzlandesdirektion für Kärnten





1. Šiame Austrijos administracinio teismo (Verwaltungsgerichtshof) pateiktame prašyme priimti prejudicinį sprendimą iškelta keletas klausimų valstybės pagalbos srityje.

2. 1996 m. Austrija suteikė teisę prekių gamyba užsiimančioms įmonėms susigrąžinti sumokėtus mokesčius už energiją, jeigu tokių mokesčių suma viršija 0,35 % grynosios gamybos vertės, tačiau nepranešė Komisijai apie šią priemonę kaip apie valstybės pagalbą. Po to, kai 2001 m.( ) Teisingumo Teismas nustatė, kad toks sumokėtų mokesčių grąžinimas yra valstybės pagalba, nes juo negali pasinaudoti paslaugas teikiančios įmonės, ir dėl šios priežasties sumokėtas mokestis grąžinamas atrankiniu būdu, Komisija ėmėsi šią priemonę vertinti ir 2002 m. nusprendė, kad laikotarpiu nuo 1996 m iki 2001 m. ši priemonė neprieštaravo bendrajai rinkai. Šiame etape Komisija nenagrinėjo, ar 0,35 % riba taip pat gali reikšti, jog sumokėtas mokestis grąžinamas atrankiniu būdu. Vėliau, t. y. 2004 m., ji dar kartą vertino šią pagalbą, kuri tuo metu jau buvo pradėta taikyti ir paslaugas teikiančioms įmonėms, ir šį kartą nusprendė, jog pagalba buvo teikiama atrankiniu būdu, nes dėl 0,35 % ribos buvo sudarytos palankesnės sąlygos daug energijos suvartojančioms įmonėms, ir jog 2002 m. ir 2003 m. laikotarpiu pagalba buvo nesuderinama su bendrąja rinka.

3. Pagrindinės bylos buvo iškeltos, nepatenkinus tam tikrų paslaugas teikiančių įmonių reikalavimų sugrąžinti sumokėtus mokesčius už laikotarpį nuo 1996 iki 2001 m., per kurį Komisijai nebuvo pranešta apie pradinės formos pagalbą.

4. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar EB 88 straipsnio 3 dalis draudžia šiam laikotarpiui taikyti nuostatą, pagal kurią sumokėti mokesčiai grąžinami tik prekių gamintojams, net jeigu Komisija ir yra nustačiusi, jog aptariama pagalba per šį laikotarpį neprieštaravo bendrajai rinkai. Jeigu atsakymas į šį klausimą būtų teigiamas, ar EB 88 straipsnio 3 dalis taip pat reikalauja suteikti teisę susigrąžinti sumokėtus mokesčius tiems, kuriems šis grąžinimas nebuvo taikomas, net jeigu jų reikalavimai buvo pateikti jau po to, kai Komisija priėmė sprendimą dėl pagalbos atitikties bendrajai rinkai.

5. Taigi nagrinėjamoje byloje tiesiogiai keliamas Komisijos kompetencijos patvirtinti valstybės pagalbą atgaline data klausimas. Be to, reikėtų apsvarstyti nacionalinių teismų vaidmenį, užtikrinant valstybės pagalbos taisyklių laikymąsi, ypač tai, ar šie teismai gali neteisėtą pagalbą paversti teisėta, nurodydami ją teikti ne atrankiniu būdu, ir, jeigu atsakymas būtų teigiamas, kokios sąlygos ir kokie apribojimai turi būti taikomi. Galiausiai Teisingumo Teismo nagrinėjamoje byloje keliamas klausimas, ar Komisijos 2004 m. Sprendimas turi kokį nors poveikį jos pačios 2002 m. Sprendimui.

Bendrijos taisyklės dėl valstybės pagalbos

6. Pagal EB 87 straipsnio( ) 1 dalį, išskyrus tuos atvejus, kai ši Sutartis nustato kitaip, „valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai“.

7. Tačiau pagal EB 87 straipsnio 2 dalį tam tikros valstybės pagalbos kategorijos automatiškai vertinamos kaip neprieštaraujančios bendrajai rinkai, o kitos kategorijos, nurodytos EB 87 straipsnio 3 dalyje, gali būti pripažintos neprieštaraujančiomis bendrajai rinkai. Iš pastarųjų paminėtina EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte nurodyta „pagalba, skirta tam tikros ekonominės veiklos rūšių arba tam tikrų regionų ekonomikos sričių plėtrai skatinti, jei ji netrikdo prekybos sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui“( ).

8. Pagal EB 88 straipsnio 1 dalį Komisija kontroliuoja visas įmonėms suteiktos valstybės pagalbos priemones. Pagal EB 88 straipsnio 2 dalį suteikusi suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti savo pastabas, Komisija, atsižvelgiant į tai, kokio požiūrio ji laikosi, gali pareikalauti, kad valstybė narė panaikintų arba pakeistų konkrečią pagalbą.

9. 88 straipsnio 3 dalyje nustatyta:

„Apie visus ketinimus suteikti ar pakeisti pagalbą Komisija turi būti laiku informuojama, kad ji galėtų pateikti savo pastabas. Jei Komisija mano, kad tokie ketinimai pagal 87 straipsnį yra nesuderinami su bendrąja rinka, ji nedelsdama pradeda 2 dalyje nustatytą procedūrą. Atitinkama valstybė narė savo pasiūlytų priemonių neįgyvendina tol, kol nepriimamas galutinis sprendimas.“

10. Tarybos reglamente (EB) Nr. 659/1999( ) kodifikuota EB 88 straipsnio taikymo praktika. Šis reglamentas įsigaliojo 1999 m. balandžio 16 dieną.

11. Reglamento 2–9 straipsniai reglamentuoja pranešimo apie pagalbos skyrimą pateikimo tvarką. Jeigu Komisija abejoja dėl valstybės pagalbos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka, ji pradeda formalaus tyrimo procedūrą, reglamentuojamą 6 ir 7 straipsniuose. Jeigu Komisija nustato, kad pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka, ji priima „neigiamą sprendimą“.

12. 10–15 straipsniuose reglamentuojama neteisėtai pagalbai (t. y. nagrinėjamame kontekste – pagalbai, įgyvendintai pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį) taikoma tvarka. Pagal reglamento 10 straipsnio 1 ir 2 dalis, jeigu Komisija turi iš bet kurio šaltinio gautos informacijos apie įtariamą neteisėtą pagalbą, tokią informaciją ji iš karto patikrina. Prireikus Komisija prašo suinteresuotosios valstybės narės pateikti informacijos. Kai reikalinga, pagal 13 straipsnio 1 dalį galimos neteisėtos pagalbos patikrinimas užbaigiamas pradedant formalaus tyrimo procedūrą, reglamentuojamą 6 ir 7 straipsniuose.

13. Jeigu Komisija šiomis aplinkybėmis priima neigiamą sprendimą, pagal 14 straipsnį ji turi pareikalauti, kad valstybė narė išieškotų pagalbą, nebent tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.

Bylos nacionaliniuose teismuose ir faktiniai pagrindai

14. Nuo 1996 m. birželio 1 d. Austrija įvedė mokesčius už elektros energijos ir gamtinių dujų tiekimą bei vartojimą ir kartu nustatė tvarką, pagal kurią elektros energiją ir gamtines dujas vartojančios įmonės gali pareikalauti sugrąžinti dalį jų sumokėtų mokesčių, kurie viršija 0,35 % grynosios gamybos vertės ribą. Vis dėlto teisė pareikalauti sugrąžinti mokesčius buvo suteikta tik toms įmonėms, kurių pagrindinė veikla – prekių gamyba( ). Toliau apie šias nuostatas kalbėsiu kaip apie „pradinę schemą“.

15. Austrijos valdžios institucijos nemanė, kad pradinė schema yra valstybės pagalba, todėl apie ją nepranešė Komisijai pagal EB 88 straipsnio 3 dalį.

16. 1999 m. kovo 10 d. Austrijos Konstitucinis teismas (Verfassungsgerichtshof), paprašytas įvertinti, ar teisėtai atsisakoma sugrąžinti sumokėtus mokesčius tam tikroms įmonėms, kurių pagrindinė veikla – paslaugų teikimas, pateikė Teisingumo Teismui du klausimus dėl to, ar pradinė schema vertintina kaip valstybės pagalba.

17. 2001 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismas priėmė sprendimą šioje byloje ir jame iš esmės nusprendė, kad nuostata, pagal kurią leidžiama susigrąžinti sumokėtus mokesčius už energiją, nėra valstybės pagalba, jeigu ji taikoma visoms įmonėms, ir, priešingai, tokia nuostata yra valstybės pagalba, jeigu ji taikoma tik toms įmonėms, kurių pagrindinė veikla – prekių gamyba( ).

18. Šis sprendimas tapo daugelio naujų įvykių priežastimi.

19. Pirmiausia, 2001 m. gruodžio 13 d. Verfassungsgerichtshof panaikino atsisakymą suteikti kelioms šalims, įskaitant pirmuosius du apeliantus byloje, kurioje buvo pateiktas mūsų nagrinėjamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, teisę susigrąžinti sumokėtus mokesčius už 1996–2001 metus. Remdamasis Teisingumo Teismo sprendimu Adria-Wien, Verfassungsgerichtshof nusprendė, kad gamybinėms įmonėms gali būti suteikta teisė susigrąžinti sumokėtus mokesčius, tačiau negalima atsisakyti suteikti tokios teisės kitoms įmonėms, remiantis nuostata, pagal kurią šioms kitoms įmonėms neleidžiama pasinaudoti tokia teise, ir ši nuostata turi būti netaikoma, nes ji yra vienintelis schemos elementas, kurį įgyvendinti draudžia EB 88 straipsnio 3 dalis dėl to, kad apie pagalbą nebuvo pranešta.

20. Antra, 2002 m. sausio 15 d. ir kovo 1 d. raštuose atsakydama į oficialų paklausimą Austrija pateikė Komisijai išsamią informaciją apie pradinę schemą. Atlikusi tyrimą 2002 m. gegužės 22 d. Komisija priėmė sprendimą (toliau – 2002 m. Sprendimas)( ). Ji pažymėjo, kad schema akivaizdžiai yra taikoma atrankiniu būdu ir todėl pripažintina valstybės pagalba, nes yra taikoma tik gamybinėms įmonėms( ). Tą konstatavusi Komisija tiesiogiai nevertino, ar ši schema yra taikoma atrankiniu būdu taip pat ir dėl 0,35 % ribos. Toliau Komisija nagrinėjo pagalbą iš esmės, atsižvelgdama į 1994 m. Bendrijos rekomendacijas dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai( ), ir nustatė, kad pradinė schema atitinka šių gairių( ) 3.4 punktą, pagal kurį galima leisti laikinai atleisti nuo naujų aplinkosauginių mokesčių, jeigu tai būtina, norint kompensuoti prarastą konkurencingumą, ypač tarptautiniu lygiu. Todėl Komisija („apgailestaudama“, jog pagalba buvo suteikta pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį) nustatė, kad pradinė schema atitinka EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą. Buvo tiesiogiai nurodyta, kad šis vertinimas taikomas laikotarpiui nuo 1996 m. birželio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 dienos.

21. Trečia, 2002 m. spalio 8 d. Austrijos valdžios institucijos pakeitė pradinę schemą ir pašalino nuostatas, pagal kurias teisė pareikalauti grąžinti sumokėtus mokesčius suteikiama tik gamybinėms įmonėms (toliau – pakeistoji schema)( ). Šie pakeitimai buvo taikomi laikotarpiui nuo 2002 m. sausio 1 dienos. Apie pakeitimus buvo pranešta Komisijai, o pastaroji 2003 m. balandžio 30 d. pranešė Austrijai apie sprendimą pradėti tyrimo procedūrą.

22. Visi apeliantai bylose, kuriose buvo pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, yra įmonės, kurių pagrindinė veikla – paslaugų teikimas.

23. Pirmosios dvi, Transalpine Ölleitung in Österreich GmbH (toliau – TAL) ir Planai-Hochwurzen-Bahnen GmbH (toliau – Planai) buvo ankstesnės bylos Verfassungsgerichtshof šalys. Taigi pastarasis teismas 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimu panaikino atsisakymą suteikti šioms įmonėms teisę susigrąžinti mokesčius už energiją atitinkamai už 1996–1998 m. ir 1996–1997 metus. Toliau įmonės atitinkamoms mokesčių institucijoms pateikė naujus reikalavimus sugrąžinti mokesčius, tačiau šie reikalavimai remiantis 2002 m. Sprendimu buvo atmesti. Iš esmės šios mokesčių institucijos laikėsi nuomonės, kad minėtas sprendimas atgaline data ir privalomai pakeitė teisines aplinkybes, kuriomis priimdamas sprendimą rėmėsi Verfassungsgerichtshof, ir kad dėl šios priežasties pastarasis sprendimas daugiau nėra aktualus.

24. Trečiasis apeliantas, Gerlitzen-Kanzelbahn-Touristik GmbH & Co. KG (toliau – Gerlitzen), 2002 m. rugsėjo mėn. kreipėsi su prašymu sugrąžinti mokesčius už 1999–2001 metus. Jo reikalavimas taip pat buvo atmestas dėl panašių priežasčių.

25. Planai ir Gerlitzen apskundė šį atsisakymą Verfassungsgerichtshof, kuris nusprendė, kad daugiau nebėra jokio akivaizdaus neteisėtumo, kuriuo remdamasis jis galėtų priimti sprendimą, tačiau apeliantų prašymu perdavė bylas Verwaltungsgerichtshof( ). TAL pateikė skundą tiesiogiai Verwaltungsgerichtshof, ir šis 2004 m. rugpjūčio 12 d. kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, pateikdamas šiuos klausimus:

„1. Ar draudimas teikti EB 88 straipsnio 3 dalyje nurodytą pagalbą kliudo taikyti tokią nacionalinės teisės nuostatą, kuri neleidžia įmonėms pasinaudoti mokesčio už energiją grąžinimu, jei neįrodyta, kad jų pagrindinė veikla yra prekių gamyba, ir dėl šios priežasties ši nuostata turi būti laikoma valstybės pagalba EB 87 straipsnio prasme, taip pat jei apie šią nuostatą nebuvo pranešta Komisijai prieš jai įsigaliojant, nors Komisija pagal EB 87 straipsnio 3 dalį nustatė, jog pagalba yra suderinama su bendrąja rinka praeities laikotarpiu ir prašymas grąžinti mokesčius yra paduotas dėl už šį laikotarpį privalomų mokėti mokesčių?

2. Jei atsakymas į pirmą klausimą teigiamas, ar, esant tokioms aplinkybėms, draudimas įgyvendinti minėtas priemones reikalauja grąžinti šiuos mokesčius, net jei paslaugas teikiančių įmonių prašymai buvo paduoti jau po Komisijos sprendimo, kiek tai susiję su ankstesniais už šią datą laikotarpiais?“

26. Tačiau per tą laiką 2004 m. kovo 9 d. Komisija priėmė dar vieną sprendimą dėl pakeistosios schemos už 2002 ir 2003 m. atitikties bendrajai rinkai (toliau – 2004 m. Sprendimas)( ).

27. Ji laikėsi nuomonės, jog schema taikoma atrankiniu būdu ir todėl pripažintina valstybės pagalba, nes, nepaisant to, kad teoriškai schema buvo taikoma visoms įmonėms, pasiekusioms 0,35 % grynosios gamybos vertės ribą, de facto ji buvo naudinga daug energijos suvartojančioms įmonėms. Šios schemos taip pat negali pateisinti nė mokesčio už energiją vidinė logika( ).

28. Komisija vertino pagalbą atsižvelgdama į 2001 m. Bendrijos rekomendacijas dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai( ), ypač jų 45, 46( ) ir 51–53( ) punktus, ir nustatė, kad pagalba neatitinka šių rekomendacijų. Nebuvo jokių įrodymų, kad mokestis darytų didelį teigiamą poveikį aplinkosaugos požiūriu arba kad mokesčių grąžinimą tapo būtina taikyti dėl didelių ekonominių sąlygų pokyčių, dėl kurių atitinkamos įmonės pateko į konkurencijos požiūriu labai nepalankią padėtį. Be to, mokestis nebuvo žymiai padidintas, o grąžinamo mokesčio suma nebuvo nei ribojama daugiausia 50 % papildomų sąnaudų, nei proporcingai mažėjanti. Galiausiai, nebuvo jokių įrodymų, kad įmonės mokėtų didžiąją šio mokesčio dalį( ).

29. Taigi Komisija nusprendė, kad pakeistoji schema yra nesuderinama su bendrąja rinka, ir pareikalavo, kad Austrija ją panaikintų.

30. Nepaisant to, pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalį Komisija nepareikalavo išieškoti pagalbos, nes toks išieškojimas galėtų pažeisti teisėtus lūkesčius. Ji nurodė, jog „visiškai įmanoma, kad <…> Teismo atsakymo <…> Adria-Wien byloje formuluotė galėjo kai kuriuos naudos gavėjus priversti nuoširdžiai patikėti, kad Teismo nagrinėjamos nacionalinės priemonės nustotų būti taikomos atrankiniu būdu ir dėl to nebebūtų laikomos valstybės pagalba, jeigu jų taikymo sritis būtų išplėsta, įtraukiant ir kitus, ne tik prekių gamybos, sektorius“( ).

31. Savo rašytinėse ir žodinėse pastabose TAL, Planai, Austrija ir Komisija nagrinėjo ne tik tuos klausimus, kuriuos prejudiciniam sprendimui priimti pateikė nacionalinis teismas (arba tuos, kurie, šalių manymu, turėjo būti pateikti), bet ir Komisijos 2004 m. Sprendimo dėl pakeistosios schemos reikšmę.

Vertinimas

32. Ką tik pateiktas apibūdinimas leidžia suprasti, kad tiesiogiai nagrinėjamoje byloje iškelti klausimai tam tikra dalimi priklauso nuo kitų pagrindinių klausimų.

33. Aš manau, kad svarbu turėti omenyje esminį klausimą, į kurį reikia ieškoti atsakymo Verwaltungsgerichtshof jo nagrinėjamose bylose: kiek pagal Bendrijos teisę yra leidžiama ir (arba) reikalaujama netaikyti nacionalinės nuostatos, pagal kurią teisė susigrąžinti sumokėtus mokesčius suteikta tik prekes gaminančioms įmonėms?

34. Siūlau šį klausimą nagrinėti keliais etapais.

Situacija iki 2002 m. Sprendimo

35. Pirmiausia reikėtų apsvarstyti situaciją laikotarpiu nuo pradinės schemos įvedimo iki 2002 m. Sprendimo priėmimo.

36. Per visą šį laikotarpį pagal pradinę schemą grąžinami mokesčiai buvo pagalba, apie kurią nebuvo pranešta.

37. Todėl pagal EB 88 straipsnio 3 dalį Austrijos valdžios institucijos negalėjo įgyvendinti šios pagalbos.

38. Tačiau, manydamos, kad priemonė yra bendro pobūdžio, šios valdžios institucijos ją įgyvendino.

39. Teisingumo Teismui priėmus sprendimą Adria-Wien, kuriame buvo nustatyta, jog iš tiesų sumokėti mokesčiai grąžinami atrankiniu būdu ir dėl šios priežasties toks grąžinimas yra valstybės pagalba, pagal bendrą principą Austrijos valdžios institucijoms turėjo atsirasti pareiga išieškoti šią pagalbą.

40. Tačiau šios valdžios institucijos to nepadarė, o Austrijos teismuose dar iki Komisijai atliekant tyrimą dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka buvo pateikti ieškiniai.

41. Tokiomis aplinkybėmis, kokias Teisingumo Teismas priminė sprendime Adria-Wien( ), nacionalinių teismų dalyvavimas valstybės pagalbos kontrolės sistemoje kyla iš tiesioginio poveikio, kurį turi EB 88 straipsnio 3 dalies paskutiniame sakinyje įtvirtintas draudimas įgyvendinti pasiūlytas priemones. Jie privalo sudaryti galimybes privatiems asmenims tikėtis, kad pažeidus šią nuostatą bus padarytos visos reikiamos išvados pagal nacionalinę teisę dėl priemonių, kuriomis įgyvendinama pagalba, galiojimo, finansinės paramos, suteiktos pažeidžiant šią nuostatą, išieškojimo ir galimų laikinųjų priemonių.

42. Arba, kaip visai neseniai Teisingumo Teismas išdėstė sprendime Streekgewest Westelijk Noord-Brabant( ):

„Nacionaliniai teismai turi užtikrinti asmenų teises nuo galimo nacionalinės valdžios institucijų draudimo įgyvendinti pagalbą pažeidimo. Toks pažeidimas, kuriuo remiasi asmenys, galintys juo naudotis, ir kurį pripažįsta nacionaliniai teismai, reiškia, kad pastarieji privalo imtis visų tolesnių priemonių pagal nacionalinę teisę“.

43. Šie teiginiai pagrįsti labai aiškia pozicija, jog EB 88 straipsnio 3 dalies paskutinis sakinys – tai „šiame straipsnyje įtvirtinto kontrolės mechanizmo garantas, o pats straipsnis yra būtinas, siekiant apsaugoti tinkamą bendros rinkos veikimą“( ).

44. Taigi iki 2002 m. Sprendimo Austrijos teismams teko pareiga apsaugoti teises tų asmenų, kuriems rūpėjo, kad, įgyvendinus pradinę schemą, pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį, būtų padarytos visos reikiamos išvados ir priimtos visos pagal nacionalinę teisę iš tokio pažeidimo kylančios priemonės.

45. Tačiau nagrinėjamoje byloje užduotas klausimas, kaip šie teismai turi elgtis dabar, todėl, atsižvelgiant į tai, reikia apsvarstyti, kokį poveikį gali turėti Komisijos 2002 ir 2004 m. sprendimai.

2002 m. Sprendimo poveikis

46. Taigi kyla kitas klausimas, ar, kaip akivaizdžiai tikisi Austrijos mokesčių institucijos, Komisijos 2002 m. Sprendimas, kuriame pripažinta, jog pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą pradinė schema laikotarpiu nuo 1996 m. birželio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. neprieštaravo bendrajai rinkai, turi poveikį teisinei situacijai, kylančiai iš to, kad schema buvo įgyvendinta pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį.

47. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, atsakymas į šį klausimą turėtų būti neigiamas.

48. Kai Komisija sužino apie valstybės pagalbą, apie kurią nebuvo pranešta, ji privalo išnagrinėti šios pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka ir neturi teisės konstatuoti, jog tokia pagalba prieštarauja bendrajai rinkai vien dėl to, kad buvo nesilaikyta pareigos apie šią pagalbą pranešti( ).

49. Tačiau sprendimas, kurį šiomis aplinkybėmis priima Komisija, „ex post facto neįteisina įgyvendinančių priemonių, kurios yra neteisėtos dėl to, kad buvo priimtos, pažeidžiant (EB 88 straipsnio 3 dalies) paskutiniame sakinyje įtvirtintą draudimą, nes priešingu atveju būtų susilpnintas šio draudimo tiesioginis poveikis ir būtų nepaisoma privačių asmenų interesų, kurie turi būti ginami nacionaliniuose teismuose. Bet koks kitoks aiškinimas reikštų palankų vertinimą situacijos, kai atitinkama valstybė narė nesilaiko šios nuostatos, ir padarytų šią nuostatą neveiksmingą“( ).

50. Iš tiesų, jeigu konkretaus ketinimo suteikti pagalbą atveju, neatsižvelgiant į tai, ar tokia pagalba suderinama su bendrąja rinka, ar ne, EB 88 straipsnio 3 dalies nesilaikymas nesukeltų didesnio pavojaus arba bausmės nei šios nuostatos laikymasis, labai sumažėtų paskatos valstybėms narėms pranešti apie šią pagalbą ir laukti sprendimo dėl suderinamumo, o tai jau reikštų stiprų Komisijos kontrolės apimties sumažėjimą.

51. Mano manymu, šios neišvengiamos išvados, kylančios iš Sutartyje įtvirtintų valstybės pagalbos taisyklių sistemos, nepaneigia ir Pirmosios instancijos teismo teiginys sprendime RJB Mining( ), kad Komisijos pareiga atlikti ex post facto vertinimą neišvengiamai reiškia, jog ji turi kompetenciją ex post facto patvirtinti pagalbą, išmokėtą iki leidimo suteikimo. Šis teiginys, nors ir susijęs su situacija pagal nuostatas, kurios dabar yra išdėstytos EB 88 straipsnio 3 dalyje, buvo panaudotas tik kaip pavyzdys, nes Pirmosios instancijos teismo spręstas klausimas buvo susijęs su visiškai skirtingomis taisyklėmis pagal EAPB sutartį ir pagal ją priimtu pagalbos plieno pramonei kodeksu. Aš nemanyčiau, kad šis teiginys galėtų pakeisti labai aiškius Teisingumo Teismo teisinius pareiškimus, kurie yra neišvengiamas EB 88 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto draudimo veiksmingumo padarinys.

52. Vis dėlto gali iškilti klausimas, kam skirtas reikalavimas, kad Komisija priimtų sprendimą dėl pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, atitikties bendrajai rinkai, jeigu toks sprendimas negali ištaisyti neteisėtumo, atsiradusio nepranešus apie pagalbą.

53. Pirmiausia, jeigu pagalba yra tęstinė, sprendimas, kad ir koks jis būtų, turės poveikį ateityje. Nagrinėjamoje byloje jeigu Austrijos valdžios institucijos nebūtų nusprendusios pakeisti schemos nuo 2002 m. sausio 1 d., tikėtina, kad Komisijos išvados dėl laikotarpio iki 2001 m. gruodžio 31 d. galiotų ir naujam laikotarpiui (atsižvelgiant į 2004 m. Sprendimą, ši hipotezė yra šiek tiek ironiška).

54. Antra, Komisijos atliekamas konkrečios rūšies pagalbos vertinimas net tuo atveju, jeigu pagalba daugiau neteikiama, padės valstybėms narėms nustatyti, kad ketinama teikti tokios pačios rūšies pagalba yra leistina.

55. Trečia, dėl Komisijos sprendimo gali keistis procesinės pasekmės, netgi to laikotarpio, iki kurio šis sprendimas buvo priimtas, atžvilgiu. Kaip nurodyta pirmiau, jeigu pagalba buvo įgyvendinta, pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį, nacionaliniai teismai turi iš šio neteisėtumo padaryti visas reikiamas išvadas. Kokios gali būti šios išvados, išsamiau aptarsiu vėliau( ). Tačiau, jeigu to reikalautų Komisija savo galutiniame sprendime, atitinkamos galimybės apsiribotų pagalbos išieškojimu( ).

56. Todėl nėra jokių priežasčių manyti, kad nagrinėjamoje byloje Komisijos 2002 m. Sprendimas, kuriame ginčijama pagalba buvo pripažinta neprieštaraujančia bendrajai rinkai ir kuriame dėl šios priežasties nebuvo reikalaujama jos išieškoti, turėjo poveikį Austrijos teismų kompetencijai arba pareigoms padaryti reikiamas išvadas iš to, jog iki sprendimo priėmimo pradinė schema buvo įgyvendinta pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį.

2004 m. Sprendimo poveikis

57. Kitas klausimas, kurį reikia išspręsti nagrinėjamoje byloje, yra tas, ar Komisijos 2004 m. Sprendimas, kuriame pakeistoji schema buvo pripažinta nesuderinama su bendrąja rinka, turi kokį nors poveikį 2002 m. Sprendimo, kuriame pradinė schema buvo pripažinta neprieštaraujančia bendrajai rinkai, galiojimui, ypač atsižvelgiant į tai, kad aspektai, kuriais Komisija grindė savo antrąjį vertinimą, atrodo, per daug nesiskiria abiejų schemų atveju.

58. Aš manau, kad tokio poveikio nėra.

59. 2002 m. Sprendimas buvo priimtas, remiantis 1994 m. Bendrijos rekomendacijomis dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai, o 2004 m. Sprendimas – 2001 m. rekomendacijomis( ). Pastarosios buvo priimtos, ypač atsižvelgiant į vis dažnesnę ir vis įvairesnę valstybės pagalbą energetikos sektoriuje, ypač mokesčių sumažinimo ir atleidimo nuo mokesčių forma( ). Šių dviejų rekomendacijų turinys labai skiriasi. Kalbant konkrečiai, 1994 m. rekomendacijose dalis, skirta pagalbai veiklos einamosioms išlaidoms padengti, išdėstyta trijuose punktuose, užimančiuose mažiau nei pusę Oficialiojo leidinio puslapio, o atitinkama 2001 m. rekomendacijų dalis išdėstyta 42–67 punktuose, užimančiuose apie tris su puse Oficialiojo leidinio puslapio. 1994 m. rekomendacijose nėra didžiosios dalies kriterijų, kuriais 2004 m. Sprendime Komisija grindė savo išvadą dėl nesuderinamumo su bendrąja rinka. Tokiomis aplinkybėmis, aš nemanau, kad galima teigti, jog 2004 m. Sprendime pateiktas vertinimas meta kokią abejonę vertinimui, pateiktam 2002 m. Sprendime.

60. Tačiau tai nereiškia, kad 2004 m. Sprendime padarytos išvados neturi jokios reikšmės vertinant situaciją 1996–2001 m. ir kad jų neturi būti paisoma netgi kalbant apie aspektus, kurie pradinės ir pakeistosios schemų atžvilgiu išliko tie patys. Konkrečiau tariant, aš manau, kad tam tikros reikšmės gali turėti išvada, jog schema buvo taikoma atrankiniu būdu ir dėl 0,35 % grynosios gamybos vertės ribos( ).

Išvados ir taikytinos priemonės

61. Tai, kokių tolesnių priemonių turi imtis nacionaliniai teismai, iš esmės diktuoja ne Bendrijos teisė, o priklauso nuo to, kokias teisių gynimo priemones numato nacionalinė teisė( ).

62. Atitinkama veiksmų eiga gali priklausyti nuo pagalbos pobūdžio – ar, pavyzdžiui, ši pagalba suteikta subsidijos forma, ar atleidžiant nuo mokesčio. Iš dalies ji gali priklausyti nuo nacionalinių procesinių apribojimų ir nuo to, kokios teisių gynimo priemonės faktiškai siekiama konkrečioje byloje. Be to, jeigu siekiama nuoseklaus rezultato, patvirtinus tam tikrą teisių gynimo priemonę vienoje byloje, gali būti užkirstas kelias suteikti kitos rūšies teisių gynimo priemonę kitoje byloje.

63. Tačiau, jeigu įmanoma, kad ir kokių veiksmų būtų imamasi, jie turi būti tokie, kad būtų pasiektas tikslas padaryti neveiksmingais neteisėtai suteiktą pagalbą arba bent jau jos padarinius, užtikrinti EB 88 straipsnio 3 dalies veiksmingumą ir apsaugoti trečiųjų šalių, kurioms buvo pakenkta, teises.

64. Taigi tokio atrankinio sumokėtų mokesčių grąžinimo atveju, koks nagrinėjamas šioje byloje, akivaizdi galimybė būtų panaikinti arba visą priemonę, arba sumokėtų mokesčių grąžinimą įtvirtinančias priemones, o tai, tikėtina, reikštų tokių grąžintų mokesčių sumokėjimą, taigi pagalbos išieškojimą.

65. Šiuo atžvilgiu aš nepritariu Komisijos pozicijai, kad priėmus 2002 m. Sprendimą pagalba nebeturi būti išieškota. Kaip jau paaiškinau, tokia pozicija prieštarauja Teismo praktikai dėl EB 88 straipsnio 3 dalies veiksmingumo, ypač sprendimui Van Calster( ).

66. Kita galimybė galėtų būti žalos atlyginimas tiems, kurie negalėjo susigrąžinti sumokėtų mokesčių pagal įgyvendintąsias taisykles.

67. Nagrinėjamoje byloje galima teisių gynimo priemonė – netaikyti tų nuostatų, pagal kurias mokesčių už energiją grąžinimas yra vykdomas atrankiniu būdu, taip suteikiant galimybę kitiems ūkio subjektams pareikalauti grąžinti mokesčius.

68. Tokią veiksmų eigą pagrindžianti logika akivaizdžiai yra ta, kad, kaip patvirtinta sprendime Adria-Wien, sumokėtų mokesčių grąžinimas nėra valstybės pagalba, jeigu yra taikomas visoms įmonėms nacionalinėje teritorijoje. Austrijos teismai siekia valstybės pagalbą padaryti neveiksmingą pašalindami atrankos sąlygą ir leisdami visoms įmonėms susigrąžinti sumokėtus mokesčius.

69. Tačiau dėl šios veiksmų eigos galima pateikti du prieštaravimus.

70. Pirma, atrodo, kad Austrijos teismai numato netaikyti tik tos dalies teisės aktų, pagal kuriuos teisė pareikalauti sugrąžinti sumokėtus mokesčius suteikiama tik gamybos įmonėms, nors pagal kitas nuostatas sumokėtų mokesčių grąžinimas yra vykdomas atrankiniu būdu ir dėl kitų priežasčių, t. y. dėl 0,35 % grynosios gamybos vertės ribos.

71. Jeigu teismai nenumato panaikinti ir pastarosios nuostatos, taip paprasčiausiai gali būti todėl, kad šiems teismams nebuvo pateikti atitinkami reikalavimai. Gali būti svarbu ir tai, kad nei Teisingumo Teismas sprendime Adria-Wien, nei Komisija 2002 m. Sprendime nenagrinėjo 0,35 % ribos poveikio.

72. Tačiau panašu, kad pradinė schema buvo taikoma atrankiniu būdu ir šiuo požiūriu. Komisijos logika 2004 m. Sprendime dėl 0,35 % ribos atrankinio pobūdžio pakeistojoje schemoje yra įtikinanti, ir niekas šiame sprendime arba bylos dokumentuose neleidžia teigti, kad pradinė ir pakeistoji schemos skiriasi taip, jog tik pastaroji yra taikoma atrankiniu būdu šiuo pagrindu.

73. Taigi, kaip pažymi Komisija, suteikus teisę susigrąžinti sumokėtus mokesčius tik toms paslaugas teikiančioms įmonėms (šalia gamybinių įmonių), kurios atitinka 0,35 % ribą, būtų paprasčiausiai padidintas pagalbos gavėjų ratas. Tačiau tai nepašalins pagalbos poveikio, nes išliks atrankos kriterijus.

74. Taigi nacionaliniai teismai turi pasirūpinti tuo, kad jų patvirtintos teisių gynimo priemonės iš tiesų padarytų pagalbos, suteiktos pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį, poveikį neveiksmingą( ), o ne tik išplėstų tokios pagalbos teikimą platesnei, bet ir toliau ribotai, gavėjų grupei.

75. Antra, galima pateikti ir bendresnį prieštaravimą. Komisija nurodo sprendime Banks( ) padarytą pareiškimą, kad tai, jog yra neįmanoma išieškoti pagalbos, suteiktos atleidimo nuo mokesčio forma, negali reikšti, jog kiti ūkio subjektai turi būti atleisti nuo šio mokesčio atgaline data: „Privalomą mokestį turintys sumokėti asmenys, norėdami išvengti mokėti šį mokestį, negali remtis tuo, kad kitų asmenų atleidimas nuo jo yra valstybės pagalba“. Šiam teiginiui patvirtinti ji taip pat cituoja sprendimus EKW, Idéal Tourisme ir Sea-Land Service( ) ir jais remdamasi daro išvadą, kad leisti įmonėms pareikalauti susigrąžinti sumokėtus mokesčius gali būti ne visai tinkama išeitis pagal Bendrijos teisę.

76. Iš tiesų dėl daugelio priežasčių man kyla nedaug abejonių dėl to, ar principas, reikalaujantis, kad nacionaliniai teismai užtikrintų pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, išieškojimą, neatsižvelgiant į jokį vėliau suteiktą leidimą, taip pat gali pateisinti leidimą kitoms įmonėms pareikalauti tos pačios pagalbos.

77. Pirma, EB 88 straipsnio 3 dalies paskutiniame sakinyje įtvirtinta iš esmės neigiama arba susilaikymo pareiga. Jos tikslas – užtikrinti, kad pagalba nebūtų suteikta, kol Komisija priims sprendimą dėl tokios pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka, o ne pareikalauti, kad nacionalinės institucijos ir teismai pašalintų tuos požymius, kuriais remiantis jų sprendimuose buvo pripažinta, jog atitinkama priemonė yra valstybės pagalba.

78. Antra, pagal Reglamento Nr. 959/1999 14 straipsnį pačiai Komisijai suteikti įgaliojimai neteisėtos pagalbos (t. y. pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta) atveju apsiriboja teise pareikalauti išieškoti pagalbą. Taigi reglamente tiesiogiai nustatoma, kad EB 88 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybė pareikalauti, jog valstybė narė pakeistų pagalbą, tokiais atvejais netaikoma, taip pat galima manyti, kad tokią galimybę netiesiogiai atmeta jau pati EB 88 straipsnio schema. Būtų keista, jeigu nacionalinių teismų įgaliojimai iš esmės prevenciniame EB 88 straipsnio 3 dalies kontekste viršytų tuos, kurie suteikti Komisijai, atlikusiai vertinimą iš esmės.

79. Trečia, EB 87 ir 88 straipsnių tikslas – užkirsti kelią konkurencijos iškraipymui, darančiam įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai. Pagalbos gavėjų rato išplėtimas ir visų įmonių valstybėje narėje pripažinimas pagalbos gavėjomis tokio iškraipymo nepašalina, o, priešingai, išplečia jo apimtį.

80. Ketvirta, netgi jeigu toks išplėtimas būtų pateisinamas, neatrodo, kad teisminis kelias galėtų būti pats tinkamiausias veiksmingai tą padaryti. Visiškai tikėtina, kad ne visi galimi „naujieji gavėjai“ prašys atlyginti žalą teisminiu arba administraciniu keliu ar ją gaus, ar kad jiems padarys poveikį šiomis aplinkybėmis priimtos priemonės. Iš tiesų, kaip pamatysime toliau( ), gali būti nelengva nustatyti, kas turi teisę pateikti reikalavimus. Jeigu siektume taip išplėsti gavėjų ratą, tai kur kas tinkamesnis pasirinkimas būtų tą padaryti priimant teisės aktus, o ne teisminiu keliu.

81. Penkta, EB 88 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta pareiga susilaikyti, vertinama kartu su pareiga išieškoti, numatyta Reglamento Nr. 959/1999 14 straipsnyje, pasižymi tuo, kad tokio išieškojimo grėsmė skatina įmones tikrinti, ar apie jų gaunamą pagalbą buvo pranešta Komisijai. Jeigu daugių daugiausia, ko jos baimintųsi, būtų tai, jog naudos iš pagalbos galėtų gauti ir jų konkurentai jų buvimo valstybėje narėje, tokios paskatos, kartu su pagalbos stebėsenos sistema, susilpnėtų.

82. Šešta, tuo metu, kai, atrodo, yra visiškai protinga nurodyti išieškoti pagalbą, apie kurią nebuvo pranešta, netgi tada, kai pagalba neprieštarauja bendrajai rinkai būdama tokia, kokia yra, sudėtinga suvokti, kokiu tikslu reikėtų šią pagalbą išplėsti arba aptariamomis aplinkybėmis, arba laukiant sprendimo dėl pagalbos atitikties bendrajai rinkai.

83. Galiausiai, nors ir pereinant į šiek tiek skirtingą lygį, praktinė aplinkybė nagrinėjamoje byloje galėtų būti tokia, kad teisės susigrąžinti sumokėtus mokesčius suteikimas visoms įmonėms Austrijoje gali turėti didelių pasekmių mokesčių už energiją sistemai ir galbūt netgi valstybės finansams, taigi dėl šios priežasties kitos priemonės gali būti kur kas tinkamesnės.

84. Reikia pripažinti, kad argumentų prieš nacionalinių teismų kompetencijos nurodyti išieškoti nagrinėjamu atveju suteiktą pagalbą ribojimą galima pateikti daugiau nei už leidimą kitoms įmonėms taip pat pareikalauti sugrąžinti sumokėtus mokesčius.

85. Pirma, remiantis Teisingumo Teismo teiginiais dėl nacionalinių teismų vaidmens, pažeidus EB 88 straipsnio 3 dalį, galima manyti, kad teisių gynimo priemonės, kurios turi būti patvirtintos, yra tos, kurias apibrėžia nacionalinė teisė. Galima manyti, kad teigdamas, jog šie teismai turi imtis „visų reikiamų priemonių“, Teisingumo Teismas norėjo pasakyti, kad tokių priemonių gali būti ne viena. Tačiau ši priemonė turi būti tinkama, o dėl pirmiau nurodytų priežasčių atrodo, kad teisės susigrąžinti sumokėtus mokesčius išplėtimas nėra tinkama priemonė pagal EB 88 straipsnio 3 dalį.

86. Antra, tam tikromis aplinkybėmis (pavyzdžiui, jeigu pagalba faktiškai negali būti išieškota) tinkamiausia priemonė, be jokios abejonės, būtų žalos atlyginimas konkurentui, kuriam pagalba padarė neigiamą poveikį, ir gali būti sudėtinga ekonomine prasme atskirti tokį žalos atlyginimą nuo teisės gauti pagalbą išplėtimo. Tačiau ekonominis skirtumas yra, nes nepanašu, jog kompensacijos, skirtos padarytai žalai atlyginti, suma būtų lygi negautų mokesčių sumai. Be to, šios dvi teisių gynimo priemonės yra visiškai skirtingos teisine prasme – žalos atlyginimas niekaip nesusijęs su EB 88 straipsnio 3 dalies tiesioginiu poveikiu.

87. Trečia, nagrinėjamoje byloje galima remtis sprendimu Adria-Wien, siekiant pagrįsti (nors ir netiesiogiai) tą veiksmų eigą, kurią numatė Verfassungsgerichtshof ir apie kurią puikiai žinojo Teisingumo Teismas. Bet kuriuo atveju sprendimą taip suprato ir atitinkamai veikė ne tik apeliantai abiejose pagrindinėse bylose (ir, be jokios abejonės, kiti panašioje situacijoje), bet taip pat ir Verfassungsgerichtshof. Vis dėlto iš to sunku daryti kokias nors išvadas, nes byloje Adria-Wien šis klausimas nebuvo netgi iškeltas.

88. Atsižvelgdamas į tai, aš manau, kad priežastys, kuriomis remiantis atmetama galimybė išplėsti pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, gavėjų ratą teisminėmis priemonėmis, yra kur kas labiau pagrįstos nei tos, kuriomis remiantis toks išplėtimas būtų leidžiamas. Pastaroji įvykių eiga prieštarautų Bendrijos valstybės pagalbos taisyklių sistemai, ypač pagrindiniams jos tikslams užtikrinti, kad pagalba būtų neteikiama tol, kol nepripažįstama, kad ji neprieštarauja bendrajai rinkai, ir kad pagalba būtų neteikiama iš viso, jeigu dėl jos gali būti iškraipyta konkurencija valstybių narių tarpusavio prekyboje.

89. Taigi šiame etape aš galiu daryti išvadą, kad ir toliau turi būti reikalaujama, jog Austrijos teismai pradinės schemos taikymo laikotarpio atžvilgiu atitinkamais atvejais patvirtintų tokias teisių gynimo priemones, kuriomis galima pagalbą, įgyvendintą, pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį, arba bent jau jos padarinius padaryti neveiksmingus, ir kad nei šių teismų pareigų apimčiai šiuo atžvilgiu, nei teisių gynimo priemonėms, kurias jie gali patvirtinti, neturi įtakos Komisijos 2002 arba 2004 m. sprendimai. Tačiau prie šių priemonių nepriskirtinas leidimas įmonėms, kurioms nebuvo taikoma pradinė schema, pareikalauti grąžinti sumokėtus mokesčius.

90. Kita vertus, jeigu Teisingumo Teismas manytų, kad tokia teisių gynimo priemonė yra leistina, turi būti sudarytos galimybės ją taikyti visiems suinteresuotiems ūkio subjektams, o ne tik tiems, kurie atitinka 0,35 % ribos sąlygą. Be to, priimdami sprendimus nacionaliniai teismai turėtų atsižvelgti į pakankamai svarbias ekonomines pasekmes, kurių gali kilti esant tokiai įvykių eigai.

Privataus asmens teisė pareikalauti sugrąžinti sumokėtus mokesčius

91. Bet kuriuo atveju telieka apsvarstyti, kurioms šalims gali būti suteikta teisė pareikšti ieškinius savo teisėms apsaugoti.

92. Austrijos vyriausybė ir Komisija teigia, kad apeliantai pagrindinėse bylose ir kiti jiems prilygintini ieškovai nėra susiję su mokesčiais, grąžintais gamybinėms įmonėms, ir kad pagal Bendrijos teisę nebuvo pažeistos jokios jų teisės. Kaip paslaugas teikiančios įmonės, jie niekaip nekonkuruoja su gamybinėmis įmonėmis, kurioms buvo sugrąžinti sumokėti mokesčiai, jie neturėjo mokėti jokių mokesčių, kuriais apmokestinama būtent siekiant finansuoti sumokėtų mokesčių grąžinimą( ), o mokestis už energiją, kurį jie turėjo mokėti, pats savaime Bendrijos teisei neprieštarauja.

93. Šiuo atžvilgiu būtent nacionalinė teisė turi nustatyti privataus asmens teisę ir teisinį interesą pareikšti ieškinį. Bendrijos teisė tik reikalauja, kad nacionaliniai teisės aktai nepažeistų teisės į veiksmingą teisminę apsaugą( ).

94. Taigi klausimą dėl teisės pareikšti ieškinį, ypač kai toks klausimas yra grindžiamas esamais konkurenciniais santykiais, turi spręsti nacionalinis teismas, iš esmės kiekvienu konkrečiu atveju atskirai.

95. Tačiau, mano manymu, nėra akivaizdu, kad, kaip teigia Austrija ir Komisija, įmonės, negavusios naudos iš mokesčių grąžinimo, negali būti konkurentėmis tų įmonių, kurios turi teisę pareikalauti juos grąžinti.

96. Pradinėje schemoje kriterijus, leidžiantis atskirti gamybines įmones nuo paslaugas teikiančių įmonių, buvo tas, kad pagrindinė šių įmonių veikla turėjo būti prekių gamyba. Taigi dvi įmonės, gaminančios tas pačias prekes ir teikiančios tas pačias paslaugas, gali būti tiesioginės konkurentės dėl daugybės savo veiklos sričių, bet turėti teisę susigrąžinti sumokėtus mokesčius arba jos neturėti, atsižvelgiant į vykdomą pagrindinę veiklą. Kiti dalinės konkurencijos atvejai bus kur kas dažnesni, o iškraipymas atsiras, netgi jeigu teisė susigrąžinti sumokėtus mokesčius nepriklausys nuo veiklos sektoriuje, kuriame įmonės konkuruoja. Bet kuriuo atveju gali būti sričių, kuriose tam tikros paslaugos gali pakeisti tam tikras prekes ir taip su jomis konkuruoti. Ir visiškai akivaizdu, kad 0,35 % ribos neatitinkančios įmonės gali konkuruoti su kitomis, atitinkančiomis šią ribą. Be to, kadangi kai kurie pagalbos gavėjai konkuruoja (netgi iš dalies) su kai kuriomis šios pagalbos negaunančiomis įmonėmis, pastarosios konkuruos (netgi iš dalies) su kitomis pagalbos negaunančiomis įmonėmis, ir taip gausime „sniego lavinos efektą“, darantį poveikį visiems ūkio subjektams.

97. Man atrodo, kad, jeigu galima nustatyti, jog dėl pagalbos, įgyvendintos pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį, įmonė atsidūrė nepalankioje padėtyje, palyginti su kita įmone (ir taip bus visuomet, kai viena iš jų galėjo pasinaudoti teise susigrąžinti sumokėtus mokesčius, o kita – ne), ir abi šios įmonės yra konkurentės (situacija, kuri dėl ką tik minėto „sniego lavinos efekto“ turbūt galės būti nustatyta visais atvejais), tai pirmajai įmonei turi būti pripažintos teisės pagal Bendrijos teisę, ir jas privalo ginti nacionaliniai teismai.

98. Jeigu iš to galima padaryti išvadą, kad visos įmonės nacionalinėje teritorijoje turi teisę ginčyti atsisakymą leisti joms susigrąžinti sumokėtus mokesčius, tai ši išvada atitinka ir pirmiau nurodytą sąlygą, kad teismai neturėtų išplėsti teisės pareikalauti sugrąžinti sumokėtus mokesčius ribotam ratui asmenų ir taip tik padidinti gavėjų ratą, o ne padaryti pagalbos padarinius neveiksmingus.

99. Tačiau šios išvados reikšmė priklauso nuo to, ar nuostatų, pagal kurias ribojamas teisę susigrąžinti sumokėtus mokesčius turinčių asmenų ratas, panaikinimas yra laikytinas leistina teisių gynimo priemone, o aš jau esu pateikęs savo nuomonę, kad taip nėra.

Terminai

100. Antruoju klausimu Verwaltungsgerichtshof klausia, ar įmonės, kuriai buvo netaikyta pradinė schema, reikalavimas sugrąžinti sumokėtus mokesčius turi būti vertinamas skirtingai, atsižvelgiant į tai, ar šis reikalavimas buvo pateiktas iki priimant 2002 m. Sprendimą, ar jau jį priėmus.

101. Šis klausimas aktualus tik tuo atveju, jeigu pagal EB 88 straipsnio 3 dalį teisė susigrąžinti sumokėtus mokesčius turėtų būti suteikta tiems, kuriems nebuvo taikyta pradinė schema.

102. Bet kuriuo atveju aš jau paaiškinau, kad, mano manymu, 2002 m. Sprendimas neturi jokio poveikio nacionalinių teismų kompetencijai ir pareigoms, taigi ir atskirų ieškovų, kurių reikalavimai nagrinėjami šiuose teismuose, padėčiai laikotarpio, per kurį nebuvo pranešta apie pagalbą, per kurį ši pagalba nebuvo patvirtinta ir per kurį Austrijos valdžios institucijoms buvo draudžiama ją įgyvendinti, atžvilgiu.

103. Tačiau klausimas dėl terminų ieškiniams (nesvarbu, kokio pobūdžio) pareikšti vis tiek gali iškilti, ypač atsižvelgiant į tai, kad nuo mokesčių už energiją ir jų grąžinimo schemos įvedimo praėjo beveik 10 metų.

104. Galima pažymėti, kad abejonės, koks yra schemos pobūdis ir kokiomis teisėmis gali būti remiamasi šios schemos atžvilgiu, buvo iš esmės išsklaidytos Teisingumo Teismo sprendime Adria‑Wien ir vėlesniuose 2001 m. gruodžio mėn. Verfassungsgerichtshof sprendimuose, tačiau šios abejonės vėl iškilo dėl Komisijos 2002 m. Sprendimo ir antrojo etapo, kuriame Austrijos mokesčių institucijos vėl atsisakė sugrąžinti sumokėtus mokesčius.

105. Be to, atrankinį 0,35 % ribos pobūdį, kurio, kaip buvo galima tikėtis, Teisingumo Teismas buvo nepripažinęs sprendime Adria-Wien( ), Komisija nustatė tik 2004 m. Sprendime.

106. Taigi daugelio ieškovų ir potencialių ieškovų teisės nebus aiškios tol, kol Teisingumo Teismas priims sprendimą nagrinėjamoje byloje, o Verwaltungsgerichtshof – pagrindinėse bylose.

107. Šiomis aplinkybėmis būtų pagrįsta manyti, kad nuo vieno arba kelių iš ką tik paminėtų įvykių vėl turėtų būti pradėtas skaičiuoti ieškinių pateikimo terminas. Iš tiesų, atrodo, kad iš to, ką per posėdį nurodė TAL ir Planai advokatas, darytina išvada, jog Verfassungsgerichtshof 2001 m. priėmus sprendimus Austrijos valdžios institucijos pratęsė terminą pateikti prašymą dėl sumokėtų mokesčių sugrąžinimo.

108. Sprendimą dėl šio klausimo turi priimti nacionaliniai teismai pagal nacionalinę teisę. Tačiau jie turi atsižvelgti į tai, kad nacionalinės taisyklės negali padaryti naudojimosi Bendrijos teisėje suteiktomis teisėmis praktiškai neįmanomo arba pernelyg sudėtingo. Šios taisyklės taip pat negali būti mažiau palankios nei tos, kurios yra skirtos panašiems reikalavimams, pagrįstiems vidaus teise, nagrinėti.

Išvada

109. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, aš manau, kad Teisingumo Teismas į Verwaltungsgerichtshof pateiktus klausimus turėtų atsakyti taip:

Tuo atveju, kai nacionalinė priemonė, pagal kurią suteikiama teisė susigrąžinti sumokėtus mokesčius, yra taikoma atrankiniu būdu, nes yra palanki tik tam tikroms įmonėms, ir dėl šios priežasties turi būti klasifikuojama kaip valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnį ir kai, pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį, apie šią priemonę iki jos įsigaliojimo nebuvo pranešta Komisijai, reikalaujama, kad nacionaliniai teismai patvirtintų tokias teisių gynimo priemones, kuriomis neteisėtai suteikta pagalba arba bent jau jos padariniai būtų padaryti neveiksmingus ir apsaugotos trečiųjų šalių, kurioms buvo pakenkta, teisės.

Šiuo atžvilgiu nei šių teismų pareigų apimčiai, nei teisių gynimo priemonėms, kurias jie gali patvirtinti, laikotarpio, per kurį pagalba buvo neteisėtai įgyvendinta, pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį, atžvilgiu neturi įtakos vėlesnis Komisijos sprendimas, kuriuo pripažįstama, jog pagalba neprieštarauja bendrajai rinkai.

Tačiau prie šių priemonių nepriskirtinas leidimas įmonėms, kurioms nebuvo taikoma pradinė schema, pareikalauti grąžinti sumokėtus mokesčius.