GENERALINIO ADVOKATO

YVES BOT IŠVADA,

pateikta 2014 m. birželio 12 d. ( 1 )

Byla C‑311/13

O. Tümer

prieš

Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

(Centrale Raad van Beroep (Nyderlandai) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Direktyva 80/987/EEB — Direktyva 2002/74/EB — Darbuotojų apsauga darbdaviui tapus nemokiam — Darbuotojas trečiosios šalies pilietis, neturintis galiojančio leidimo gyventi šalyje — Teisė į su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų garantiją“

1. Ar darbuotojui trečiosios šalies piliečiui gali būti nesuteikta teisė jo darbdavio nemokumo atveju gauti su nesumokėtu darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų garantiją remiantis tuo, kad jis neteisėtai gyvena atitinkamos valstybės narės teritorijoje?

2. Iš esmės tokį klausimą Centrale Raad van Beroep (Nyderlandai) iškėlė po to, kai Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Darbuotojų socialinio draudimo tarnyba) ( 2 ) atmetė O. Tümer pateiktą prašymą skirti išmoką nemokumo atveju.

3. Šioje išvadoje siūlau Teisingumo Teismui neigiamai atsakyti į šį klausimą dėl 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo ( 3 ), iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB ( 4 ), išaiškinimo.

4. Šiuo klausimu pirmiausia nurodysiu, kad iš Direktyvos 2002/74 teisinio pagrindo negalima spręsti, jog trečiųjų šalių piliečiai nepatenka į Direktyvos 80/987 taikymo sritį.

5. Tuomet paaiškinsiu, kad nacionaline nuostata, nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią trečiosios šalies piliečio, pagal nacionalinę civilinę teisę laikomo darbuotoju, teisė gauti išmoką nemokumo atveju priklauso nuo nuolatinio gyvenimo šalyje teisėtumo sąlygos, pažeidžiama bendra Direktyvos 80/987 sistema ir jos veiksmingumas ir neatsižvelgiama į vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principą, vertinamą atsižvelgiant į šios direktyvos tikslus.

I – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

6. Pagal Direktyvos 80/987 1 straipsnio 1 dalį ši direktyva taikoma darbuotojų reikalavimams, kylantiems dėl darbo sutarčių ar darbo santykių ir pateiktiems šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams.

7. Pagal Direktyvos 80/987 1 straipsnio 2 dalį valstybėms narėms išimties tvarka leidžiama netaikyti šios direktyvos kai kurių kategorijų darbuotojų reikalavimams, esant kitų garantijų formų, nustačius, kad jomis suinteresuotiesiems asmenims užtikrinama lygiavertė apsauga.

8. Direktyvos 80/987 2 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodyta, kad šia direktyva nepaveikiamos nacionalinėje teisėje apibrėžtos sąvokos „darbuotojas“, „darbdavys“, „darbo užmokestis“, „neatidėliotina teisė“, „būsimoji teisė“, tačiau valstybės narės negali netaikyti direktyvos ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams, darbuotojams, pasirašiusiems terminuotą sutartį arba kurių darbo santykiai laikini, nei nustatyti minimalaus darbo sutarties arba darbo santykių termino, kuriam suėjus darbuotojai įgytų teisę pateikti šioje direktyvoje numatytus reikalavimus.

9. Pagal Direktyvos 80/987 3 straipsnio pirmą pastraipą valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos pagal tos pačios direktyvos 4 straipsnį užtikrintų darbuotojams nesumokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, patenkinimą, įskaitant, jeigu numatyta nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių. Pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio antrąją pastraipą reikalavimai, kuriuos perėmė garantijų institucija, yra neapmokėti su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai už laikotarpį iki valstybių narių nustatytos datos ir (arba) kai kuriais atvejais po jos.

10. Taikant išimtį, Direktyvos 80/987 4 straipsnyje valstybėms narėms pripažįstama galimybė riboti jos 3 straipsnyje numatytus garantijų institucijų mokėjimo įsipareigojimus, pagal šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalį nustatant mokėjimo laikotarpio trukmę arba pagal jos 4 straipsnio 3 dalį – šio mokėjimo maksimalų dydį.

11. Direktyva 80/987 buvo panaikinta ir kodifikuota 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam ( 5 ), įsigaliojusia 2008 m. lapkričio 17 d.

B – Nyderlandų teisės aktai

12. Įstatymo dėl nedarbo (Werkloosheidswet) ( 6 ) 61 straipsnyje įtvirtintas principas, pagal jį darbuotojas turi teisę į išmoką nemokumo atveju, jeigu gali darbdaviui, kuriam iškelta bankroto byla, pateikti reikalavimą dėl darbo užmokesčio, atostogų išmokų arba jeigu gali patirti turtinę žalą dėl to, kad šis darbdavys nesumokėjo sumų, kurias jis skolingas tretiesiems asmenims dėl darbo santykių su darbuotoju.

13. WW 3 straipsnio 1 dalyje darbuotojas apibrėžiamas kaip „fizinis asmuo iki 65 metų, įdarbintas pagal privatinę arba viešąją teisę“.

14. Tačiau WW 3 straipsnio 3 dalyje patikslinta, kad, nukrypstant nuo šio straipsnio 1 dalies, darbuotoju nelaikomas trečiosios šalies pilietis, kuris Nyderlanduose gyvena neteisėtai.

15. Pagal 2000 m. lapkričio 23 d. Įstatymo dėl užsieniečių (Vreemdelingenwet) ( 7 ) 8 straipsnio a–e punktus ir 1 punktą užsienietis laikomas teisėtai gyvenančiu Nyderlanduose, jeigu turi leidimą laikinai arba nuolat gyventi šalyje arba jeigu kaip Europos Sąjungos valstybės narės pilietis jis gyvena pagal Europos bendrijos steigimo sutartyje ar 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarime ( 8 ) nustatytą tvarką; arba jeigu jis savo teisę gyventi šalyje grindžia 1980 m. rugsėjo 19 d. Tarybos sprendimu Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros ( 9 ), nustatytą sutartimi, kuria įkuriama Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociacija ( 10 ).

II – Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas

16. O. Tümer yra Turkijos pilietis, gyvenantis Nyderlanduose nuo 1988 m.

17. Nuo 1988 m. rugpjūčio 18 d. iki 1995 m. kovo 31 d. jis turėjo leidimą laikinai gyventi šalyje; šis buvo išduotas su sąlyga, kad jis gyvens su sutuoktine. 1996 m. jis išsituokė.

18. 2005 m. spalio 14 d. O. Tümer pateikė prašymą išduoti leidimą nuolat gyventi šalyje, tačiau valstybės sekretorius teisingumo reikalams atmetė šį prašymą. Dėl šio sprendimo paduotas skundas 2007 m. balandžio 16 d. sprendimu buvo pripažintas nepagrįstu, O. Tümer apskundė šį sprendimą, tačiau 2008 m. rugpjūčio 28 d.Rechtbank ’s-Gravenhage Vreemdelingenkamer (Užsieniečių bylų skyrius) jo ieškinį atmetė. Šis sprendimas nebuvo apskųstas. Nuo 2007 m. balandžio 25 d. O. Tümer nebeturi leidimo gyventi šalyje.

19. Nuo 1997 m. O. Tümer su pertrūkiais dirbo Nyderlanduose. 2005 m. sausio 3 d. jį pasamdė Halfmoon Cosmetics BV, ji 2007 m. pagal WW už jį mokėjo įmokas. Nuo 2007 m. rugpjūčio mėn. Halfmoon Cosmetics BV jam mokėjo tik dalį darbo užmokesčio ir 2008 m. sausio 22 d. jai buvo iškelta bankroto byla. 2008 m. sausio 26 d. pagrindinės bylos ieškovas atleistas iš darbo.

20. O. Tümer, remdamasis WW, pateikė prašymą skirti jam išmoką dėl Halfmoon Cosmetics BV nemokumo, tačiau 2008 m. vasario 8 d. šis prašymas buvo atmestas, ir O. Tümer dėl to pareiškė ieškinį; šis 2008 m. birželio 10 d. UWV sprendimu buvo pripažintas nepagrįstu remiantis tuo, kad ieškovas pagrindinėje byloje, gyvenęs Nyderlanduose neteisėtai, pagal WW 3 straipsnio 3 dalį nėra darbuotojas. 2009 m. gruodžio 18 d.Rechtbank ’s‑Hertogenbosch (Hertogenbošo apylinkės teismas) dėl tos pačios priežasties atmetė ieškinį, O. Tümer pareikštą dėl 2008 m. birželio 10 d. sprendimo.

21. Nagrinėdamas apeliacinį skundą dėl šio sprendimo, Centrale Raad van Beroep (Nyderlandų apeliacinis teismas), kuris mano, kad jeigu trečiųjų šalių piliečių, neturinčių leidimo gyventi šalyje, neįtraukimą reikia laikyti garantijų institucijų mokėjimo prievolės apribojimu, šis neįtraukimas neatitinka Sąjungos teisės, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

„Ar Direktyvos [2008/94], pirmiausia jos 2, 3 ir 4 straipsniai, atsižvelgiant ir į [EB] 137 straipsnio 2 dalį (dabar – SESV 153 straipsnio 2 dalis), kuri yra direktyvos teisinis pagrindas, turi būti aiškinami taip, kad su šia direktyva nesuderinama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai WW 3 straipsnio 3 dalis ir 61 straipsnis, pagal kurią užsienietis, kuris yra trečiosios šalies pilietis ir gyvena Nyderlanduose neteisėtai, kaip tai suprantama pagal [Įstatymo dėl užsieniečių] 8 straipsnio a–e ir l punktus, nėra laikomas darbuotoju, net jeigu jo padėtis yra tokia kaip [trečiosios šalies piliečio], kuris kreipėsi dėl išmokos nemokumo atveju, pagal civilinę teisę turi būti laikomas darbuotoju ir atitinka kitas šios išmokos skyrimo sąlygas?“

III – Analizė

A – Pirminės pastabos

1. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nustatytos faktinės ir teisinės aplinkybės

22. Savo pastabose raštu ir žodžiu Europos Komisija mano, viena vertus, kad O. Tümer atitiko sąlygas, pagal kurias galėtų remtis Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalies arba 7 straipsnio nuostatomis, ir, kita vertus, kad iš šio sprendimo 10 straipsnyje įtvirtinto nediskriminavimo principo ir iš Teisingumo Teismo praktikos, pagal kurią leidimas gyventi šalyje ir leidimas dirbti yra du skirtingi dalykai, darytina išvada, kad jeigu valstybė narė suteikia leidimą dirbti darbuotojui turkui, ji negali atsisakyti jam skirti išmokos nemokumo atveju, remdamasi tuo, kad šis pilietis nebeturi leidimo gyventi šalyje.

23. Todėl Komisija ragino Teisingumo Teismą ne tik atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, bet ir išnagrinėti, ar pagal Sąjungos teisės aktus O. Tümer iš tikrųjų neteisėtai gyvena Nyderlanduose.

24. Manau, kad Teisingumo Teismas neturėtų atsižvelgti į šį raginimą.

25. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, vykdant SESV 267 straipsnyje įtvirtintą nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą, Teisingumo Teismas nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris leistų išspręsti nagrinėjamą bylą, prireikus performuluodamas jam pateiktus klausimus ( 11 ), kad išaiškintų visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad jie išspręstų nagrinėjamas bylas. Šiuo tikslu Teisingumo Teismui gali tekti iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus Sąjungos teisės klausimus, atsižvelgiant į bylos dalyką ( 12 ).

26. Tačiau dėl galimybės performuluoti prejudicinius klausimus, prireikus išplečiant Sąjungos teisės klausimus, kuriuos reikia išaiškinti, neturi susiklostyti padėtis, kuriai esant Teisingumo Teismas pateiktų Sąjungos teisės išaiškinimą dėl kito atvejo nei tas, kuris yra pagrindinės bylos dalykas, pakeistų faktines nacionalinių teismų išvadas savo paties išvadomis ar suabejotų nacionalinių sprendimų res judicata galia.

27. Tačiau iš sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išdėstytų faktinių aplinkybių aišku, kad 2008 m. rugpjūčio 28 d. sprendimu, kurio O. Tümer neapskundė, buvo nutarta, kad jis negali Sprendimo Nr. 1/80 6 ir 7 straipsniais grįsti jokios teisės, nes nėra tenkinamos sąlygos, kuriomis remiantis jį būtų galima laikyti įprastos darbo rinkos dalimi ar kad jo buvusi sutuoktinė laikotarpiu iki 1995 m. kovo 31 d. būtų dirbusi. Nors Komisija savo pastabose raštu šiuo klausimu išreiškė abejonių ir nors tikrai kai kuriais atžvilgiais tiksli O. Tümer padėtis buvo neaiški ( 13 ), nepaisant to, kad Nyderlandų vyriausybė konkrečiai juos paaiškino per posėdį, šią faktinę aplinkybę atliekant šią analizę reikia laikyti nustatyta.

28. Be to, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą negalima daryti išvados, jog Centrale Raad van Beroep konstatavo, kad O. Tümer turėjo leidimą dirbti.

29. Aiškinant Sprendimą Nr. 1/80 taip, kaip siūlo Komisija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui būtų ne pateiktas atsakymas, leidžiantis jam išnagrinėti bylą, bet pakeistos faktinės ir teisinės aplinkybės, kad jis galėtų priimti sprendimą byloje, kurios dalykas yra kitoks ir kurį jau nagrinėjo kitas nacionalinis teismas.

30. Tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, neišplečiant diskusijos klausimu dėl Sprendimo Nr. 1/80 išaiškinimo.

2. Sąjungos teisė, taikytina ratione temporis

31. Reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausime paminėtos nuostatos, t. y. Direktyvos 2008/94 2–4 straipsniai, pagrindinės bylos aplinkybių laikotarpiu dar nebuvo įsigaliojusios.

32. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, grindžiamą būtinybe pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą ( 14 ), reikia performuluoti klausimą, siekiant išaiškinti Sąjungos teisės nuostatas, taikytinas pagrindinės bylos faktinių aplinkybių laikotarpiu, šiuo atveju – Direktyvos 80/987 nuostatas, o konkrečiau jos 2–4 straipsnius, kurių tekstas, be kita ko, yra iš esmės toks pats kaip ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų nuostatų.

B – Vertinimas

33. Norėdama konstatuoti nacionalinės teisės aktų suderinamumą su Direktyva 80/987, Nyderlandų vyriausybė paeiliui pateikia du pagrindinius argumentus, grindžiamus, pirma, šios direktyvos teisiniu pagrindu ( 15 ) ir, antra, juo valstybėms narėms palikta diskrecija apibrėžti darbuotojo sąvoką.

34. Pirma, Direktyva 80/987 negali būti skirta trečiųjų šalių piliečiams, nes ji grindžiama EB 137 straipsniu, nuostata, kurioje nėra teisinio pagrindo pripažinti teisių šiems piliečiams, net jeigu jie teisėtai gyvena šalyje.

35. Antra, nuorodos į nacionalinę teisę darbuotojo sąvokai apibrėžti ir jos turiniui patikslinti bet kuriuo atveju leidžia valstybėms narėms neįtraukti į šią sąvoką neteisėtai joje gyvenančių trečiųjų šalių piliečių.

36. Dėl tokio dvejopo argumento visų pirma kyla Direktyvos 80/987 taikytinumo trečiųjų šalių piliečiams klausimas, prieš nagrinėjant jos taikytinumą neteisėtoje padėtyje esantiems trečiųjų šalių piliečiams.

1. Direktyvos 80/987 taikytinumas trečiųjų šalių piliečiams

37. Ar Direktyvos 2002/74 teisiniu pagrindu nesuteikiama galimybė Direktyvos 80/987 taikyti trečiųjų šalių piliečiams?

38. Prieš nagrinėjant šį klausimą išsamiau iš pradžių reikėtų pažymėti, kad savo argumentais, grindžiamais Direktyvos 80/987 teisiniu pagrindu, Nyderlandų vyriausybė smarkiai kreipia diskusiją į pilietybės sąlygos sritį, nors klausimas išimtinai ir dėl pagrįstos priežasties yra susijęs su galimybe padaryti teisę į išmoką nemokumo atveju priklausomą nuo gyvenimo šalyje teisėtumo sąlygos.

39. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Nyderlandų vyriausybės pozicija neatitinka Nyderlandų teisės aktų, kaip jie aprašyti nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nes aiškinant WW 3 straipsnio 3 dalį a contrario, darytina išvada, kad „darbuotojo“ statuso ir teisės į išmoką nemokumo atveju siekiant pripažinti nenustatyta jokia pilietybės sąlyga. Tačiau Nyderlandų vyriausybė neteigė, kad pripažinusi trečiųjų šalių piliečiams, teisėtai gyvenantiems šalies teritorijoje, teisę į išmoką nemokumo atveju ji būtų išplėtusi Direktyvos 80/987 taikymo sritį ratione personae, pasinaudojusi šios direktyvos 9 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta galimybe išlaikyti arba nustatyti darbuotojams palankesnes nuostatas.

40. Bet kuriuo atveju išnagrinėjus Direktyvos 2002/74 teisinį pagrindą neatrodo, kad būtų galima apriboti Direktyvos 80/987 taikymo sritį asmenų atžvilgiu, įtraukiant į ją tik Sąjungos piliečius.

41. Reikia priminti, kad EB 137 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa iki Nicos sutarties galiojusia redakcija, kuria remiantis buvo priimta Direktyva 2002/74 ( 16 ), buvo leidžiama direktyvomis nustatyti būtinuosius reikalavimus, kurių tikslas pagal EB 137 straipsnio 1 dalį – padėti įgyvendinti EB 136 straipsnyje įtvirtintus socialinės politikos tikslus, tarp kurių yra darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygų gerinimas ir tinkama darbuotojų socialinė apsauga.

42. Tarp sričių, kuriose EB 137 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa Europos Sąjungos Taryba įgaliojama direktyvomis nustatyti būtinuosius reikalavimus, skirtus EB 136 straipsnyje numatytiems tikslams pasiekti, 137 straipsnio 1 dalyje nenurodytos „trečiųjų šalių piliečių, teisėtai gyvenančių Bendrijos teritorijoje, įdarbinimo sąlygos“, esančios EB 137 straipsnio 3 dalyje, kuri yra atskiras teisinis pagrindas, įpareigojantis taikyti kitokią procedūrą. Nors EB 137 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nurodyta taikyti EB 251 straipsnyje numatytą procedūrą, vadinamąją „bendro sprendimo“ procedūrą, kuri reiškia kvalifikuotosios daugumos balsavimą Taryboje ir visavertį Europos Parlamento dalyvavimą teisėkūros procese, EB 137 straipsnio 3 dalyje vienbalsiškumo Taryboje reikalaujama tiesiog pasikonsultavus su Parlamentu ( 17 ).

43. Tačiau manau, jog UWV ir Nyderlandų vyriausybė klaidingai iš šio teisinio pagrindo sprendžia, kad Direktyva 80/987 negali būti susijusi su trečiųjų šalių piliečiais.

44. Iš esmės šis argumentas grindžiamas prielaida, kad išvestinės teisės nuostata gali suteikti trečiųjų šalių piliečiams teisių, tik jeigu jos teisinis pagrindas yra pirminės teisės nuostata, kaip antai EB 63 straipsnio 4 dalis, kuria Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai įgaliojamas imtis jų padėčiai reglamentuoti skirtų priemonių.

45. Ši prielaida, kuri susijusi su esminiu Sąjungos teisės taikymo srities ratione personae nustatymo klausimu ( 18 ), man atrodo netiksli.

46. Iš tikrųjų pirminėje teisėje yra įtvirtintos normos, kurių taikymo sritis numatytų asmenų atžvilgiu yra aiškiai apribota.

47. Tam tikros nuostatos įtvirtina teisinį pagrindą, leidžiantį imtis priemonių, konkrečiai skirtų trečiųjų šalių piliečiams. Tai pasakytina apie EB sutarties IV antraštinės dalies trečiosios dalies „Vizų, prieglobsčio, imigracijos ir kitos su laisvu asmenų judėjimu susijusios politikos sritys“ nuostatas; tarp jų yra EB 63 straipsnis, kurį nurodo Nyderlandų vyriausybė.

48. Tačiau kitų nuostatų taikymo sritis apima tik Sąjungos piliečius. Taigi nuostatomis, susijusiomis su laisvu darbuotojų judėjimu, teisės į laisvą judėjimą pripažinimas padaromas priklausomas nuo vienos iš Europos Sąjungos valstybių narių pilietybės turėjimo ( 19 ).

49. Tačiau taip pat yra nuostatų, kurios, specialiai neribojant jų taikymo srities asmenų atžvilgiu, gali būti taikomos, nepaisant atitinkamų asmenų pilietybės ir gali būti skirtos remtis trečiųjų šalių piliečiams arba jomis gali būti remiamasi prieš šiuos piliečius, jeigu yra jų padėtį su ES teise siejantis veiksnys. Taigi priemonių, kurių imtasi remiantis aiškiai neapribotu teisiniu pagrindu, taikymo srities asmenų atžvilgiu aprėptis turi būti vertinama atsižvelgiant į teisės aktais siekiamus tikslus ( 20 ).

50. Išskyrus EB 137 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką, EB sutarties trečiosios dalies XI antraštinės dalies 1 skyriuje esančios nuostatos, kuriomis Bendrijai suteikiama norminė kompetencija socialinėje srityje, turi būti priskiriamos nuostatų, pagal kurias leidžiama priimti priemones, taikytinas neatsižvelgiant į pilietybę, kategorijai.

51. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad tarp sričių, kuriose Bendrija turi kompetenciją palaikyti ir papildyti valstybių narių veiksmus siekiant įgyvendinti EB 136 straipsnyje numatytus tikslus, EB 137 straipsnio 1 dalyje yra numatyta sveikatos ir saugumo apsauga ir „darbuotojų“ informavimas ir konsultavimas, iš darbo rinkos išstumtų „asmenų“ integracija, „moterų ir vyrų lygybė“, neminint jokios pilietybės sąlygos.

52. Apsaugos priemonių, taikytinų darbuotojams Sąjungos valstybės narės piliečiams, netaikymas darbuotojams trečiųjų šalių piliečiams nedera su Sąjungos socialinės politikos tikslais, nustatytais EB 136 straipsnio pirmoje pastraipoje, visų pirma todėl, kad šis netaikymas gali paskatinti samdyti darbuotojus iš užsienio, siekiant sumažinti darbo sąnaudas. Sprendime Vokietija ir kt. / Komisija (281/85, 283/85–285/85 ir 287/85, EU:C:1987:351) Teisingumo Teismas pabrėžė, kad Sąjungos socialinė politika ir politika, kuri gali būti įgyvendinama darbuotojams iš trečiųjų šalių, glaudžiai susijusi. Būtent atsižvelgiant į šį faktą reikia suvokti priemonių, kurių Sąjunga imasi socialinėje srityje, taikymo sritį ( 21 ).

53. Taigi darau išvadą, kad Direktyvos 2002/74 teisinis pagrindas niekaip neužkerta kelio galimybei taikyti Direktyvą 80/987 trečiųjų šalių piliečiams.

54. Be to, reikėtų pažymėti, kad Direktyvoje 80/987 nesumokėtų reikalavimų, atsirandančių iš darbo sutarčių ar darbo santykių, siejančių darbuotojus ir nemokų darbdavį, buvimas sukelia įsipareigojimus, kuriuos pagal ją turi prisiimti garantijų institucijos. Nenustatyta jokios darbuotojų pilietybės sąlygos, kad jie galėtų pasinaudoti garantija. Jeigu galimybė pasinaudoti šia garantija priklausytų nuo pilietybės sąlygos, į šios direktyvos tekstą būtų įtraukta nesama sąlyga ir taip pažeistas jos tikslas. Šiuo klausimu reikia priminti, kad minėta direktyva siekiama socialinio tikslo, kuris yra Sąjungos lygmeniu užtikrinti minimalią visų darbuotojų apsaugą jų darbdaviui tapus nemokiam, apmokant neįvykdytus reikalavimus, kylančius iš darbo sutarčių ar darbo santykių ir susijusius su darbo užmokesčiu už konkretų laikotarpį ( 22 ).

55. Telieka nustatyti, ar valstybės narės vis dėlto turi diskreciją, leidžiančią joms neįtraukti darbuotojų trečiųjų šalių piliečių, kurių padėtis yra neteisėta.

2. Direktyvos 80/987 taikytinumas neteisėtoje padėtyje esantiems trečiųjų šalių piliečiams

56. Nyderlandų vyriausybės teigimu, kadangi Direktyvoje 80/987 nėra apibrėžta darbuotojo sąvoka, nacionalinėje teisėje leidžiama patikslinti jos turinį ir prireikus neįtraukti trečiųjų šalių piliečių, kurių padėtis yra neteisėta.

57. Šis argumentas negali būti pripažintas priimtinu.

58. Direktyvos 80/987 2 straipsnio 2 dalyje darant nuorodas į nacionalinę teisę valstybėms narėms tikrai paliekama diskrecija nustatyti šios direktyvos taikymo sritį ratione personae. Kadangi nėra nustatyto visai Sąjungai vienodo apsaugos lygio, grindžiamo bendrais kriterijais, būtent nacionalinėje teisėje reikia apibrėžti darbuotojų kategorijas, kurioms numatyta taikyti minėtą direktyvą ( 23 ).

59. Tačiau reikia pabrėžti, kad šia diskrecija neturi būti pakenkta nei Direktyvos 80/987 bendrai sistemai, nei veiksmingumui ir kad ja turi būti naudojamasi laikantis Sąjungos teisės, visų pirma joje įtvirtintų pagrindinių principų, tarp kurių yra vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principas ( 24 ).

60. Vis dėlto tokia nacionalinė nuostata, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, pagal kurią darbuotojo teisė gauti išmoką nemokumo atveju padaroma priklausoma nuo teisėto gyvenimo šalyje sąlygos, prieštarauja bendrai Direktyvos 80/987 sistemai ir veiksmingumui ir ja pažeidžiamas vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principas.

61. Pirma, tokia nuostata prieštarauja bendrai Direktyvos 80/987 sistemai ir veiksmingumui.

62. Kaip matyti iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, valstybių narių pareiga užtikrinti minimalią „visų“ ( 25 ) darbuotojų apsaugą reiškia principą ir šiam principui yra numatytos išimtys, kurias reikia aiškinti ir taikyti siaurai, atsižvelgiant į jų nukrypstamąjį pobūdį ir Direktyvos 80/987 tikslą ( 26 ).

63. Šios išimtys, kurios išsamiai išvardytos Direktyvos 80/987 1 straipsnio 2 dalyje ir 2 straipsnio 2, 4 ir 10 dalyse, leidžia valstybėms narėms išimties tvarka į jų taikymo sritį neįtraukti kai kurių darbuotojų kategorijų dėl to, kad yra kitos formos garantijų, kuriomis jiems užtikrinama lygiavertė apsauga ( 27 ), ir tam tikromis aplinkybėmis apibrėžti apsaugą, kurią šia direktyva siekiama užtikrinti darbuotojams. Nė vienoje iš jų valstybėms narėms nenumatyta galimybė riboti ar juo labiau nesuteikti garantijos dėl darbuotojo padėties neteisėtumo pagal atvykimo ir buvimo šalyje taisykles.

64. Be to, reikia pažymėti, kad nors pagal Direktyvos 80/987 2 straipsnio 2 dalį valstybės narės, taikydamos šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį, apibrėžia sąvoką „darbuotojas“, jos negali į ją neįtraukti nei ne visą laiką dirbančių darbuotojų, kaip jie suprantami Direktyvoje 97/81/EB ( 28 ), nei pagal terminuotą darbo sutartį dirbančių darbuotojų, kaip jie suprantami pagal Direktyvą 1999/70/EB ( 29 ), nei darbuotojų, dirbančių pagal laikinus darbo santykius, kaip jie suprantami pagal Direktyvą 91/383/EEB ( 30 ).

65. Iš tikrųjų nuorodų darymas į nacionalinę teisę darbuotojo sąvokai apibrėžti nulemtas ne ketinimo palikti valstybėms narėms galimybę apriboti Direktyvos 80/987 taikymo sritį taip, kaip jos nori ( 31 ), bet iš esmės paaiškinamas sunkumu pateikti vieną šios sąvokos apibrėžtį, kuria reikėtų atsižvelgti į darbo ir darbo santykių formų įvairovę, prisidėjusią prie to, kad tradicinis skirtumas tarp darbuotojo ir savarankiškai dirbančiojo tapo dar neaiškesnis, ir į skirtingais teisės aktais siekiamų tikslų įvairovę ( 32 ).

66. Nepaisant valstybėms narėms paliktos diskrecijos, iš Direktyvos 80/987 aiškiai matyti, kad visiems asmenims, atitinkantiems „darbuotojo“ statusą pagal nacionalinę teisę numatyta suteikti garantiją, nebent lygiavertė apsauga jiems būtų užtikrinama kitokios formos garantija.

67. Tačiau iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos informacijos, kurios šiuo atžvilgiu nepaneigė Nyderlandų vyriausybė, darytina išvada, kad pagal Nyderlandų civilinę teisę trečiųjų šalių piliečiai laikomi darbuotojais ir kad šis statusas iš jų atimamas tik siekiant nesuteikti jiems garantijos nuo nemokumo.

68. Asmenų, kurie bendrojoje nacionalinėje teisėje atitinka „darbuotojo“ statusą, neįtraukimas į Direktyvos 80/987 taikymo sritį, atrodo, neatitinka šios direktyvos veiksmingumo ir prieštarauja jos rezultatyvumui. Manau, kad nors šia direktyva valstybėms narėms paliekama galimybė apibrėžti darbuotojo sąvoką, vis dėlto šia direktyva valstybės narės įpareigojamos suderinti jų nacionalinėje darbo teisėje galiojančią darbuotojo sąvoką su sąvoka, vartojama šios direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių taikymo sričiai apibrėžti, kad kiekvienas darbuotojas, kaip jis suprantamas pagal nacionalinę darbo teisę, galėtų pasinaudoti su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų garantija. Kitaip tariant, darbuotojo sąvokos apibrėžtis neturi labai skirtis atsižvelgiant į tai, ar kalbama apie darbuotojo ir darbdavio santykius, ar darbuotojo santykius su garantiniu fondu.

69. Antra, nemanau, kad tai, jog teisė į su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų garantiją priklauso nuo darbuotojo trečiosios šalies piliečio gyvenimo šalyje teisėtumo, atitinka vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principą.

70. Tai yra bendrasis Sąjungos teisės principas, visų pirma įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 ir 21 straipsniuose, kurių nuostatos yra skirtos Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organizacijoms, taip pat valstybėms narėms, joms įgyvendinant Sąjungos teisę, kaip visų pirma matyti iš jos 51 straipsnio 1 dalies ( 33 ).

71. Tačiau tuo atveju, kai Direktyvos 80/987 2 straipsnio 2 dalyje daromos nuorodos į nacionalinę teisę ir valstybė narė apibrėžia darbuotojų kategorijas, kurioms šią direktyvą numatyta taikyti, ji įgyvendina Sąjungos teisę, todėl turi paisyti vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principo.

72. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką remiantis šiuo principu reikalaujama, kad panašūs atvejai nebūtų vertinami skirtingai, o skirtingi – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas ( 34 ).

73. Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad skirtingiems atvejams būdingus požymius ir jų panašumą reikia, be kita ko, apibrėžti ir įvertinti atsižvelgiant į Sąjungos teisės akto, kuriuo nagrinėjamas skirtumas nustatytas, dalyką ir tikslą. Be to, reikia atsižvelgti į srities, kuriai nagrinėjama nuostata priklauso, principus ir tikslus ( 35 ).

74. Teisingumo Teismo teigimu, tokio pat požiūrio mutatis mutandis reikia laikytis atliekant nagrinėjimą, skirtą įvertinti nacionalinių priemonių, kuriomis įgyvendinama Sąjungos teisė, atitiktį vienodo požiūrio principui ( 36 ).

75. Tačiau, kaip jau pabrėžiau šioje išvadoje, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos informacijos darytina išvada, kad pagal Nyderlandų civilinę teisę neteisėtai šalyje esantys trečiųjų šalių piliečiai turi darbuotojo statusą ir gali reikalauti darbo užmokesčio sumokėjimo remdamiesi savo darbo sutartimi. Tačiau darbdavio nemokumo atveju WW 3 straipsnio 3 dalimi jiems taikomas kitoks vertinimas, nes jiems nesuteikiama teisė į su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų garantiją.

76. Toks skirtumas nėra objektyviai pateisinamas.

77. Savo teiginiams paremti UWV ir Nyderlandų vyriausybė remiasi dviem motyvų grupėmis.

78. Pirma, pripažinus, kad Direktyva 80/987 taikoma neteisėtai šalyje gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams, netektų prasmės direktyvos, kuriomis tam tikromis sąlygomis vienodas požiūris pripažįstamas trečiųjų šalių piliečiams, su sąlyga, kad jie šalyje yra teisėtai ( 37 ).

79. Šis prieštaravimas manęs neįtikina.

80. Nuomonė, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 80/987 tikslus, vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principui prieštarauja tai, jog neteisėtoje padėtyje esantys darbuotojai negali pasinaudoti savo su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų garantija jų darbdaviui tapus nemokiam, nereiškia, kad šių piliečių padėtis visuomet yra panaši į Sąjungos piliečių ar teisėtoje padėtyje esančių trečiųjų šalių piliečių padėtį ir kad jie niekada negali būti vertinami skirtingai. Mano siūloma išvada, kuri taikoma tik su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų garantijos srityje darbdavio nemokumo atveju ir susijusi su darbuotojo užsieniečio statusu, nepaisant to, ar jo padėtis yra neteisėta, apskritai neturi poveikio gyvenimo šalyje teisėtumo sąlygai.

81. Antra, teisės į garantiją nemokumo atveju pripažinimas neteisėtai šalyje gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams prieštarautų kovos su neteisėta imigracija politikai. Šiuo klausimu UWV ir Nyderlandų vyriausybė pažymi, kad Nyderlandų teisės aktai paremti „sąveikos“ logika, kuri reiškia teisės į socialinės apsaugos paslaugas ir buvimo Nyderlanduose teisėtumo ryšio nustatymą. Nors darbdavys, kuris nevykdo savo kontrolės prievolių ir įdarbina nelegalų darbuotoją, negali išvengti pareigos sumokėti užmokestį už atliktą darbą, vis dėlto tai nesuteiktų teisės į socialinę apsaugą, iškėlus šiam darbdaviui bankroto bylą.

82. Šio prieštaravimo nereikia nagrinėti.

83. Pirma, nors Direktyva 80/987 valstybėms narėms leidžiama imtis būtinų priemonių siekiant išvengti piktnaudžiavimo, ši galimybė yra griežtai apibrėžta ir negali būti pagrindas bendrai nukrypti nuo su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų garantijos principo. Iš tiesų Teisingumo Teismas patikslino, viena vertus, kad minėtos direktyvos 10 straipsnio a punkte nurodytas piktnaudžiavimas – tai piktnaudžiavimo veiksmai, kenkiantys garantijų institucijoms, kai dirbtinai sukuriamas su darbo užmokesčiu susijęs reikalavimas ir dėl to šioms institucijoms neteisėtai atsiranda mokėjimo prievolė, ir, kita vertus, kad priemonės, kurių valstybėms narėms leidžiama imtis pagal šią nuostatą, yra tokios, kurios yra būtinos siekiant išvengti tokių veiksmų ( 38 ).

84. Antra, nemanau, kad UWV ir Nyderlandų vyriausybės pateiktas prieštaravimas atitinka Sąjungos teisės tikslus kovos su neteisėta imigracija srityje. Iš esmės reikia konstatuoti, kad 2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/52/EB, kuria numatomi sankcijų ir priemonių nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių darbdaviams būtiniausi standartai ( 39 ), valstybėms narėms aiškiai leidžiama netaikyti draudimo įdarbinti neteisėtai šalyje gyvenančius trečiųjų šalių piliečius, kurių išsiuntimas buvo atidėtas ir kuriems leidžiama dirbti pagal nacionalinę teisę ( 40 )

85. Be to, minėtoje direktyvoje įdarbinimo draudimo pažeidimo atveju numatyta, jog valstybė narė turi užtikrinti, kad darbdavys privalėtų sumokėti nesumokėtą atlyginimą, įskaitant visą nesumokėtą darbo užmokestį, taip pat išlaidas, patirtas dėl nesumokėto atlyginimo pervedimo į darbuotojo kilmės šalį, ir socialines įmokas ( 41 ).

86. Taigi valstybės narės turi tokias alternatyvas.

87. Pripažinti, kad trečiųjų šalių piliečiai, nors ir gyvenantys šalyje neteisėtai, gali teisėtai dirbti. Tokiu atveju joms nėra jokio pagrindo atsisakyti pripažinti šiems užsieniečiams garantijų, išplaukiančių iš darbuotojo statuso pripažinimo, visų pirma Direktyvoje 80/987 numatyto statuso darbdaviui tapus nemokiam.

88. Taikyti draudimą įdarbinti neteisėtai šalyje gyvenančius trečiųjų šalių piliečius. Tokiu atveju darbdaviui išlieka pareiga sumokėti nesumokėtą atlyginimą. Tačiau su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai pagal savo pobūdį yra labai svarbūs suinteresuotiesiems asmenims ir jų ypatumas tas, kad tai yra atlygis už darbdavio naudai atliktą darbą.

89. Manau, kad neteisėtai šalyje gyvenančių trečiųjų šalių piliečių, kurie dirbo ir mokėjo įmokas, padėtis šiuo atžvilgiu yra panaši į kitų darbuotojų padėtį, nes laikausi nuomonės, kad, nepaisant siauros Direktyvos 2009/52 14 konstatuojamosios dalies formuluotės ( 42 ), nėra jokio pagrindo taikyti skirtingo vertinimo, atsižvelgiant į darbdavio nemokumo atveju taikytiną garantiją.

90. Vienintelė išimtis, kuri galėtų pateisinti kitokį sprendimą ir kuriai esant trečiosios šalies pilietis galėtų netekti teisės į garantiją, yra tuo atveju, jeigu jis sukčiautų, visų pirma pateikdamas darbdaviui suklastotą leidimą gyventi šalyje.

91. Taip nėra O. Tümer atveju, nes jo padėtis, atsižvelgiant tiek į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo informaciją, tiek į UVW ir Nyderlandų vyriausybės per posėdį pateiktus paaiškinimus, atitinka antrąją alternatyvą. Nors O. Tümer neteisėtai gyveno Nyderlandų teritorijoje, jis ten dirbo, jo darbdavys buvo jį deklaravęs ir 2007 m. savo sąskaita pagal WW sumokėjo įmokas. Be to, kelis kartus paprašęs išduoti leidimą gyventi šalyje, O. Tümer tapo puikiai žinomas nacionalinėms institucijoms, nors, kaip per posėdį nurodė Nyderlandų vyriausybė ( 43 ), kartais jis „išnykdavo iš šių institucijų akiračio“.

92. Šiomis aplinkybėmis M. Tümer turėjo teisę į išmoką nemokumo atveju. Atsisakius skirti jam šią išmoką galiausiai jis būtų nubaustas – iš jo atimta galimybė pateikti su pragyvenimu susijusį reikalavimą, kuris yra ne kas kita, kaip atlygis už jo atliktą darbą, dėl darbdavio ir administracijos, kelerius metus toleravusios teisės aktų neatitinkančią padėtį, padarytų klaidų.

93. Todėl darau išvadą, kad pagal Direktyvą 80/987 ir vienodo požiūrio bei nediskriminavimo principą nagrinėjami teisės aktai yra draudžiami.

IV – Išvada

94. Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Centrale Raad van Beroep pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:

1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyva 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo, iš dalies pakeista 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB, taip pat bendrasis vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principas, aiškinamas atsižvelgiant į minėtos direktyvos tikslus, turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, ir pagal kuriuos trečiosios šalies piliečio teisė gauti išmoką nemokumo atveju priklauso nuo gyvenimo šalyje teisėtumo sąlygos, kartu pripažįstant jam darbuotojo statusą pagal civilinę teisę.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) Toliau – UWV.

( 3 ) OL L 283, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 217.

( 4 ) OL L 270, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 261; toliau – Direktyva 80/987.

( 5 ) OL L 283, p. 36.

( 6 ) Toliau – WW.

( 7 ) Stb. 2000, Nr. 495.

( 8 ) OL L 1, p. 3.

( 9 ) Toliau – Sprendimas Nr. 1/80.

( 10 ) Šis susitarimas 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašytas Turkijos Respublikos, EEB valstybių narių ir Bendrijos ir Bendrijos vardu sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas 1963 m. gruodžio 23 d. Sprendimu 64/732/EEB (OL L 217, p. 3685).

( 11 ) Žr. Sprendimo Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571) 40 punktą.

( 12 ) Ten pat, 41 punktas.

( 13 ) Visų pirma nuo 1995 m. kovo 31 d., kai O. Tümer nebeturėjo leidimo laikinai gyventi šalyje, iki 2007 m. balandžio 25 d., kai jis neteko leidimo gyventi šalyje.

( 14 ) Žr. Sprendimo Derudder (C‑290/01, EU:C:2004:120) 37 ir 38 punktus ir Sprendimo Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑157/10, EU:C:2011:813) 17–21 punktus.

( 15 ) Nyderlandų vyriausybė nurodo EB 137 straipsnį, kuris iš tikrųjų yra Direktyvos 2002/74 teisinis pagrindas.

( 16 ) Kaip Komisija nurodė savo pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, kuria iš dalies keičiama Tarybos direktyva 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo [COM(2000) 832 galutinis], rėmimasis EB sutarties 100 straipsniu kaip Direktyvos 80/987 (pirminė redakcija) teisiniu pagrindu paaiškinamas tuo, kad tuo momentu nebuvo konkretaus teisinio pagrindo priimti priemonių socialinėje srityje (6 punktas).

( 17 ) Diskutuodama dėl Komisijos pasiūlymo 2001 m. kovo 19 d. Tarybos grupėje „Socialiniai klausimai“, Didžiosios Britanijos delegacija, be kita ko, išreiškė abejonių dėl jo teksto teisinio pagrindo ir paprašė Tarybos teisės tarnybos nuomonės.

( 18 ) Žr. apžvalgą O. Dubos „Quel statut personnel pour les ressortissants des États tiers?“, Revue des affaires européennes, 2003–2004/1, p. 83; E. Guild ir S. Peers „Out of the Ghetto? The Personal Scope of EU Law“, EU Immigration and Asylum Law: Text and Commentary, 1 leid., Martinus Nijhoff Publishers, Leiden, p. 81; D. Martin „La protection des ressortissants de pays tiers par l’ordre juridique communautaire“, L’union européenne et les droits fondamentaux, Bruylant, Briuselis, 1999, p. 173 ir P. Mavridis „Union européenne: un prix Nobel de protection sociale des ressortissants des pays tiers?“, Revue de droit du travail, Nr. 12, 2012, p. 719 ir Nr. 1, 2013, p. 57.

( 19 ) Šiuo klausimu žr. SESV 45 straipsnio 2 dalį. Dėl galimybės įsidarbinti taip pat žr. 2011 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 492/2011 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Sąjungoje (OL L 141, p. 1) 1 straipsnį, kuriuo laisvė įsidarbinti pripažįstama tik valstybių narių piliečiams.

( 20 ) Tam tikroje doktrinos dalyje išsakoma nuomonė dėl bendros trečiųjų šalių piliečių įtraukimo į Sąjungos teisės taikymo sritį prielaidos pripažinimo, nebent nuostatoje būtų aiškiai nurodyta priešingai. Šiuo klausimu žr. E. Guild, ir S. Peers „Out of the Ghetto? The Personal Scope of EU Law“, EU Immigration and Asylum Law: Text and Commentary, op. cit. Šie autoriai teigia, kad „[i]f Member States were free to exempt third-country nationals from EC social legislation, a significant section of the workforce would have limited prospects of ‘improved living and working conditions’ and there would be little progress towards ‘combating of exclusion’ – rather the reverse“ (p. 95). Taip pat žr. D. Martin „La protection des ressortissants de pays tiers par l’ordre juridique communautaire“, L’union européenne et les droits fondamentaux, op. cit., kuris mano, kad „tant le traité que le droit dérivé s’appliquent aux ressortissants de pays tiers, sauf si le contraire est expressément prévu“ (p. 173).

( 21 ) EB 136 straipsnio pirmoje pastraipoje, kurioje apibrėžti tikslai, į kuriuos atsižvelgdama Taryba gali EB 137 straipsnio 1 dalyje numatytose srityse direktyvomis nustatyti minimalius reikalavimus, nukreipiama į Europos socialinę chartiją, pasirašytą 1961 m. spalio 18 d. Turine ir persvarstytą 1996 m. gegužės 3 d. Strasbūre, ir Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartiją, priimtą 1989 m. gruodžio 9 d. Europos Vadovų Tarybos posėdyje Strasbūre. Tačiau, mano nuomone, negalima manyti, jog šia nuoroda, kuri yra pakankamai neapibrėžta ir kuria siekiama pabrėžti valstybių narių įsipareigojimą apsaugoti pagrindines socialines teises, Sąjungos socialinės politikos taikymo sritis apibrėžiama remiantis šių abiejų chartijų taikymo sritimi ratione personae. Šiuo klausimu žr. E. Guild ir S. Peers „Out of the Ghetto? The Personal Scope of EU Law“, EU Immigration and Asylum Law: Text and Commentary, op. cit. (p. 94 ir 95).

( 22 ) Žr. Sprendimo Andersson (C‑30/10, EU:C:2011:66) 25 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir Sprendimo van Ardennen (C‑435/10, EU:C:2011:751) 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 23 ) Žr. pagal analogiją, apibrėžiant sąvoką „darbo užmokestis“, Sprendimo Visciano (C‑69/08, EU:C:2009:468) 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 24 ) Dėl vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principo reikalavimų taikymo Direktyva 80/987 pripažintai galimybei nacionalinėje teisėje patikslinti garantijų institucijai tenkančias paslaugas žr. Sprendimo Robledillo Núñez (C‑498/06, EU:C:2008:109) 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 25 ) Žr. Sprendimo Andersson (EU:C:2011:66) 25 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir Sprendimo van Ardennen (EU:C:2011:751) 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 26 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimo van Ardennen (EU:C:2011:751) 34 punktą.

( 27 ) Išimtys, susijusios su konkrečiu darbuotojų darbo sutarties ar darbo santykių pobūdžiu, kurios buvo įtvirtintos pirminės redakcijos Direktyvoje 80/987, buvo panaikintos Direktyva 2002/74.

( 28 ) 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyva dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (OL L 14, 1998, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 267).

( 29 ) 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva dėl ETUC, UNICE ir CEEP bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (OL L 175, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368).

( 30 ) 1991 m. birželio 25 d. Tarybos direktyva, pateikianti papildomas priemones, skatinančias gerinti terminuotuose arba laikinuose darbo santykiuose esančių darbuotojų saugą ir sveikatą darbe (OL L 206, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 418).

( 31 ) Be to, Komisija 16 išnašoje minėtame direktyvos pasiūlyme nurodė, kad Direktyva 80/987 suteiktos apsaugos taikymo srities apribojimas dėl pernelyg siauros darbuotojo sąvokos apibrėžties „atrodo nepageidautinas, o tam tikrų darbuotojų kategorijų atveju – sunkiai suderinamas su Bendrijos socialinės politikos tikslais, kuriais siekiama surasti darbo rinkos lankstumo ir darbuotojų apsaugos pusiausvyrą“ (4.1.2 punktas).

( 32 ) Šiuo klausimu žr. C. Barnard „EU Employment Law“, 4 leid., Oxford University Press, 2012, p. 144. Dėl darbuotojo sąvokos apibrėžties Sąjungos teisėje taip pat žr. P. Coursier „La notion de travailleur salarié en droit social communautaire“, Droit social Nr. 3, 2003, p. 305.

( 33 ) Visų pirma žr. Sprendimo IBV & Cie (C‑195/12, EU:C:2013:598) 48 punktą.

( 34 ) Ten pat, 50 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.

( 35 ) Ten pat, 52 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.

( 36 ) Ten pat, 53 punktas.

( 37 ) Žr. 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvą 2000/43/EB, įgyvendinančią vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 20 sk., 1 t., p. 23); 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvą 2000/78/EB, nustatančią vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 4), ir 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyvą 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso (OL L 16, 2004, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 272).

( 38 ) Žr. Sprendimo Walcher (C‑201/01, EU:C:2003:450) 39 ir 40 punktus.

( 39 ) OL L 168, p. 24. Nors, atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktinių aplinkybių datą, Direktyva 2009/52 netaikytina ratione temporis, vis dėlto ji leidžia suvokti Sąjungos politikos kovos su nelegaliu darbu srityje tikslus ir logiką.

( 40 ) Šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalis.

( 41 ) Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalis.

( 42 ) Remiantis šios konstatuojamosios dalies paskutiniu sakiniu, jeigu darbdavys nesumoka skolos, valstybės narės neturėtų būti įpareigojamos vietoj darbdavio vykdyti šios prievolės.

( 43 ) Ši vyriausybė visų pirma paaiškino, kad O. Tümer darbdavys per tą laiką, kol buvo nagrinėjamas jo prašymas dėl leidimo gyventi šalyje, nesikreipė dėl leidimo dirbti išdavimo, nors toks leidimas būtų suteikęs jam teisę šiuo laikotarpiu teisėtai dirbti.