GENERALINIO ADVOKATO

PEDRO CRUZ VILLALÓN IŠVADA,

pateikta 2010 m. birželio 22 d.( )

Byla C‑222/08

Europos Komisija

prieš

Belgijos Karalystę

„Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Elektroniniai ryšiai – Direktyva 2002/22/EB – Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas – Socialiniai tarifai – Sąvoka „nepagrįstai didelė prievolė“ – Grynųjų sąnaudų apskaičiavimas“

I – Įvadas

1. Teisingumo Teismas praeityje jau yra nusprendęs dėl įpareigojimų teikti universaliąsias telekomunikacijų paslaugas finansavimo( ). Tačiau šiame Belgijos Karalystei pareikštame ieškinyje dėl įsipareigojimų neįvykdymo keliamas naujas klausimas, nes tai pirmas kartas, kai nagrinėjami „socialiniai tarifai“, kuriuos taiko įmonės, nustačiusios mažesnes nei rinkos kainas už konkrečioms vartotojų kategorijoms teikiamas paslaugas.

2. Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti sąlygas, kuriomis leidžiama kompensuoti socialinius tarifus. Konkrečiau kalbant, jis turės išnagrinėti, kokiomis sąlygomis, remiantis 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis( ) (toliau – Direktyva 2002/22), visus socialinius tarifus, kuriuos taikydami šias paslaugas privalantys teikti operatoriai patiria nuostolių, valstybė narė gali pripažinti „nepagrįstai didele prievole“.

3. Vis dėlto ši byla neatsirado iš nieko, bet yra ginčo tarp Belgijos telekomunikacijų sektoriaus operatorių ir šios valstybės narės istorinio operatoriaus Belgacom dalis. Europos Komisija įsitraukė į ginčą pareikšdama šį ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, tačiau Teisingumo Teismas taip pat nagrinėja glaudžiai su šia byla susijusį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, pareikštą byloje, kurią operatoriai iškėlė Belgijos Konstituciniame Teisme (Teisingumo Teismo nagrinėjama byla Base ir kt. (C‑389/08)). Ši aplinkybė paaiškina, kodėl išvados abiejose bylose turi būti pateiktos tą pačią dieną, nes jų dalykas yra toks pats, nors ir turi tam tikrų savitumų, pateisinančių tai, kad jos nagrinėjamos atskirai.

II – Ieškinio dalykas

4. Remdamasi EB 226 straipsniu Europos Komisija Teisingumo Teismo prašo konstatuoti, kad:

– prieš pripažindama socialinius tarifus „nepagrįstai didele prievole“ konkrečiai neapskaičiavusi grynųjų jų sąnaudų ir

– priešingai nei numatyta Direktyvoje 2002/22, apibrėžusi „socialinių tarifų“ grynųjų sąnaudų apskaičiavimo metodą,

Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalį, 13 straipsnio 1 dalį ir IV priedo A dalį.

III – Teisės aktai

A – Bendrijos teisė

5. Direktyvos 2002/22 3 straipsniu valstybėms narėms nurodoma vengti bet kokio telekomunikacijų rinkos iškraipymo, ypač kai paslaugos teikiamos naudingesnėmis ar palankesnėmis kainomis ar sąlygomis, kad būtų įgyvendinti bendrojo intereso uždaviniai. Siekiama garantuoti „universaliųjų paslaugų“ teikimą šiame sektoriuje, kartu užtikrinant, kad rinkoje visiems operatoriams bus taikomos vienodos sąlygos.

6. Pagal Direktyvą 2002/22 universalios paslaugos – tai: a) sujungimas su viešuoju telefono ryšio tinklu fiksuotoje vietoje prieinama kaina( ); b) pakankamas taksofonų skaičius ir galimybė iš bet kurio telefono nemokamai paskambinti skubaus iškvietimo telefono numeriais, pirmiausia bendru Europos skubaus iškvietimo telefono numeriu 112( ); c) abonentų knygos informacija ir informacijos apie abonentus teikimo paslaugos( ); ir d) tam tikros priemonės, skirtos socialiniu požiūriu labiausiai pažeidžiamiems asmenims, kaip antai gyvenantiems kaimo ar atskirtose vietovėse, pagyvenusiems žmonėms( ), neįgaliesiems( ) arba gaunantiesiems mažas pajamas( ), kad jie galėtų naudotis universaliosiomis paslaugomis tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir kiti.

7. Direktyvos 2002/22 8 straipsnis susijęs su universaliųjų paslaugų teikėjų paskyrimu:

„1. Valstybės narės gali paskirti vieną ar kelias įmones universaliųjų paslaugų teikimui visoje nacionalinėje teritorijoje užtikrinti, kaip nurodyta 4, 5, 6 ir 7 straipsniuose ir atitinkamais atvejais 9 straipsnio 2 dalyje. Valstybės narės gali paskirti skirtingas įmones ar įmonių grupes atskiriems skirtingiems universaliųjų paslaugų elementams teikti ir (arba) aprėpti skirtingas nacionalinės teritorijos dalis.

2. Skirdamos įmones universaliosioms paslaugoms teikti visoje teritorijoje ar jos dalyje, valstybės narės taiko veiksmingą, objektyvų, skaidrų ir nediskriminacinį mechanizmą, kad a priori gali būti paskirta bet kuri įmonė. Paskyrimo metodai užtikrina, kad universaliosios paslaugos bus teikiamos ekonominiu požiūriu efektyviai, ir jie gali būti naudojami kaip priemonė universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosioms sąnaudoms nustatyti pagal 12 straipsnį.“

1. „Socialiniai tarifai“

8. Atsižvelgiant į būtinybę pasiūlyti „prieinamą kainą“, socialiniai tarifai yra universaliųjų paslaugų elementas, aiškiai paminėtas Sąjungos teisės aktuose. Pagal Direktyvos 2002/22 dešimtą konstatuojamąją dalį „prieinama kaina“ reiškia „kainą, kurią nustato valstybės narės, nacionaliniu lygiu atsižvelgdamos į konkrečias nacionalines sąlygas; gali būti nustatomi bendri tarifai nepriklausomai nuo vietos arba specialūs tarifai mažas pajamas gaunantiems paslaugų gavėjams. Prieinamos kainos siejamos su atskirų vartotojų galėjimu tvarkyti ir valdyti savo išlaidas“.

9. Direktyvos 2002/22 9 straipsnio pirmosios trys dalys suformuluotos taip:

„1. Nacionalinės reguliavimo institucijos kontroliuoja 4, 5, 6 ir 7 straipsniuose nurodytų universaliųjų paslaugų įpareigojimų, kuriuos vykdo paskirtosios įmonės, mažmeninių tarifų pasikeitimus ir lygį, lygindamos su nacionalinėmis vartotojų kainomis ir pajamomis [Nacionalinės reguliavimo institucijos stebi paslaugų, kurioms pagal 4, 5, 6 ir 7 straipsnius taikomi įpareigojimai teikti universaliąsias paslaugas ir kurias teikia paskirtosios įmonės, mažmeninių tarifų pokyčius ir lygį, pirmiausia nacionalinių vartotojų kainų ir pajamų atžvilgiu].

2. Valstybės narės, atsižvelgdamos į nacionalines sąlygas, gali reikalauti, kad paskirtosios įmonės vartotojams pateiktų tarifų pasirinkimo galimybes ar paketus, kurie skiriasi nuo įprastomis komercinėmis sąlygomis taikomų tarifų, visų pirma siekdamos užtikrinti, kad mažas pajamas ar specialius socialinius poreikius turintys asmenys galėtų naudotis viešai prieinama telefono ryšio paslauga.

3. Numatydamos, kad paskirtosios įmonės privalo suteikti specialių tarifų pasirinkimo galimybes arba laikytis nustatytų aukščiausių ar vidutinių pagal geografinius rajonus kainų ar kitų panašių reikalavimų, valstybės narės taip pat gali užtikrinti, kad nustačius, jog tam tikri vartotojai turi mažas pajamas ar specialius socialinius poreikius, jiems būtų teikiama parama.“

2. Universaliųjų paslaugų finansavimas

10. Direktyvos 2002/22 preambulėje numatyta, kad kompensuojant universaliąsias paslaugas teikiančioms įmonėms „neturi būti iškraipoma konkurencija“ ir todėl turi būti kompensuojamos tik „specifinės grynosios sąnaudos <...> neutraliu būdu“( ). Remiantis šia prielaida, valstybės narės Direktyva 2002/22 įgaliojamos nustatyti universaliųjų paslaugų grynųjų sąnaudų kompensavimo mechanizmus, bet tik „prireikus“ ir „tais atvejais, kai įrodoma, kad nuostolinga vykdyti universaliųjų paslaugų įpareigojimus arba kad grynosios sąnaudos viršija įprastas komercines normas“( ). Taikant šiuos kriterijus galima nustatyti tai, kas šioje direktyvoje vadinama „nepagrįstai didele prievole( )“.

11. Direktyvos 2002/22 13 straipsnyje „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas“ išvardyti įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas kompensavimo metodai:

„1. Kai, remdamosi 12 straipsnyje nurodytu grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, nacionalinės reguliavimo institucijos nustato, kad įmonei universaliosios paslaugos įpareigojimai yra nepagrįstai didelė prievolė, valstybės narės paskirtosios įmonės prašymu nusprendžia:

a) pradėti skaidriai taikyti tai įmonei nustatytų grynųjų sąnaudų kompensavimo iš viešųjų lėšų mechanizmą ir (arba)

b) paskirstyti universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjams.

2. Kai grynosios sąnaudos paskirstomos pagal šio straipsnio 1 dalies b punktą, valstybės narės nustato sąnaudų paskirstymo mechanizmą, kurį administruoja nacionalinė reguliavimo institucija arba nuo naudos gavėjų nepriklausoma įstaiga, nacionalinei reguliavimo institucijai prižiūrint. Finansuoti galima tik 3–10 straipsniuose nustatytų įpareigojimų grynąsias sąnaudas, apskaičiuotas pagal 12 straipsnį.

3. Sąnaudų paskirstymo mechanizmas taikomas laikantis skaidrumo, kuo mažesnio rinkos iškraipymo, nediskriminavimo ir proporcingumo principų pagal IV priedo B dalies nuostatas. Valstybės narės gali nereikalauti įnašų iš įmonių, kurių nacionalinė apyvarta yra mažesnė už nustatytą ribą.

4. Visi mokesčiai, susiję su universaliųjų paslaugų įpareigojimų sąnaudų paskirstymu, turi būti išskaidyti ir kiekvienai įmonei nurodyti atskirai. Tokie mokesčiai neturi būti taikomi ir renkami iš įmonių, kurios valstybės narės, nustačiusios sąnaudų paskirstymo mechanizmą, teritorijoje paslaugų neteikia.“

3. Grynosios universaliųjų paslaugų teikimo sąnaudos

12. Direktyvos 2002/22 12 straipsnis „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų apskaičiavimas“ suformuluotas taip:

„1. Kai nacionalinės reguliavimo institucijos mano, kad 3–10 straipsniuose nurodytų universaliųjų paslaugų teikimas paskirtosioms įmonėms gali būti nepagrįstai didelė prievolė, jos apskaičiuoja universaliųjų paslaugų teikimo grynąsias sąnaudas.

Tuo tikslu nacionalinės reguliavimo institucijos:

a) pagal IV priedo A dalį apskaičiuoja universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas atsižvelgdamos į rinkos naudą, kurią gauna įmonė, paskirta teikti universaliąsias paslaugas; arba

b) pasinaudoja universaliųjų paslaugų teikimo grynosiomis sąnaudomis, kurios yra nustatytos taikant skyrimo mechanizmą pagal 8 straipsnio 2 dalį.

2. Sąskaitas ir (arba) kitą informaciją, kuria remiantis apskaičiuojamos universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos pagal šio straipsnio 1 dalies a punktą, patikrina arba auditą atlieka nacionalinė reguliavimo institucija arba nuo suinteresuotų šalių nepriklausoma įstaiga ir patvirtina nacionalinė reguliavimo institucija. Sąnaudų apskaičiavimo rezultatai ir audito išvados turi būti viešai prieinami.“

13. Galiausiai šios direktyvos IV priedo A dalyje numatyta:

„<...> Grynosios sąnaudos – tai [skirtumas tarp] paskirtosios įmonės grynosios sąnaudos [grynųjų sąnaudų], kai ji dirba teikdama universaliąsias paslaugas, ir jos grynosios sąnaudos [grynųjų sąnaudų], kai ji dirba tokių paslaugų neteikdama. Ši taisyklė taikoma nepriklausomai nuo to, ar tam tikroje valstybėje narėje tinklas yra iki galo išplėtotas, ar jis dar plėtojamas ir plečiamas. Reikia atkreipti dėmesį į tai, kad būtų teisingai apskaičiuotos sąnaudos, kurių paskirtoji įmonė būtų nusprendusi vengti, jei jai nebūtų nustatyti universaliųjų paslaugų įpareigojimai. Apskaičiuojant grynąsias sąnaudas, reikia įvertinti ir naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią gauna universaliųjų paslaugų operatorius.

Apskaičiuojama remiantis sąnaudomis, priskiriamomis:

i) konkrečių paslaugų elementams, kurie gali būti teikiami tik nuostolingai arba tokiomis sąlygomis, kurios peržengia įprastų komercinių normų ribas.

Į šią kategoriją gali įeiti tokie paslaugos elementai: prieiga prie telefono ryšio paslaugų ypatingais atvejais, galimybė naudotis tam tikrais taksofonais, tam tikros paslaugos ar įranga žmonėms su negalia ir t. t ;

ii) konkretiems galutiniams paslaugų gavėjams ar jų grupėms, kurie, atsižvelgiant į konkretaus tinklo ir paslaugos teikimo sąnaudas, gaunamas pajamas ir valstybės narės nustatytas vidutines kainas geografiniu pagrindu, gali būti aptarnaujami tik su nuostoliu ar tokiomis sąnaudomis, kurios viršija įprastas komercines normas.

Į šią kategoriją įeina tie galutiniai paslaugų gavėjai ar jų grupės, kurių komercinis operatorius, neturintis įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas, neaptarnautų.

Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas tam tikrų specifinių aspektų grynosios sąnaudos apskaičiuojamos atskirai, kad būtų išvengta dvigubo tiesioginės ar netiesioginės naudos ir sąnaudų apskaitymo. Bendros įmonės patiriamos universaliųjų paslaugų grynosios sąnaudos – tai universaliųjų paslaugų visų konkrečių komponentų grynųjų sąnaudų suma atsižvelgiant į nematerialią naudą. Nacionalinė reguliavimo institucija atsako už grynųjų sąnaudų patikrinimą.“

B – Belgijos teisė

14. 2005 m. birželio 13 d. Elektroninių ryšių įstatyme( ), iš dalies pakeistame 2007 m. balandžio 25 d. įstatymu( ) (toliau – iš dalies pakeistas 2005 m. įstatymas), nustatyta universaliųjų paslaugų finansavimo sistema atskiriant socialinius tarifus nuo kitų įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas.

1. Socialinių tarifų finansavimas

15. Iš dalies pakeisto 2005 m. įstatymo 74 straipsnyje išdėstyti pagrindiniai principai, kuriais vadovaujamasi skiriant kompensacijas operatoriams, „tam tikroms vartotojų kategorijoms taikomus specialius tarifus“ laikant socialiniu universaliųjų paslaugų komponentu( ).

16. Belgijos pašto paslaugų ir telekomunikacijų institutas (toliau – Institutas) kasmet ministrui pateikia ataskaitą, kurioje nurodomas įvairių įmonių turimas „socialinių abonentų“ skaičius, palyginti su jų užimama rinkos dalimi viešojo telefono ryšio paslaugų sektoriuje ( ).

17. Kompensaciją už „socialinius tarifus“ atitinkamiems operatoriams pagal Institutui pateiktą prašymą turi mokėti juridinio asmens statusą turintis ir Institutui pavaldus fondas( ).

18. Siekiant kompensuoti kiekvienai įmonei tenkančius su „socialiniais klientais“ susijusius įpareigojimus, minėto 74 straipsnio šeštoje ir septintoje pastraipose numatytas lėšų paskirstymas atsižvelgiant į jos bendrąją apyvartą. Kompensacijos mokėtinos nedelsiant, nors tos, kurios gautinos tarpininkaujant fondui, faktiškai išmokamos tik jam pradėjus veikti arba vėliausiai per metus nuo 74 straipsnio įsigaliojimo dienos( ).

19. Institutas pagal priede nurodytą metodą apskaičiuoja grynąsias „socialinių tarifų“ sąnaudas kiekvienam prašymą dėl to pateikusiam operatoriui( ).

20. Be to, Institutas gali nustatyti sąnaudų ir kompensacijų apskaičiavimo taisykles neperžengdamas šiame įstatyme nustatytų ribų( ).

21. Pagal 2005 m. birželio 13 d. įstatymo priedo 45a straipsnį grynosios socialinių tarifų sąnaudos yra pajamų, kurias įmonė gautų įprastomis ekonominėmis sąlygomis, ir pajamų, kurias ji iš tiesų gauna taikydama šiame įstatyme numatytas nuolaidas asmenims, kuriems taikomi socialiniai tarifai, skirtumas. Be to, šiame straipsnyje nustatyta pereinamojo laikotarpio taisyklė, pagal kurią pirmaisiais penkeriais metais nuo šio įstatymo įsigaliojimo kompensacijos, kurias (prireikus) gauna istoriniai paslaugų teikėjai, sumažinamos Instituto nustatytu procentiniu dydžiu, atsižvelgiant į netiesioginę naudą. Institutas atsižvelgia į skaičiavimus, kuriuos atliko nustatydamas šio paslaugų teikėjo taikomų socialinių tarifų grynąsias sąnaudas.

22. 2007 m. balandžio 25 d. įstatymo 202 straipsnyje išaiškinama 2005 m. birželio 13 d. įstatymo 74 straipsnio paskutinė pastraipa, kurioje nustatyta, kad kompensacijos mokėtinos nedelsiant. 202 straipsnyje nurodyta, kad rengiant 2005 m. birželio 13 d. Elektroninių ryšių įstatymą, remiantis istorinio universaliųjų paslaugų teikėjo paraiška ir Institutui nustačius grynąsias šių paslaugų teikimo sąnaudas, Belgijos įstatymų leidėjas, kaip nacionalinė reguliavimo institucija, įvertino buvusiai monopolinei įmonei tenkančias prievoles. Teisės aktų leidėjas padarė išvadą, kad kiekviena dėl universaliųjų paslaugų teikimo susidariusi deficitinė situacija, kurią atskleidžia toks apskaičiavimas, yra neprotinga ir dėl to reiškia nepagrįstai didelę prievolę.

23. 2006 m. liepos 20 d. Karaliaus dekretu buvo nustatytos socialinių tarifų taikymo sąlygos( ), o jo 4 straipsnio trečioje pastraipoje numatyta, kad fondas kompensacijas apskaičiuoja atsižvelgdamas į nuolaidas, kurias kiekvienas operatorius taikė paslaugų gavėjams, ir į paslaugų gavėjų kiekį bei paslaugų teikimo dienų skaičių. Šis straipsnis buvo panaikintas 2007 m. balandžio 25 d. įstatymu.

2. Su socialiniais tarifais susijusios nuolaidos

24. 2005 m. birželio 13 d. įstatymo priedo 22 straipsnyje nustatytos sąlygos, kuriomis galima taikyti socialinius tarifus( ).

25. Minėto priedo 38 straipsnyje nurodomos tarifų nuolaidos, taikomos šiam universaliųjų paslaugų elementui, pradedant nuo minimalios (šioje nuostatoje vartojamas žodis „mažiausiai“) standartinio tarifo nuolaidos, o tai, atsižvelgiant į paslaugų gavėjų kategoriją, gali būti 50 % nuolaida nuo įprasto tarifo, taikomo už sujungimą su viešu telefonų tinklu konkrečioje vietoje, arba nustatyto abonentinio mokesčio ar mokesčio už skambučius nuolaida, kuri priklauso nuo laikotarpių, kurių atžvilgiu ji skaičiuojama, ir nuo to, ar mokama vienam ar keliems operatoriams. Be to, tam tikrai socialinių klientų kategorijai išduodama iš anksto apmokėta 6,20 euro vertės kortelė, galiojanti du mėnesius.

3. Kitų įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas

26. 2005 m. birželio 13 d. įstatymo IV antraštinės dalies I skyriaus 7 skirsnio 92–95 straipsniai susiję su universaliųjų paslaugų fondu. Konkretūs finansavimo mechanizmai nustatyti 8 skirsnyje( ).

27. Remiantis 100 straipsniu, kiekvienam universaliųjų paslaugų teikėjui tinkamai perdavus duomenis, kiekvienais metais Institutas apskaičiuoja grynąsias šių įpareigojimų sąnaudas, išskyrus socialinius tarifus, ir paskelbia šio apskaičiavimo detales.

28. Pagal 101 straipsnio redakciją, įtvirtintą 2007 m. balandžio 25 d. įstatymu, numatyta, kad jis netaikomas socialiniams tarifams, kuriems taikomos kito fondo taisyklės. Be to, minėtame straipsnyje numatyta, kad už kiekvieną universaliųjų paslaugų elementą, išskyrus socialinius tarifus, fondas moka išmoką atitinkamiems paslaugų teikėjams, kurie šiuo tikslu yra pateikę Institutui prašymą.

29. 2007 m. balandžio 25 d. įstatymo 203 straipsnyje minėtas įpareigojimas paaiškinamas nurodant, kad „rengiant 2005 m. birželio 13 d. Elektroninių ryšių įstatymą, atsižvelgiant į Universaliųjų paslaugų direktyvoje 2002/22/EB numatytas sąlygas ir atitinkamam istoriniam universaliųjų paslaugų teikėjui pateikus paraišką bei Institutui nustačius grynąsias universaliųjų paslaugų teikimo sąnaudas, įstatymų leidėjas, kaip nacionalinė reguliavimo institucija, įvertino nepagrįstai didelį prievolės pobūdį. Šiuo klausimu įstatymų leidėjas, kaip, beje, nustatė Valstybės Taryba, manė, kad jeigu atsižvelgiama į bet kokį netiesioginį pelną, įskaitant nematerialią naudą, kuri gali būti gaunama teikiant šias paslaugas, kiekviena deficitinė situacija, susidaranti remiantis grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, faktiškai yra nepagrįstai didelė prievolė ir kad ji turi tekti visoms atitinkamoms įmonėms“.

IV – Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme

30. 2006 m. gruodžio 15 d. Komisija pranešė Belgijos Karalystei turinti abejonių dėl 2005 m. birželio 13 d. įstatymo atitikties Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 daliai, 13 straipsnio 1 daliai ir IV priedo A daliai.

31. Atsakydama 2007 m. vasario 16 d. laišku Belgijos vyriausybė informavo Komisiją apie savo nepritarimą ir tvirtino teisingai perkėlusi minėtą direktyvą į nacionalinę teisę. Šiuo laišku Belgijos institucijos pranešė apie 2005 m. birželio 13 d. įstatymo pakeitimus, kurie iš tiesų buvo padaryti 2007 m. balandžio 25 d. įstatymu, todėl Komisija atsiėmė tam tikrus kaltinimus ir nusprendė palaikyti tik kaltinimą dėl įpareigojimų, susijusių su socialiniais tarifais, kompensavimo.

32. 2007 m. birželio 27 d. Komisija Belgijos Karalystei pateikė pagrįstą nuomonę, į kurią ši neatsakė. Todėl 2008 m. gegužės 22 d. pagal EB 226 straipsnio antrą pastraipą Komisija pareiškė šį ieškinį.

33. Po to, kai buvo pareikštas ieškinys ir pateiktas atsiliepimas į jį, Komisija pateikė dubliką, į kurį Belgijos Karalystė atsakė atitinkamu tripliku.

34. Posėdis, kuriame buvo nagrinėjamas ir šis ieškinys dėl įsipareigojimų nevykdymo, ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑389/08, įvyko 2010 m. kovo 17 dieną. Belgijos Karalystės ir Komisijos atstovai jame dalyvavo ir nuo šios datos buvo pradėta rengti išvada.

V – Analizė

A – Problematika ir įžanginės pastabos

35. Belgijoje visos telekomunikacijų paslaugas teikiančios įmonės privalo taikyti socialinius tarifus kiekvienam asmeniui, turinčiam į juos teisę. Kita vertus, tik kelios įmonės turi kitus universaliųjų paslaugų įpareigojimus.

36. Siekiant užtikrinti finansinę kompensaciją už socialinius tarifus, Belgijos teisės aktais ši prievolė paskirstoma visoms įmonėms, įkuriant fondą, administruojamą remiantis kiekvieno operatoriaus taikomomis tarifų nuolaidomis, palyginti su visa jo rinkos dalimi: jei šios nuolaidos yra mažesnės nei tos, kurias jis turi taikyti, jis turi pervesti šį skirtumą į fondą; kita vertus, jeigu jo apyvartai tenkanti „nerentabilių klientų“ dalis viršys šią proporciją, šiam operatoriui iš fondo bus pervesta tokiam skirtumui lygi suma.

37. Be šios socialinių tarifų kompensavimo sistemos, taip pat veikia kitas fondas, skirtas kitiems universaliųjų paslaugų įpareigojimams finansuoti.

38. Kaip pirmąjį kaltinimą Komisija nurodo, kad Belgijos socialinių tarifų finansavimo sistema pažeidžia Direktyvą 2002/22, nes pagal šią sistemą, kiek tai susiję su „nepagrįstai didelės prievolės“ egzistavimo pripažinimu, nenumatytas konkretus šių tarifų grynųjų sąnaudų apskaičiavimas, o toks kvalifikavimas daromas automatiškai, remiantis įstatymu, kuris atgaline data aiškinamas kitu vėlesniu įstatymu.

39. Antruoju kaltinimu Komisija teigia, kad Belgijos Karalystės „socialinių tarifų“ grynųjų sąnaudų apskaičiavimo sistema yra nesuderinama su Direktyva 2002/22, nes pagal šią sistemą sąvoka „grynosios sąnaudos“ suprantama kitaip nei šioje direktyvoje ir apskaičiuojant grynąsias sąnaudas neatsižvelgiama į nematerialią naudą.

40. Belgijos vyriausybė nesutinka su tuo, kad prieš pripažįstant „nepagrįstai didelės prievolės“ egzistavimą nebuvo apskaičiuotos grynosios sąnaudos, ir nurodo, jog 2003 m. buvo įvertintos įmonės Belgacom, kuri tuo metu vienintelė teikė universaliąsias paslaugas, šių paslaugų grynosios sąnaudos. Ji taip pat tvirtina, kad Direktyvoje 2002/22 numatyta abstrakti apskaičiavimo sistema ir todėl nebūtina jos taikyti kiekvieno operatoriaus atžvilgiu. Galiausiai ji teigia, kad pagal šią direktyvą nėra draudžiamas ekonominis vertinimas, pagrįstas pelnu, negautu dėl šių nuolaidų taikymo.

41. Norint atsakyti į iškeltus klausimus reikia išsamiai išnagrinėti Direktyvos 2002/22 12 ir 13 straipsnius, kad būtų išaiškinta jų apimtis ir tikslai. Be to, šis vertinimas būtų naudingas nagrinėjant ir pirmąjį, ir antrąjį Komisijos kaltinimą.

42. Kaip jau esu nurodęs, nors Direktyvoje 2002/22 yra numatytos kelios konkrečios teisių gynimo priemonės tuo atveju, kai su universaliosiomis paslaugomis susiję įpareigojimai įmonėms tampa nepagrįstai dideli, iš tiesų joje nėra nustatyta vientisa finansavimo sistema. Nors viešosios paslaugos įpareigojimų pobūdis skiriasi ir jais siekiama patenkinti konkrečius poreikius, iš Direktyvos 2002/22 matyti, kad universaliųjų paslaugų sąnaudas nustatyti, kontroliuoti ir įvertinti turi valstybės narės, atsižvelgdamos į individualumo, konkretumo ir reguliarumo kriterijus.

1. Individualumas

43. Atsakydama į kaltinimus Belgijos Karalystė teigia, kad finansinės pastangos, kurių reikia universaliosioms paslaugoms teikti, turi būti įvertintos bendrai ir išsamiai. Jos manymu, tokia sistema, kokia numatyta minėtoje direktyvoje, gali lemti tai, kad tam tikros įmonės negaus pagal šią sistemą teikiamos pagalbos, jeigu jos neprašys arba jeigu jų išlaidos bus pagrįstos, ir taip bus laikomasi skirtingo požiūrio, prieštaraujančio siekiamiems tikslams.

44. Šie argumentai nėra įtikinami.

45. Pirma, tai, kad Direktyva 2002/22 suteikiama teisė – bet neįpareigojama – remiantis „nepagrįstai didele prievole“ prašyti kompensacijos, paneigia šį argumentą. Antra, nebūtinai visos prievolės, susijusios su universaliosiomis paslaugomis, yra „nepagrįstai didelės“.

46. Valstybės narės Direktyva 2002/22 įpareigojamos atsižvelgti į kiekvieno operatoriaus strateginę poziciją ir finansinį pajėgumą, tačiau joje iš principo nėra numatyta, kad reikia bendro matematinio apskaičiavimo, pagrįsto vienos įmonės duomenimis. Tai matyti iš minėtos direktyvos 21 konstatuojamosios dalies, kurioje nurodoma, kad „kai grynosios sąnaudos susigrąžinamos iš įmonėms nustatytų mokesčių, valstybės narės turėtų užtikrinti, kad mokesčiai joms būtų paskirstomi remiantis objektyviais, nediskriminaciniais kriterijais ir laikantis proporcingumo principo. Šis principas nekliudo valstybėms narėms naujus rinkos dalyvius, kurie turi nedidelę rinkos dalį, atleisti nuo tokių mokesčių <...>“ ir kad „[su fondu susiję] sąnaudų susigrąžinimo mechanizmai bet kuriuo atveju turėtų atitikti <...> proporcingumo ir nediskriminavimo principus“.

2. Konkretumas

47. Iš ankstesniame punkte nurodytų argumentų matyti, kad prievolės pagrįstumas turi būti įvertintas ne abstrakčiai, o konkrečiai, t. y. kiekvieno universaliosios paslaugos įpareigojimo atžvilgiu.

48. Sprendime Komisija prieš Prancūziją( ) Teisingumo Teismas, nors ir priimdamas sprendimą dėl ankstesnės direktyvos, nusprendė, kad apskaičiuojant universaliųjų paslaugų sąnaudas atsižvelgti galima „tik į sąnaudas, kurios tiesiogiai susijusios su šių paslaugų teikimu“. Remdamasis tuo jis padarė išvadą, kad „todėl pagal Direktyvą 97/33 draudžiama nustatyti universaliųjų paslaugų grynųjų sąnaudų sudedamųjų dalių fiksuotą ar netikslų dydį, neatlikus konkrečių skaičiavimų“.

49. Be to, Direktyvos 2002/22 IV priedo A dalyje numatyta, kad „įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas specifinių aspektų grynosios sąnaudos apskaičiuojamos atskirai <...>. Bendros įmonės patiriamos universaliųjų paslaugų grynosios sąnaudos – tai universaliųjų paslaugų visų konkrečių komponentų grynųjų sąnaudų suma“( ).

50. Taip pat Direktyvos 2002/22 24 konstatuojamąja dalimi nacionalinės reguliavimo institucijos įpareigojamos įsitikinti, kad įmonės, gaunančios universaliųjų paslaugų finansavimą, pateiktų „pakankamai išsamią informaciją apie konkrečius elementus, kuriems tokio finansavimo reikia, tam, kad būtų pagrįsti jų prašymai“. Šioje konstatuojamojoje dalyje paminima ir tai, kad „paskirtieji operatoriai [gali būti suinteresuoti] padidinti įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas įvertintas grynąsias sąnaudas“. Taigi siekiant užkirsti kelią tokiems bandymams šia konstatuojamąja dalimi valstybės narės raginamos užtikrinti „įpareigojimams teikti universaliąsias paslaugas priskirtų sumų skaidrumą ir kontrolę“( ).

51. Tai, kad paslaugos, kurios „papildo“ universaliąsias paslaugas, administruojamos atsižvelgiant į rentabilumo kriterijų ir kad „konkrečioms įmonėms negalima taikyti kompensacijų mechanizmo“( ), manau, pagrindžia nuomonę, jog apskaičiavimo išskaidymas padeda išvengti galimų sukčiavimų, pavyzdžiui, universaliųjų paslaugų papildomų elementų finansavimo ar „kryžminio subsidijavimo“ naudojimo.

3. Apskaičiavimo reguliarumas

52. Teigdama, kad vertinimas turi būti vienas, Belgijos Karalystė nurodo, jog, nustačius ekonominį neutralumą per mokėjimus į fondą naujų analizių dėl nepagrįstai didelio prievolių pobūdžio atlikti nereikia, nors tai, jos nuomone, nekliudo vykdyti kasmetinio patikrinimo( ).

53. Panašu, kad laikantis tokios nuomonės neatsižvelgiama į įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas dinamiką, nes šie įpareigojimai, kaip nurodoma Direktyvoje 2002/22, „turėtų būti reguliariai persvarstomi siekiant išsiaiškinti, ar nereikia siūlyti pakeisti jų apimties arba juos nustatyti iš naujo, [atsižvelgiant] į besikeičiančias socialines, komercines ir technologines sąlygas“( ). Be to šioje direktyvoje priduriama, jog „bet koks apimties pakeitimas automatiškai reiškia, kad bet kokios grynosios sąnaudos gali būti finansuojamos šioje direktyvoje leistinu būdu“( ).

54. Todėl, jeigu būtų pridėti nauji įpareigojimai teikti universaliąsias paslaugas arba jeigu atsirastų įmonių, kurios anksčiau jų neteikė, būtų patirta kitų sąnaudų, kurias reikėtų iš naujo įvertinti. Atlikdama šį naują įvertinimą nacionalinė reguliavimo institucija turėtų išnagrinėti, kaip kiekviena įmonė turi padengti sąnaudas šiomis naujomis aplinkybėmis, taip pat nustatyti, ar šios sąnaudos galiausiai yra „nepagrįstai didelė prievolė“, palyginti su ankstesne situacija.

B – Dėl pirmojo kaltinimo

55. Toliau išsamiai išnagrinėsiu Komisijos pateiktus kaltinimus. Pagal pirmąjį kaltinimą ji teigia, kad Belgijos Karalystė neatliko pirminio nagrinėjimo, skirto nustatyti, ar universaliųjų paslaugų teikimas kiekvienam telekomunikacijų operatoriui yra nepagrįstai didelė prievolė. Vis dėlto savo paaiškinimuose Belgijos vyriausybė pabrėžia, kad tokia analizė buvo atlikta ir kad buvo tirta tik įmonė Belgacom – vienintelis tuo metu egzistavęs operatorius. Be to, į apskaičiavimą buvo įtraukti ne tik socialiniai tarifai, bet visi vykdytini įpareigojimai teikti universaliąsias paslaugas.

56. Belgijos vyriausybė pripažįsta, kad iki įsigaliojant 2007 m. balandžio 25 d. įstatymui nebuvo aiškaus pripažinimo, jog socialinių tarifų grynosios sąnaudos yra „nepagrįstai didelė prievolė“ Direktyvos 2002/22 prasme. Formalus pripažinimas buvo padarytas tik priėmus minėto įstatymo 202 straipsnį, kuriuo siekta pateikti išaiškinimą ir pašalinti teisinį netikrumą. Po pirmų kontaktų, įvykusių prieš šį ginčą, Belgijos Karalystė teisės aktais paaiškino, kad pagal 2005 m. įstatymą socialinių tarifų taikymas visuomet vertinamas kaip nepagrįstai didelė prievolė. Prieidamas prie tokios išvados 2005 m. įstatymo leidėjas rėmėsi 2003 m. atliktu grynųjų išlaidų, susijusių su visais įmonės Belgacom vykdomais įpareigojimais teikti universaliąsias paslaugas, apskaičiavimu, atnaujintu 2005 metais. Taigi Belgijos Karalystė teigia, kad sprendimą, jog prievolė nepagrįstai didelė, įstatymų leidėjas priėmė po to, kai Institutas atliko analizę.

57. Direktyvos 2002/22 12 straipsnyje įtvirtinta vertinimo ir apskaičiavimo sistema buvo nustatyta anksčiau, nei buvo pripažinta, kad egzistuoja „nepagrįstai didelė prievolė“. Komisija teigė, kad nustatydamas kompensavimo sistemą Belgijos įstatymų leidėjas nepaminėjo, jog įpareigojimai teikti universaliąsias paslaugas yra nepagrįstai dideli, o toks jų pripažinimas atgaline data buvo padarytas vėliau. Savo išvadoje byloje C‑389/09 pabrėžiu šio pirminio vertinimo ir apskaičiavimo etapo svarbą teisinio tikrumo ir nacionalinės reguliavimo institucijos užtikrinamo techninio neutralumo požiūriu. Atsižvelgiant į tikslus, kurių siekiama „nepagrįstai didelės prievolės“ pripažinimo procedūra, ir į Direktyvos 2002/22 12 straipsnio formuluotę, tokie veiksmai, kokių buvo imtasi 2007 m., kai 2005 m. priimtas teisės aktas buvo aiškinamas ex lege, yra nesuderinami su minėta direktyva.

58. Tačiau ieškinyje Komisija pabrėžė, kad pripažinimo teisinis pobūdis nėra pagrindinė problema. Atvirkščiai, šį ieškinį paskatino pareikšti tai, kad nebuvo atliktas pirminis apskaičiavimas, ir dar tai, kad 2005 ir 2007 m. padarytas pripažinimas yra bendro pobūdžio ir sunkiai peržiūrimas.

59. Šiuo atžvilgiu šios išvados 42–54 punktuose jau pabrėžiau, kad pagal minėtos direktyvos 12 straipsnyje įtvirtintą sistemą numatomos, nors ir netiesiogiai, sąlygos, susijusios su individualumu, konkretumu ir reguliarumu, kurios turi būti tenkinamos taikant šia nuostata nustatytą mechanizmą. Kaip jau pažymėjau, pripažindama, kad egzistuoja „nepagrįstai didelė prievolė“, Belgijos Karalystė šių sąlygų nesilaikė. Todėl atsižvelgdamas į tai, kad įstatymų leidėjas savo veiksmais apsunkino individualumo, konkretumo ir reguliarumo kriterijų taikymą, manau, jog pirmasis Komisijos pateiktas kaltinimas yra pagrįstas.

C – Dėl antrojo kaltinimo

60. Antrąjį kaltinimą Komisija padalija į dvi dalis, kurių viena susijusi su socialinių tarifų „grynųjų sąnaudų“ apskaičiavimo metodu, o kita – su nematerialios naudos įtraukimu į šį apskaičiavimą. Taigi, anksčiau išnagrinėtame kaltinime dėmesys buvo sutelktas į Direktyvos 2002/22 12 straipsnio aiškinimą, o antrasis kaltinimas susijęs su 13 straipsnyje nustatytu paskirstymo mechanizmu, kuriam taip pat taikomi individualumo, konkretumo ir reguliarumo kriterijai.

1. Dėl „grynųjų sąnaudų“ apibrėžimo ir socialiniams tarifams taikomo apskaičiavimo specifikos

61. Anot Komisijos, Belgijos taikomas universaliųjų paslaugų finansavimo metodas yra nesuderinamas su Direktyva 2002/22, nes pagal jį bendrai įvertinami tik su įmone Belgacom (buvusia monopoline įmone) susiję duomenys ir šis vertinimas taikomas kitoms įmonėms, nenagrinėjant konkrečios jų situacijos. Todėl atsakove esančioje valstybėje „socialiniai tarifai“ visiems operatoriams visuomet yra „nepagrįstai didelė prievolė“. Kadangi ši išvada grindžiama apskaičiavimo metodu, kuris, Komisijos nuomone, klaidingas, ši teigia, kad Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalį ir 13 straipsnio 1 dalį bei IV priedo A dalį.

62. Atsakove esanti valstybė savo ruožtu tvirtina, kad universaliųjų paslaugų finansavimas neturi būti grindžiamas nepagrįstai didelio prievolės pobūdžio reguliariu nagrinėjimu, dėl kurio gali būti „suteikta kompensacija“. Atvirkščiai, Belgijos Karalystės manymu, sąnaudas pakanka išanalizuoti vieną kartą tam, kad būtų „nustatytas bendras finansavimo mechanizmas“.

63. Direktyvoje 2002/22 numatyta, kad konkurencija taip pat turi būti „geografiniu ar ekonominiu požiūriu nepalankiose“ vietovėse. Belgijos vyriausybė pabrėžė savo socialinių tarifų reguliavimo modelio naudą laisvai konkurencijai, remdamasi argumentu, kad jei operatorius pritrauks daugiau socialinių abonentų nei tų, kurie lemia jo apyvartą, jis gaus subsidiją iš fondo, tačiau jeigu nesistengs jų pritraukti, jam reikės mokėti už tą jų dalį, kurios atžvilgiu jis neįsipareigojo. Šitaip rinka paskirsto šiuos klientus.

64. Šis požiūris, pagrįstas konkurencijos tarp operatorių skatinimu, turi būti analizuojamas atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, kuriomis Belgijoje taikomi socialiniai tarifai, tačiau atsižvelgiant į anksčiau aprašytas individualumo, konkretumo ir reguliarumo sąlygas, kylančias iš Direktyvos 2002/22 nuostatų formuluotės, kaip į reikšmingą ir bendrą kontekstą.

65. Pirma, iš Direktyvos 2002/22 8 straipsnio matyti, kad šia direktyva visoms valstybės narės telekomunikacijų įmonėms nedraudžiama bendradarbiauti teikiant dalį universaliųjų paslaugų, kaip yra Belgijoje socialinių tarifų atveju. Antra, Belgijos nustatytas finansavimo mechanizmas yra pagrįstas Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 1 dalies b punktu. Priešingai nei 13 straipsnio 1 dalies a punkto atveju, šioje nuostatoje nėra numatytas viešųjų lėšų pervedimas šiai įmonei, o tik įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas grynųjų sąnaudų paskirstymas „elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjams“.

66. Apibendrinant galima daryti išvadą, šis paskirstymo mechanizmas iš tiesų pats save finansuoja: kitaip tariant, prievolę jis paskirsto ne tik tarp operatorių, įsipareigojusių teikti universaliąsias paslaugas, bet ir tarp įmonių, kurios šiuo tikslu nebuvo paskirtos.

67. Remiantis šia prielaida, kai visi paslaugų teikėjai įsipareigoja teikti atitinkamą universaliąją paslaugą (šiuo atveju taikyti socialinius tarifus), būtinybė iš anksto įvertinti sąnaudas sumažėja. Be to, kadangi socialinių tarifų grynosios sąnaudos yra lygios rinkos tarifo nuolaidai, atskiras ir konkretus apskaičiavimas nėra būtinas norint išsaugoti laisvą konkurenciją.

68. Tačiau su tokia išvada nebūtų galima sutikti, jei egzistuotų operatorius (net jeigu būtų vienintelis), kuris neturėtų įpareigojimo taikyti socialinių tarifų arba jei dėl įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas pobūdžio nebūtų galima atlikti aritmetinio apskaičiavimo, skirtingai nei socialinių tarifų atveju. Tokiomis aplinkybėmis dėl to paties „socialinių klientų rinkos dalies“ koeficiento taikymo visiems operatoriams, neatliekant pirminio sąnaudų vertinimo, vienas ar keli operatoriai galėtų gauti pelno ar patirti nuostolių ir taip būtų iškraipyta konkurencija. Toks rezultatas akivaizdžiai prieštarauja Direktyvai 2002/22 ir jo tikimybė yra dar didesnė tokiu atveju, kaip antai Belgijos, kur istorinis operatorius, kaip aiškiai buvo matyti per teismo posėdį, taiko 96 % socialinių tarifų.

69. Kitų nei socialiniai tarifai įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas vykdymas kai kuriems operatoriams reikštų didelius piniginius nuostolius, nors kitų operatorių galutinis rentabilumas nesumažėtų. Viskas priklausytų nuo kiekvieno operatoriaus ekonominio pajėgumo ir, suprantama, nuo jo padėties rinkoje.

70. Akivaizdu, kad Belgijos Karalystei ši rizika žinoma, nes, nežiūrint į socialiniams tarifams būdingus požymius, Belgijos telekomunikacijų įstatymo 100 straipsnyje numatyta, jog kiekvienam universaliųjų paslaugų teikėjui tinkamai perdavus reikšmingus duomenis, kiekvienais metais Institutas turi apskaičiuoti grynąsias šių įpareigojimų sąnaudas. Be to, turi būti paskelbtos šio apskaičiavimo detalės.

71. Dėl šių priežasčių manau, kad Komisijos pateikto antrojo kaltinimo pirma dalis nepagrįsta.

2. Dėl nematerialios naudos apskaičiavimo

72. Kaip nurodė Komisija, Direktyvos 2002/22 dvidešimtoje konstatuojamojoje dalyje yra aiškiai paminėta nemateriali nauda ir todėl „siekiant nustatyti bendras sąnaudų prievoles reikėtų iš tiesioginių grynųjų sąnaudų teikiant universaliąsias paslaugas atimti pinigais įvertintą netiesioginę naudą, kurią įmonė gauna būdama universaliųjų paslaugų teikėja“.

73. Ketinimas apskaičiuoti nematerialią naudą taip pat matyti iš IV priedo A dalies, kurioje nurodžius, kad „įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas specifinių aspektų grynosios sąnaudos apskaičiuojamos atskirai“, patikslinama, jog reikia vengti „dvigubo tiesioginės ar netiesioginės naudos ir sąnaudų apskaitymo“. Galiausiai priede taip pat užsimenama apie tai, kad turi būti atsižvelgiama į „nematerialią naudą“ apskaičiuojant bendras grynąsias įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudas.

74. Be to, minėtame Sprendime Komisija prieš Prancūziją( ) Teisingumo Teismas atmetė pasiūlymą neatsižvelgti į naudą, kurią suteikia universaliųjų paslaugų teikimas. Negalima paneigti, kad kiekvienas operatorius rinkoje sumano konkretaus prekių ženklo įvaizdį, kurio žinomumas gali padidėti dėl šių paslaugų teikimo būdo.

75. Apie šią naudą Belgijos teisės aktuose neužsimenama, nes neginčijama, kad į ją buvo atsižvelgta tik analizuojant įmonės Belgacom sąnaudas, ir nenumatyta, jog į ją turi būti atsižvelgta kitų operatorių atveju ar atliekant galimus vertinimus ateityje.

76. Dėl šių priežasčių Komisijos pateikto antrojo kaltinimo antra dalis yra pagrįsta, nes pagal Belgijos Karalystės sukurtą socialinių tarifų grynųjų sąnaudų apskaičiavimo metodą nėra numatyta galimybė atsižvelgti į tokią netiesioginę naudą.

3. Santrauka

77. Kaip nurodžiau šios išvados 48–61 punktuose, pagal bendrą taisyklę ir siekiant paskirstyti kiekvienos įmonės įsipareigojimus kompensavimo fondams, grynosios sąnaudos turi būti apskaičiuojamos pagal individualumo, konkretumo ir reguliarumo kriterijus, o kadangi tai nebuvo padaryta šiuo atveju, galima teigti, kad Komisijos pateiktas pirmasis kaltinimas pagrįstas.

78. Taip pat būtinybė šį apskaičiavimą atlikti prieš pripažinimą, kad atitinkamai egzistuoja nepagrįstai didelė prievolė, turi atsirasti tuo atveju, kai pasirenkama tokia prievolių paskirstymo sistema, kokia numatyta Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 1 dalies b punkte, ir kai ne visi operatoriai teikia konkrečią universaliąją paslaugą, nors visi prie to prisideda. Tačiau šioje byloje yra priešingai: visos įmonės turi įpareigojimą teikti paslaugą ir visos įneša lėšų į sistemą. Šiuo atveju grynosios sąnaudos apskaičiuojamos pagal aritmetinę formulę, kuri vienodai taikoma visiems susijusiems operatoriams. Atsižvelgiant į visą tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Komisija neįrodė, jog socialinių tarifų grynosios sąnaudos turi būti apskaičiuojamos naudojant kitą metodą nei tas, kurį pasiūlė Belgijos Karalystė. Atsižvelgdamas dar ir į tai, kad visi operatoriai prisideda prie paslaugos teikimo, nes taip pat turi ją pasiūlyti ir bendrai ją finansuoja, prieinu prie išvados, kad antrojo kaltinimo pirmą dalį reikia atmesti.

79. Tačiau dėl šios išvados 72–74 punktuose išdėstytų priežasčių reikia sutikti su Komisijos antrojo kaltinimo antra dalimi, nes apskaičiuodama socialinių tarifų grynąsias sąnaudas Belgijos Karalystė neatsižvelgia į netiesioginę naudą, kurią teikia šių tarifų taikymas.

VI – Dėl bylinėjimosi išlaidų

80. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jei ieškinys iš dalies patenkinamas, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.

81. Jeigu Teisingumo Teismas sutiktų su mano pasiūlymu, kadangi vieno iš dviejų Belgijos Karalystei Komisijos pateiktų kaltinimų viena dalis buvo atmesta, teisingumo sumetimais reikėtų nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo išlaidas.

VII – Išvada

82. Atsižvelgdamas į visą tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlau nuspręsti, kad:

„1. Aprašytomis aplinkybėmis laiku nepripažinusi, jog egzistuoja „nepagrįstai didelė prievolė“, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), 12 straipsnio 1 dalį.

2. Belgijos Karalystė:

– nustatydama socialinių tarifų grynųjų sąnaudų apskaičiavimo sistemą, pagal kurią jos yra lygios skirtumui tarp pajamų, kurias paslaugų teikėjas gautų įprastomis rinkos sąlygomis, ir tų, kurias jis iš tiesų gauna iš asmens, kuriam taikomi tarifai, įvykdė įsipareigojimus pagal Direktyvos 2002/22/EB 12 straipsnio 1 dalį, 13 straipsnio 1 dalį ir IV priedo A dalį;

– nustatydama grynųjų sąnaudų apskaičiavimo sistemą, pagal kurią nėra atsižvelgiama į nematerialią naudą, gaunamą dėl universaliųjų paslaugų teikimo, neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2002/22/EB 12 straipsnio 1 dalį, 13 straipsnio 1 dalį ir IV priedo A dalį.

3. Kiekviena šalis padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.“