GENERALINIO ADVOKATO

PRIIT PIKAMÄE IŠVADA,

pateikta 2022 m. sausio 13 d. ( 1 )

Sujungtos bylos C‑451/19 ir C‑532/19

Subdelegación del Gobierno en Toledo

prieš

XU (C‑451/19)

ir

Subdelegación del Gobierno en Toledo

prieš

QP (C‑532/19)

(Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha (Kastilijos‑La Mančos Aukštesnysis teisingumo teismas, Ispanija) prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 20 straipsnis – Europos Sąjungos pilietybė – Sąjungos pilietis, niekada nepasinaudojęs teise laisvai judėti – Sąjungos piliečio šeimos nario, kuris yra trečiosios šalies pilietis, prašymas išduoti leidimo gyventi šalyje kortelę – Atmetimas – Sąjungos piliečio pareiga turėti pakankamai išteklių – Sutuoktinių pareiga gyventi kartu – Nepilnametis vaikas, Sąjungos pilietis – Nacionalinės teisės aktai ir praktika – Veiksmingas naudojimasis tuo, kas sudaro Sąjungos piliečiams suteikiamų teisių esmę – Atėmimas“

I. Įvadas

1. Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Kastilijos‑La Mančos Aukštesnysis teisingumo teismas, Ispanija) prašymai priimti prejudicinį sprendimą šiose sujungtose bylose pateikti dėl SESV 20 straipsnio išaiškinimo, kiek tai susiję su trečiųjų šalių piliečių, kurie yra Ispanijos piliečio, nepasinaudojusio teise laisvai judėti, šeimos nariai (atitinkamai vienoje byloje sutuoktinės sūnus, o kitoje – sutuoktinis), teisės gyventi šalyje pripažinimu ir galima pareiga konkrečiai ir individualiai išnagrinėti klausimą, ar tarp šeimos branduolį sudarančių šeimos narių yra priklausomumo santykis.

2. Šie prašymai pateikti nagrinėjant Subdelegación del Gobierno en Toledo (Vyriausybės atstovas Tolede, Ispanija; toliau – atstovas) ir trečiųjų šalių piliečių ginčą dėl jo atmestų prašymų išduoti jiems, kaip Sąjungos piliečio šeimos nariams, leidimo gyventi šalyje kortelę. Grįsdami reikalavimus jie remiasi SESV 20 straipsniu grindžiama išvestine teise gyventi šalyje ir Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl Sąjungos piliečio statuso. Šiose bylose Teisingumo Teismas turi galimybę patikslinti savo jurisprudenciją dėl išvestinės teisės gyventi šalyje, kuri tam tikromis išimtinėmis aplinkybėmis turi būti pripažįstama trečiosios šalies piliečiui pagal šią nuostatą.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

1. Direktyva 2004/38/EB

3. Direktyvos 2004/38/EB ( 2 ) 1 straipsnyje numatyta: „Ši direktyva nustato: a) naudojimosi Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių laisvo judėjimo ir gyvenimo valstybių narių teritorijoje teise reikalavimus; b) nuolatinio gyvenimo valstybių narių teritorijoje teisę Sąjungos piliečiams ir jų šeimos nariams; <…>“

4. Šios direktyvos 3 straipsnio „Naudos gavėjai“ 1 dalyje nustatyta: „Ši direktyva taikoma visiems Sąjungos piliečiams, kurie atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir 2 straipsnyje [2 straipsnio 2 punkte] apibrėžtiems jų šeimos nariams, kurie juos lydi arba prisijungia prie jų [arba pas juos atvyksta].“

5. Šios direktyvos 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta: „1. Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje [teritorijoje] ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie: <…> b) turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai ir turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje, arba <…> d) yra Sąjungos pilietį, kuris atitinka a, b arba c punkto reikalavimus, lydintys ar kartu vykstantys [ar pas jį atvykstantys] šeimos nariai. 2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta gyvenimo šalyje teisė taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai, lydintiems ar vykstantiems kartu su Sąjungos piliečiu priimančiojoje valstybėje narėje [lydintiems Sąjungos pilietį ar pas jį atvykstantiems į priimančiąją valstybę narę], jei toks Sąjungos pilietis atitinka 1 dalies a, b arba c punkto reikalavimus.“

2. Direktyva 2003/86/EB

6. 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvos 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą ( 3 ) 2 straipsnyje įtvirtinta: „Šioje direktyvoje: <…> c) „globėjas“ – trečiosios šalies pilietis, teisėtai gyvenantis valstybėje narėje ir pateikiantis prašymą [dėl šeimos susijungimo] arba kurio šeimos nariai prašo šeimos susijungimo, kad prisijungtų prie jo [atvyktų pas jį]; <…>“

7. Šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta: „1. Ši direktyva taikoma tais atvejais, kai globėjas turi valstybės narės išduotą, vienerius metus arba ilgesnį laiką galiojantį leidimą gyventi ir pagrįstas perspektyvas gauti teisę į nuolatinę gyvenamąją vietą [nuolat gyventi šalyje], jeigu jo šeimos nariai yra bet kurį statusą turintys trečiosios šalies piliečiai [yra trečiosios šalies piliečiai, nesvarbu, koks jų teisinis statusas]. <…> 3. Ši direktyva netaikoma Sąjungos piliečio šeimos nariams.“

8. Tos pačios direktyvos 4 straipsnyje numatyta: „1. Pagal šią direktyvą ir laikydamosi IV skyriuje, taip pat 16 straipsnyje nustatytų sąlygų valstybės narės leidžia atvykti ir gyventi [šalyje] šiems šeimos nariams: <…> c) nepilnamečiams vaikams, įskaitant globėjo įvaikintus vaikus tais atvejais, kai globėjui priklauso jų globa ir vaikai yra jo ar jos išlaikomi. Valstybės narės gali leisti susijungimą su vaikais, kurių globa dalijamasi, jeigu ta kita šalis, su kuria dalijamasi globa, yra davusi savo sutikimą; <…> 6. Nukrypstant nuo pirmesnių nuostatų, valstybės narės gali reikalauti, kad prašymai dėl šeimos susijungimo su nepilnamečiais vaikais turi būti pateikiami iki tol, kol jiems nesukako 15 metų, kaip numatyta šios direktyvos įgyvendinimo dieną j[ų] galiojančiuose teisės aktuose. Jei prašymas yra pateikiamas sukakus 15 metų, valstybės narės, kurios nusprendžia taikyti šią leidžiančią nukrypti nuostatą, leidžia tokiems vaikams atvykti ir gyventi [šalyje] ne šeimos susijungimo pagrindais.“

9. Direktyvos 2003/86 5 straipsnio 3 dalyje nustatyta: „Prašymas pateikiamas ir nagrinėjamas tuo metu, kai šeimos nariai gyvena ne valstybės narės, kurioje gyvena globėjas, teritorijoje. Nukrypstant nuo šios nuostatos, valstybė narė gali atitinkamomis aplinkybėmis priimti prašymą, pateiktą tuo metu, kai šeimos nariai jau yra jos teritorijoje.“

B. Ispanijos teisė

10. Ispanijos Konstitucijos 32 straipsnyje nustatyta: „1. Vyras ir moteris turi teisę sudaryti santuoką, o ją sudarę įgyja lygias teisės aktuose numatytas teises ir pareigas. 2. Įstatymas reglamentuoja santuokos formas, santuokinį amžių ir veiksnumą, sutuoktinių teises ir pareigas, gyvenimo skyrium (separacijos) ir santuokos nutraukimo pagrindus ir pasekmes.“

11. Código Civil (civilinis kodeksas) 68 straipsnyje numatyta: „Sutuoktiniai privalo gyventi kartu, jie turi būti ištikimi ir padėti vienas kitam. Be to, jie turi dalytis namų ūkio darbais, rūpintis tiesiosios aukštutinės linijos ir tiesiosios žemutinės linijos giminaičiais bei kitais jų išlaikomais asmenimis.“

12. Šio kodekso 70 straipsnyje nurodyta: „Sutuoktiniai bendru sutarimu nustato sutuoktinių nuolatinę gyvenamąją vietą, o nesutarimo atveju klausimą sprendžia teismas, atsižvelgdamas į šeimos interesus.“

13. Šio kodekso 110 straipsnyje nustatyta: „Tėvas ir motina, net jeigu nesinaudoja tėvų valdžia, privalo rūpintis savo nepilnamečiais vaikais ir juos išlaikyti.“

14. Civilinio kodekso 154 straipsnyje nurodyta: „Neemancipuotiems nepilnamečiams galioja tėvų valdžia. <…>“

15. Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 2007 m. vasario 16 d.Real Decreto 240/2007, sobre entrada, libre circulación y residencia en España de ciudadanos de los Estados miembros de la Unión Europea y de otros Estados parte en el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo (Karaliaus dekretas Nr. 240/2007 dėl Europos Sąjungos valstybių narių ir kitų Europos ekonominės erdvės susitarimo šalių piliečių teisės atvykti į Ispaniją, laisvai judėti ir gyventi joje ( 4 )) 1 straipsnyje nustatyta: „1. Šiuo Karaliaus dekretu reglamentuojamos teisių atvykti ir išvykti, laisvai judėti, būti, gyventi, nuolat gyventi ir dirbti Ispanijoje įgyvendinimo sąlygos, taikomos kitų Europos Sąjungos valstybių narių ir kitų valstybių, kurios yra Europos ekonominės erdvės susitarimo šalys, piliečiams, taip pat minėtų teisių apribojimai dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar visuomenės sveikatos priežasčių. 2. Šiuo Karaliaus dekretu paisoma specialiųjų įstatymų ir tarptautinių sutarčių, kurių šalis yra Ispanija, nuostatų.“

16. Šio Karaliaus dekreto 2 straipsnyje numatyta: „Šis Karaliaus dekretas jame nustatytomis sąlygomis taip pat taikomas kitos Europos Sąjungos valstybės narės arba Europos ekonominės erdvės susitarimo šalies piliečio šeimos nariams, neatsižvelgiant į jų pilietybę, jeigu jie juos lydi arba pas juos atvyksta, ir kurie yra išvardyti toliau: a) sutuoktinis, su sąlyga, kad nėra susitarimo ar pareiškimo dėl santuokos pripažinimo negaliojančia, santuokos nutraukimo ar gyvenimo skyrium (separacijos). <…> c) šio piliečio ir jo sutuoktinio ar partnerio tiesiosios žemutinės linijos giminaičiai iki 21 metų arba vyresni, jeigu yra jų išlaikomi ar neveiksnūs, su sąlyga, kad nėra susitarimo ar pareiškimo dėl santuokos pripažinimo negaliojančia, santuokos nutraukimo ar gyvenimo skyrium (separacijos) arba registruota partnerystė nebuvo nutraukta; <…>“

17. To paties Karaliaus dekreto 7 straipsnyje nustatyta: „1. Bet kuris Sąjungos pilietis ar kitos Europos ekonominės erdvės susitarimo šalies pilietis turi teisę gyventi Ispanijos valstybės teritorijoje ilgiau kaip tris mėnesius, jeigu jis: <…> b) turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta Ispanijos socialinės paramos sistemai, ir visavertį sveikatos draudimą Ispanijoje; arba <…> d) yra Sąjungos pilietį arba kitos Europos ekonominės erdvės susitarimo šalies pilietį lydintis arba pas jį atvykstantis šeimos narys ir atitinka a, b arba c punktuose nustatytus reikalavimus. 2. Šio straipsnio 1 dalyje įtvirtinta teisė gyventi šalyje yra taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai, kai jie lydi Sąjungos pilietį ar kitos Europos ekonominės erdvės susitarimo šalies pilietį arba pas jį atvyksta, jeigu toks pilietis atitinka 1 dalies a, b arba c punktuose nustatytus reikalavimus. <…> 7. Negali būti nustatyta fiksuota pragyvenimo lėšų suma, turi būti atsižvelgiama į Europos Sąjungos valstybės narės ar kitos valstybės, kuri yra Europos ekonominės erdvės susitarimo šalis, piliečių asmeninę padėtį. Bet kuriuo atveju ši suma negali būti didesnė už finansinių išteklių sumą, kurios negaunantiems ispanams yra skiriama socialinė parama, arba už minimalios socialinio draudimo pensijos sumą.“

18. Minėto Karaliaus dekreto 8 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Šio Karaliaus dekreto 2 straipsnyje nurodyti Europos Sąjungos valstybės narės ar kitos valstybės, Europos ekonominės erdvės susitarimo šalies, piliečio šeimos nariai, kurie nėra vienos iš šių valstybių piliečiai, gali gyventi Ispanijoje ilgiau nei tris mėnesius, kai jie šį pilietį lydi ar pas jį atvyksta, ir privalo prašyti išduoti „Sąjungos piliečio šeimos nario leidimo gyventi šalyje kortelę“ ir ją gauti.

III. Faktinės bylų aplinkybės, procesas pagrindinėse bylose ir prejudiciniai klausimai

A. Byla C‑451/19

19. Venesuelos pilietis XU gimė 2001 m. rugsėjo 19 d. Venesueloje. XU motina, Venesuelos pilietė, turi Tarjeta de Residencia Comunitaria (leidimo gyventi Bendrijoje kortelę) ir su savo vaiku gyvena Ispanijoje nuo 2004 m. XU gavo leidimą gyventi šioje valstybėje narėje.

20. 2011 m. sausio 20 d. Venesuelos nepilnamečių teismas nusprendė XU globą patikėti jo motinai, taigi ji gali gyventi Ispanijoje kartu su vaiku be jokių apribojimų.

21. XU motina ir jo patėvis, Ispanijos pilietis, niekada nepasinaudojęs judėjimo laisve Sąjungoje, susituokė El Viso de San Chuane (Ispanija) 2014 m. rugsėjo 6 d. Šios santuokos galiojimas neginčytas.

22. Nuo 2008 m. gruodžio 12 d. sutuoktiniai kartu gyvena El Viso de San Chuane (Ispanija). 2009 m. liepos 24 d. jiems gimė Ispanijos pilietybę turintis vaikas.

23. 2015 m. rugsėjo 28 d. XU patėvis pateikė prašymą išduoti XU laikiną Europos Sąjungos piliečio šeimos nario leidimo gyventi šalyje kortelę pagal Karaliaus dekreto Nr. 240/2007 2 straipsnio c punktą.

24. Šis prašymas atmestas, nes XU patėvis neįrodė, kad turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kaip reikalaujama pagal Karaliaus dekreto Nr. 240/2007 7 straipsnį.

25. 2016 m. sausio 28 d. atstovas patvirtino, kad XU patėvio pateiktas prašymas atmestas. XU patėvis šį sprendimą apskundė administracine tvarka Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 1 de Toledo (Toledo provincijos administracinių bylų teismas Nr. 1, Ispanija).

26. Šis teismas jo skundą patenkino ir nusprendė, kad šiuo atveju Karaliaus dekreto Nr. 240/2007 7 straipsnis netaikytinas, nes XU patėvis niekada nesinaudojo judėjimo laisve Sąjungoje.

27. Valstybės administracija dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Kastilijos‑La Mančos Aukštesnysis teisingumo teismas), šis nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar dėl reikalavimo, kad teise laisvai judėti nesinaudojęs Ispanijos pilietis atitiktų [Karaliaus dekreto Nr. 240/2007] 7 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas tam, kad sutuoktinės – trečiosios šalies pilietės – nepilnamečiam sūnui, kuris yra trečiosios šalies pilietis, būtų pripažinta teisė gyventi šalyje pagal [Karaliaus dekreto Nr. 240/2007] 7 straipsnio 2 dalį, tuo atveju, kai šios sąlygos neįvykdytos, pažeidžiamas [SESV] 20 straipsnis, jei atsisakius suteikti minėtą teisę Ispanijos pilietis yra priverstas išvykti iš Sąjungos teritorijos? Klausimas keliamas atsižvelgiant į tai, kad Civilinio kodekso 68 straipsnyje nustatyta sutuoktinių pareiga gyventi kartu. 2. Ar bet kuriuo atveju, nepaisant atsakymo į pirmesnį klausimą, net jeigu jis būtų neigiamas, Ispanijos valstybės praktika automatiškai taikyti Karaliaus dekreto Nr. 240/2007 7 straipsnio nuostatas ir Sąjungos piliečio, niekada nesinaudojusio teise laisvai judėti, sutuoktinio (trečiosios šalies piliečio) nepilnamečiam sūnui, kuris yra trečiosios šalies pilietis (abu sutuoktiniai turi nepilnametį sūnų – Ispanijos pilietį, taip pat niekada nesinaudojusį teise laisvai judėti), nesuteikti leidimo gyventi šalyje vien dėl to, kad tas Sąjungos pilietis neatitinka šiame straipsnyje įtvirtintų sąlygų, konkrečiai ir individualiai neišnagrinėjus, ar tarp šio Sąjungos piliečio ir trečiosios šalies piliečio yra toks priklausomumo santykis, kuris dėl kokių nors priežasčių ir atsižvelgus į susiklosčiusias aplinkybes nulemtų, kad, atsisakius suteikti trečiosios šalies piliečiui teisę gyventi šalyje, Sąjungos pilietis, negalintis atsiskirti nuo savo šeimos nario, kuris nuo jo yra priklausomas, turėtų išvykti iš Sąjungos teritorijos, pažeidžia [SESV] 20 straipsnį, kaip nurodyta pirma, ypač tuo atveju, kai Ispanijos pilietis ir jo sutuoktinė – trečiosios šalies pilietė – turi nepilnametį sūnų, Ispanijos pilietį, kuris taip pat privalėtų išvykti iš Ispanijos teritorijos kartu su tėvais? Klausimas keliamas atsižvelgiant į Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisprudenciją, be kita ko, į 2018 m. gegužės 8 d. Sprendimą K. A. ir kt. (Šeimos susijungimas Belgijoje), C‑82/16, [EU:C:2018:308].“

B. Byla C–532/19

28. 2015 m. rugsėjo 25 d. Peru pilietis QP susituokė su Ispanijos piliete, niekada nepasinaudojusia judėjimo laisve Sąjungoje. Šios santuokos teisėtumas niekada neginčytas. QP ir jo sutuoktinė yra dukters, Ispanijos pilietės, gimusios 2012 m. rugpjūčio 11 d., tėvai.

29. 2015 m. spalio 2 d. QP pateikė prašymą išduoti Europos Sąjungos piliečio šeimos nario leidimo gyventi šalyje kortelę, prie kurio, be kita ko, pridėjo sutuoktinės neterminuotą darbo sutartį bei darbo užmokesčio lapelius.

30. Nagrinėdamas bylą atstovas QP pranešė, kad dėl jo priimti trys apkaltinamieji nuosprendžiai, t. y. 2010 m. rugsėjo 7 d., 2010 m. spalio 25 d. ir 2016 m. lapkričio 16 d., kurių pirmasis ir trečiasis – už transporto priemonės vairavimą neturint vairuotojo pažymėjimo, o antrasis – už transporto priemonės vairavimą esant apsvaigus nuo alkoholio, ir paprašė pateikti pastabas; jis jas pateikė.

31. 2015 m. gruodžio 14 d. atstovas atmetė QP prašymą, motyvuodamas tuo, kad neįvykdyti Karaliaus dekrete Nr. 240/2007 nustatyti reikalavimai, nes QP Ispanijoje yra teistas ir neturi sau ir šeimos nariams pakankamai finansinių išteklių.

32. 2016 m. vasario 1 d. atstovas patvirtino, kad QP pateiktas prašymas atmestas. QP šį sprendimą apskundė administracine tvarka Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n 2 de Toledo (Toledo provincijos administracinių bylų teismas Nr. 2, Ispanija); šis jo skundą patenkino.

33. Valstybės administracija dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Kastilijos‑La Mančos Aukštesnysis teisingumo teismas), šis nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus: „1. Ar dėl reikalavimo, kad teise laisvai judėti nesinaudojęs Ispanijos pilietis atitiktų [Karaliaus dekreto Nr. 240/2007] 7 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas tam, kad jo sutuoktiniui, kuris yra trečiosios šalies pilietis, būtų pripažinta teisė gyventi šalyje pagal [Karaliaus dekreto Nr. 240/2007] 7 straipsnio 2 dalį, tuo atveju, kai šios sąlygos neįvykdytos, pažeidžiamas SESV 20 straipsnis, jei atsisakius suteikti minėtą teisę Ispanijos pilietis priverstas išvykti iš Sąjungos teritorijos? Klausimas keliamas atsižvelgiant į tai, kad Ispanijos civilinio kodekso 68 straipsnyje nustatyta sutuoktinių pareiga gyventi kartu. 2. Ar bet kuriuo atveju, nepaisant atsakymo į pirmesnį klausimą, net jeigu jis būtų neigiamas, Ispanijos valstybės praktika automatiškai taikyti [Karaliaus dekreto Nr. 240/2007] 7 straipsnio nuostatas ir nesuteikti leidimo gyventi šalyje Sąjungos piliečio, niekada nesinaudojusio teise laisvai judėti, šeimos nariui vien dėl to, kad tas Sąjungos pilietis neatitinka šiame straipsnyje įtvirtintų sąlygų, konkrečiai ir individualiai neišnagrinėjus, ar tarp šių Sąjungos piliečio ir trečiosios šalies piliečio yra toks priklausomumo santykis, kuris dėl kokių nors priežasčių ir atsižvelgus į susiklosčiusias aplinkybes nulemtų, kad, atsisakius suteikti trečiosios šalies piliečiui teisę gyventi šalyje, Sąjungos pilietis, negalintis atsiskirti nuo savo šeimos nario, kuris nuo jo yra priklausomas, turėtų išvykti iš Sąjungos teritorijos, pažeidžia [SESV] 20 straipsnį? Klausimas keliamas atsižvelgiant į Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisprudenciją, be kita ko, į 2018 m. gegužės 8 d. Sprendimą K. A. ir kt. (Šeimos susijungimas Belgijoje), C‑82/16, [EU:C:2018:308].“

IV. Procesas Teisingumo Teisme

34. 2019 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2019 m. balandžio 29 d. nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C-451/19.

35. 2019 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2019 m. birželio 17 d. nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C-532/19.

36. 2020 m. balandžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimu atitinkamos bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.

37. Ispanijos vyriausybė ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas per Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatytą terminą.

38. Remdamasis Procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalimi Teisingumo Teismas nusprendė nerengti teismo posėdžio.

V. Teisinė analizė

A. Pirminės pastabos

39. Kaip nurodyta įvade, šiose bylose iš esmės reikia išaiškinti SESV 20 straipsnį, kiek tai susiję su atsisakymu pripažinti teisę gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiams, kurie yra Sąjungos piliečio, nepasinaudojusio teise laisvai judėti, šeimos nariai (atitinkamai sutuoktinės sūnus ir sutuoktinis), ir galima kompetentingų valdžios institucijų pareiga konkrečiai ir individualiai išnagrinėti, ar yra priklausomumo santykis tarp šeimos narių.

40. Aiškumo ir racionalumo sumetimais šios dvi teminės sritys, atitinkamai sutampančios su pirmaisiais ir antraisiais klausimais, bus nagrinėjamos ta pačia eilės tvarka. Todėl pirmiausia nustatysiu, ar trečiosios šalies pilietis turi SESV 20 straipsniu grindžiamą išvestinę teisę, esant tokioms aplinkybėms, kaip nagrinėjamos šiose bylose ( 5 ). Paskui analizuosiu Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nustatytus priklausomumo santykio nagrinėjimui keliamus reikalavimus ( 6 ). Analizėje pateiksiu nuomonę dėl kelių prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo keliamų teisinių klausimų, nurodytų tuose prašymuose. Galiausiai atsižvelgiant į šios analizės išvadas, apibendrintas kiekvienos teminės srities nagrinėjimo santraukose ( 7 ), bus galima atsakyti į pateiktus klausimus.

B. Pirma teminė sritis: išvestinės trečiųjų šalių piliečių teisės buvimo nagrinėjimas atsižvelgiant į šių bylų aplinkybes

1. Aspektai, į kuriuos reikia atsižvelgti analizėje

41. Išsami pirmosios teminės srities, susijusios su galimu teisės gyventi šalyje buvimu tokiomis aplinkybėmis, kaip susiklostė šiose bylose, analizė būtina, nes negalima atmesti, kad pagal SESV 20 straipsnį draudžiama Ispanijos valdžios institucijų praktika, kai atsisakoma suteikti teisę gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, kuris yra Sąjungos piliečio šeimos narys, tik todėl, kad pastarasis neturi jam ir šiam piliečiui pakankamų išteklių (ir sveikatos draudimo).

42. Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Teisingumo Teismas padarė būtent tokią išvadą 2020 m. vasario 27 d. Sprendime Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real (Sąjungos piliečio sutuoktinis) (C-836/18, toliau – Sprendimas Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real, EU:C:2020:119). Konkrečiau kalbant, tame sprendime Teisingumo Teismas kritiškai vertino Ispanijos valdžios institucijų sprendimą atmesti prašymą dėl šeimos susijungimo, pateiktą trečiosios šalies piliečio, kuris yra Sąjungos piliečio sutuoktinis, vien dėl to, kad šis Sąjungos pilietis neturėjo pakankamai išteklių sau ir savo sutuoktiniui, kad netaptų našta nacionalinei socialinės paramos sistemai, neišnagrinėjus, ar tarp to Sąjungos piliečio ir jo sutuoktinio yra toks priklausomumo santykis, jog, atsisakius pastarajam suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje, tas Sąjungos pilietis būtų priverstas išvykti iš Sąjungos teritorijos, kad galėtų būti su savo sutuoktiniu ir užtikrinti realią paramą nuo jo priklausomam asmeniui. Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal SESV 20 straipsnį draudžiama tokia Ispanijos valdžios institucijų administracinė praktika, pagal kurią tik taikomi galiojantys nacionalinės teisės aktai ( 8 ).

43. Pagrindinių bylų aplinkybės turi kelis panašumus su bylos, kurioje priimtas tas sprendimas, aplinkybėmis, nes, pirma, atitinkami Sąjungos piliečiai nepasinaudojo judėjimo laisve ir, antra, jos susijusios būtent su tuo pačiu Direktyvos 2004/38 7 straipsnį perkeliančiu nacionalinės teisės aktu, kuriame numatytas taip pat analogiškas šios nuostatos taikymas konkrečiu atveju ( 9 ), taigi viršijantis tai, ko reikalaujama pagal Sąjungos teisę. Vis dėlto svarbu pažymėti, kad yra ir svarbių faktinių aplinkybių skirtumų, kuriuos reikėtų konkrečiai vertinti atsižvelgiant į jurisprudencijoje dėl Sąjungos pilietybės suformuotus principus. Iš tikrųjų, nors minėtoje byloje buvo nagrinėjamas galimas sutuoktinių, neturinčių išlaikomų vaikų, priklausomumas, pagrindinėse bylose šeimos turi išlaikomų vaikų, kurie yra Sąjungos piliečiai. Dėl šio aspekto reikia pabrėžti, kad nepilnamečiams dėl jų pažeidžiamumo reikia didesnės nacionalinių valdžios institucijų apsaugos, o tai, mano nuomone, turėtų atsispindėti taikant SESV 20 straipsnį šiuo atveju. Vadovaujantis šiuo požiūriu ir atsižvelgiant į minėtus skirtumus akivaizdu, kad Teisingumo Teismas turės pateikti keletą svarbių patikslinimų dėl šios nuostatos taikymo srities.

44. Vis dėlto prieš nagrinėjant klausimą, ar trečiosios šalies piliečiai tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėse bylose, iš tikrųjų gali remtis SESV 20 straipsniu grindžiama išvestine teise dėl jų, kaip Sąjungos piliečio šeimos nario statuso, manau, būtina trumpai priminti Teisingumo Teismo jurisprudencijoje suformuotus Sąjungos pilietybei taikomus principus ( 10 ). Ir tik apžvelgus šią jau suformuotą jurisprudenciją dėl Sąjungos teisės šioje srityje bus galima patikrinti, ar tie principai turi būti taikomi šiuo atveju ( 11 ).

2. Jau suformuotos jurisprudencijos dėl Sąjungos pilietybės apžvalga

a) Jurisprudencija dėl išvestinės trečiųjų šalių piliečių teisės gyventi šalyje, grindžiamos jų, kaip Sąjungos piliečio šeimos narių, statusu

45. Remiantis suformuota jurisprudencija, pakartota Sprendime Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real, pagal SESV 20 straipsnį kiekvienam asmeniui, turinčiam valstybės narės pilietybę, suteikiamas Sąjungos piliečio statusas; jis valstybių narių piliečiams yra pagrindinis statusas. Sąjungos pilietybė kiekvienam Sąjungos piliečiui suteikia pagrindinę ir asmeninę teisę laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, tačiau turi būti paisoma Sutartyje ir jai vykdyti priimtose priemonėse nustatytų apribojimų ir reikalavimų ( 12 ).

46. Šiame kontekste Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pagal SESV 20 straipsnį draudžiamos nacionalinės priemonės, įskaitant sprendimus atsisakyti suteikti teisę gyventi šalyje Sąjungos piliečio šeimos nariams, dėl kurių iš Sąjungos piliečių atimama galimybė veiksmingai naudotis tuo, kas sudaro jiems pagal statusą suteikiamų teisių esmę. Vis dėlto Sutarties nuostatos, susijusios su Sąjungos pilietybe, nesuteikia jokios savarankiškos teisės trečiųjų šalių piliečiams. Teisės, kurios gali būti suteikiamos tokiems piliečiams, yra ne savarankiškos minėtų piliečių teisės, bet išvestinės iš teisių, kuriomis naudojasi Sąjungos pilietis. Šių išvestinių teisių tikslas ir pateisinimas grindžiamas išvada, kad atsisakius jas pripažinti gali būti pažeista, be kita ko, Sąjungos piliečio teisė laisvai judėti ( 13 ).

47. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, kad egzistuoja labai specifinių situacijų, kai, nepaisant to, jog netaikoma su trečiųjų šalių piliečių teise gyventi šalyje susijusi išvestinė teisė, o atitinkamas Sąjungos pilietis nepasinaudojo teise laisvai judėti, trečiosios šalies piliečiui, kuris yra minėto Sąjungos piliečio šeimos narys, vis dėlto turi būti suteikta teisė gyventi šalyje, antraip būtų pakenkta Sąjungos pilietybės veiksmingumui, jei dėl atsisakymo suteikti tokią teisę Sąjungos pilietis privalėtų išvykti iš Sąjungos teritorijos apskritai, ir taip iš jo būtų atimta galimybė naudotis pagrindinėmis šio statuso teikiamomis teisėmis ( 14 ).

48. Vis dėlto atsisakius trečiosios šalies piliečiui suteikti teisę gyventi šalyje Sąjungos pilietybės veiksmingumui būtų pakenkta tik jeigu tarp šio trečiosios šalies piliečio ir Sąjungos piliečio, jo šeimos nario, egzistuoja toks priklausomumo santykis, dėl kurio tas Sąjungos pilietis būtų priverstas lydėti tą trečiosios šalies pilietį ir išvykti iš Sąjungos teritorijos apskritai. Tuo remiantis darytina išvada, kad trečiosios šalies pilietis gali reikalauti pripažinti išvestinę teisę gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį tik tuo atveju, jei, nesuteikus tokios teisės gyventi šalyje, tiek jis, tiek Sąjungos pilietis, jo šeimos narys, būtų priversti išvykti iš Sąjungos teritorijos. Todėl tokios išvestinės teisės gyventi šalyje suteikimas galimas tik tuomet, kai trečiosios šalies pilietis, Sąjungos piliečio šeimos narys, neatitinka sąlygų, nustatytų tam, kad, remiantis kitomis nuostatomis, visų pirma šeimos susijungimui taikomais nacionalinės teisės aktais, jam būtų suteikta teisė gyventi valstybėje narėje, kurios pilietybę turi tas Sąjungos pilietis ( 15 ).

49. Konstatavus, kad jokia teisė gyventi šalyje pagal nacionalinę teisę ar antrinę Sąjungos teisę negali būti suteikta trečiosios šalies piliečiui, Sąjungos piliečio šeimos nariui, tai, kad tarp šio trečiosios šalies piliečio ir šio Sąjungos piliečio egzistuoja toks priklausomumo santykis, dėl kurio šis Sąjungos pilietis būtų priverstas išvykti iš šios teritorijos apskritai, jeigu jo šeimos narys, trečiosios šalies pilietis būtų išsiųstas iš tos teritorijos, lemia, kad SESV 20 straipsnis iš principo įpareigoja atitinkamą valstybę narę pripažinti pastarajam išvestinę teisę gyventi šalyje ( 16 ).

50. Šiame analizės etape būtina atsižvelgti į tai, kad SESV 20 straipsnio taikymui reikia, kad trečiosios šalies ir Sąjungos piliečius sietų toks stiprus priklausomumo ryšys, kaip aprašytas pirmesniame šios išvados punkte. Toliau pažymėtina, kad Teisingumo Teismas siekia aiškiai atskirti dviejų kategorijų šeimos santykius, t. y. pirma, suaugusių sutuoktinių santykius ir, antra, tėvų ir jų nepilnamečių vaikų santykius.

51. 2018 m. gegužės 8 d. Sprendime K.A. ir kt. (Šeimos susijungimas Belgijoje) (C‑82/16, EU:C:2018:308, toliau – Sprendimas K.A. ir kt.) Teisingumo Teismas nurodė, kad suaugęs asmuo iš esmės gali gyventi nepriklausomai nuo savo šeimos narių. Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad toks priklausomumo santykis tarp dviejų suaugusiųjų tos pačios šeimos narių, dėl kurio pagal SESV 20 straipsnį atsirastų išvestinė teisė gyventi šalyje, gali būti pripažintas tik išimtiniais atvejais, kai, atsižvelgiant į visas svarbias aplinkybes, atitinkamas asmuo niekaip negali būti atskirtas nuo savo šeimos nario, nuo kurio jis priklausomas ( 17 ).

b) Jurisprudencija dėl trečiosios šalies piliečio ir Sąjungos piliečio priklausomumo santykio buvimo, kai vienas iš atitinkamų asmenų yra nepilnametis

52. To negalima pasakyti dėl nepilnamečių vaikų, ypač mažamečių ( 18 ), nes jie labai priklausomi nuo tėvų paramos ir apsaugos. Regis, Teisingumo Teismas puikiai suvokia, kad nepilnamečiams reikalinga specifinė apsauga, ypač tokiomis jautriomis aplinkybėmis, kai imigracijos srityje kompetentingos nacionalinės institucijos priima administracinį sprendimą, dėl kurio gali būti išskirta šeima ( 19 ). Pažymėtina, jog Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl atsisakymo suteikti teisę gyventi šalyje vienam iš Sąjungos piliečio tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, iš esmės Sąjungos piliečiui gali nelikti kitos galimybės, tik išvykti iš Sąjungos teritorijos, kad galėtų vykti kartu su tuo iš tėvų, nuo kurio jis priklausomas ( 20 ).

53. Vis dėlto reikia patikslinti, kad Teisingumo Teismas nesuteikia tokios pačios reikšmės kiekvieno iš tėvų vaidmeniui, kai reikia nustatyti lemiamą reikšmę turintį vaikų priklausomumo laipsnį. Būtina konkrečiai vertinti kiekvienos šeimos situaciją atskirai, be kita ko, atsižvelgiant į kiekvieno iš tėvų atsakomybę išlaikant šeimą. Jurisprudencijoje Teisingumo Teismas, siekdamas nustatyti, ar dėl to, kad vienam iš vaiko, Sąjungos piliečio, tėvų, trečiosios šalies piliečiui, atsisakoma suteikti teisę gyventi šalyje, iš šio vaiko atimama galimybė veiksmingai pasinaudoti pagrindinėmis jo turimo statuso teikiamomis teisėmis, nes faktiškai jis priverstas vykti kartu su vienu iš tėvų, todėl visiškai išvykti iš Sąjungos teritorijos, pripažino, kad vaiko globos klausimas ir tai, ar vienas iš tėvų, trečiosios šalies pilietis, yra teisiškai, finansiškai arba emociškai atsakingas už šį vaiką, yra svarbios aplinkybės ( 21 ).

54. Konkrečiai kalbant, tam, kad įvertintų, ar yra grėsmė, kad atitinkamas vaikas, Sąjungos pilietis, bus priverstas išvykti iš Sąjungos teritorijos, jeigu vienam iš jo tėvų, trečiosios šalies piliečiui, būtų atsisakyta suteikti išvestinę teisę gyventi atitinkamoje valstybėje narėje, nacionalinės institucijos turi nustatyti, kuris iš tėvų faktiškai rūpinasi vaiku ir ar tarp vaiko ir vieno iš jo tėvų, trečiosios šalies piliečio, egzistuoja faktinis priklausomumo santykis. Teisingumo Teismas nusprendė, kad atlikdamos šį vertinimą kompetentingos institucijos turi atsižvelgti į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 7 straipsnyje įtvirtintą teisę į šeimos gyvenimo gerbimą, o šis straipsnis turi būti aiškinamas kartu su minėtos Chartijos 24 straipsnio 2 dalyje nustatyta pareiga atsižvelgti į vaiko interesus ( 22 ).

55. Teisingumo Teismas nusprendė: aplinkybė, kad kitas iš tėvų, Sąjungos pilietis, iš tiesų gali – ir yra pasirengęs – vienas kasdien faktiškai rūpintis vaiku, yra svarbi, bet jos vienos nepakanka tam, kad būtų galima konstatuoti, jog tarp vieno iš tėvų, trečiosios šalies piliečio, ir vaiko nėra tokio priklausomumo ryšio, kad vaikas būtų priverstas išvykti iš Sąjungos teritorijos, jeigu šiam trečiosios šalies piliečiui būtų atsisakyta suteikti teisę gyventi šalyje. Tokia išvada, siekiant užtikrinti atitinkamo vaiko interesą, turi būti daroma atsižvelgiant į visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes, be kita ko, į vaiko amžių, fizinį ir emocinį išsivystymą, emocinio ryšio tiek su vienu iš tėvų, Sąjungos piliečiu, tiek su kitu iš tėvų, trečiosios šalies piliečiu, laipsnį ir grėsmę, kurią išsiskyrimas su pastaruoju keltų to vaiko raidai ( 23 ).

56. Be to, Teisingumo Teismo nuomone, aplinkybė, kad vienas iš tėvų, trečiosios šalies pilietis, gyvena kartu su nepilnamečiu vaiku, Sąjungos piliečiu, yra viena iš svarbių aplinkybių, į kurią reikia atsižvelgti nustatant, ar tarp jų yra priklausomumo santykis, tačiau ji nepripažintina būtina sąlyga. Vis dėlto vien aplinkybės, kad valstybės narės pilietis dėl ekonominių sumetimų arba norėdamas turėti neišskirtą šeimą Sąjungos teritorijoje pageidauja, kad jo šeimos nariai, kurie neturi vienos iš valstybių narių pilietybės, gyventų su juo Sąjungos teritorijoje, savaime nepakanka nuspręsti, kad, nepripažinus tokios teisės, Sąjungos pilietis būtų priverstas palikti Sąjungos teritoriją. Taigi, biologinių arba teisinių šeimos santykių tarp nepilnamečio Sąjungos piliečio ir vieno iš jo tėvų, trečiosios šalies piliečio, nepakanka, kad minėtam vienam iš tėvų vadovaujantis SESV 20 straipsniu būtų galima pripažinti išvestinę teisę gyventi valstybės narės, kurios pilietis yra nepilnametis vaikas, teritorijoje ( 24 ).

3. Teisingumo Teismo jurisprudencijoje suformuotų principų taikymas šiose bylose

a) Visoms nagrinėtoms byloms būdingi bendri aspektai

57. Trumpai apžvelgus Teisingumo Teismo jurisprudenciją dėl išvestinės trečiųjų šalių piliečių teisės gyventi šalyje, grindžiamos jų, kaip Sąjungos piliečio šeimos narių, statusu, ir priklausomumo santykio, konkrečiai egzistuojančio tarp trečiosios šalies piliečio ir Sąjungos piliečio, kai vienas iš atitinkamų asmenų yra nepilnametis, reikia išsiaiškinti, ar šioje jurisprudencijoje nurodyti principai, priminti pirmesniuose šios išvados punktuose, turi būti taikomi šiose sujungtose bylose. Kaip toliau išsamiai paaiškinsiu, į šį klausimą atsakysiu teigiamai dėl kelių priežasčių.

58. Pirmiausia yra sąsajų su byla, kurioje priimtas Sprendimas Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real, kurį jau nurodžiau šioje išvadoje ( 25 ). Iš tikrųjų, kaip pirma nurodytoje byloje, Teisingumo Teismas dar kartą turės nuspręsti, nors ir netiesiogiai, ar Sąjungos teisę atitinka galiojantys Ispanijos teisės aktai, pagal kuriuos trečiosios šalies piliečio ir jo šeimos nario, valstybės narės piliečio, niekada nepasinaudojusio judėjimo laisve, šeimos susijungimas siejamas su reikalavimu, kad pastarasis turėtų pakankamai išteklių, kad netaptų našta valstybės socialinės paramos sistemai.

59. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad Sąjungos teisė iš principo netaikoma šiomis aplinkybėmis pateiktam prašymui dėl šeimos susijungimo, todėl iš esmės pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai aprašyti pirmesniame punkte ( 26 ). Vis dėlto Teisingumo Teismas patikslino, kad sisteminis tokios sąlygos taikymas be jokių išimčių gali pažeisti išvestinę teisę gyventi šalyje, kuri labai specifinėmis aplinkybėmis pagal SESV 20 straipsnį turi būti pripažinta trečiosios šalies piliečiui, Sąjungos piliečio šeimos nariui ( 27 ). Manau, kad šis Teisingumo Teismo patikslinimas ypač svarbus, nes jis apibrėžia šios nuostatos taikymo srities ribas, todėl ir valstybių narių kompetenciją imigracijos srityje.

60. Teisingumo Teismas paaiškino, kokios nacionalinės priemonės laikomos nesuderinamomis su SESV 20 straipsnyje įtvirtintu Sąjungos piliečio statusu, t. y. tokios, dėl kurių iš Sąjungos piliečių atimama galimybė veiksmingai naudotis tuo, kas sudaro to statuso suteikiamų teisių esmę. Kaip nurodžiau reikšmingos jurisprudencijos apžvalgoje, taip, be kita ko, yra, kai Sąjungos pilietis priverstas išvykti iš Sąjungos teritorijos dėl to, kad atsisakyta pripažinti jo šeimos nario, trečiosios šalies piliečio, teisę gyventi šalyje. Tokia ypač griežtai vertinama situacija gali susiklostyti, tik jeigu trečiosios šalies pilietį, Sąjungos piliečio šeimos narį, su pastaruoju sieja didelio priklausomumo laipsnio santykis. Todėl siekiant nustatyti, ar šiuo atveju atitinkami asmenys gali remtis SESV 20 straipsniu, kad jiems būtų suteikta teisė gyventi šalyje, reikia išnagrinėti kiekvieno iš šių asmenų šeiminę padėtį.

61. Taigi reikia pripažinti, kad, nepaisant faktinių aplinkybių, nagrinėtų byloje, kurioje priimtas Sprendimas Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real, ir nagrinėjamų pagrindinėse bylose skirtumų, vienas iš esminių analizės aspektų – nustatyti, ar šiuo atveju egzistuoja pakankamai didelio priklausomumo santykis, atitinkantis reikalavimus, kurie šios nuostatos taikymui nustatyti jurisprudencijoje. Analizėje reikia skirti ypatingą dėmesį tam, kad nagrinėjami šeimos santykiai susiję su nepilnamečiais vaikais. Būtent dėl šios priežasties gali būti reikšmingi ir taikytini Sprendime K.A. ir kt. nustatyti principai, nurodyti šioje išvadoje ( 28 ). Siekiant metodiškai išanalizuoti, kad būtų tinkamai atsižvelgta į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes, siūlau jas nagrinėti atskirai, atsižvelgiant į jurisprudencijoje nurodytus aspektus.

62. Šiame kontekste būtina priminti, kad Teisingumo Teismas neturi nei pats vertinti pagrindinėse bylose nagrinėjamos atitinkamų šeimų situacijos, nei nuspręsti, ar atitinkamiems asmenims turi būti suteikta teisė gyventi šalyje. Tai juo labiau pasakytina dėl finansinės jų situacijos vertinimo, nepaisant to, kokį poveikį SESV 20 straipsnio išaiškinimas gali padaryti Direktyvos 2004/38 7 straipsnį perkeliančios nacionalinės nuostatos, reguliuojančios ir judėjimo laisve nepasinaudojusių Ispanijos piliečių padėtį, taikymui. Nurodytos užduotys priskiriamos išimtinei nacionalinių valdžios institucijų kompetencijai ( 29 ). Tačiau Teisingumo Teismas yra kompetentingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti visus Sąjungos teisės aiškinimo elementus, kurie jam pačiam leis išsamiai išnagrinėti faktines aplinkybes.

b) Pagrindinis analizės elementas – priklausomumo santykio nustatymas tarp šeimos branduolį sudarančių šeimos narių

1) Bylos C‑532/19 nagrinėjimas

i) Dėl aplinkybių, pateisinančių teisę gyventi šalyje

63. Šioje byloje trečiosios šalies pilietis QP, susituokęs su Ispanijos piliete, niekada nepasinaudojusia judėjimo laisve Sąjungoje, siekia gauti leidimą gyventi Ispanijoje. Jų santuokoje gimė dukra, turinti Ispanijos pilietybę. Ji šiuo metu dar nepilnametė, taip pat nėra pasinaudojusi judėjimo laisve.

64. Pirmiausia reikia pažymėti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, jeigu QP nebus suteiktas leidimas gyventi Ispanijoje, jis ir jo sutuoktinė, kaip teigiama, negalės įvykdyti pagal Ispanijos teisę nustatytos pareigos gyventi kartu. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo jokios aplinkybės, įrodančios, kad šiuos du pilnamečius asmenis sieja priklausomumo santykis, išskyrus vien šią teisės akte nustatytą pareigą gyventi kartu.

65. Iš šioje išvadoje nurodytos Teisingumo Teismo jurisprudencijos aiškiai matyti, kad toks priklausomumo santykis tarp dviejų suaugusiųjų tos pačios šeimos narių, dėl kurio pagal SESV 20 straipsnį atsirastų išvestinė teisė gyventi šalyje, gali būti pripažintas tik išimtiniais atvejais ( 30 ). Sprendime Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real Teisingumo Teismas nusprendė, kad toks priklausomumo santykis negali egzistuoti vien dėl to, kad pilnametis valstybės narės pilietis, niekada nesinaudojęs judėjimo laisve, ir jo pilnametis sutuoktinis, trečiosios šalies pilietis, vykdydami iš santuokos kylančias pareigas, turi gyventi kartu pagal valstybės narės, kurios pilietybę turi Europos Sąjungos pilietis, teisę. Vadinasi, iš esmės atrodo, kad atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą aiškiai išplaukia iš šio sprendimo.

66. Vis dėlto manau, kad siekdamas pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui Teisingumo Teismas turėtų išnagrinėti ir tai, kokį poveikį atsižvelgiant į SESV 20 straipsnį gali turėti aplinkybė, kad QP yra nepilnametės Sąjungos pilietės, kurios bendrą globą jis užtikrina kartu su žmona, Ispanijos piliete ir šio vaiko motina, tėvas. Konkrečiau kalbant, reikia nustatyti, ar įpareigojimas QP išvykti iš Sąjungos teritorijos faktiškai lemtų tai, kad jo dukra turėtų vykti su juo, nors tiek šis vaikas, tiek jo motina gali teisėtai gyventi Ispanijoje.

67. Kaip matyti iš mano pateiktos reikšmingos jurisprudencijos apžvalgos ( 31 ), vaiko globos klausimas ir tai, ar vienas iš tėvų, trečiosios šalies pilietis, yra teisiškai, finansiškai arba emociškai atsakingas už šį vaiką, yra svarbios aplinkybės, siekiant nustatyti, ar egzistuoja šio vieno iš tėvų ir jo nepilnametės dukros, Sąjungos pilietės, priklausomumo santykis. Išvada dėl priklausomumo santykio, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnį, dėl kurio nepilnametis vaikas būtų priverstas palikti Sąjungos teritoriją, jeigu vienam iš tėvų nebūtų suteikta teisė gyventi šalyje, siekiant užtikrinti atitinkamo vaiko interesus, turi būti daroma atsižvelgiant į visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes, be kita ko, į vaiko amžių, fizinį ir emocinį išsivystymą, emocinio ryšio tiek su vienu iš tėvų, Sąjungos piliečiu, tiek su kitu iš tėvų, trečiosios šalies piliečiu, laipsnį ir grėsmę, kurią išsiskyrimas su pastaruoju keltų šio vaiko raidai ( 32 ).

68. Manau, iš šios jurisprudencijos išplaukia, kad, siekiant įvertinti, ar šiuo atveju egzistuoja priklausomumo santykis, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnį, reikia atsižvelgti ne tik į galimą šio vaiko materialinį priklausomumą nuo vieno iš tėvų, trečiosios šalies piliečio, bet ir į emocinio ryšio su pastaruoju svarbą, ir į galimas jo išvykimo pasekmes šio vaiko psichologinei būklei.

69. Žinoma, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos ( 33 ) matyti ir tai, kad vien aplinkybės, kad valstybės narės pilietis dėl ekonominių sumetimų arba norėdamas turėti neišskirtą šeimą Sąjungos teritorijoje pageidauja, kad jo šeimos nariai, kurie neturi vienos iš valstybių narių pilietybės, gyventų su juo Sąjungos teritorijoje, savaime nepakanka nuspręsti, kad, nesuteikus tokios teisės, Sąjungos pilietis būtų priverstas palikti Sąjungos teritoriją.

70. Vis dėlto šioje analizėje negalima pamiršti, kad Teisingumo Teismas ne kartą priminė ypatingą svarbą, kuri Sąjungos teisėje teikiama teisei į šeimos gyvenimo gerbimą, įtvirtintai Chartijos 7 straipsnyje. Tai pasakytina ir dėl vaiko apsaugos, kurio interesais turi vadovautis kompetentingos valdžios institucijos, kaip nustatyta Chartijos 24 straipsnio 2 dalyje. Šie argumentai, be kita ko, suponuoja, kad turi būti atsižvelgta į minėto straipsnio 3 dalyje nurodytą vaiko poreikį „reguliariai palaikyti asmeninius santykius ir tiesiogiai bendrauti su abiem savo tėvais“. Manau, jog pastarasis apsektas turi esminę reikšmę šioje analizėje.

71. Mano nuomone, Teisingumo Teismas ne be priežasties priminė minėtų teisių konstitucinį lygmenį Sąjungos teisės sistemoje, kai į savo argumentus, be SESV 20 straipsnio, įtraukė Chartijos nuostatas ( 34 ). Manau, akivaizdu, kad Teisingumo Teismas siekė užtikrinti, kad būtų išlaikytas nepilnamečio Sąjungos piliečio šeiminis ryšys su vienu iš jo tėvų, trečiosios šalies piliečiu, Sąjungos teritorijoje, kai tai atitinka šio vaiko interesus ( 35 ). Vadinasi, bendro pobūdžio argumentams, kuriais rėmėsi nacionalinės valdžios institucijos, kaip antai pateiktiems dėl tariamo būtinumo apsaugoti nacionalines socialinės paramos sistemas, neturi būti suteiktas pirmumas, kai, remiantis šeiminės padėties vertinimu, nustatyta, kad iš tikrųjų tarp atitinkamų asmenų yra materialinis ar emocinis priklausomumo santykis, dėl kurio gali būti būtinas šeimos vienovės išsaugojimas Sąjungos teritorijoje. Kitaip tariant, visų kiekvienam Sąjungos piliečiui dėl jo statuso Sutartyse garantuojamų pagrindinių teisių paisymas turi būti viršesnis už ekonominius valstybių narių interesus ( 36 ).

72. Atsižvelgdamas į nurodytą jurisprudenciją manau, kad neturėtų būti atsisakyta suteikti QP leidimą gyventi šalyje, remiantis SESV 20 straipsniu, vien dėl to, kad visą dukros globą gali užtikrinti jos motina, Sąjungos pilietė, Ispanijos teritorijoje. Požiūris, kai dėmesys sutelkiamas tik į motinos finansinius pajėgumus pagal nacionalinę šeimos teisę ir nepaisoma galimo tėvo vaidmens auklėjant, prižiūrint ir išlaikant vaiką, lemtų tai, kad nebūtų pakankamai atsižvelgta į šio vaiko interesą palaikyti naudingus ir ilgalaikius santykius su tėvu. Todėl toks požiūris neatitiktų jurisprudencijoje nustatyto individualaus nagrinėjimo reikalavimo.

73. Vadovaujantis šiuo požiūriu reikėtų nuspręsti, kad nesilaikoma jurisprudencijoje nustatytų reikalavimų, jeigu tėvas negali pateikti įrodymų, leidžiančių įvertinti, ar tenkinami SESV 20 straipsnio taikymo reikalavimai, pavyzdžiui, tai, kad jis kasdien faktiškai rūpinasi nepilnamečiu vaiku. Sprendime Chavez‑Vilchez ir kt. Teisingumo Teismo padaryta aiški nuoroda į šį reikalavimą rodo, jog aplinkybė, kad vienas iš tėvų atsakingai vykdo teisės aktuose nustatytas pareigas vaikui, yra vienas iš įrodymų, be kitų reikšmingų požymių, patvirtinantis, kad egzistuoja priklausomumo santykis, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą.

74. Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nenurodyta jokių aplinkybių, leidžiančių daryti konkrečias išvadas dėl tėvo vaidmens dukros gyvenime. Vis dėlto manau, kad šis informacijos nebuvimas susijęs su dviem veiksniais, kuriuos reikia paaiškinti, siekiant geriau suprasti faktines aplinkybes, kuriomis pateikti prejudiciniai klausimai. Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo konstatuotos aplinkybės grindžiamos informacija, gauta Ispanijos valdžios institucijų, kurios, kaip jis nurodo, nenagrinėja aplinkybių, kurios gali būti reikšmingos siekiant nustatyti, ar egzistuoja priklausomumo santykis, dėl kurio Sąjungos pilietis gali būti priverstas palikti Sąjungos teritoriją. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo dėmesys sutelktas tik į sutuoktinių santykius, bet išsamiau neišnagrinėti vaiko ir jo tėvų santykiai.

75. Dėl šių priežasčių manau, kad šio informacijos nebuvimo negalima laikyti nepakankamo vieno ar kito iš tėvų pareigų nevykdymo požymiu. Todėl iš esmės svarbu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atkreiptų dėmesį į vaidmenį, kurį kiekvienas iš tėvų atlieka šeimoje pagal savo išgales, ir pritaikytų aiškinimo elementus, kuriuos Teisingumo Teismas pateiks sprendime dėl šių bylų.

76. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turės nustatyti, ar šeimos nariai gyvena kartu, ir prireikus, kokiomis aplinkybėmis. Teisingumo Teismas jurisprudencijoje nusprendė, kad aplinkybė, kad vienas iš tėvų, trečiosios šalies pilietis, gyvena kartu su nepilnamečiu vaiku, Sąjungos piliečiu, yra vienas iš reikšmingų elementų, į kuriuos reikia atsižvelgti, siekiant nustatyti, ar yra priklausomumo santykis. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas veikiau tik bendrai nurodo Ispanijos teisėje nustatytą sutuoktinių pareigą gyventi kartu ir bendru sutarimu nustatyti sutuoktinių nuolatinę gyvenamąją vietą, vis dėlto galima daryti prielaidą, kad egzistuoja šeimos ūkis. Jeigu taip yra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės atsakyti į vieną iš klausimų, t. y. ar gyvenimas kartu yra tęstinis ir stabilus, ir tai rodo emocinius ryšius ir prisirišimą, patvirtinančius atitinkamų asmenų tarpusavio paramos buvimą.

77. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta (nebent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atlikęs faktinių aplinkybių vertinimą, nuspręs kitaip), manau, kad reikia pripažinti, kad tarp nepilnamečio Sąjungos piliečio ir vieno iš jo tėvų, trečiosios šalies piliečio, egzistuoja „priklausomumo santykis“, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnį, jeigu pastarasis gyvena kartu su to nepilnamečio motina ir šie abu tėvai kartu kasdien bendrai rūpinasi vaiku, yra teisiškai, emociškai ir finansiškai atsakingi už šį vaiką, net jeigu kitas iš tėvų yra Sąjungos pilietis, todėl turi besąlyginę teisę gyventi pilietybės valstybės narės teritorijoje. Manau, kad tokia išvada juo labiau darytina, nes šį priklausomumo santykį reikia aiškinti atsižvelgiant, be kita ko, į pareigą vadovautis vaiko interesais.

ii) Dėl išimties, susijusios su viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo užtikrinimu

78. Žinoma, priklausomumo santykis, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnį, nereiškia, kad teisė gyventi šalyje turi būti suteikiama visais atvejais. Tai pasakytina ypač tada, kai dėl su viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo užtikrinimu susijusių priežasčių negalima priimti tokio sprendimo. Kompetentingos valdžios institucijos gali atsisakyti pripažinti tokią teisę dėl to, kad trečiosios šalies pilietis padarė sunkias nusikalstamas veikas ir jos gali būti kliūtis.

79. Atrodo, šiuo atveju tokia ir yra nagrinėjama situacija, kai nustatyta, kad atsisakyta pripažinti teisę gyventi šalyje vienam iš tėvų, trečiosios šalies piliečiui, dėl to, kad jis nuteistas už kelių eismo taisyklių pažeidimus jo gyvenamosios vietos valstybėje narėje. Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atsiųsta informacija, QP yra du kartus teistas už vairavimą neturint vairuotojo pažymėjimo ir vieną kartą – už vairavimą esant apsvaigus nuo alkoholio.

80. Šiuo klausimu svarbu priminti, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad SESV 20 straipsnis nedaro poveikio valstybių narių teisei remtis išimtimi, be kita ko, susijusia su viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo užtikrinimu. Vis dėlto Teisingumo Teismas nurodė: kadangi trečiosios šalies piliečio, kuris, remdamasis šia nuostata, nurodo teisę gyventi šalyje, situacijai taikoma Sąjungos teisė, jo situacija turi būti vertinama atsižvelgiant į Chartijos 7 straipsnyje įtvirtintą teisę į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą, o šį straipsnį reikia aiškinti kartu su Chartijos 24 straipsnio 2 dalyje pripažinta pareiga atsižvelgti į vaiko interesus ( 37 ).

81. Kitaip tariant, kompetentingos valdžios institucijos, prieš priimdamos sprendimą dėl būtinybės atsisakyti suteikti teisę gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui dėl pirma nurodytų priežasčių, kiekvienu atveju turi konkrečiai įvertinti visas reikšmingas aplinkybes. Atlikdamos šį individualų vertinimą kompetentingos valdžios institucijos turi atsižvelgti į tam tikrus toliau nurodytus kriterijus.

82. Pirmiausia reikia pažymėti, kad, siekiant pagrįsti Sąjungos piliečių ar jų šeimos narių teisės gyventi šalyje išimtį, sąvokos „viešoji tvarka“ ir „visuomenės saugumas“ turi būti aiškinamos siaurai. Sąvoka „viešoji tvarka“ visais atvejais reiškia, kad, be socialinės tvarkos sutrikdymo, kurį sukelia bet koks įstatymo pažeidimas, turi kilti tikra, esama ir pakankamai rimta grėsmė vienam iš pagrindinių visuomenės interesų. Kaip matyti iš jurisprudencijos, sąvoka „visuomenės saugumas“ apima valstybės narės vidaus ir jos išorės saugumą, todėl grėsmė institucijų ir pagrindinių viešųjų įstaigų veikimui ir gyventojų išlikimui, taip pat rimto išorinių santykių arba taikaus tautų sugyvenimo sutrikdymo pavojus ar karinių interesų pažeidimas gali paveikti visuomenės saugumą ( 38 ).

83. Teisingumo Teismas vienareikšmiškai nusprendė, kad, jeigu sprendimas nesuteikti teisės gyventi šalyje pagrįstas tikra, esama ir pakankamai rimta grėsme viešajai tvarkai ar visuomenės saugumui, atsižvelgiant, be kita ko, į trečiosios šalies piliečio padarytas nusikalstamas veikas, toks sprendimas atitinka Sąjungos teisę, net jei dėl to jo šeimos narys, Sąjungos pilietis, būtų įpareigotas išvykti iš Sąjungos teritorijos ( 39 ). Vis dėlto šios išvados negalima daryti automatiškai, remiantis vien suinteresuotojo asmens teistumu. Nelygu atvejis, tokią išvadą galima daryti tik konkrečiai įvertinus visas esamas ir reikšmingas bylos aplinkybes, atsižvelgus į proporcingumo principą, vaiko interesus ir pagrindines teises, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas ( 40 ).

84. Be kitų kriterijų, atliekant šį vertinimą reikia atsižvelgti į atitinkamo asmens elgesį, jo gyvenimo atitinkamos valstybės narės teritorijoje trukmę ir teisėtumą, padarytos nusikalstamos veikos pobūdį ir sunkumą, asmens keliamą pavojų visuomenei, vaikų amžių ir sveikatos būklę, taip pat jų šeiminę ir materialinę padėtį ( 41 ).

85. Taigi šiame analizės etape reikia kelti klausimą, ar tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos šiuo atveju, SESV 20 straipsniu grindžiamą teisę gyventi šalyje gali būti atsisakyta pripažinti motyvuojant tuo, kad vienas iš nepilnamečio Sąjungos piliečio tėvų, trečiosios šalies pilietis, buvo nuteistas už padarytus kelių eismo taisyklių pažeidimus.

86. Kelių eismo saugumui skiriamas ypatingas dėmesys Sąjungoje ir jos valstybėse narėse atitinkamose jų kompetencijos srityse, juo labiau kad jis tiesiogiai susijęs su žmonių sveikatos ir gyvybės apsauga ( 42 ). Visada turi būti teikiamas ypatingas dėmesys veiksmingai ir nuosekliai politikai, kuria siekiama visoje Sąjungos teritorijoje sukurti priemones, skirtas išvengti kelių eismo dalyvių žūties ar sunkių sužeidimų per eismo įvykius arba sušvelninti jų pasekmėms.

87. Vis dėlto labai abejoju, ar nagrinėjama priemonė, t. y. atsisakymas pripažinti teisę gyventi šalyje, gali būti pateisinama atsižvelgiant į jurisprudencijoje nustatytus ypač griežtus reikalavimus, kuriuos nurodžiau pirmesniuose šios išvados punktuose. Bet kuriuo atveju manau, kad tokia priemonė akivaizdžiai neproporcinga, palyginti su siekiamu tikslu užtikrinti kelių eismo saugumą, ypač jei palyginsime susikertančius interesus.

88. Visų pirma akivaizdu, kad QP padaryti pažeidimai nekelia grėsmės institucijų ar pagrindinių viešųjų įstaigų veikimui ar gyventojų išlikimui. Vadinasi, apskritai QP keliama grėsmė kelių eismo saugumui nėra tokia didelė, kad būtų galima pagrįstai daryti prielaidą, kad tenkinami Teisingumo Teismo apibrėžtos sąvokos „visuomenės saugumas“ kriterijai ( 43 ).

89. Dėl galimo kvalifikavimo kaip „grėsmės viešajai tvarkai“ manau, kad nagrinėjamos nusikalstamos veikos trikdo socialinę tvarką ne daugiau nei bet kurie kiti įstatymo pažeidimai. Nors iš tiesų trys teistumai už kelių eismo taisyklių pažeidimus dėl jų skaičiaus ir dažnumo galėtų rodyti atitinkamo asmens tam tikrą polinkį nesilaikyti įstatymo, vis dėlto pažymėtina, kad teistumai įgyti 2010 m. ir nuo tada jau praėjo daug laiko. Kadangi nėra priešingų duomenų, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, įvertinęs faktines aplinkybes, nenuspręs kitaip, ši aplinkybė galėtų būti aiškinama veikiau kaip sėkmingos socialinės reintegracijos ženklas.

90. Aplinkybė, kad nuo to laiko nebuvo padaryta jokių pažeidimų, rodo, kad dėl QP nekyla jokios „tikros, esamos ir pakankamai rimtos grėsmės vienam iš pagrindinių visuomenės interesų“. Kadangi nėra konkrečių duomenų ir SESV 20 straipsnio išimtis reikia aiškinti griežtai, remdamasis turima informacija esu linkęs manyti, kad QP nekelia jokios akivaizdžios grėsmės viešajai tvarkai. Todėl šiuo atveju teisė į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą, aiškinama atsižvelgiant į vaiko interesus, neišvengiamai turi būti viršesnė.

91. Antra, pažymiu, kad net jeigu vertindamos faktines aplinkybes kompetentingos valdžios institucijos galėtų pagrįstai nuspręsti, kad negalima atmesti, jog QP vis dar kelia akivaizdžią grėsmę kelių eismo saugumui, siekiant užkirsti kelią šios rūšies grėsmei, yra veiksmingų ir tikrai ne tokių radikalių priemonių, kaip atsisakymas suteikti teisę gyventi šalyje, po kurio gali būti taikomos išsiuntimo ir palydėjimo iki sienos priemonės. Ši galimybė turėtų būti pasirenkama tik kaip kraštutinė priemonė, atsižvelgiant į galimas sunkias pasekmes šeimos vienovės išsaugojimui ir vaiko interesams. Be to, šiame kontekste negalima pamiršti, kad, jeigu šiuo atveju būtų patvirtintas tėvo ir dukters priklausomumo santykis, labai tikėtina, kad dėl priverstinio grąžinimo ji turėtų išvykti su savo tėvu iš Sąjungos teritorijos, todėl ji, kaip Sąjungos pilietė, negalėtų veiksmingai naudotis savo teisėmis. Taigi nagrinėjamos priemonės daro poveikį ne tik individualiai QP situacijai.

92. Galiausiai priverstinis šeimos išskyrimas šiomis aplinkybėmis tam tikru mastu prilygtų sankcijai, nors nustatyta, kad QP jau nuteistas už padarytus pažeidimus. Dėl šios priežasties nematau pagrindo QP skirti papildomą sankciją, juo labiau kad nagrinėjamos faktinės aplinkybės susiklostė jau seniai. Kadangi šiuo atveju reikia taikyti proporcingumo principą, manau, kad kompetentingos valdžios institucijos, užkirsdamos kelią grėsmei ir užtikrindamos asmens socialinę reintegraciją, turėjo teikti pirmumą šeimos vienovei nekenkiančioms priemonėms.

93. Kadangi kompetentingos valdžios institucijos negali pagrįstai remtis išimtimi, susijusia su viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo užtikrinimu, manau, jos negali teisėtai atsisakyti pripažinti SESV 20 straipsniu grindžiamą teisę gyventi šalyje.

iii) Tarpinė išvada

94. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad šiuo atveju a priori negalima atmesti, kad QP turi išvestinę teisę gyventi šalyje, grindžiamą SESV 20 straipsniu. Ši išvada galioja, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenuspręs kitaip, įvertinęs, ar yra toks QP ir jo nepilnametės dukters, Sąjungos pilietės, priklausomumo santykis, kad, atsisakius QP suteikti teisę gyventi šalyje, priklausoma Sąjungos pilietė būtų priversta palikti Sąjungos teritoriją ir taip netektų galimybės veiksmingai naudotis tuo, kas sudaro šio statuso suteikiamų teisių esmę.

2) Bylos C-451/19 nagrinėjimas

95. Kaip byla C-532/19, byla C-451/19 susijusi su šeima, kurią, be kita ko, sudaro trečiosios šalies pilietė, jos sutuoktinis, Ispanijos pilietis, niekada nepasinaudojęs judėjimo laisve Sąjungoje, ir jų nepilnametis sūnus, taip pat Ispanijos pilietis, niekada nepasinaudojęs judėjimo laisve. Vis dėlto šioje byloje C‑451/19, skirtingai, nei byloje C‑532/19, prašymas išduoti leidimą gyventi šalyje pateiktas ne dėl vieno iš nepilnamečio vaiko, kuris yra Sąjungos pilietis, tėvų, trečiosios šalies piliečio.

96. Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atsiųsta informacija, trečiosios šalies pilietė, Sąjungos piliečių sutuoktinė ir motina, jau turi teisę gyventi Ispanijoje ( 44 ). Iš tikrųjų Ispanijos valdžios institucijos atsisakė suteikti teisę gyventi šalyje jos pirmajam sūnui XU, kuris, gimęs šios pilietės ankstesnėje santuokoje, nėra Sąjungos pilietis ir tokio sprendimo dėl atsisakymo priėmimo metu dar buvo nepilnametis ( 45 ). Vadinasi, XU yra, pirma, teisę gyventi Ispanijoje turinčios trečiosios šalies pilietės sūnus, ir, antra, dviejų Sąjungos piliečių posūnis ir įbrolis.

97. Šiomis aplinkybėmis atsižvelgdamas į tai, kad iš SESV 20 straipsnio kylanti išvestinė teisė gyventi šalyje taikoma subsidiariai ( 46 ), manau, pirmiausia tikslinga nagrinėti, ar XU gali būti suteikta teisė gyventi šalyje pagal Direktyvą 2003/86, paskui vertinti, ar tokia teisė gyventi šalyje jam gali būti suteikta, remiantis SESV 20 straipsniu. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė išaiškinti tik pastarąją nuostatą, reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją, siekiant prejudicinį klausimą pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą, Teisingumo Teismui gali tekti atsižvelgti į Sąjungos teisės normas, kurių nacionalinis teismas nebuvo nurodęs savo klausime ( 47 ).

i) Dėl Direktyvos 2003/86 taikytinumo

98. Kaip nurodyta Direktyvos 2003/86 1 straipsnyje, jos tikslas –nustatyti valstybių narių teritorijoje teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams naudojimosi šeimos susijungimo teise sąlygas. Pagal šios direktyvos 4 konstatuojamąją dalį šeimos susijungimas yra būtinas, kad būtų galimas šeimos gyvenimas. Be to, jis padeda kurti sociokultūrinį stabilumą, palengvinantį trečiųjų šalių piliečių integraciją valstybėje narėje, o tai padeda siekti ekonominės ir socialinės sanglaudos, vieno iš pagrindinių Sąjungos tikslų. Šiame kontekste, manau, svarbi tos direktyvos 9 konstatuojamoji dalis, nes iš jos matyti, kad šeimos susijungimas turėtų būti visais atvejais taikomas šeimos branduolį sudarantiems nariams, t. y. sutuoktiniui ir nepilnamečiams vaikams. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, jog tam tikri požymiai rodo, kad aplinkybės šioje byloje iš tikrųjų gali patekti į Direktyvos 2003/86 taikymo sritį.

99. Kadangi XU motina teisėtai gyvena Ispanijoje, ją galima laikyti globėja, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/86 2 straipsnio c punktą. Vadinasi, negalima atmesti, kad jos teisėtas gyvenimas šalyje yra tokio pobūdžio, dėl kurio gali būti suteikta teisė į šeimos susijungimą pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.

100. Rašytinėse pastabose Ispanijos vyriausybė prieštarauja tokiam aiškinimui ir tvirtina, kad Direktyvos 2003/86 3 straipsnio 3 dalis netaikoma Sąjungos piliečio šeimos nariams. Šiuo tikslu Ispanijos vyriausybė remiasi Sprendimu Dereci ir kt. ( 48 ), priimtu byloje C‑256/11, kuriame Teisingumo Teismas, remdamasis, be kita ko, šios direktyvos geneze grindžiamu aiškinimu, nusprendė, kad ji netaikoma, kai valstybėje narėje gyvenančio Sąjungos piliečio šeimos nariai nori atvykti į šią valstybę narę ir joje gyventi, kad išsaugotų šeimos vienovę ( 49 ).

101. Nemanau, kad šis argumentas įtikinamas, nes jis susijęs su atveju, kuris labai skiriasi nuo nagrinėjamo šioje byloje. Žinoma, neginčyta, kad pagal nurodytą nuostatą Direktyva 2003/86 netaikoma Sąjungos piliečio šeimos nariams. Vis dėlto pažymiu, kad Teisingumo Teismas šia nuostata rėmėsi konkrečiomis aplinkybėmis, t. y. kai ieškovai buvo trečiosios šalies piliečiai, pageidavę gyventi su šeimos nariais, Sąjungos piliečiais, gyvenančiais savo pilietybės valstybėje narėje. Atsižvelgiant į tai, kad Direktyvos 2003/86 3 straipsnio 3 dalies formuluotė aiški, akivaizdu, kad tokiomis aplinkybėmis prašymas dėl susijungimo negalėjo būti grindžiamas šia direktyva. Tačiau situacija šioje byloje kitokia, nes šeimos susijungimas susijęs tik su dviem trečiųjų šalių piliečiais, t. y. XU ir jo motina.

102. Galima atsikirsti, kad šiuo atveju situacija kiek sudėtingesnė, nes galiausiai XU yra dviejų Sąjungos piliečių posūnis ir įbrolis. Vis dėlto abejoju, ar vien ši aplinkybė gali būti Direktyvos 2003/86 taikymo kliūtis šioje byloje. Priešingai, manau, kad dėl pernelyg plataus šios nuostatos aiškinimo ši direktyva netektų veiksmingumo visais atvejais, kai prašymą dėl šeimos susijungimo pateikia trečiosios šalies pilietis, kuris vienaip ar kitaip palaiko šeiminius ryšius su Sąjungos piliečiu. Blogiausiu atveju toks aiškinimas lemtų rezultatą, kurio negalima numatyti, atsižvelgiant į atitinkamos šeimos sudėtį. Tai galėtų lemti savavališką administracinę praktiką. Kad būtų išvengta tokio scenarijaus, būtinas nuoseklus požiūris. Beje, reikia pažymėti, kad Ispanijos vyriausybė nepateikė jokių kitų jos poziciją pagrindžiančių argumentų, išskyrus nuorodą į 2011 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Dereci ir kt. (C‑256/11, EU:C:2011:734), kuris, kaip jau nurodyta pirmesniame šios išvados punkte, vis dėlto nesusijęs su nagrinėjamu atveju.

103. Grįsdamas Direktyvos 2003/86 taikymą šios bylos aplinkybėms norėčiau pacituoti Sprendimą O ir kt. ( 50 ), priimtą bylose C-356/11 ir C-357/11, kuriame, mano nuomone, galima rasti keletą naudingų atspirties taškų. Šiose bylose, kuriose priimtas tas sprendimas, nagrinėtas atsisakymas suteikti leidimą gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, susituokusiam su trečiosios šalies piliete, teisėtai gyvenančia atitinkamos valstybės narės teritorijoje; toje santuokoje gimė vaikas, taip pat trečiosios šalies pilietis, gyvenantis su savo motina šioje valstybėje narėje. Be to, iš ankstesnės santuokos su Sąjungos piliečiu ši trečiosios šalies pilietė taip pat turėjo vaiką, Sąjungos pilietį, kurio išimtinė globos teisė jai buvo suteikta.

104. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad trečiosios šalies pilietė, kurios tuometis sutuoktinis prašė suteikti teisę į šeimos susijungimą, teisėtai gyveno atitinkamos valstybės narės teritorijoje, ir kad jų bendras vaikas taip pat buvo trečiosios šalies pilietis, todėl neturintis Sąjungos piliečio statuso. Šiomis aplinkybėmis jis nusprendė: „[a]tsižvelgiant į Direktyva 2003/86 siekiamą tikslą palengvinti šeimos susijungimą <…> ir apsaugą, kurią ja siekiama suteikti trečiųjų šalių piliečiams, visų pirma nepilnamečiams, šios direktyvos negalima netaikyti vien dėl to, kad vienas iš nepilnamečio tėvų, trečiosios šalies pilietis, taip pat yra sudarius pirmąją santuoką [yra iš pirmosios santuokos] gimusio Sąjungos piliečio tėvas“ ( 51 ).

105. Viena vertus, reikia pripažinti, kad byloje C‑451/19 nagrinėjama šeimos sudėtis nėra visiškai tapati nagrinėjamai bylose, kuriose priimtas 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimas O ir kt. (C‑356/11 ir C‑357/11, EU:C:2012:776). Trečiosios šalies pilietės vaikas, Sąjungos pilietis, negimė su Sąjungos piliečiu sudarytoje ir nutrauktoje santuokoje. Be to, šiuo atveju atsisakyta suteikti leidimą gyventi šalyje XU, t. y. trečiosios šalies pilietės, teisėtai esančios Ispanijoje, vaikui, o ne jos sutuoktiniui.

106. Kita vertus, abejoju, ar tokie skirtumai trukdo XU naudingai remtis iš Direktyvos 2003/86 kylančia teise į šeimos susijungimą. Pirma, reikia atsižvelgti į tai, kad tuo metu, kai Ispanijos valdžios institucijos atsisakė suteikti teisę gyventi šalyje, XU buvo nepilnametis, todėl galėjo būti laikomas tokios teisės į šeimos susijungimą „naudos gavėju“ pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies c punktą. Antra, šioje išvadoje jau paaiškinau, kad XU motina dėl jos pačios statuso atitinka „globėjos“ statusui taikomus kriterijus, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/86 2 straipsnio c punktą ( 52 ). Trečia, nesuprantama, kodėl toks įvykis, kurio negalima numatyti, kaip aplinkybė, kad sudaryta santuoka su Sąjungos piliečiu, sudaro kliūtis XU motinai remtis šios direktyvos nuostatomis ir siekti šeimos susijungimo su savo sūnumi.

107. Kaip jau nurodžiau analizėje ( 53 ), administracinė praktika, dėl kurios negalima remtis ta direktyva, jeigu globėjas, trečiosios šalies pilietis, vienaip ar kitaip palaiko šeiminius ryšius su Sąjungos piliečiu, nepaisant to, kad dėl savo paties statuso globėjas atitinka šeimos susijungimui taikomus kriterijus, gali pažeisti teisinį saugumą. Galiausiai, manau, visiškai nelogiška, kad būtent sutuoktinio turimas „Sąjungos piliečio“ statusas kelia didelių nepatogumų trečiosios šalies piliečiui, siekiančiam šeimos susijungimo su savo vaiku, gimusiu ankstesnėje santuokoje. Viena iš priemonių, leidžiančių išvengti tokio rezultato, – Direktyvos 2003/86 3 straipsnio 3 dalies griežtas aiškinimas.

108. Dėl šios išvados pirmesniuose punktuose išdėstytų argumentų manau, jog, kaip Teisingumo Teismas nusprendė 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendime O ir kt. (C‑356/11 ir C‑357/11, EU:C:2012:776), Direktyvos 2003/86 negalima netaikyti vien dėl to, kad globėjas yra trečiosios šalies pilietis ir vienas iš Sąjungos piliečio tėvų. Jurisprudencijoje turėtų būti pripažinta, kad buvimas Sąjungos piliečio sutuoktiniu neužkerta kelio kreiptis dėl šeimos susijungimo, remiantis šios direktyvos nuostatomis.

109. Kadangi prašymą dėl šeimos susijungimo pateikė ne XU ir ne jo motina, o jo motinos sutuoktinis, Sąjungos pilietis, manau tikslinga, kad Teisingumo Teismas atkreiptų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo dėmesį į galimą XU teisę į šeimos susijungimą su motina pagal Direktyvą 2003/86.

110. Šiuo klausimu pažymiu, kad nagrinėjant tokį prašymą reikės patikrinti, ar šiuo atveju įvykdytos visos kitos teisinės sąlygos, be kita ko, sąlyga dėl pakankamų išteklių, nustatyta Direktyvos 2003/86 7 straipsnyje ( 54 ). Taigi, kaip jau nurodžiau šioje išvadoje ( 55 ), šios rūšies vertinimas priskiriamas nacionalinių valdžios institucijų kompetencijai. Be to, kadangi nėra išsamesnės informacijos, neįmanoma pateikti daugiau rekomendacijų dėl šios direktyvos aiškinimo.

ii) Dėl SESV 20 straipsnio taikytinumo

111. Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės nuspręsti, kad prašymo suteikti teisę gyventi šalyje atmetimo metu XU negalėjo būti suteikta teisė į šeimos susijungimą pagal Direktyvą 2003/86, jis turės išnagrinėti, ar vis dėlto šiam trečiosios šalies piliečiui tuo metu galėjo būti suteikta išvestinė teisė gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį.

112. Remiantis šioje išvadoje jau nurodyta Teisingumo Teismo jurisprudencija, taip gali būti tik jeigu XU ir jo šeimos narį, Sąjungos pilietį, sietų toks priklausomumo santykis, kad dėl priverstinio XU išvykimo iš Sąjungos teritorijos šis Sąjungos pilietis būtų faktiškai priverstas taip pat palikti šią teritoriją ( 56 ). Siekdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą, siūlau išnagrinėti atitinkamos šeimos sudėtį atsižvelgiant į tai, kokį poveikį gali padaryti atsisakymas XU pripažinti teisę gyventi šalyje jo įbroliui ir patėviui, t. y. dviem Sąjungos piliečiams.

113. Šiuo aspektu reikia konstatuoti, kad šis poveikis bus būtent netiesioginis, nes pagrindinį vaidmenį šeimoje atlieka motina. Beje, kaip pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, labai tikėtina, kad dėl priverstinio XU išvykimo jo motina turėtų vykti su juo į jų kilmės šalį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį vertinimą grindžia tam tikrais konkrečiais požymiais, t. y. kad motinai suteikta išimtinė globos teisė ir kad tuo metu XU dar buvo nepilnametis. Nesunku suprasti, kad XU motinos pareiga realiai išvykti iš Sąjungos teritorijos, kad galėtų toliau vykdyti tėvų pareigas savo nepilnamečiam vaikui, tikrai sukeltų sunkių pasekmių visų atitinkamų asmenų gyvenimui.

114. Dėl šio aspekto reikia pateikti kelias pastabas, kurios leis geriau pailiustruoti šios bylos keliamus sunkumus. Analizėje atkreipiau dėmesį į ypač jautrų kontekstą, kuriam esant priimtas imigracijos srityje kompetentingų institucijų administracinis sprendimas, dėl kurio gali būti išskirta šeima ( 57 ). Šiame kontekste reikia atsižvelgti į tai, kad paprastai dėl tokio administracinio sprendimo šeimos nariai turi ypač sunkų pasirinkimą, t. y. išsiskirti fiziškai arba kartu išvykti į užsienį. Kad ir koks būtų šeimos sprendimas esant tokiai situacijai, ateityje ji patirs daug netikrumo. Šeima turės spręsti egzistencinius klausimus, nes, nelygu jos ekonominė situacija ir jos narių kilmės vieta, toks išsiskyrimas gali būti laikinas, bet gali tapti ir galutinis. Atsižvelgdamas į šiuos argumentus manau, kad Sąjungos teisės aiškinimas, pagal kurį būtų toleruojamas šeimos narių išskyrimas aprašytomis aplinkybėmis, būtų sunkiai suderinamas su Chartijos 7 straipsnyje įtvirtinta pareiga gerbti šeimos gyvenimą.

115. Jeigu XU įbrolis ir patėvis būtų priversti vykti kartu su motina (ir jos sūnumi), kad išsaugotų šeimos vienovę už Sąjungos teritorijos ribų, akivaizdu, kad pastarieji netektų galimybės veiksmingai naudotis dėl Sąjungos piliečio statuso jiems sutektomis teisėmis. Beje, šiame kontekste svarbu pažymėti, kad priverstinis XU ir jo motinos išvykimas tikriausiai turėtų tokį patį poveikį veiksmingam naudojimuisi teisėmis, kurias jų įbrolis ar sūnus ir patėvis ar sutuoktinis turi dėl Sąjungos piliečio statuso, kaip nurodytasis byloje C-532/19, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, įvertinęs faktines aplinkybes, nuspręstų, kad egzistuoja priklausomumo santykis, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnį ( 58 ).

116. Aplinkybė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai nurodo, kad XU įbrolis ir patėvis gali būti priversti vykti su motina (ir jos sūnumi), mano nuomone, yra požymis, kad tai nėra tik hipotetinis scenarijus. Be to, nacionalinis teismas tikrai turės vertinti faktines aplinkybes, kad nustatytų, ar tarp skirtingų šeimos narių yra santykių, dėl kurių (nes jie didelio priklausomumo laipsnio), gali atsirasti XU teisė gyventi šalyje, remiantis SESV 20 straipsniu.

117. Konkrečiai kalbant apie priklausomumo santykio nustatymą nagrinėjamomis aplinkybėmis, pažymėtina, kad iš pirma pateiktų pastabų aiškiai matyti, kad ši byla daug sudėtingesnė nei dauguma kitų Teisingumo Teismo jau nagrinėtų bylų, kurioms būdinga tai, kad (kaip byloje C-34/09, kurioje priimtas Sprendimas Ruiz Zambrano ( 59 ), susijęs su SESV 20 straipsniu grindžiama teise gyventi šalyje) egzistuoja tik dviejų asmenų, t. y. trečiosios šalies piliečio ir Sąjungos piliečio, priklausomumo santykis. Kaip jau nurodžiau pirmesniuose punktuose ( 60 ), šiuo atveju grėsmė veiksmingam naudojimuisi Sąjungos piliečiams suteiktomis teisėmis tiesiogiai nekyla dėl priverstinio XU išvykimo. Kyla veikiau netiesioginė grėsmė, nes faktiškai motina bus priversta palikti Sąjungos teritoriją, kad vyktų kartu su vaiku XU, nors ji turi teisę gyventi šalyje. Taigi motinos santykis su nepilnamečiu vaiku, Sąjungos piliečiu (o ne su XU), turi esminę reikšmę nagrinėjant bylą, nes šeimoje svarbiausią vaidmenį atlieka motina, be kita ko, dėl to, kad ji turi abiejų savo vaikų globą (vieno iš jų išimtinę, o kito bendrą).

118. Dėl šios priežasties manau, kad pirmenybę reikia teikti labiau analitiniam ir lankstesniam požiūriui, leidžiančiam tinkamai atsižvelgti į netiesioginį poveikį šeimai. Todėl reikėtų patikslinti Teisingumo Teismo jurisprudenciją, siekiant išplėsti SESV 20 straipsnio taikymo sritį, kad ji apimtų ir tokius atvejus. Šioje byloje siūlau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui rekomenduoti vertinant faktines aplinkybes sutelkti dėmesį į motinos ir jos sūnaus, Sąjungos piliečio (XU įbrolio), priklausomumo santykį, nors akivaizdu, kad nacionalinių valdžios institucijų atsisakymas pripažinti XU teisę gyventi šalyje tiesioginį poveikį daro būtent jam. Vadovaujantis šiuo požiūriu XU turėtų galėti įgyti teisę gyventi šalyje pagal nurodytą nuostatą.

119. Išsamumo sumetimais pabrėžiu, kad toks požiūris tikrai nereiškia, kad SESV 20 straipsnio taikymo sritis neribotai išplečiama taip, kad į ją patektų atvejai, kurie tikrai neverti Sąjungos teisės apsaugos. Kad įrodyčiau siūlomo požiūrio nuoseklumą, manau, būtina dar kartą priminti bylą O ir kt., su kuria pagrindinė byla turi tam tikrų panašumų, pavyzdžiui, tai, kad jos abi susijusios su vaikų išlaikymu „suvestinėse“ šeimose.

120. Reikia priminti, jog toje byloje priimtame sprendime Teisingumo Teismas nurodė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėjo nuspręsti, kad nebuvo priklausomumo santykio, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnį, tarp trečiosios šalies piliečio, prašančio suteikti teisę gyventi šalyje pagal šį straipsnį, ir jo sutuoktinės, atitinkamos valstybės narės teritorijoje teisėtai gyvenančios trečiosios šalies pilietės, sūnaus, Sąjungos piliečio. Šiuo tikslu Teisingumo Teismas nurodė, pirma, teisę nuolat gyventi atitinkamoje valstybėje narėje, kurią turėjo Sąjungos piliečio motina, ir, antra, aplinkybę, kad jos sutuoktinis nebuvo teisiškai, finansiškai ar emociškai atsakingas už Sąjungos pilietį, kurio tėvas jis nebuvo, nes tokią atsakomybę turėjo tik jo sutuoktinė, šio piliečio motina. Atrodo, sprendime Teisingumo Teismas taip pat rėmėsi prielaida, kad vaikas, trečiosios šalies pilietis, gimęs teisės gyventi šalyje prašytojo ir jo sutuoktinės santuokoje, galėjo gyventi atitinkamoje valstybėje narėje su motina. Taigi pastaroji galėjo gyventi su dviem savo vaikais Sąjungos teritorijoje ( 61 ).

121. Vis dėlto šioje byloje atsisakyta suteikti teisę gyventi šalyje būtent trečiosios šalies pilietės, teisėtai gyvenančios Ispanijoje, vaikui. Todėl pastaroji negalėtų toliau gyventi šioje valstybėje narėje su dviem savo vaikais. Be to, jeigu ji nuspręstų išvykti kartu su XU iš Sąjungos teritorijos, jos antrasis vaikas, Sąjungos pilietis, galėtų gyventi Sąjungoje tik netekęs bendros savo tėvų globos. Tačiau faktiškai vienintelis būdas išsaugoti šią bendrą globą būtų tiek šiam vaikui, tiek jo tėvui, taip pat Sąjungos piliečiui, išvykti iš Sąjungos teritorijos.

122. Kadangi šios dvi bylos turi lemiamų skirtumų, manau, galima pagrįstai nuspręsti, kaip tai padarė Teisingumo Teismas, kad byloje O ir kt. nėra „priklausomumo santykio“, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnį, o šioje byloje toks santykis yra. Tokio priklausomumo santykio pripažinimas pagrįstas, tik jeigu tenkinami jurisprudencijoje nustatyti kriterijai, o jie, kaip ką tik įrodžiau, akivaizdžiai netenkinami byloje O ir kt. Nepaisant abiejų bylų sudėtingumo, nėra jokių abejonių, kad šeimos nariams šioje byloje turi būti užtikrinta veiksminga apsauga, be kita ko, kad nebūtų atimta galimybė dviem Sąjungos piliečiams veiksmingai naudotis tuo, kas sudaro šio statuso suteikiamų teisių esmę. Todėl siūlomas požiūris visiškai suderinamas su Teisingumo Teismo jurisprudencija.

iii) Tarpinė išvada

123. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia nuspręsti taip: šiuo atveju a priori negalima atmesti, kad XU turi išvestinę teisę gyventi šalyje, grindžiamą SESV 20 straipsniu. Ši išvada taikoma, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenuspręs kitaip, įvertinęs, ar tarp XU motinos, trečiosios šalies pilietės, ir jos nepilnamečio vaiko, Sąjungos piliečio, yra toks priklausomumo santykis, kad, atsisakius XU suteikti teisę gyventi šalyje, priklausomas Sąjungos pilietis būtų priverstas palikti Sąjungos teritoriją ir taip netektų galimybės veiksmingai naudotis tuo, kas sudaro šio statuso suteikiamų teisių esmę.

4. Pirmos teminės srities analizės santrauka

124. Iš pirmos teminės srities analizės matyti, kad atsižvelgiant į aplinkybes šiose bylose a priori negalima atmesti, kad trečiosios šalies pilietis turi išvestinę teisę gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį ( 62 ). Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į teisę į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą ir pareigą paisyti vaiko interesų, atlikęs vertinimą nenuspręs kitaip, reikia konstatuoti, kad kiekvienoje iš pagrindinių bylų, atrodo, yra toks Sąjungos piliečių priklausomumo santykis, kad, atsisakius suteikti teisę gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, priklausomas Sąjungos pilietis būtų priverstas išvykti iš Sąjungos teritorijos ir taip netektų galimybės veiksmingai naudotis tuo, kas sudaro šio statuso suteikiamų teisių esmę.

C. Antra teminė sritis: jurisprudencijoje nustatyti priklausomumo santykio nagrinėjimui taikomi reikalavimai

1. Ispanijos administracinės praktikos nesuderinamumas su Teisingumo Teismo suformuotu požiūriu

125. Antra teminė sritis iš esmės susijusi su galima Ispanijos administracinės praktikos atitiktimi reikalavimams, kurie nustatyti jurisprudencijoje nagrinėjant priklausomumo santykį, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnį.

126. Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta informacija šiai praktikai būdinga tai, kad atsisakoma suteikti leidimą gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, Sąjungos piliečio šeimos nariui, vien dėl to, kad pastarasis neturi jam ir šiam šeimos nariui pakankamų išteklių (ir sveikatos draudimo), nenagrinėjus, ar juos sieja priklausomumo santykis, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnį, t. y. toks santykis, dėl kurio Sąjungos pilietis faktiškai būtų priverstas išvykti iš visos Sąjungos teritorijos, jeigu šiam šeimos nariui nebūtų suteiktas leidimas gyventi Ispanijoje.

127. Kaip nurodžiau analizuodamas pirmą teminę sritį ( 63 ), Teisingumo Teismas jau turėjo progą Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 34–54 punktuose nurodyti, kad pagal SESV 20 straipsnį tokia praktika draudžiama.

128. Šioje analizėje taip pat nurodyti reikšmingi kriterijai, leidžiantys nustatyti, ar trečiosios šalies piliečiui gali būti suteikta teisė gyventi šalyje pagal SEV 20 straipsnį. Išsamiai paaiškinau, kad vienas iš esminių vertinimo, kurį turi atliki kompetentingos valdžios institucijos, aspektų – nustatyti, ar tarp trečiosios šalies piliečio, Sąjungos piliečio šeimos nario, ir to Sąjungos piliečio yra didelio priklausomumo laipsnio santykis ( 64 ). Akcentuodamas mažamečių vaikų apsaugos ir kiek galima šeimos vienovės išsaugojimo svarbą priminiau, kad nacionalinės valdžios institucijos turi atsižvelgti ne tik į galimą šio vaiko, Sąjungos piliečio, materialinį priklausomumą nuo vieno iš tėvų, trečiosios šalies piliečio, bet jos taip pat turi nustatyti emocinio ryšio su pastaruoju svarbą ir išsiaiškinti galimas jo išvykimo pasekmes šio vaiko psichologinei būklei ( 65 ).

129. Toliau reikia pabrėžti, kad, net ir esant tokiam priklausomumo santykiui, trečiosios šalies piliečiui, Sąjungos piliečio šeimos nariui, gali būti nesuteiktas leidimas gyventi šalyje, jeigu jis kelia tikrą, esamą ir pakankamai rimtą grėsmę viešajai tvarkai ar visuomenės saugumui, atsižvelgiant, be kita ko, į jo padarytas nusikalstamas veikas ( 66 ). Analizuodamas pirmą teminę sritį, konkrečiai – bylą C‑532/19, dėl QP teistumo pateikiau kelis naudingus sąvokų „viešoji tvarka“ ir „visuomenės saugumas“ aiškinimo elementus ( 67 ). Galiausiai priminiau, kad negalima automatiškai kvalifikuoti kaip „grėsmės“ šiems viešiesiems interesams, tai galima daryti tik konkrečiai įvertinus visas esamas ir reikšmingas bylos aplinkybes, atsižvelgus į proporcingumo principą, vaiko interesus ir pagrindines teises ( 68 ).

2. Antros teminės srities analizės santrauka

130. Reikia konstatuoti, kad atsižvelgiant į tai, jog Ispanijos administracinėje praktikoje nenumatyta analizė, kuri leistų nustatyti išvestinės teisės gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį buvimą, ji neatitinka Teisingumo Teismo jurisprudencijoje keliamų reikalavimų. Todėl ši administracinė praktika negali būti laikoma atitinkančia Sąjungos teisę.

131. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antros teminės srities analizę reikia užbaigti išvada, kad pagal SESV 20 straipsnį, kaip jis išaiškintas Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, draudžiama pirma apibūdinta administracinė praktika.

VI. Išvada

132. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha (Kastilijos‑La Mančos Aukštesnysis teisingumo teismas, Ispanija) pateiktus prejudicinius klausimus: 1. SESV 20 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį valstybei narei draudžiama atsisakyti suteikti teisę gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, kuris yra suaugusio Sąjungos piliečio, šios valstybės narės piliečio, niekada nepasinaudojusio judėjimo laisve, šeimos narys, vien dėl to, kad šis Sąjungos pilietis neturi savo šeimos nariams pakankamai finansinių išteklių, kad netaptų našta nacionalinei socialinės paramos sistemai, jeigu šeimoje yra toks Sąjungos piliečio, ypač nepilnamečio, priklausomumo santykis, kad, atsisakius suteikti teisę gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, priklausomas Sąjungos pilietis būtų priverstas išvykti iš visos Europos Sąjungos teritorijos ir taip netektų galimybės veiksmingai naudotis tuo, kas sudaro šio statuso suteikiamų teisių esmę. 2. SESV 20 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad priklausomumo santykis, kuris pagal šią nuostatą yra pagrindas suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje, negali egzistuoti vien dėl to, kad pilnametis valstybės narės pilietis, niekada nepasinaudojęs judėjimo laisve, ir jo pilnametis sutuoktinis, trečiosios šalies pilietis, vykdydami iš santuokos kylančias pareigas turi gyventi kartu pagal valstybės narės, kurios pilietybę turi Europos Sąjungos pilietis, teisę.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičianti Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinanti [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46; klaidų ištaisymas OL L 274, 2009, p. 47).

( 3 ) OL L 251, 2003, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 224.

( 4 ) BOE, Nr. 51, 2007 m. vasario 28 d., p. 8558, toliau – Karaliaus dekretas Nr. 240/2007.

( 5 ) Žr. šios išvados 41 ir paskesnius punktus.

( 6 ) Žr. šios išvados 125 ir paskesnius punktus.

( 7 ) Žr. šios išvados 124 ir 130 punktus.

( 8 ) Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 48 ir 49 punktai.

( 9 ) Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 30 punktas.

( 10 ) Žr. šios išvados 45 ir paskesnius punktus.

( 11 ) Žr. šios išvados 57 ir paskesnius punktus.

( 12 ) 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 69 ir 70 punktai), taip pat Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real, 35 ir 36 punktai.

( 13 ) Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 37 ir 38 punktai.

( 14 ) Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 39 punktas.

( 15 ) Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 40 ir 41 punktai.

( 16 ) Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 42 punktas.

( 17 ) Sprendimo K.A. ir kt. 65 punktas.

( 18 ) Sprendimo K.A. ir kt. 65 punktas.

( 19 ) Peyrl, J. „Kinderbetreuungsgeld für Drittstaatsangehörige, die aus der Kernbestandsdoktrin des EuGH ein Aufenthaltsrecht ableiten können“, Das Recht der Arbeit, 3/2018, p. 236, nurodo, kad nepilnamečiams vaikams dėl jų pažeidžiamumo jurisprudencijoje, susijusioje su priklausomumo laipsnio įrodymu, nustatyti reikalavimai yra ne tokie griežti, palyginti su suaugusiais asmenimis.

( 20 ) 2017 m. gegužės 10 d. Sprendimas Chavez-Vilchez ir kt. (C‑133/15, toliau – Sprendimas Chavez-Vilchez ir kt., EU:C:2017:354, 65 punktas) ir 2021 m. kovo 11 d. Sprendimas État belge (Vieno iš nepilnamečio tėvų grąžinimas) (C‑112/20, EU:C:2021:197, 26 punktas).

( 21 ) Sprendimo Chavez-Vilchez ir kt. 68 punktas ir Sprendimo K.A. ir kt. 70 punktas.

( 22 ) Sprendimo Chavez-Vilchez ir kt. 70 punktas ir Sprendimo K.A. ir kt. 71 punktas.

( 23 ) Sprendimo Chavez-Vilchez ir kt. 71 punktas ir Sprendimo K.A. ir kt. 72 punktas, 2021 m. kovo 11 d. Sprendimo État belge (Vieno iš nepilnamečio tėvų grąžinimas) (C‑112/20, EU:C:2021:197) 27 punktas.

( 24 ) 2013 m. gegužės 8 d. Sprendimo Ymeraga ir kt. (C‑87/12, EU:C:2013:291) 38 punktas ir Sprendimo K.A. ir kt. 73–75 punktai.

( 25 ) Žr. šios išvados 43 punktą.

( 26 ) Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 33 punktas.

( 27 ) Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 34 punktas.

( 28 ) Žr. šios išvados 52–56 punktus.

( 29 ) Šiuo klausimu žr. Neier, C. „Residence right under Article 20 TFEU not dependent on sufficient resources: Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real“, Common Market Law Review, 58 t., 2021, Nr. 2, p. 566.

( 30 ) Žr. šios išvados 51 punktą.

( 31 ) Žr. šios išvados 53 punktą.

( 32 ) Žr. šios išvados 55 punktą.

( 33 ) Žr. šios išvados 56 punktą.

( 34 ) Van Eijken, H ir Phoa, P. „The scope of Article 20 TFEU clarified in Chavez-Vilchez: Are the fundamental rights of minor ES citizens coming of age?“, European Law Review, 43 t., Nr. 6, 2018, p. 969, teigia, kad Teisingumo Teismas sukūrė Sąjungos pilietybės ir Chartijos ryšį, o tai gali būti aiškinama kaip naujas etapas formuojant ne vien ekonomines ir transnacionalines šaknis turintį, bet labiau supranacionalinį ir politinį piliečio statusą.

( 35 ) Di Comite, V. „Derecho de residencia de los progenitores nacionales de terceros Estados e interés superior del niño „europeo“, Revista de derecho comunitario europeo, 12/2017, Nr. 58, mano, kad nuoroda į Chartijoje įtvirtintas pagrindines teises rodo didėjančią vaiko teisėms teikiamą reikšmę Sąjungos teisėje ir, be kita ko, Teisingumo Teismo jurisprudencijoje.

( 36 ) Šiuo klausimu žr. Réveillère, V. „La protection statutaire du citoyen: demeurer sur le territoire de l’Union (dans son État de nationalité)“, Revue trimestrielle de droit européen, 11/2020, Nr. 3, p. 721; autorius mano, jog Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 48 punkte nusprendęs, kad Sąjungos piliečio teisės yra viršesnės už atitinkamos valstybės narės suinteresuotumą apsaugoti viešuosius finansus, Teisingumo Teismas vertybes vertino, vadovaudamasis teisininko ir teisės filosofo Robert Alexy požiūriu.

( 37 ) 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo CS (C‑304/14, EU:C:2016:674) 36 punktas; 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) 81 punktas ir Sprendimo K.A. ir kt. 90 punktas.

( 38 ) 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo CS (C‑304/14, EU:C:2016:674) 37–39 punktai; 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) 82 ir 83 punktai ir Sprendimo K.A. ir kt. 91 punktas.

( 39 ) 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo CS (C‑304/14, EU:C:2016:674) 40 punktas; 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) 85 punktas ir Sprendimo K.A. ir kt. 92 punktas.

( 40 ) 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo CS (C‑304/14, EU:C:2016:674) 41 punktas; 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) 85 punktas ir Sprendimo K.A. ir kt. 93 punktas.

( 41 ) 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo CS (C‑304/14, EU:C:2016:674) 42 punktas; 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) 86 punktas ir Sprendimo K.A. ir kt. 94 punktas.

( 42 ) Žr. generalinės advokatės V. Trstenjak išvadą byloje Komisija / Portugalija (C‑265/06, EU:C:2007:784, 55 ir 56 punktai), kurioje generalinė advokatė nurodo, kad žmonių sveikata ir gyvybė yra „teisinės vertybės, kurių apsaugai, [Sąjungos] mastu vykdant kelių eismo nelaimių prevenciją, skiriamas pagrindinis dėmesys“.

( 43 ) Žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Wiener Landesregierung ir kt. (Garantijos dėl natūralizacijos atšaukimas) (C‑118/20, EU:C:2021:530, 111–113 punktai), kurioje generalinis advokatas pateikia savo nuomonę, kad kelių eismo taisyklių pažeidimai nesudaro realios, esamos ir pakankamai didelės grėsmės viešajai tvarkai ar visuomenės saugumui. Generalinis advokatas mano, kad bet kuriuo atveju būtų neproporcinga iš Sąjungos piliečio atimti galimybę naudotis šio statuso suteikiamomis teisėmis dėl jo padarytų Kelių kodekse nustatytų nusižengimų. Taip pat šiuo klausimu žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Tjebbes ir kt. (C‑221/17, EU:C:2018:572, 88 punktas).

( 44 ) Žr. šios išvados 19 punktą.

( 45 ) Siekiant geriau suprasti problemą reikia patikslinti, kad ši analizė grindžiama prielaida, kad dėl Ispanijos valdžios institucijų atsisakymo suteikti teisę gyventi šalyje XU įpareigojamas išvykti iš Sąjungos teritorijos. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra tikslios informacijos apie dabartinį XU teisinį statusą, tik nurodyta, kad jis „gavo leidimą gyventi Ispanijoje“ (žr. šios išvados 19 punktą) tuo metu, kai su motina emigravo iš Venesuelos į šią valstybę narę, t. y. 2004 m. Vis dėlto šį faktinių aplinkybių aiškinimą pagrindžia keli įrodymai, be kita ko, nurodyta būtinybė pripažinti XU teisę gyventi šalyje, siekiant išvengti to, kad jo motina kartu su jaunesniuoju sūnumi ir sutuoktiniu, kurie abu yra Ispanijos piliečiai, būtų priversta išvykti iš Sąjungos teritorijos, nors ji pati jau turi teisę gyventi Ispanijoje. Todėl logiška daryti prielaidą, kad dabartiniam XU teisiniam statusui būdingas tam tikras nestabilumas.

( 46 ) Sprendimo Chavez-Vilchez ir kt. 63 punktas; Sprendimo K.A. ir kt. 51 punktas ir Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 41 punktas.

( 47 ) 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimas Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, 34 punktas) ir 2019 m. gruodžio 5 d. Sprendimas Centraal Justitieel Incassobureau (Finansinių baudų pripažinimas ir vykdymas) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, 26 punktas).

( 48 ) 2011 m. lapkričio 15 d. sprendimas (C‑256/11, EU:C:2011:734).

( 49 ) 2011 m. lapkričio 15 d. Sprendimas Dereci ir kt. (C‑256/11, EU:C:2011:734, 48 ir 49 punktai).

( 50 ) 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimas O ir kt. (C‑356/11 ir C‑357/11, EU:C:2012:776).

( 51 ) 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimas O ir kt. (C‑356/11 ir C‑357/11, EU:C:2012:776, 69 punktas). Pasviruoju šriftu išskirta mano.

( 52 ) Žr. šios išvados 99 punktą.

( 53 ) Žr. šios išvados 102 punktą.

( 54 ) Dėl šių sąlygų ir dėl pagal jas reikalaujamo individualaus nagrinėjimo žr., be kita ko, 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą X(Ilgalaikiai gyventojai – Pastovūs, reguliarūs ir pakankami ištekliai) (C‑302/18, EU:C:2019:830, 40–44 punktai).

( 55 ) Žr. šios išvados 62 punktą.

( 56 ) Kaip ir byloje C-532/19, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sutelkia dėmesį į sutuoktinių santykius, bet išsamiau nenagrinėja tėvų ir vaikų santykių. Bet kuriuo atveju šios išvados 65 punkte jau paaiškinau, kad tokiam priklausomumo santykiui, dėl kurio atsirastų teisė gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį, nustatyti nepakanka vien Ispanijos teisėje numatytos pareigos gyventi kartu.

( 57 ) Žr. šios išvados 52 punktą.

( 58 ) Žr. šios išvados 94 punktą.

( 59 ) 2011 m. kovo 8 d. Sprendimas Ruiz Zambrano (C‑34/09, EU:C:2011:124).

( 60 ) Žr. šios išvados 113 punktą.

( 61 ) 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimas O ir kt. (C‑356/11 ir C‑357/11, EU:C:2012:776, 51, 56 ir 57 punktai).

( 62 ) Žr. šios išvados 94 ir 123 punktus.

( 63 ) Žr. šios išvados 42 punktą.

( 64 ) Žr. šios išvados 60 ir 61 punktus.

( 65 ) Žr. šios išvados 68 punktą.

( 66 ) Žr. šios išvados 83 punktą.

( 67 ) Žr. šios išvados 87–93 punktus.

( 68 ) Žr. šios išvados 83 punktą.