ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Tokiomis aplinkybėmis High Court of Justice (England & Wales), Family Division nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 ir 3 dalis, ką reiškia žodis „nustatyta“ tokiomis aplinkybėmis, kai: a) pareiškėjas byloje, pradėtoje teisme, į kurį kreiptasi pirmiausia (pirmoji byla), iš esmės nesiima jokių veiksmų po pirmojo teismo posėdžio ir visų pirma nepateikia prašymo priimti sprendimą, kol nesibaigė ieškinio išnagrinėjimo terminas, todėl pirmoji byla dėl suėjusio nustatyto termino nutraukiama nepriėmus sprendimo pagal pirmajai bylai taikomą (Prancūzijos) teisę, t. y. praėjus 30 mėnesių nuo taikinamojo teismo posėdžio; b) pirmoji byla, kaip nurodyta, nutraukiama netrukus (3 dienos) po to, kai kreipiamasi į antrąjį teismą (antroji byla) Anglijoje, todėl sprendimas Prancūzijoje nepriimamas ir nėra jokios tarpusavyje nesuderinamų sprendimų pirmojoje ir antrojoje bylose rizikos; ir c) dėl Jungtinės Karalystės laiko juostos pareiškėjas pirmojoje byloje po to, kai pirmoji byla nutraukiama, bet kuriuo atveju gali inicijuoti santuokos nutraukimo bylą Prancūzijoje pirmiau, nei tai gali padaryti pareiškėjas (antrojoje byloje) Jungtinėje Karalystėje? 2. Konkrečiai kalbant, ar žodis „nustatyta“ reiškia, kad pareiškėjas pirmojoje byloje turi atlikti procesinius veiksmus pakankamai rūpestingai ir greitai, kad pirmoji byla būtų toliau nagrinėjama ir ginčas išsprendžiamas (teismo sprendimu arba taikos sutartimi), ar pareiškėjas pirmojoje byloje, jeigu nustatoma jo pasirinkto teismo jurisdikcija pagal [Reglamento Nr. 2201/2003] 3 straipsnį ir 19 straipsnio 1 dalį, gali nebesiimti jokių veiksmų siekiant sprendimo minėtoje pirmojoje byloje ir taip lemti antrosios bylos sustabdymą ir situaciją, kai ginčą išspręsti tampa neįmanoma?“
19

2012 m. gruodžio 11 d. ieškiniu A. Wojciechowski kreipėsi į tribunal du travail de Bruxelles (Briuselio pirmosios instancijos darbo teismas, Belgija), prašydama panaikinti 2012 m. rugsėjo 11 d. sprendimą ir įpareigoti ONP skirti jai 13/45 dydžio senatvės pensiją, t. y., A. Wojciechowski apskaičiavimu, maždaug 367,07 euro per mėnesį. Kad pagrįstų savo reikalavimą, A. Wojciechowski, be kita ko, nurodo, kad, jeigu jos atveju būtų taikomas 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35), iš dalies pakeistas ir atnaujintas 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3) (toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), arba 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72), tuomet pagal Teisingumo Teismo praktiką ONP, apskaičiuodama jos belgiškąją pensiją, negalėtų taikyti minėto stažo vieneto principo. Be to, A. Wojciechowski mano, kad ONP padarė klaidą, nes jos stažas institucijose buvo 34 metai ir 11 mėnesių, taigi 35 metai, o ne 45 metai. Šiuo atžvilgiu A. Wojciechowski kyla klausimas, kokiu teisiniu pagrindu remdamasi ONP teoriškai nustatė jos europinės pensijos dydį.
78

Tačiau negalima atmesti tikimybės, kad valstybei narei pavyksta užtikrinti įsipareigojimų pagal Sutartį laikymąsi, su kita valstybe nare sudarius sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo (Sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, 71 punktas; Sprendimo Amurta, C‑379/05, EU:C:2007:655, 79 punktas ir Sprendimo Komisija / Ispanija, C‑487/08, EU:C:2010:310, 58 punktas).
24

Be to, remiantis proporcingumo principu, kuris yra vienas iš bendrųjų Sąjungos teisės principų, Direktyvai 2003/109 įgyvendinti skirtos priemonės turi būti tinkamos šiais teisės aktais siekiamų tikslų įgyvendinimui užtikrinti ir neviršyti to, kas būtina jiems pasiekti (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Nyderlandai, C‑508/10, EU:C:2012:243, 75 punktą).
14

Remiantis ginčijamu sprendimu, šis kartelis – tai vienas tęstinis SESV 101 straipsnio ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3, toliau – EEE susitarimas) 53 straipsnio pažeidimas, darytas mažiausiai 2001 m. spalio 5 d.–2006 m. vasario 1 d. laikotarpiu. Šiuo laikotarpiu kartelio dalyvės surengė daug daugiašalių susitikimų, kuriuos vadino „Cristal“ susitikimais“. Šių susitikimų tikslas buvo aiškiai antikonkurencinis, nes per juos dalyvės galėjo, be kita ko, nustatyti minimalias LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, kainas, aptarti planuojamas kainas, kad būtų išvengta jų sumažėjimo, ir koordinuoti kainų padidinimus bei gamybos apimtis. Per pažeidimo laikotarpį kartelio dalyvės taip pat rengė dvišalius susitikimus ir dažnai keitėsi informacija klausimais, kurie buvo nagrinėjami „Cristal“ susitikimuose“. Be to, jos ėmėsi priemonių patikrinti, ar per šiuos susitikimus priimti sprendimai buvo įgyvendinami.
1

Savo ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad per nustatytus terminus nesiėmusi visų būtinų priemonių, kad būtų galima susigrąžinti valstybės pagalbą, 2013 m. gegužės 2 d. Komisijos sprendimo 2013/435/ES dėl valstybės pagalbos SA.22843 (2012/C) (ex 2012/NN), kurią Prancūzija suteikė Société Nationale Maritime Corse Méditerranée ir la Compagnie Méridionale de Navigation (OL L 220, p. 20; toliau – ginčijamas sprendimas), 2 straipsnio 1 dalimi pripažintą neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka, per nustatytus terminus nepanaikinusi visų pagalbos mokėjimų, nurodytų minėto sprendimo 2 straipsnio 1 dalyje, ir per nustatytą terminą nepranešusi Komisijai apie priemones, kurių imtasi siekiant įvykdyti šį sprendimą, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų, tenkančių jai pagal SESV 288 straipsnio ketvirtą pastraipą ir minėto sprendimo 3–5 straipsnius.
32

Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2006/126 11 straipsnio 4 dalies antra pastraipa turi būti aiškinama taip, kad priemonė, kuria asmens įprastos gyvenamosios vietos valstybė narė, negalinti iš to asmens, transporto priemonės vairuotojo, atimti vairuotojo pažymėjimo dėl to, kad jis jau buvo atimtas pagal anksčiau priimtą sprendimą dėl teisės vairuoti atėmimo, nurodo, jog naujas vairuotojo pažymėjimas tam asmeniui negalės būti išduotas nustatytą laikotarpį, turi būti laikoma vairuotojo pažymėjimo galiojimo apribojimu, sustabdymu ar jo atėmimu, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, todėl ši priemonė draudžia pripažinti bet kokio vairuotojo pažymėjimo, išduoto kitos valstybės narės prieš pasibaigiant šiam laikotarpiui, galiojimą. Tai, kad sprendimas, kuriuo buvo paskirta ši priemonė, įsiteisėjo po to, kai antroje valstybėje buvo išduotas vairuotojo pažymėjimas, šiuo požiūriu nėra svarbu, nes tas vairuotojo pažymėjimas buvo gautas priėmus šį sprendimą ir minėtą priemonę pateisinantys pagrindai buvo to vairuotojo pažymėjimo išdavimo metu.
20

Be to, Prancūzijos vyriausybė teigia, kad Direktyvos 89/105 6 straipsnio 3 punkte nurodytas paskelbimas turėjo būti įvykdytas iki 1989 m. gruodžio 31 d., tačiau tą dieną Socialinės apsaugos kodekso L.162-22-7 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytas sąrašas dar nebuvo priimtas. Be to, remiantis šios direktyvos nuostatomis ar tikslais negalima daryti išvados, kad pagal ją iš Prancūzijos valdžios institucijų reikalaujama tokio pranešimo ar paskelbimo.
SESV 101 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad įmonė iš principo gali būti laikoma atsakinga už suderintus veiksmus, kuriuos lėmė jai paslaugas teikiančio savarankiško paslaugų teikėjo elgesys, jeigu įvykdyta viena iš toliau nurodytų sąlygų:

— paslaugų teikėjas iš tikrųjų veikė vadovaujamas ir kontroliuojamas nagrinėjamos įmonės arba

— ši įmonė žinojo apie savo konkurentų ir paslaugų teikėjo siekiamus antikonkurencinius tikslus ir pati ketino aktyviai prisidėti juos įgyvendinant, arba

— minėta įmonė pagrįstai galėjo numatyti savo konkurentų ir paslaugų teikėjo antikonkurencinį elgesį ir buvo pasirengusi prisiimti iš to kylančią riziką.

Iš tiesų, pirma, jei paslaugų teikėjas atitinkamoje rinkoje teikia paslaugas už atlygį savarankiškai, taikant nuostatas, kuriose numatyta skirti sankcijas už antikonkurencinius veiksmus, laikytina, jog jis yra atskira įmonė nuo tų, kurioms jis teikia savo paslaugas, ir tokio paslaugų teikėjo elgesys negali iš karto būti priskiriamas vienai iš šių įmonių.

Antra, kiek tai susiję su pirma iš šių sąlygų, įmonė gali būti laikoma atsakinga už paslaugų teikėjo, kuris save kitiems prisistato kaip savarankiškas paslaugų teikėjas, bet iš tiesų veikia vadovaujamas arba kontroliuojamas šios įmonės, elgesį. Taip būtų, pavyzdžiui, tuomet, kai jis turėtų mažai autonomijos ir lankstumo arba visiškai to neturėtų, kiek tai susiję su sutartos veiklos vykdymu, o jo tariamas savarankiškumas slėptų darbo santykį. Be to, kad yra toks vadovavimas arba tokia kontrolė, galima spręsti iš tarp nagrinėjamo paslaugų teikėjo ir paslaugas užsakiusios įmonės egzistuojančių specifinių organizacinių, ekonominių ir teisinių ryšių, pavyzdžiui, tų, kurie egzistuoja tarp patronuojančiųjų ir dukterinių bendrovių.

Antra iš nurodytų sąlygų laikoma iš tikrųjų įvykdyta, jei ši įmonė, pasitelkdama kaip tarpininką savo paslaugų teikėją, ketino atskleisti savo neskelbtiną komercinę informaciją savo konkurentams arba ji aiškiai arba nebyliai patvirtino, jog su jais dalijasi šia neskelbtina komercine informacija, tačiau taip nėra, jeigu šis paslaugų teikėjas, neinformavęs minėtos paslaugas užsakiusios įmonės, naudojo pastarosios neskelbtiną komercinę informaciją, kad parengtų minėtų konkurentų pasiūlymus.

Galiausiai, kiek tai susiję su trečiąja sąlyga, suderinti veiksmai taip pat gali būti inkriminuojami šiai pačiai paslaugas užsakiusiai įmonei, jei ji pagrįstai galėjo numatyti, kad paslaugų teikėjas, į kurį ji kreipėsi, jos konfidencialia informacija dalijosi su jos konkurentais, ir buvo pasirengusi prisiimti su tuo susijusią riziką.

(žr. 25, 27, 30, 31, 33 punktus ir rezoliucinę dalį)
Byla C‑287/14

Eurospeed Ltd

prieš

Szegedi Törvényszék

(Gyulai törvényszék prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Kelių transportas — Reglamentas (EB) Nr. 561/2006 — Vairuotojo atsakomybė už pareigos naudoti tachografą pažeidimus“

Santrauka – 2016 m. birželio 9 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas

Transportas – Kelių transportas – Socialinės nuostatos – Reglamentas Nr. 561/2006 – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad už šio reglamento pažeidimą atsako vairuotojas, o ne jį įdarbinusi įmonė, arba vairuotojas ir ši įmonė – Leistinumas

(Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas Nr. 561/2006)

Reglamentas Nr. 561/2006 dėl tam tikrų su kelių transportu susijusių socialinių teisės aktų suderinimo ir iš dalies keičiantis reglamentus Nr. 3821/85 ir Nr. 2135/98 bei panaikinantis Reglamentą Nr. 3820/85 turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos vairuotojui, o ne jį įdarbinusiai įmonei, arba vairuotojui ir šiai įmonei kartu tenka atsakomybė už šio vairuotojo padarytus šio reglamento pažeidimus.

Pirma, minėto reglamento 19 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad kiekviena valstybė narė įgalioja kompetentingas institucijas taikyti sankcijas įmonei ir (arba) vairuotojui už jos teritorijoje nustatytą šio reglamento pažeidimą, už kurį sankcija dar nebuvo taikyta. Taigi iš šios nuostatos formuluotės aiškiai matyti, kad Reglamente Nr. 561/2006 nustatytos konkrečios pareigos tiek transporto įmonėms, tiek vairuotojams ir jie abu laikomi atsakingais už savo atitinkamų pareigų pažeidimus. Be to, pagal šio reglamento 19 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį ši galimybė taikyti sankcijas už šio reglamento pažeidimus išplečiama ir dėl pažeidimų, padarytų už atitinkamos valstybės narės teritorijos ribų.

Antra, tokias pačias išvadas galima daryti remiantis minėto reglamento 10 straipsnio 3 dalimi.

Galiausiai, nors Reglamentu Nr. 561/2006 iš tiesų, be kita ko, siekiama pagerinti kelių transporto sektoriaus darbuotojų darbo sąlygas, nėra pagrindo manyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino visiškai atleisti vairuotojus nuo atsakomybės už jų padarytus pažeidimus, ypač kai šie pažeidimai išimtinai susiję su jų funkcijų vykdymu. Be to, abu minėto reglamento tikslai, t. y. pagerinti darbo sąlygas ir saugų eismą keliuose, reiškia pareigą iš principo kelių eismo transporto priemonėse įrengti patvirtinto tipo tachografą, kurį naudojant būtų galima patikrinti, ar laikomasi vairavimo ir vairuotojų poilsio laiko. Aiškinant šį reglamentą kaip draudžiantį galimybę taikyti vairuotojams sankcijas už jų pareigų pagal minėtą reglamentą pažeidimą, būtų trukdoma, be kita ko, siekti tikslo bendrai pagerinti saugų eismą keliuose.

(žr. 31–33, 37–39, 41 punktus ir rezoliucinę dalį)
Reglamento Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 4 straipsnis aiškintinas taip, kad į jo taikymo sritį patenka ieškinys, pareikštas pagal valstybės narės teisę įsteigtos bendrovės, kuriai iškelta bankroto byla kitoje valstybėje narėje, vadovui, kurį pastarosios valstybės narės teisme pareiškė šios bendrovės administratorius, ir kuriuo siekiama, kad, remiantis šios valstybės narės nacionalinės teisės nuostata, būtų grąžinti mokėjimai, kuriuos šis vadovas atliko dar iki bankroto bylos iškėlimo, bet po to, kai buvo nustatyta, kad ši bendrovė tapo nemoki.

Nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią nemokios bendrovės vadovas turi grąžinti mokėjimus, kuriuos jis atliko šios bendrovės sąskaita po to, kai buvo nustatyta, kad ši bendrovė tapo nemoki, laikytina bankroto byloms ir jų sukeliamiems padariniams taikytina teise, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 4 straipsnio 1 dalį. Be to, tokia nuostata iš esmės padeda pasiekti mutatis mutandis bet kokios bankroto procedūros tikslą, t. y. apsaugoti nuo galimo turto sumažėjimo, kol bus iškelta bankroto byla, kad būtų tolygiai patenkinti kreditorių reikalavimai.

(žr. 16, 17, 20, 21 punktus ir rezoliucinę dalį)
Siekiant nustatyti, ar sutartyse dėl masinių pašto siuntų platinimo, kurias dominuojančią padėtį užimanti įmonė sudaro su savo klientais, nustatytų nuolaidų sistema, kuriai būdinga:

— 6–16 % dydžio nuolaidų skalė,

— sąlyga, kad jeigu pateiktų pristatyti siuntų kiekis neatitinka iš pradžių planuoto kiekio, ataskaitinio laikotarpio pabaigoje dominuojančią padėtį užimanti įmonė atlieka patikslinimą, ir

— taikymas atgaline data, nes jeigu iš pradžių nustatyta siuntų riba viršijama, metų pabaigoje nuolaida pritaikoma visoms per atitinkamą laikotarpį pateiktoms pristatyti siuntoms, o ne tik toms, kurios viršijo planuotą kiekį,

ir kurią taiko dominuojančią padėtį užimanti įmonė, gali turėti išstūmimo iš rinkos poveikį ir taip pažeisti EB sutarties 82 straipsnį, reikia išnagrinėti visas bylos aplinkybes, visų pirma nuolaidų suteikimo kriterijus ir sąlygas, atitinkamos įmonės dominavimo apimtį ir specifines konkurencijos atitinkamoje rinkoje sąlygas. Tai, kad minėta nuolaidų sistema taikoma daugumai rinkos vartotojų, gali būti naudinga informacija, vertinant tokios praktikos svarbą ir poveikį rinkai, ir padidinti antikonkurencinio išstūmimo poveikio tikimybę.

Šiuo klausimu visų pirma pažymėtina, kad kontrahentų įsipareigojimai dominuojančią padėtį užimančiai įmonei ir spaudimas jiems gali būti labai stiprūs, kai nuolaida susijusi ne tik su apyvartos didėjimu, kuris pasiekiamas dėl kontrahentų perkamų šios įmonės produktų per atitinkamą laikotarpį, bet ir su bendra šio pirkimo apyvarta. Todėl santykinai mažas dominuojančią padėtį užimančios įmonės produktų apyvartos kitimas daro neproporcingą poveikį kontrahentams. Visoms nuolaidų, suteikiamų atsižvelgiant į kiekį, parduotą per palyginti ilgą ataskaitinį laikotarpį, sistemoms būdinga tai, kad spaudimas pirkėjui pasiekti reikiamą pirkimų skaičių, kad gautų naudos arba nepatirtų numatytų nuostolių per visą laikotarpį, padidėja ataskaitinio laikotarpio pabaigoje. Todėl tokia nuolaidų sistema gali leisti dominuojančią padėtį užimančiai įmonei lengviau skatinti savo klientų lojalumą ir pritraukti konkurentų klientus, taigi, pritraukti paklausos dalį, dėl kurios atitinkamoje rinkoje konkuruojama. Šis pritraukimo poveikis dar labiau stiprėja, jeigu nuolaidos taikomos tiek tai paklausos daliai, dėl kurios konkuruojama, tiek tai, kuri yra be konkurencijos dėl įstatyminio monopolio.

Antra, užimdama labai didelę rinkos dalį įmonė įgyja galią, dėl kurios tampa privaloma partnere ir kuri užtikrina jos veiksmų nepriklausomumą. Tokiomis aplinkybėmis minėtos įmonės konkurentams yra labai sudėtinga pasiūlyti didesnes nuolaidas už taikomas atsižvelgiant į bendrą pardavimo kiekį. Vien jau dėl daug didesnės rinkos dalies dominuojančią padėtį užimanti įmonė iš esmės yra neišvengiama prekybos partnerė rinkoje.

Šiomis aplinkybėmis tokia įmonės taikoma nuolaidų sistema, kuria, nors įmonės klientai su ja nesiejami formalių įpareigojimų, vis dėlto siekiama klientams sukliudyti įsigyti produkcijos iš konkuruojančių įmonių, sukelia antikonkurencinį išstūmimo poveikį.

(žr. 23–25, 33–35, 40, 42, 50 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
Procese dėl prejudicinio sprendimo pagrindinės bylos šalys pagal Procedūros reglamento 97 straipsnio 1 dalį yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pagal nacionalines procesines normas nurodytos bylos šalys. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagal nacionalines procesines normas turi nurodyti jo nagrinėjamos pagrindinės bylos šalis. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas neturi tikrinti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimas leisti įstoti į jo nagrinėjamą bylą priimtas pagal šias normas. Teisingumo Teismas privalo laikytis tokio sprendimo, jeigu jis nebuvo panaikintas nacionalinėje teisėje nustatyta apeliacine tvarka.

Vis dėlto negalima pripažinti, kad asmuo turi pagrindinės bylos šalies statusą, kaip tai suprantama pagal Procedūros reglamento 96 straipsnio 1 dalį, siejamą su Teisingumo Teismo statuto 23 straipsniu, ir jam negali būti leista dalyvauti pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teisme vykstančiame procese, jeigu nacionaliniame teisme šis asmuo pateikia prašymą leisti įstoti į bylą ne tam, kad atliktų aktyvų vaidmenį nagrinėjant bylą nacionaliniame teisme, o tik tam, kad dalyvautų Teisingumo Teisme vykstančiame procese.

Be to, Teisingumo Teismas gali leisti į pagrindinę bylą įstojusiai šaliai pateikti rašytines pastabas tik per tokį laikotarpį, koks šiuo tikslu nustatytas suinteresuotiesiems asmenims, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį, kuriems iš pradžių buvo pranešta apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Tai, kad rašytinė proceso dalis Teisingumo Teisme negali būti užbaigta ar turi būti pradėta iš naujo dėl pakartotinių leidimų įstoti į bylą ir dėl Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio antroje pastraipoje nurodyto šioms į bylą įstojusioms šalims nustatyto 2 mėnesių termino rašytinėms pastaboms pateikti, yra nesuderinama su gero teisingumo vykdymo principu ir reikalavimu bylas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išnagrinėti per protingą terminą.

(žr. 32,33, 35, 37 ir 39 punktus)
Direktyvos 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 2 straipsnio b punktas turi būti aiškinamas taip, kad fizinis asmuo, kuris verčiasi advokato profesija ir su banku sudaro paskolos sutartį, joje nenurodant paskolos paskirties, gali būti laikomas „vartotoju“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, kai ši sutartis nesusijusi su šio advokato profesine veikla. Šiuo atžvilgiu nėra svarbi aplinkybė, kad pagal tą pačią sutartį atsiradęs reikalavimas užtikrinamas hipoteka, įforminta šio asmens kaip jo advokato kontoros atstovo ir susijusia su turtu, skirtu minėto asmens profesinei veiklai vykdyti, kaip antai šiai kontorai priklausančiu pastatu.

Iš tiesų, kaip nurodyta Direktyvos 93/13 dešimtoje konstatuojamojoje dalyje, nesąžiningoms sąlygoms skirtos vienodos teisės normos turėtų būti taikomos visoms „vartotojų“ su „pardavėjais ar tiekėjais“ sudaromoms sutartims; šios sąvokos apibrėžtos minėtos direktyvos 2 straipsnio b ir c punktuose. Taigi, sutartys, kurioms taikoma ši direktyva, joje apibrėžiamos remiantis jas sudarančių asmenų statusu pagal tai, ar jie veikia verslo, prekybos arba profesijos tikslais, ar ne.

„Vartotojo“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktą, yra objektyvi ir nepriklauso nuo konkrečių žinių, kurių gali turėti atitinkamas asmuo, arba informacijos, kurią jis faktiškai turi. Ginčą dėl sutarties, kuri gali patekti į šios direktyvos taikymo sritį, nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į įrodymų visumą ir, be kita ko, šios sutarties sąlygas, turi patikrinti, ar paskolos gavėjas gali būti laikomas „vartotoju“, kaip jis suprantamas pagal minėtą direktyvą. Tai darydamas, nacionalinis teismas turi atsižvelgti į visas konkretaus atvejo aplinkybes (be kita ko, į prekės ar paslaugos, dėl kurios sudaryta atitinkama sutartis, pobūdį), galinčias atskleisti, kokiu tikslu ši prekė ar paslauga įgyta.

Advokato, kuris su fiziniu ar juridiniu asmeniu, veikiančiu savo verslo, prekybos ar profesijos tikslais, sudaro sutartį, kuri, be kita ko, dėl to, kad nebuvo susijusi su jo kontoros veikla, nesusijusi ir su vertimusi advokato profesija, padėtis yra mažiau palanki nei to asmens. Be to, tai, kad advokatas turi aukšto lygio specialių žinių, neleidžia preziumuoti, kad santykiuose su pardavėju arba tiekėju jis nėra silpnesnioji šalis.

(žr. 15, 17, 21–23, 26, 27, 30 punktus ir rezoliucinę dalį)
84

Trečia, dėl kaltinimo dėl nemotyvavimo reikia priminti, kad pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį, kuris taikomas Bendrajam Teismui pagal to statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą, ir pagal skundžiamo sprendimo priėmimo momentu galiojusios redakcijos Bendrojo Teismo procedūros reglamento 81 straipsnį Bendrajam Teismui tenkanti pareiga motyvuoti sprendimus reiškia, kad jis turi aiškiai ir nedviprasmiškai išdėstyti savo argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti jų priėmimo priežastis, o Teisingumo Teismas – vykdyti teisminę kontrolę (be kita ko, žr. 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Alliance One International / Komisija, C‑679/11 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:606, 98 punktą ir 2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Quimitécnica.com ir de Mello / Komisija, C‑415/14 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2016:58, 56 punktas).