GENERALINIO ADVOKATO

NILS WAHL IŠVADA,

pateikta 2016 m. rugsėjo 8 d. ( 1 )

Nuomonė 3/15

Europos Komisijos prašymas pateikti nuomonę

„Europos Sąjungos sudaromi tarptautiniai susitarimai — Marakešo sutartis dėl geresnių sąlygų susipažinti su paskelbtais kūriniais sudarymo akliems, regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turintiems asmenims — Europos Sąjungos kompetencija — Teisiniai pagrindai — SESV 19 straipsnis — SESV 114 straipsnis — SESV 153 straipsnis — SESV 207 straipsnis — SESV 209 straipsnis — Direktyva 2001/29/EB“

1. Kadangi tarptautiniais susitarimais vienu metu gali būti siekiama įvairių tikslų, visiškai suprantama, kodėl, Europos Sąjungai sudarant tokius susitarimus, ES teisinėje sistemoje gali kilti tam tikrų konkrečių teisinių klausimų. Pirmiausia kartais gali būti gana sunku nustatyti tinkamą teisinį pagrindą, kuriuo remiantis galima sudaryti tarptautinį susitarimą, ir apibrėžti Europos Sąjungos kompetencijos sudarant tokį susitarimą pobūdį. Ko gera, nėra stebėtina, kad, deja, kartais tais klausimais ES institucijos ir valstybių narių vyriausybės prieina prie skirtingų išvadų.

2. Taip yra ir šioje byloje, kurioje Komisija Teisingumo Teismo prašo išaiškinti, ar Europos Sąjunga turi išimtinę kompetenciją sudaryti Marakešo sutartį dėl geresnių sąlygų susipažinti su paskelbtais kūriniais sudarymo akliems, regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turintiems asmenims ( 2 ) (toliau – Marakešo sutartis), dėl kurios derėtasi Pasaulinėje intelektinės nuosavybės organizacijoje (toliau – PINO).

I – Teisinis pagrindas

A – Marakešo sutartis

3. Marakešo sutarties preambulėje susitariančiosios šalys, be kita ko, išdėsto sutarties motyvus ir tikslą. Pirmiausia jos primena „nediskriminavimo, vienodų galimybių, prieigos ir visiško bei veiksmingo dalyvavimo ir įtraukties į visuomenę principus, paskelbtus Visuotinėje žmogaus teisių deklaracijoje bei Jungtinių Tautų neįgaliųjų teisių konvencijoje“. Turėdamos omenyje „sunkumus, kurie trukdo regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turintiems asmenims“, jos pabrėžia „autorių teisių, kaip paskatos ir atlygio už literatūros ir meno kūrinius, apsaugos svarbą“. Jos teigia žinančios „apie kliūtis, su kuriomis susiduria asmenys, turintys regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią, kai nori pasinaudoti paskelbtais kūriniais“, ir „apie poreikį didinti prieinamos formos kūrinių skaičių ir gerinti tokių kūrinių platinimą“. Jos pripažįsta, kad, „nepaisant skirtingų nacionalinių įstatymų dėl autorių teisių, teigiamą naujų informacinių ir ryšių technologijų poveikį asmenų, turinčių regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią, gyvenimui galima sustiprinti tobulinant teisinę sistemą tarptautiniu lygmeniu“.

4. Preambulėje taip pat pabrėžiama, kad nors „daugelio valstybių narių įstatymuose, kuriais reglamentuojamos autorių teisės, nustatyti apribojimai bei išimtys asmenų, turinčių regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią, naudai, tokiems asmenims prieinamos formos kūrinių kopijų nuolat trūksta“. Faktiškai tam, kad tie asmenys galėtų susipažinti su kūriniais, reikia daug išteklių, o dėl nepakankamų prieinamos formos kopijų tarpvalstybinių mainų tam reikia dvigubai pastangų.

5. Toliau susitariančiosios šalys pripažįsta „ir svarbų teisių turėtojų vaidmenį padarant jų kūrinius prieinamus asmenims, turintiems regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią, ir tinkamų apribojimų bei išimčių svarbą siekiant padaryti kūrinius prieinamus tokiems asmenims, ypač kai tokios galimybės negali sukurti pati rinka“. Be to, jos pripažįsta „poreikį išlaikyti veiksmingos autorių teisių apsaugos ir platesnių visuomenės interesų pusiausvyrą <…> ir tai, kad tokia pusiausvyra turi padėti asmenims, turintiems regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią, veiksmingai ir laiku pasinaudoti kūriniais“.

6. Marakešo sutarties 2 straipsnyje apibrėžtos sutartyje vartojamos sąvokos „kūriniai“ ( 3 ), „prieinamos formos kopija“ ( 4 ) ir „įgaliotasis subjektas“ ( 5 ). Be to, 3 straipsnyje apibrėžta sąvoka „naudos gavėjas“ – iš esmės asmuo, turintis vieną ar kelias negalias, dėl kurių jis negali veiksmingai skaityti spausdinto teksto. Ši plati apibrėžtis apima asmenis, turinčius regos sutrikimų, ir asmenis, turinčius fizinę negalią, dėl kurios jie negali laikyti ir vartyti knygos.

7. Susitariančiųjų šalių įsipareigojimai pirmiausia išdėstyti Marakešo sutarties 4–6 straipsniuose. Konkrečiau kalbant, 4 straipsnio 1 dalyje numatyta nacionaliniams autorių teisių įstatymams taikoma išimtis arba apribojimas, kad tam tikromis sąlygomis būtų galima daryti prieinamos formos kopijas, siekiant sudaryti naudos gavėjams geresnes sąlygas susipažinti su kūriniais naudojantis prieinamos formos kopijomis. Be to, pagal tą nuostatą susitariančiosios šalys gali numatyti apribojimą ar išimtį dėl viešo atlikimo teisės, kad palengvintų naudos gavėjų prieigą prie kūrinių. 5 straipsnio 1 dalis susijusi su tarpvalstybiniais prieinamos formos kopijų mainais: susitariančiosios šalys numato, kad „kai pagal apribojimą ar išimtį ar vadovaujantis įstatymu padaroma prieinamos formos kopija, įgaliotasis subjektas gali tokią kopiją išplatinti ar padaryti prieinamą naudos gavėjams arba kitos susitariančiosios šalies įgaliotajam subjektui“. 6 straipsnis susijęs su prieinamos formos kopijų importu, jame numatyta: „jei pagal susitariančiosios šalies nacionalinę teisę naudos gavėjas, jo vardu veikiantis asmuo arba įgaliotasis subjektas gali padaryti prieinamos formos kūrinio kopiją, pagal tos susitariančiosios šalies nacionalinę teisę taip pat turi būti leista jiems importuoti prieinamos formos kopiją naudos gavėjų poreikiams be autorių teisių savininko sutikimo“.

8. Marakešo sutarties 7 straipsnyje nustatyta, kad susitariančiosios šalys naudos gavėjams turi užtikrinti prieigą, jeigu autorių teisių savininkai taiko technines autorių teisių apsaugos priemones. Pagal sutarties 8 straipsnį siekiama apsaugoti naudos gavėjų privatumą, o 9 straipsnis susijęs su bendradarbiavimu skatinant tarpvalstybinius prieinamos formos kopijų mainus.

9. Marakešo sutarties 10, 11 ir 12 straipsniuose pateikiamos bendrosios sutarties aiškinimo ir taikymo gairės. 11 straipsnyje, be kita ko, nustatyta, kad susitariančiosios šalys privalo įgyvendinti įsipareigojimus pagal Berno konvenciją, Sutartį dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (toliau – TRIPS sutartis), ir PINO autorių teisių sutartį (toliau – PATS) ( 6 ).

10. Galiausiai Marakešo sutarties 13–22 straipsniuose išdėstytos administracinės ir procedūrinės nuostatos. Pirmiausia 15 straipsnio 3 dalyje numatyta: „Europos Sąjunga, paskelbusi pirmesnėje dalyje nurodytą pareiškimą diplomatinėje konferencijoje, kuri priėmė šią sutartį, gali tapti šios sutarties šalimi“. 18 straipsnyje patikslinama, kad sutartis įsigalioja „praėjus trims mėnesiams po to, kai savo ratifikavimo arba prisijungimo dokumentus deponuoja 20 reikalavimus atitinkančių šalių“. 21 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad sutartis „pasirašoma vienu originaliu egzemplioriumi anglų, arabų, kinų, prancūzų, rusų ir ispanų kalbomis. Visi šiomis kalbomis sudaryti tekstai yra vienodai autentiški.“

B – ES teisės aktai

11. Direktyva 2001/29/EB ( 7 ) suderinami autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikri aspektai. Pirmiausia šiuo teisės aktu suderinama išimtinė autorių atgaminimo teisė (2 straipsnio a punktas), teisė viešai paskelbti savo kūrinius ir teisė tuos kūrinius padaryti viešai prieinamus (3 straipsnio 1 dalis), taip pat išimtinė savo kūrinių platinimo teisė (4 straipsnis).

12. Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 ir 3 dalyse išvardijami atvejai, kuriais valstybės narės gali numatyti atitinkamai 2 straipsnyje įtvirtintos atgaminimo teisės ir kitų direktyvos 2 ir 3 straipsniuose nurodytų teisių išimtis arba apribojimus. 5 straipsnio 3 dalies b punkte konkrečiai nurodytas atvejis, kai „naudojama žmonių su negalia naudai ir šis naudojimas yra tiesiogiai susijęs su šia negalia, yra nekomercinio pobūdžio ir tokio masto, kurį pateisina atitinkama negalia“ ( 8 ). 5 straipsnio 4 dalyje pridurta: „Tais atvejais, kai valstybės narės atgaminimo teisei pagal šio straipsnio 2 ir 3 dalis gali nustatyti išimtį ar apribojimą, jos gali panašiai nustatyti išimtį ar apribojimą platinimo teisei, kaip nurodyta 4 straipsnyje, tokiu mastu, kurį pateisina leidžiamo atgaminimo tikslas“. Be to, 5 straipsnio 5 dalyje patikslinta, kad nustatytos išimtys ir apribojimai „taikomi tik tam tikrais specialiais atvejais, kurie neprieštarauja įprastiniam kūrinio ar kito objekto naudojimui ir nepagrįstai nepažeidžia teisėtų teisių turėtojų interesų“.

13. Direktyvos 2001/29 6 straipsnio 1 ir 4 dalyse numatyta: „1. Valstybės narės nustato tinkamą teisinę apsaugą nuo bet kokių veiksmingų techninių priemonių šalinimo ar vengimo, kuriuos atitinkamas asmuo daro žinodamas ar turėdamas pagrindo žinoti, kad jis to tikslo siekia. <…> 4. Nepaisant šio straipsnio 1 dalyje nustatytos teisinės apsaugos, kai nėra savanoriškų priemonių, kurių imasi teisių turėtojai, įskaitant teisių turėtojų ir kitų atitinkamų šalių sutartis, valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, kad būtų užtikrinta, jog teisių turėtojai kurios nors nacionalinėje teisėje pagal 5 straipsnio 2 dalies a, c, d, e punktus, 3 dalies a, b arba e punktus nustatytos išimties ar apribojimo naudos gavėjui sudarytų sąlygas pasinaudoti ta išimtimi ar apribojimu tokiu mastu, kokio reikia, kad turėtų naudos iš tos išimties ar apribojimo, ir kai atitinkamas saugomas kūrinys ar objektas naudos gavėjui yra teisiškai prieinamas. <…>“

II – Faktinės aplinkybės, prašymas pateikti nuomonę ir procesas Teisingumo Teisme

A – Faktinės aplinkybės

14. 2009 m. PINO prasidėjo derybos dėl galimos tarptautinės sutarties, kurioje būtų nustatyti autorių teisių apribojimai ir išimtys aklų, regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turinčių asmenų naudai, sudarymo siekiant pagerinti tarpvalstybinius knygų ir kitų prieinamos formos leidinių mainus.

15. 2012 m. lapkričio 26 d. Taryba priėmė sprendimą, juo įgaliojo Komisiją dalyvauti tose derybose Europos Sąjungos vardu ( 9 ). PINO derybos sėkmingai baigtos 2013 m. birželio 17–28 d. Marakeše vykusioje diplomatinėje konferencijoje. Tad 2013 m. birželio 27 d. buvo priimta Marakešo sutartis.

16. 2014 m. balandžio 14 d. Taryba įgaliojo pasirašyti Marakešo sutartį Europos Sąjungos vardu ( 10 ). Tarybos sprendimas buvo pagrįstas SESV 114 ir 207 straipsniais. Tačiau dėl to buvo pateikti keli pareiškimai: Komisija pareiškė mananti, jog Marakešo sutarties dalykas priklauso išimtinei Sąjungos kompetencijai, o kelios valstybės narės išreiškė nuomonę, kad kompetenciją pasidalija valstybės narės ir Europos Sąjunga.

17. 2014 m. spalio 21 d. Komisija priėmė pasiūlymą dėl sprendimo dėl Marakešo sutarties sudarymo Europos Sąjungos vardu (toliau – nagrinėjamas sprendimas) ( 11 ). Tarybos sprendimo pasiūlymas buvo pagrįstas SESV 114 ir 207 straipsniais ir 218 straipsnio 6 dalies a punkto v papunkčiu. Po ilgų diskusijų, ypač Nuolatinių atstovų komitete (COREPER), tas pasiūlymas vis dėlto nesurinko būtinos balsų daugumos Taryboje, nes valstybės narės nesutarė, ar Marakešo sutartis priklauso išimtinei Sąjungos kompetencijai. Tad Sąjunga dar neprisijungė prie Marakešo sutarties.

18. Vis dėlto 2015 m. gegužės 19 d. Taryba nusprendė pagal SESV 241 straipsnį paprašyti Komisijos nedelsiant pateikti teisės akto pasiūlymą iš dalies pakeisti ES teisės aktus, kad būtų įgyvendinta Marakešo sutartis.

19. Tokiomis aplinkybėmis 2015 m. liepos 17 d. Komisija nusprendė pagal SESV 218 straipsnio 11 dalį prašyti Teisingumo Teismo, kad šis pateiktų nuomonę dėl Sąjungos kompetencijos, susijusios su Marakešo sutartimi.

20. 2015 m. spalio 6 d. Komisija palankiai atsakė į Tarybos prašymą pagal SESV 241 straipsnį ir pareiškė, jog „pateiks teisės akto projektą, kad [Sąjungos teisės aktai] atitiktų Marakešo sutartį“.

B – Prašymas pateikti nuomonę

21. Komisijos prašymas Teisingumo Teismui pateikti nuomonę suformuluotas taip: „Ar Europos Sąjunga turi išimtinę kompetenciją sudaryti [Marakešo sutartį]?“

22. Prie Komisijos prašymo pateikti nuomonę pridėti trys autentiški Marakešo sutarties tekstai (anglų, prancūzų ir ispanų kalbomis).

C – Procesas Teisingumo Teisme

23. Rašytines pastabas šioje byloje pateikė Čekijos, Prancūzijos, Lietuvos, Vengrijos, Rumunijos, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės ir Europos Parlamentas. 2016 m. birželio 7 d. posėdyje kalbėjo Čekijos, Prancūzijos, Vengrijos, Italijos, Rumunijos, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių, Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos atstovai.

D – Teisingumo Teismui pateiktų pastabų santrauka

24. Komisija Teisingumo Teismui į prašymą pateikti nuomonę siūlo atsakyti, kad Marakešo sutartis priklauso išimtinei Sąjungos kompetencijai. Komisija mano, jog materialinis teisinis pagrindas yra, pirma, SESV 114 straipsnis ir, antra, SESV 207 straipsnis. Pirmąja nuostata remiamasi dėl Marakešo sutarties derinamojo poveikio, kurį, Komisijos teigimu, ji turi tam tikriems autorių teisių ir gretutinių teisių aspektams. Ši nuostata laikoma svarbia, nes Marakešo sutarties tikslas – pirmiausia užtikrinti tarpvalstybinius prieinamos formos kopijų mainus tarp susitariančiųjų šalių, įskaitant Europos Sąjungą ir trečiąsias šalis. Neatsižvelgiant į konkrečius materialinius teisinius pagrindus, ES kompetencija, Komisijos nuomone, yra išimtinė pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį, nes dėl Marakešo sutarties sudarymo gali būti paveikta arba pasikeisti Direktyvos 2001/29 nuostatų taikymo sritis.

25. Europos Parlamentas pritaria Komisijos pozicijai. Jo nuomone, SESV 114 ir 207 straipsniai yra tinkamas nagrinėjamo sprendimo materialinis teisinis pagrindas. Išimtinė Sąjungos kompetencija sudaryti Marakešo sutartį pagrįsta SESV 3 straipsnio 2 dalimi: pareigai nacionalinės teisės aktuose dėl autorių teisių numatyti apribojimus arba išimtis taikytina Direktyva 2001/29 apskritai ir konkrečiai – jos 5 straipsnio 3 dalies b punktas. Taryba savo ruožtu neišreiškia pozicijos dėl ES kompetencijos pobūdžio arba dėl nagrinėjamo sprendimo materialinio teisinio pagrindo. Ji tiesiog neigia, jog faktas, kad ji oficialiai paprašė Komisijos pateikti teisės akto projektą pagal SESV 241 straipsnį, gali turėti poveikį Sąjungos kompetencijos vertinimui.

26. Čekijos, Prancūzijos, Lietuvos, Vengrijos, Rumunijos, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės mano, kad Sąjunga neturi išimtinės kompetencijos sudaryti Marakešo sutartį. Pirmiausia visos šios vyriausybės tvirtina, jog neįvykdytos SESV 3 straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos, kad Sąjungos kompetencija būtų išimtinė. Tačiau dėl nagrinėjamo sprendimo materialinių teisinių pagrindų tų vyriausybių nuomonės skiriasi.

27. Lietuvos vyriausybė pritaria Komisijai ir Europos Parlamentui, kad SESV 114 ir 207 straipsniai yra tinkamas teisinis pagrindas. Iš pradžių rašytinėse pastabose Prancūzijos vyriausybė laikėsi nuomonės, kad tinkamas teisinis pagrindas yra tik SESV 114 straipsnis, o vėliau posėdyje pareiškė pakeitusi savo nuomonę ir mananti, kad būtina vadovautis ir SESV 209 straipsniu.

28. Čekijos ir Suomijos vyriausybės taip pat laiko svarbiu SESV 114 straipsnį, bet kaip papildomą teisinį pagrindą siūlo SESV 19 straipsnį. Vengrijos vyriausybės teigimu, SESV 114 straipsniu remiamasi teisingai, bet ji savo ruožtu siūlo vadovautis ir SESV 4 straipsnio 2 dalies b punktu, nes Marakešo sutartimi pirmiausia siekiama socialinės politikos tikslo.

29. Jungtinės Karalystės vyriausybės nuomone, SESV 114 straipsnis negali būti nagrinėjamo sprendimo pagrindas: jos manymu, tas sprendimas turėtų būti grindžiamas tik SESV 19 straipsniu arba tuo straipsniu kartu su SESV 207 straipsniu. Galiausiai Rumunijos vyriausybė neturi nuomonės dėl tinkamo nagrinėjamo sprendimo teisinio pagrindo, bet ginčija SESV 207 straipsnio taikomumą.

III – Vertinimas

A – Įžanga

30. Savo prašymu Komisija Teisingumo Teismo prašo pateikti nuomonę vieninteliu klausimu: ar Europos Sąjunga turi išimtinę kompetenciją sudaryti Marakešo sutartį.

31. Tačiau norint atsakyti į šį klausimą reikia nustatyti tinkamą nagrinėjamo sprendimo materialinį teisinį pagrindą (arba pagrindus). Pagal ES sutarčių sistemą, grindžiamą kompetencijos suteikimo principu, tinkamo institucijų siūlomo teisės akto teisinio pagrindo pasirinkimas yra konstitucinės svarbos klausimas ( 12 ). Darant tokį pasirinkimą nustatoma, ar Sąjunga įgaliota imtis veiksmų, kokiais tikslais gali jų imtis ir kokia tvarka turės vadovautis, jei nuspręstų tai daryti.

32. Tai itin svarbu Sąjungai sudarant tarptautinius susitarimus. Kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas, klausimas, ar kompetenciją sudaryti susitarimą turi tik Sąjunga, ar tokia kompetencija dalijamasi su valstybėmis narėmis, be kita ko, priklauso nuo ES teisės nuostatų, pagal kurias ES institucijos įgaliotos dalyvauti sudarant susitarimą, taikymo srities ( 13 ). Iš tiesų kai kuriose srityse Sąjunga negali įgyti viršesnės išimtinės išorės kompetencijos pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį, net jeigu viduje ji ta kompetencija jau pasinaudojo. Tad teisinio pagrindo nurodymas nustato kompetencijos pasiskirstymą tarp Sąjungos ir valstybių narių ( 14 ).

33. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką priemonės, taip pat susijusios su tarptautinio susitarimo sudarymu, teisinio pagrindo pasirinkimą turi lemti objektyvūs veiksniai, dėl kurių galima atlikti teisminę peržiūrą. Prie tokių kriterijų pirmiausia priskirtinas priemonės tikslas ir turinys. Jeigu priemonės analizė parodo, kad ja siekiama dvigubo tikslo arba ji turi dvi sudedamąsias dalis ir jei viena iš jų yra laikytina pagrindine ar dominuojančia, o kita tik papildoma, priemonė turi būti grindžiama tik vienu teisiniu pagrindu – tuo, kurio reikalauja pagrindinis ar dominuojantis tikslas ar sudedamoji dalis. Išimties tvarka, jeigu nustatyta, kad priemone siekiama kelių tikslų arba ją sudaro kelios neatsiejamos sudedamosios dalys ir nė vienas iš tų tikslų ar dalių nėra antraeilis ar netiesioginis kito atžvilgiu, priemonė gali būti grindžiama atitinkamais teisiniais pagrindais ( 15 ).

34. Iš ilgametės teismo praktikos matyti, kad, kalbant apie tarptautinių susitarimų sudarymą, kaip ir apie bet kokį kitą Europos Sąjungos teisės aktą, juos aiškinantis subjektas, kai įmanoma, turėtų stengtis nustatyti tik vieną teisinį pagrindą arba, jei tai neįmanoma, mažiausią įmanomą jų skaičių. Akivaizdu, kad įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, kuria supaprastinamos sprendimų priėmimo procedūros ir apibendrinamas įprastos teisėkūros procedūros taikymas priimant sprendimus daugelyje Sąjungos veiklos sričių, problemos, susijusios su įvairių teisinių pagrindų koegzistavimu ES teisės aktuose, gali būti mažesnės. Tačiau pagrindinis principas, kad reikėtų vengti nebūtino kelių teisinių pagrindų taikymo, vis tiek neabejotinai galioja.

35. Tai, mano nuomone, ypač pasakytina apie tarptautinius susitarimus, kurie sudaromi konkrečioje srityje ir kuriems būdingas vienas, aiškiai apibrėžtas tikslas. Sudarant tarptautinius susitarimus, kuriais siekiama reglamentuoti susitariančiųjų šalių santykius įvairiose srityse (dažnai vadinamus „pagrindų susitarimais“, „partnerystės susitarimais“ arba „bendradarbiavimo susitarimais“), galima lengviau pateisinti kelių teisinių pagrindų taikymą, bet jei susitarimo taikymo sritis labiau ribota ir konkretesnė, kelis teisinius pagrindus pagrįsti sunkiau.

36. Vis dėlto gali būti sunku nustatyti vadinamąjį siūlomo teisės akto sunkio centrą (ar centrus). Iš tiesų ES kompetencijos sritys Sutartyse apibrėžtos įvairiai. Visose kategorijose kompetencija apibūdinama pirmiausia nustatant siektinus tikslus (pavyzdžiui, vidaus rinka ar aplinkos išsaugojimas ir apsauga). Kompetencija taip pat gali būti skirstoma pagal tam tikras „temas“, kaip antai konkretūs ekonomikos sektoriai (pavyzdžiui, transportas) arba konkrečios politikos sritys (pavyzdžiui, vartotojų teisių apsauga), arba atvirkščiai – gali būti nustatoma bendrai (pavyzdžiui, vidaus rinka) arba aprėpti įvairias politikos sritis (pavyzdžiui, laisvės, saugumo ir teisingumo sritį). Tačiau kitais atvejais kompetencija paprastai išreiškiama priemonėmis, kurias Europos Sąjunga gali priimti tam tikroje srityje (pavyzdžiui, taip daroma muitų sąjungos, konkurencijos arba bendros prekybos politikos srityse). Galiausiai Sąjungos išorės veiksmai visuomet turi būti grindžiami tais pačiais principais ir siekiais, neatsižvelgiant į įgyvendinamos kompetencijos rūšį.

37. Pirma išvardytų sunkumų nustatant tinkamą ES teisės akto teisinį pagrindą atsiranda ir šioje byloje. Kaip minėta šios nuomonės 24–29 punktuose, šioje byloje pastabas pateikusios valstybės narės ir ES institucijos paminėjo bent penkias skirtingas SESV nuostatas, kurios po vieną arba įvairiais deriniais galėtų sudaryti nagrinėjamo sprendimo materialinį teisinį pagrindą: SESV 4 straipsnio 2 dalies b punktas, 19 straipsnio 1 dalis, 114, 207 ir 209 straipsniai.

38. Iš tikrųjų kiekvienos iš šių nuostatų naudai išdėstyti argumentai yra gana svarbūs. Tačiau, atsižvelgęs į visa tai, manau, jog nagrinėjamam sprendimui, kaip teigė dauguma pastabas pateikusių valstybių narių, turėtų būti taikomi du teisiniai pagrindai. Dvi taikytinos nuostatos, mano manymu, yra SESV 19 straipsnio 1 dalis ir 207 straipsnis. Tolesniame skirsnyje paaiškinsiu, kodėl taip manau. Kartu taip pat paaiškinsiu, kodėl, viską išnagrinėjus, kitų trijų nuostatų naudai išdėstyti argumentai (nors ir nėra nepagrįsti) manęs neįtikina. Galiausiai aptarsiu šio prašymo pateikti nuomonę esmę: išimtinę arba pasidalijamąją Sąjungos kompetenciją sudaryti Marakešo sutartį.

B – Materialiniai teisiniai pagrindai

1. SESV 207 straipsnis

a) Bendrosios pastabos

39. Komisija (jai pritaria Europos Parlamentas, Lietuvos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės ( 16 )) mano, kad Marakešo sutartis yra bendros prekybos politikos priemonė, tad vienas iš nagrinėjamo sprendimo materialinių teisinių pagrindų turėtų būti SESV 207 straipsnis.

40. Pritariu.

41. Bendra prekybos politika yra vienas iš pagrindinių Sąjungos santykių su likusiu pasauliu ramsčių. Pagal SESV 207 straipsnio 1 dalį ta politika „grindžiama vienodais principais, ypač keičiant muitų normas, sudarant susitarimus dėl muitų tarifų ir prekybos, susijusius su prekyba prekėmis ir paslaugomis bei intelektinės nuosavybės komerciniais aspektais, tiesioginėmis užsienio investicijomis, liberalizavimo priemonių suvienodinimu, eksporto politika ir prekybos apsaugos priemonėmis, pavyzdžiui, taikytinomis dempingo ar subsidijų atveju“.

42. Neginčijama, jog pats faktas, kad Sąjungos teisės aktas gali turėti poveikį tarptautinei prekybai, nėra pakankamas pagrindas laikyti tą teisės aktą bendros prekybos politikos priemone. Iš tiesų Sąjungos aktas priskirtinas prie tos politikos srities, jeigu jis konkrečiai susijęs su tarptautine prekyba, nes yra iš esmės skirtas tokiai prekybai skatinti, palengvinti ar reglamentuoti ir turi jai tiesioginį ir nedelsiamą poveikį ( 17 ).

43. Tarptautinės prekybos dalyko negalima nei nustatyti abstrakčiai, nei apibrėžti statiškai ir griežtai. Pasaulinė prekyba nuolat kinta: ilgainiui keičiasi prekybos praktika, modeliai ir tendencijos. Sąjunga turi visada gebėti atlikti pasaulinės prekybos dalyvės vaidmenį savo partnerių atžvilgiu ir dvišaliu, ir daugiašaliu pagrindais. Todėl Teisingumo Teismas jau seniai nuosekliai laikosi nuomonės, kad bendrą prekybos politiką reikia apibrėžti plačiai, atsisakant ribojamojo Sutarties taisyklių aiškinimo, dėl kurio ta politika „ilgainiui taptų neveiksminga“ ( 18 ). Bendra prekybos politika, kaip konstatavo Teisingumo Teismas, suvokiama esanti „atviro pobūdžio“ ( 19 ). Nustatant tos politikos savybes ir priemones, Sutartyse buvo atsižvelgta į galimus pokyčius: tad SESV 207 straipsnyje „daroma prielaida, jog prekybos politika bus pritaikyta siekiant atsižvelgti į bet kokius tarptautinių santykių pokyčius“ ( 20 ).

44. Atsižvelgdamas į tuos principus manau, kad nagrinėjamas sprendimas, bent jau iš dalies, aiškiai priskirtinas prie bendros prekybos politikos.

45. SESV 207 straipsnio 1 dalis apima „intelektinės nuosavybės komercinius aspektus“ sektoriuose, kuriems taikytina bendra prekybos politika. Aiškindamas šią sąvoką byloje Daiichi Sankyo Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš normų, Sąjungos priimtų intelektinės nuosavybės srityje, prie bendros prekybos politikos srities gali būti priskiriamos tik tos, kurios turi konkretų ryšį su tarptautine prekyba ( 21 ).

46. Kelios pagrindinės Marakešo sutarties nuostatos akivaizdžiai turi tokį konkretų ryšį su tarptautine prekyba: pirmiausia 5 straipsnis („Tarpvalstybiniai prieinamos formos kopijų mainai“), 6 straipsnis („Prieinamos formos kopijų importas“) ir 9 straipsnis („Bendradarbiavimas gerinant tarpvalstybinių mainų sąlygas“). Šiose nuostatose įtvirtinti kai kurie pagrindiniai susitariančiųjų šalių įsipareigojimai ir jos atrodo itin svarbios siekiant Marakešo sutarties preambulėje išvardytų tikslų „didinti prieinamos formos kūrinių skaičių ir gerinti tokių kūrinių platinimą“ ( 22 ). Pagal preambulę viena iš priežasčių, dėl kurių „prieinamos formos kūrinių kopijų nuolat trūksta“, yra būtent riboti tarpvalstybiniai prieinamos formos kopijų mainai.

47. Be to, kitomis Marakešo sutarties nuostatomis (kaip antai 4 straipsniu) taip pat siekiama palengvinti tarptautinę prekybą standartizuojant tam tikras susitariančiųjų šalių taisykles dėl galimybės remtis intelektinės nuosavybės teisėmis, šių teisių apimties ir įgyvendinimo. Taigi Marakešo sutartimi taip pat, tik kitokiomis aplinkybėmis ir daug mažesniu mastu, siekiama vieno iš TRIPS sutarties tikslų, kurį Sprendime Daiichi Sankyo ( 23 ) Teisingumo Teismas pripažino itin svarbiu veiksniu, kad tam susitarimui būtų taikomas SESV 207 straipsnis.

48. Be to, didelė ir svarbi Marakešo sutarties sudedamoji dalis turi ne vien ribotą poveikį tarptautinei prekybai – ji yra konkrečiai su šia prekyba susijusi. Šios sutarties nuostatomis siekiama skatinti, palengvinti ir reglamentuoti prekybą konkrečios rūšies prekėmis – prieinamos formos kopijomis. Bendrojoje Marakešo sutarties sistemoje nacionalinių rinkų atvėrimas prieinamos formos kopijoms iš kitų šalių yra viena iš svarbiausių priemonių susitariančiųjų šalių tikslams pasiekti.

49. Tokios išvados nekvestionuoja tam tikri kelių valstybių narių pateikti argumentai, kuriais neigiama, kad SESV 207 straipsnis yra tinkamas teisinis pagrindas – juos dabar aptarsiu vieną po kito.

b) Nekomerciniai intelektinės nuosavybės aspektai

50. Pirma, Čekijos, Prancūzijos, Vengrijos ir Suomijos vyriausybės nepripažįsta, kad tarpvalstybinių prieinamos formos kopijų mainų pobūdis yra komercinis. Pirmiausia jos daro nuorodą į Marakešo sutarties 4 straipsnio 2 dalį, pagal kurią susitariančiosios šalys nacionaliniuose autorių teises reglamentuojančiuose įstatymuose, be kita ko, turi nustatyti apribojimus ir išimtis, kai „ši veikla vykdoma nesiekiant pelno“. Jos taip pat mini tos sutarties 4 straipsnio 4 dalį, pagal kurią „susitariančioji šalis šiame straipsnyje nustatytus apribojimus ar išimtis gali taikyti tik tiems konkrečios prieinamos formos kūriniams, kurių naudos gavėjai atitinkamoje rinkoje negali komerciniu būdu įsigyti priimtinomis sąlygomis“.

51. Tačiau pagal teismo praktiką ES teisė veiklai taikoma tiek, kiek ši yra ekonominio pobūdžio ( 24 ). Tik labai išimtinėmis aplinkybėmis veiklai, kuri prima facie yra ekonominio pobūdžio, ES teisė netaikytina pagal solidarumo principą ( 25 ). Be to, nors Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog valstybės narės turi plačią diskreciją visuomenės sveikatos ir socialinės apsaugos srityje ir pirmiausia tuo tikslu gali remtis ne pelno organizacijomis, jis visiškai neatmetė galimybės, kad ES teisė gali būti taikytina tokiai veiklai ( 26 ). Teisingumo Teismas pirmiausia nuolat pripažįsta, jog bet koks ekonominėje veikloje dalyvaujantis subjektas, kad ir koks būtų jo teisinis statusas ir finansavimo būdas, iš esmės privalo laikytis ES konkurencijos taisyklių ( 27 ). Be to, atrodo, pagal Teisingumo Teismo praktiką neatmetama galimybė, kad ES teisė gali būti taikoma ne pelno ar nuostolingai veiklai arba veiklai, vykdomai siekiant neekonominių tikslų. Pridurčiau, jog SESV 207 straipsnio taikymui prieštaraujančios valstybės narės nepaaiškina, kodėl tas požiūris netinkamas tarptautinės prekybos srityje.

52. Tos šalys, atrodo, laikosi nuomonės, kad prekės, kuriomis keičiamasi nesiekiant pelno, būtų priskirtinos prie sąvokos „intelektinės nuosavybės nekomerciniai aspektai“, tad bendra prekybos politika joms nebūtų taikytina.

53. Tai, mano nuomone, netinkamas SESV 207 straipsnio aiškinimas. Ta nuostata aprėpiami ir nekomercinio pobūdžio sandoriai arba veikla. Iš tiesų faktas, jog tam tikromis prekėmis arba paslaugomis tam tikromis aplinkybėmis gali būti keičiamasi kitais, ne pelno tikslais (pavyzdžiui, jas tiekiant arba teikiant nemokamai), nereiškia, kad tomis prekėmis ar paslaugomis nėra prekiaujama. Marakešo sutarties 4 straipsnio 4 dalis, kurioje minimos prieinamos formos kopijos, kurių „rinkoje negali[ma] komerciniu būdu įsigyti priimtinomis sąlygomis“, reiškia, kad yra rinka, kurioje tos rūšies prekėmis prekiaujama komercinėmis sąlygomis. Kaip posėdyje pažymėjo Komisija, toje rinkoje veikiantys ekonominės veiklos vykdytojai tikrai pajus Marakešo sutartyje nustatytų taisyklių poveikį.

54. Svarbu tai, kad Sprendime Daiichi Sankyo ( 28 ) Teisingumo Teismas patvirtino, jog SESV 207 straipsnis taikytinas visai TRIPS sutarčiai. Vis dėlto TRIPS sutartis taip pat apima taisykles dėl paslaugų arba prekių, teikiamų ar tiekiamų nekomerciniais tikslais ( 29 ). Berno konvencijoje, kurią dėl nuorodos TRIPS sutarties 2 straipsnio 2 dalyje galima laikyti iš dalies įtraukta į tą sutartį, taip pat yra nuostatų, reglamentuojančių apsaugotų kūrinių naudojimą tam tikroje nekomercinėje veikloje ( 30 ). Derėtų pažymėti, jog nė viename iš šių susitarimų nenurodyta, kad jie neapima nekomercinių sandorių arba apsaugotų kūrinių naudojimo in toto.

55. Tokiomis aplinkybėmis įdomu pažymėti, jog PPO ginčų sprendimo institucijų sprendimuose meno ir kiti intelektinės nuosavybės kūriniai paprastai laikomi tokiomis pačiomis prekėmis kaip kitos komercinės prekės, net jeigu jomis prekiaujama arba jos naudojamos nekomerciniais tikslais ( 31 ). PPO susitarimuose vartojamas žodis „komercija“ aiškinamas labai plačiai ir aprėpia „visus prekių mainus“, neatsižvelgiant į „komercijos“ pobūdį ar rūšį arba sandorio pagrindimą ar funkciją“ ( 32 ). PPO taisyklių taikomumo negali lemti privatus veiklos vykdytojo sprendimas, kaip vykdyti verslo veiklą. Faktiškai, atrodo, tam tikrose PPO taisyklėse daroma prielaida, jog kai kurie sandoriai vykdomi nekomercinėmis sąlygomis. Pavyzdžiui, PPO antidempingo susitarimas ( 33 ), be kita ko, susijęs su gaminių, kurie parduodami už mažesnę nei visos gamybos sąnaudos kainą, eksportu ( 34 ). Taigi pagal PPO taisykles nebūtinai reikalaujama pelno; jos taikomos ir nuostolingiems sandoriams, nebent būtų numatyta kitaip.

56. Pagal SESV 207 straipsnį į bendros prekybos politikos sritį nepatenka tik intelektinės nuosavybės teisių nekomerciniai aspektai. Taigi intelektinės nuosavybės teisės sritys nėra griežtai arba tiesiogiai susijusios su tarptautine prekyba. Tai akivaizdžiai yra likutinė kategorija. Apskritai kalbant, intelektinės nuosavybės taisyklėmis siekiama suteikti tam tikras išimtines teises naudoti intelektinės nuosavybės kūrinius, kad būtų skatinamas kūrybiškumas ir inovacijos. Tokios išimtinės teisės tėra sui generis monopolio formos, kuriomis gali būti ribojama laisva prekių ar paslaugų apyvarta. Tad pagal savo pobūdį intelektinės nuosavybės taisyklės labiausiai susijusios su prekyba. Intelektinės nuosavybės nekomercinio aspekto pavyzdys yra susijęs su neturtinėmis teisėmis, kurioms TRIPS sutartis faktiškai netaikytina ( 35 ). Šiaip ar taip, šioje byloje nebūtina nuodugniau nagrinėti šios sąvokos: pakaks pažymėti, jog Marakešo sutartis nereglamentuoja nei neturtinių teisių, nei kokio nors kito intelektinės nuosavybės aspekto, nesusijusio su prekyba.

57. Bet kuriuo atveju man atrodo, kad nagrinėjami argumentai pagrįsti netinkama prielaida. Kaip pažymi Komisija, pagal Marakešo sutartį jokiu būdu nereikalaujama, kad prieinamos formos kopijų atgaminimas, platinimas ir tiekimas būtų nemokami. Kaip nustatyta sutarties 4 straipsnio 5 dalyje, „tai, ar dėl šiame straipsnyje nustatytų apribojimų ir išimčių mokamas atlygis, nustatoma remiantis nacionaliniais įstatymais“.

58. Tačiau posėdyje Italijos vyriausybė pareiškė, jog Marakešo sutarties 4 straipsnio 5 dalyje minimą „atlygį“ reikėtų suprasti ne kaip tikrąjį „atlygį“, o tiesiog kaip kompensaciją autorių teisių savininkams.

59. Tas prieštaravimas, mano nuomone, nepagrįstas. Pirma, reikėtų pažymėti, jog Italijos vyriausybė nepateikė tokio 4 straipsnio 5 dalies aiškinimo, kuris, atrodo, prieštarauja tos nuostatos formuluotei, pagrindimo. Antra (ir tai dar svarbiau), faktas, kad pinigų suma, kuri gali būti mokėtina autorių teisių savininkams, gali neatitikti visos rinkos kainos, jokiu būdu nereiškia, kad pagrindiniai sandoriai nėra komercinio pobūdžio ( 36 ).

60. Iš esmės pagal Marakešo sutartį reikalaujama, kad susitariančiosios šalys sukurtų standartinį autorių teisių taisyklių apribojimų ir išimčių rinkinį, kad būtų galima atgaminti, platinti ir tiekti prieinamos formos kopijas ir vykdyti tarpvalstybinius tokių kūrinių mainus. Ta sutartis nereglamentuoja tokių sandorių komercinio arba nekomercinio pobūdžio. Bet kuriuo atveju kai kurie sandoriai, kuriems taikoma Marakešo sutartis, tikrai yra komercinio pobūdžio.

61. Dėl išsamumo taip pat derėtų pažymėti, jog pagal Marakešo sutarties 4 straipsnio 4 dalį ir 5 straipsnio 3 dalį pareigas, nustatytas šios sutarties 4 straipsnio 1 dalyje ir 5 straipsnio 1 dalyje, susitariančiosios šalys gali vykdyti autorių teisių įstatymuose nustatydamos apribojimus ar išimtis, susijusias ne tik su ne pelno subjektų veikla.

c) Ryšys su TRIPS sutartimi

62. Antra, Prancūzijos, Vengrijos, Rumunijos ir Suomijos vyriausybės pabrėžia, jog dėl Marakešo sutarties buvo deramasi PINO, Jungtinių Tautų agentūroje, kuri nesiekia liberalizuoti ir skatinti prekybos. Vengrijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės taip pat pažymi faktą, kad Marakešo sutartis turi tik silpnų ryšių su TRIPS sutartimi.

63. Manęs neįtikina ir šie prieštaravimai.

64. Pirmiausia nėra labai svarbu, kur ir kokiomis aplinkybėmis deramasi dėl tarptautinio susitarimo. Nors kartais pagal šiuos elementus galima suprasti susitarimo rengėjų ketinimus, svarbiausia – susitarimo tikslas ir turinys, kurie matyti iš jo formuluočių.

65. Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Tarybos sprendimas dėl Europos konvencijos dėl sąlygine prieiga grindžiamų paslaugų ir sąlyginės prieigos paslaugų teisinės apsaugos pasirašymo Europos Sąjungos vardu ( 37 ) turi būti pagrįstas SESV 207 straipsniu, nors tą susitarimą priėmė Europos Taryba, organizacija, pirmiausia siekianti apsaugoti žmogaus teises, demokratiją ir teisinę valstybę ( 38 ). Kita vertus, PINO vis dėlto administruoja kitus tarptautinius susitarimus, kurie, atrodo, aiškiai susiję su tarptautine prekyba: pavyzdžiui, Madrido susitarimą dėl netikrų ar klaidinančių kilmės nuorodų ant prekių uždraudimo ( 39 ).

66. Tereikia pridurti, jog Teisingumo Teismas jau yra patvirtinęs, kad intelektinės nuosavybės komerciniams aspektams taikoma bendra prekybos politika, neatsižvelgiant į tai, ar jie įtraukti į tarptautinius susitarimus, kurie yra PPO susitarimai (arba dėl kurių deramasi PPO) ( 40 ).

d) Marakešo sutarties tikslas

67. Trečia, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės pabrėžia, jog Marakešo sutarties tikslas yra ne liberalizuoti prekybą, o paremti visapusišką regos sutrikimų turinčių asmenų ugdymą. Tų vyriausybių nuomone, šioje byloje keliamas teisinis klausimas mutatis mutandis panašus į Teisingumo Teismo nagrinėtus klausimus bylose dėl Kartachenos biosaugos protokolo ( 41 ) ir Bazelio konvencijos dėl pavojingų atliekų tarpvalstybinių pervežimų bei jų tvarkymo kontrolės ( 42 ). Tose bylose Teisingumo Teismas nusprendė, jog susitarimo aplinkosauginė sudedamoji dalis buvo svarbesnė už prekybos sudedamąją dalį.

68. Iš pradžių reikėtų priminti, jog SESV 207 straipsnyje aiškiai nurodyta, kad „[b]endra prekybos politika vykdoma vadovaujantis Sąjungos išorės veiksmų principais ir tikslais“. Savo ruožtu ESS 21 straipsnyje, kuriame išdėstyti tie principai ir tikslai, nustatyta, kad Sąjungos veiksmai tarptautinėje arenoje, be kita ko, grindžiami lygybės ir solidarumo principais ir tais veiksmais turi būti siekiama skatinti „besivystančių šalių ekonominį, socialinį ir aplinkos apsaugos tvarų vystymąsi, pirmiausia [siekiant] panaikinti skurdą“.

69. Kaip jau minėta, šiuolaikiniais prekybos susitarimais dažnai vienu metu siekiama įvairių tikslų. Visiškai ekonominiai tikslai tėra kai kurie iš šių tikslų. Pavyzdžiui, derantis dėl tarptautinių susitarimų pagrindinį vaidmenį dažnai vaidina humanitariniai, vystymosi ir aplinkosaugos tikslai, nors iš esmės turinys vis dėlto aiškiai susijęs su prekyba ( 43 ). Pavyzdžiui, per pastaruosius kelerius metus, tęsiantis procesui, kuris prasidėjo nuo Dohos deklaracijos dėl TRIPS sutarties ir visuomenės sveikatos ( 44 ), PPO narės priėmė kelis TRIPS sutarties dalinio pakeitimo ar įgyvendinimo sprendimus dėl farmacijos produktų patentabilumo ( 45 ) ir licencijavimo ( 46 ) mažiausiai išsivysčiusių šalių naudai. Tomis priemonėmis neabejotinai siekiama vystymosi ir sveikatos apsaugos tikslų: siekiama užtikrinti galimybę naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis (ypač gauti vaistų nuo ŽIV) visose skurdžiausiose šalyse. Vis dėlto atsižvelgdamas į jų turinį ir kontekstą manau, jog, ko gera, nebūtų ginčijamas faktas, kad tos priemonės konkrečiai susijusios su tarptautine prekyba ( 47 ).

70. Todėl pagal ES sutartis, ypač po Lisabonos sutarties įsigaliojimo, prie Sąjungos išorės veiksmų (taip pat bendros prekybos politikos srityje) ( 48 ) priskiriami keli ir ekonominio, ir neekonominio pobūdžio tikslai. Šitaip irgi paaiškinama, kodėl dar iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo Teisingumo Teismas nuosekliai konstatuodavo, jog tikslai, pavyzdžiui, susiję su ekonominiu vystymusi ( 49 ), aplinkos apsauga ( 50 ) arba užsienio politika ( 51 ), galėtų būti įgyvendinami pagal bendrą prekybos politiką.

71. Galiausiai bendra prekybos politika iš esmės tėra vidaus rinkos ir muitų sąjungos išorės dimensija. Šiuo klausimu reikėtų priminti, jog SESV 114 straipsnis yra pagrindinė nuostata, kuria vadovaudamasis ES teisės aktų leidėjas priima priemones, būtinas vidaus rinkai kurti ir jai veikti. Neginčijama, kad kai įvykdytos sąlygos, kurioms esant galima taikyti SESV 114 straipsnį kaip teisinį pagrindą, ES teisės aktų leidėjui negalima užkirsti kelio remtis tuo teisiniu pagrindu, nes siekis įgyvendinti kitus visuotinės svarbos tikslus ( 52 ) (pavyzdžiui, visuomenės sveikatos ( 53 ) arba vartotojų teisių apsaugos ( 54 )) yra lemiamas veiksnys priimant sprendimus. Dėl nuoseklumo, mano nuomone, tas pats principas turėtų būti taikomas bendrai prekybos politikai.

72. Mano nuomone, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės klysta, kai lygina Marakešo sutartį su minėtu Kartachenos protokolu ir Bazelio konvencija. Tose bylose Teisingumo Teismas nusprendė, kad tų susitarimų su prekyba susijusi sudedamoji dalis buvo tik antraeilė, palyginti su aplinkosaugos sudedamąja dalimi. Tiesiog pažvelgus į tų susitarimų tekstą galima visiškai įsitikinti, kad su prekyba susijusių nuostatų skaičius, taikymo sritis ir svarba visoje tų susitarimų struktūroje nebuvo svarbiausi arba bent tokie pat svarbūs kaip su aplinkosauga susijusių nuostatų. Iš tiesų dauguma tų susitarimų nuostatų susijusios su aplinkos apsaugos reglamentavimu, o prekybos reglamentavimas yra tik viena iš priemonių, naudojamų siekiant su aplinkosauga susijusių tikslų.

73. Priešingai, kaip jau paaiškinta, tarptautinės prekybos prieinamos formos kopijomis suaktyvinimas yra Marakešo sutartyje sukurtos sistemos esmė. Tarpvalstybinių prieinamos formos kopijų mainų supaprastinimas ir augimas yra viena iš pagrindinių tos sutarties autorių sukurtų priemonių užsibrėžtiems tikslams įgyvendinti.

74. Paprasčiausiai būtų galima net teigti, jog pagal Marakešo sutartį vienos rūšies prekyba prieinamos formos kopijomis keičiama kita prekybos rūšimi. Šiuo metu tarpvalstybinė prekyba tokiomis prekėmis labai ribota, nes vyksta pagal įprastas rinkos taisykles. Ateityje prekyba tokiomis prekėmis bus palengvinta, nes autorių teisių savininkai turės ribotas teises prieštarauti dėl jų kūrinių atgaminimo, platinimo ir apyvartos Marakešo sutartyje išvardytais atvejais.

75. Tad Prancūzijos vyriausybė klysta teigdama, kad Marakešo sutarties tikslas nėra liberalizuoti arba skatinti prekybos. Bet kuriuo atveju pagal nusistovėjusią teismo praktiką pakanka, kad pagal sutartį būtų reglamentuojama prekyba, pavyzdžiui, ją apribojant, arba netgi draudžiant, kad sutarčiai galima būtų taikyti bendrąją prekybos politiką ( 55 ).

76. Vis dėlto tiesa, kad, kaip pažymėjo kelios vyriausybės, su prekyba susiję Marakešo sutarties tikslai yra kitokio pobūdžio. Todėl manau, kad SESV 207 straipsnis negali būti vienintelis nagrinėjamo sprendimo pagrindas.

2. SESV 19 straipsnio 1 dalis

77. Iš Marakešo sutarties preambulės aišku, kad, kaip tvirtina Čekijos, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, pagrindinis tos sutarties tikslas – padėti užtikrinti visapusišką regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turinčių asmenų ugdymą. Pirmiausia pagrindinis dėmesys skiriamas nediskriminavimo, vienodų galimybių, prieigos, visiško bei veiksmingo dalyvavimo ir įtraukties į visuomenę principams. Turint tai omenyje, antroje konstatuojamojoje dalyje minimas tikslas, kad visi regos sutrikimų turintys asmenys turėtų gauti informaciją vienodomis sąlygomis su kitais. Ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje savo ruožtu minimos kliūtys, su kuriomis susiduria asmenys, turintys regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią, norėdami pasinaudoti spausdintais kūriniais ir turėti vienodas galimybes visuomenėje.

78. Preambulėje taip pat daroma nuoroda į Visuotinę žmogaus teisių deklaraciją ir Jungtinių Tautų neįgaliųjų teisių konvenciją (toliau – JT konvencija). JT konvencijos ir Marakešo sutarties ryšys faktiškai akivaizdus. Konvencijos 30 straipsnio 3 dalyje numatyta: „Valstybės, šios Konvencijos Šalys, imasi atitinkamų veiksmų pagal tarptautinę teisę, kad užtikrintų, [kad] įstatymuose dėl intelektinės nuosavybės apsaugos nebūtų nepagrįstų ar diskriminuojančių kliūčių neįgaliųjų galimybei gauti kultūrinę medžiagą“. Atitinkamai galima konstatuoti, kad pagal Marakešo sutartį įgyvendinami pagal tą nuostatą prisiimti įsipareigojimai.

79. Šiuo požiūriu verta pažymėti, jog JT neįgaliųjų teisių komitetas (toliau – JT komitetas), įsteigtas pagal JT konvenciją, aiškiai parodė dviejų susitarimų ryšį. Komentuodamas JT konvencijos 9 straipsnį („Prieinamumas“) JT komitetas parašė, jog pagal Marakešo sutartį „turėtų būti užtikrinama prieiga prie kultūrinės medžiagos, nesukuriant nepagrįstų ar diskriminacinių kliūčių neįgaliesiems“ ( 56 ).

80. Tokiomis aplinkybėmis manau, kad pagal Marakešo sutartį siekiama vieno iš SESV 19 straipsnio 1 dalyje nurodytų tikslų. Pagal tą nuostatą „Taryba[,] spręsdama pagal specialią teisėkūros procedūrą ir Europos Parlamentui pritarus, gali vieningai imtis atitinkamų veiksmų, siekdama kovoti su diskriminacija dėl lyties, rasinės arba etninės kilmės, religijos ar tikėjimo, negalios, amžiaus arba seksualinės orientacijos“. Taigi negalia yra vienas iš galimų toje nuostatoje išvardytų diskriminacijos pagrindų, dėl kurių Sąjunga gali imtis atitinkamų veiksmų.

81. Atsižvelgdamas į tai pažymiu, kad būtent remdamasi SESV 19 straipsniu Sąjunga priėmė įvairius teisės aktus, kuriais siekiama kovoti su diskriminacija ir užtikrinti vienodą požiūrį bei vienodas galimybes visiems piliečiams. Pirmiausia paminėtina Direktyva 2000/43/EB dėl rasinės lygybės ( 57 ) ir Direktyva 2004/113/EB dėl lyčių lygybės ( 58 ).

82. Dar svarbiau nurodyti Direktyvą 2000/78/EB dėl vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje ( 59 ). Pagal tos direktyvos 1 straipsnį jos tikslas – „nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą“ ( 60 ).

83. Man atrodo, kad ką tik paminėtas ES priemones, kaip ir šios nuomonės 78 punkte minėtas tarptautines priemones, su Marakešo sutartimi iš esmės sieja kovos su diskriminacija sudedamoji dalis.

84. Tačiau Komisija tokiai išvadai prieštarauja ir pažymi, jog Marakešo sutartis nėra bendroji priemonė, skirta kovoti su visomis įmanomomis diskriminacijos formomis, su kuriomis gali susidurti neįgalieji: sutarties dalykas susijęs tik su autorių teisėmis. Be to, Komisija pabrėžia, jog pagal SESV 9 ir 10 straipsnius rengdama ir įgyvendindama savo politiką ir veiksmus visose srityse Sąjunga, be kita ko, privalo kovoti su socialine atskirtimi ir diskriminacija.

85. Manęs tokie argumentai neįtikino. Pirma, SESV 19 straipsnio 1 dalyje nenurodyta, kad jos taikymo sritis būtų apribota tik bendro pobūdžio arba plačios taikymo srities priemonėmis. Antra, pagal Marakešo sutartį susitariančiosios šalys turi ne tik iš dalies pakeisti savo autorių teisių įstatymus, kad jie būtų naudingi regos sutrikimų turintiems asmenims. Joje taip pat nustatytos kitos tų šalių pareigos, pavyzdžiui, sukurti specialias regos sutrikimų turinčių asmenų privatumo apsaugos priemones (8 straipsnis) arba bendradarbiauti su atitinkamais PINO organais, siekiant palengvinti tarpvalstybinius prieinamos formos kopijų mainus (9 straipsnis). 13 straipsniu taip pat įsteigiama asamblėja, kurios užduotis, be kita ko, – plėtoti Marakešo sutarties taisykles. Trečia, į būtinybę kovoti su diskriminacija užtikrinant vienodas galimybes regos sutrikimų turintiems asmenims ne tik atsižvelgta derantis dėl Marakešo sutarties; ši būtinybė yra tos sutarties loginis pagrindas.

86. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta pirma, manau, kad SESV 19 straipsnio 1 dalis turėtų būti vienas iš nagrinėjamo sprendimo teisinių pagrindų.

3. SESV 114 straipsnis

87. Komisija, šiuo klausimu palaikoma Čekijos, Suomijos, Prancūzijos ir Lietuvos vyriausybių, taip pat Europos Parlamento, mano, jog SESV 114 straipsnis turėtų būti vienas iš nagrinėjamo sprendimo teisinių pagrindų.

88. Nepritariu šiai nuomonei.

89. Nėra jokių abejonių, kad sudarius Marakešo sutartį gali būti toliau derinamos ES autorių teisių taisyklės. Taip pat neginčytina, kad vidaus lygmeniu su šiais klausimais susijusios priemonės gali būti grindžiamos SESV 114 straipsniu. Galiausiai akivaizdu, kad Sąjungai įgyvendinus Marakešo sutartyje įtvirtintas nuostatas tarpvalstybinei prekybai Sąjungoje bus padarytas teigiamas poveikis.

90. Vis dėlto nemanau, kad šie dalykai sudaro pakankamą pagrindą daryti išvadą, jog Marakešo sutarties vidaus rinkos sudedamoji dalis yra svarbiausia arba bent jau tokia pat svarbi kaip prekybos ir kovos su diskriminacija sudedamosios dalys.

91. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką remiantis SESV 114 straipsniu priimtos priemonės tikslas turi iš tiesų būti vidaus rinkos sukūrimo ir veikimo sąlygų gerinimas ( 61 ). Kad SESV 114 straipsnio taikymas būtų pagrįstas, nepakanka vien konstatuoti nacionalinių taisyklių skirtumų. Pagal tą nuostatą tarp valstybių narių įstatymų, kitų teisės aktų ir administracinių nuostatų turi egzistuoti tokie skirtumai, kurie trukdytų pagrindinėms laisvėms ir taip darytų tiesioginį poveikį vidaus rinkos veikimui ( 62 ).

92. Šioje byloje nė viena šalis neįrodė, kad tarp valstybių narių nacionalinių įstatymų yra reikšmingų skirtumų, susijusių su Marakešo sutartyje reglamentuojamų autorių teisių aspektais. Aišku, atsižvelgiant į Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 ir 3 dalis, gali būti (arba netgi tikėtina), kad tarp valstybių narių įstatymų, kitų teisės aktų ar administracinių nuostatų bus skirtumų, susijusių su autorių teisių išimtimis ar apribojimais regos sutrikimų turinčių asmenų naudai. Tačiau vien tokios galimybės nepakanka, kad būtų pateisintas SESV 114 straipsnio taikymas.

93. Faktiškai, kaip pažymi Jungtinės Karalystės vyriausybė, nebuvo išnagrinėta, kokią įtaką tie numanomi skirtumai turi vidaus rinkos veikimui. Tačiau Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad pasiektas išimčių ir apribojimų derinimo laipsnis „grindžiamas jų poveikiu sklandžiam vidaus rinkos veikimui“. Atsižvelgiant į tai, darytina išvada, kad kai buvo priimta Direktyva 2001/29, ES teisės aktų leidėjas manė, jog išimtys ir apribojimai neįgaliųjų naudai neturi reikšmingo poveikio sklandžiam vidaus rinkos veikimui. Antraip ES teisės aktų leidėjas tikriausiai būtų pareikalavęs didesnio valstybių narių įstatymų šioje srityje suderinimo laipsnio. Galima pagrįstai daryti prielaidą, kad šiuo atžvilgiu padėtis šiandien nebūtų kitokia.

94. Tai, kad Komisija arba ES teisės aktų leidėjas šių aspektų išsamiai nenagrinėjo, pagrindžia nuomonę, jog vidaus rinkos derinimas nebuvo vienas iš pagrindinių tikslų, paskatinusių Sąjungą derėtis dėl Marakešo sutarties (ir galbūt ją sudaryti). Taigi galimas teigiamas tos sutarties sudarymo indėlis į vidaus rinkos stiprinimą, atrodo, yra tik antraeilis tikslas arba netiesioginis poveikis.

95. Šiomis aplinkybėmis beveik nesvarbus faktas, kad bet kokia tokio pat turinio vidaus priemonė tikriausiai būtų pagrįsta SESV 114 straipsniu (tik juo arba kartu su kitais teisiniais pagrindais). Kaip minėta, kadangi bendra prekybos politika yra vidaus rinkos išorės dimensija, lygiavertės priemonės dažnai grindžiamos SESV 114 straipsniu, jeigu turi poveikį tik Sąjungos viduje, ir SESV 207 straipsniu, jeigu priimamos siekiant reglamentuoti Europos Sąjungos santykius su trečiosiomis šalimis.

96. Faktiškai vidaus lygmeniu Sąjunga galėtų pasiekti lygiaverčių rezultatų tiesiog iš dalies pakeisdama Direktyvą 2001/29 (to Taryba prašė Komisijos 2015 m. gegužės 19 d.). Tačiau Marakešo sutartyje iškeltus tikslus galima veiksmingai pasiekti tik jeigu ten išdėstytos taisyklės bus įgyvendintos daugelyje kitų šalių už Sąjungos ribų. Iš tiesų tos sutarties septintoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog prieinamos formos kopijų nuolat trūksta, nepaisant to, kad „daugelio valstybių narių įstatymuose, kuriais reglamentuojamos autorių teisės, [jau] nustatyti apribojimai bei išimtys asmenų, turinčių regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią, naudai“.

97. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad SESV 114 straipsnis neturėtų būti vienas iš nagrinėjamo sprendimo teisinių pagrindų.

4. Socialinė politika

98. Galiausiai Vengrijos vyriausybė mano, jog nagrinėjamame sprendime taip pat reikėtų daryti nuorodą į SESV 4 straipsnio 2 dalies b punktą, nes Marakešo sutarties tikslas susijęs su socialine politika.

99. Iš karto turėčiau pabrėžti, jog SESV 4 straipsnyje, kaip SESV 3, 5 ir 6 straipsniuose, tik išvardijamos ES kompetencijos sritys pagal tos kompetencijos pobūdį. O tų kompetencijos sričių apibrėžtis ir apribojimus, taip pat Sąjungos kompetencijos įgyvendinimo taisykles galima rasti kitose ES sutarčių nuostatose. Tad SESV 3–6 straipsniai negali būti jokios ES priemonės materialinis teisinis pagrindas.

100. Taigi Vengrijos vyriausybės pateiktus argumentus, mano nuomone, reikėtų nagrinėti taip, tarsi juose būtų daroma nuoroda į socialinės politikos nuostatas – SESV 151–161 straipsnius. Kalbant apie šias nuostatas, man atrodo ginčytina, ar galimas nagrinėjamo sprendimo teisinis pagrindas būtų SESV 153 straipsnis.

101. SESV 153 straipsnyje nustatyti teisės aktai ir procedūros, kurių Sąjunga turi laikytis, kad pasiektų SESV 151 straipsnio tikslus. O pastarojoje nuostatoje nustatomi šie Sąjungos socialinės politikos tikslai: „didinti užimtumą, skatinti kurti geresnes gyvenimo bei darbo sąlygas, kad palaikant jų gerėjimą būtų galima siekti jų suderinimo, deramos socialinės apsaugos, administracijos ir darbuotojų dialogo, žmogiškųjų išteklių plėtotės siekiant nuolatinio didelio užimtumo ir kovojant su socialine atskirtimi“ ( 63 ).

102. Turint omenyje šią nuostatą, Marakešo sutartyje tikrai galima rasti socialinės politikos elementą. Iš tikrųjų tos sutarties devintoje konstatuojamojoje dalyje pripažįstamas „poreikis išlaikyti veiksmingos autorių teisių apsaugos ir plačiosios visuomenės interesų pusiausvyrą, visų pirma švietimo, mokslo tyrimų ir informacijos prieinamumo srityse, ir tai, kad tokia pusiausvyra turi padėti asmenims, turintiems regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią, veiksmingai ir laiku pasinaudoti kūriniais“ ( 64 ).

103. Vis dėlto, mano nuomone, Marakešo sutartyje šis tikslas neatlieka pagrindinio vaidmens. Ko gera, tos sutarties tikrasis „socialinis“ tikslas – apskritai pagerinti regos sutrikimų turinčių asmenų gyvenimą. Geresnės tų žmonių galimybės įsidarbinti tik būtų tam tikrų kliūčių, ribojančių jų saviraiškos laisvę, įskaitant laisvę ieškoti įvairios informacijos ir minčių, jas gauti ir skleisti, naudojimąsi teise gauti išsilavinimą ir galimybę atlikti tyrimus, pašalinimo pasekmė.

104. Sąjungos socialinėje politikoje labai daug dėmesio skiriama tam, ką galima apskritai pavadinti Sąjungos piliečių darbo ir ekonominio gyvenimo gerinimu ( 65 ), o tikslas užtikrinti vienodą požiūrį ir vienodas galimybes, be kita ko, neįgaliesiems, kaip jau minėta, yra labiau SESV 19 straipsnyje numatytų kovos su diskriminacija priemonių dalykas.

105. Taigi, kadangi šios dvi nuostatos iš dalies sutampa ( 66 ), manau, jog, kalbant apie socialinę Marakešo sutarties sudedamąją dalį, sunkio centras aiškesnis SESV 19 straipsnyje nei SESV 153 straipsnyje.

5. SESV 209 straipsnis

106. Posėdyje Prancūzijos vyriausybė pakeitė savo nuomonę ir tvirtino, kad ir SESV 209 straipsnis turėtų būti nurodytas kaip nagrinėjamo sprendimo teisinis pagrindas kartu su SESV 114 straipsniu. Iš tikrųjų, jos nuomone, pagal Marakešo sutartį siekiama vystymosi tikslo.

107. Tiesa, Marakešo sutarties preambulėje pripažįstama, kad „dauguma asmenų, turinčių regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią, gyvena besivystančiose arba mažiausiai išsivysčiusiose valstybėse“, ir aiškiai daroma nuoroda į PINO vystymosi darbotvarkę.

108. Tačiau man atrodo aišku, kad Marakešo sutartyje vystymosi tikslas apskritai yra tik pagalbinis arba bent jau antraeilis, palyginti su kitais tikslais. Šiuo požiūriu reikėtų priminti, kad pagrindinis vystomojo bendradarbiavimo tikslas – skurdo panaikinimas užtikrinant tvarų vystymąsi ( 67 ). Akivaizdu, kad Marakešo sutartyje tas tikslas nėra pagrindinis.

109. Pirma, preambulėje apie vystymosi tikslą vos užsiminta, o prekybos ir kovos su diskriminacija tikslai, kurių siekiama pagal Marakešo sutartį, paaiškinti išsamiau.

110. Antra, toje sutartyje nėra konkrečių su vystymosi politika susijusių nuostatų. Mažiausiai išsivysčiusių šalių poreikiai trumpai minimi tik Marakešo sutarties 12 ir 13 straipsniuose. Tačiau nė viena iš šių nuostatų nėra itin svarbi. 12 straipsnis atlieka tik aiškinamąją funkciją: juo pripažįstama susitariančiųjų šalių teisė nacionalinėje teisėje taikyti kitus, toje sutartyje nenustatytus autorių teisių apribojimus ir išimtis naudos gavėjų naudai. Kalbant apie mažiausiai išsivysčiusias šalis, pažymėtina, kad minimi tų šalių „ypatingi poreikiai ir [jų] konkrečios tarptautinės teisės ir įsipareigojimai bei veiksmų laisvė juos įgyvendinant“. O 13 straipsnyje nustatyta, kad susitariančiosios šalys turi rinktis į asamblėją. Jame taip pat numatyta, kad nors kiekvienos delegacijos išlaidas padengia delegaciją paskyrusi susitariančioji šalis, asamblėja gali prašyti PINO skirti finansinę pagalbą susitariančiųjų šalių, kurios yra besivystančios šalys, delegacijoms, kad padėtų joms dalyvauti.

111. Trečia, kaip minėta šios nuomonės 69 punkte, Teisingumo Teismas yra aiškiai konstatavęs, kad vystymosi tikslų galima siekti ir pagal Sąjungos bendrą prekybos politiką.

112. Ketvirta, dar svarbiau tai, kad Marakešo sutartyje įtvirtintomis taisyklėmis akivaizdžiai siekiama pagerinti visose susitariančiosiose šalyse gyvenančių naudos gavėjų, ne tik (arba pirmiausia) tų, kurie gyvena besivystančiose arba mažiausiai išsivysčiusiose šalyse, sąlygas.

6. Tarpinė išvada

113. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad nagrinėjamas sprendimas turėtų būti grindžiamas SESV 19 ir 207 straipsniais. Be to, mano nuomone, nėra pagrindo manyti, kad tose dviejose nuostatose išdėstytos procedūros nesuderinamos: galbūt gali skirtis tik Tarybos balsavimo reikalavimas.

114. Tarptautiniai susitarimai, kuriems taikytinas SESV 19 straipsnis, remiantis SESV 218 straipsnio 6 dalies v punktu ir 8 dalimi turi būti sudaromi Tarybos sprendimu, priimtu vienbalsiai remiantis Komisijos pasiūlymu ir gavus Europos Parlamento pritarimą.

115. Tarptautiniai susitarimai, kuriems taikytinas SESV 207 straipsnis, remiantis SESV 207 straipsnio 4 dalimi ir 218 straipsnio 6 dalies v punktu turi būti sudaromi Tarybos sprendimu, priimtu remiantis Komisijos pasiūlymu ir gavus Europos Parlamento pritarimą. Kalbant apie balsavimo Taryboje reikalavimą, taisyklė – kvalifikuotoji balsų dauguma, o vienbalsiškumo išimties tvarka reikalaujama trimis atvejais, išvardytais SESV 207 straipsnio 4 dalies antroje ir trečioje pastraipose.

116. Tačiau šioje byloje nebūtina nustatyti, ar dėl prekybos sudedamosios dalies pagal SESV 207 straipsnį būtų iš principo reikalaujama, kad Taryba priimtų sprendimą vienbalsiai arba kvalifikuotąja balsų dauguma. Neišvengiamai viršesnis – SESV 19 straipsnyje nustatytas griežtesnis reikalavimas ( 68 ).

117. Tad jeigu nagrinėjamas sprendimas būtų pagrįstas SESV 19 ir 207 straipsniais, jį Taryba turėtų priimti vienbalsiai, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir gavusi Europos Parlamento pritarimą.

C – ES kompetencijos pobūdis

118. Pagal SESV 3 straipsnio 1 dalies e punktą, kuriame kodifikuojama nusistovėjusi teismo praktika ( 69 ), bendra prekybos politika yra išimtinės Sąjungos kompetencijos sritis. Tačiau nenurodoma kompetencijos sritis, kuri aprėptų arba apimtų kovos su diskriminacija priemones kuriose nors SESV I antraštinės dalies „Sąjungos kompetencijos kategorijos ir sritys“ pirmos dalies nuostatose (2–6 straipsniai). Taigi pagal SESV 4 straipsnio 1 dalį ( 70 ) turi būti laikoma, kad tokioje srityje kompetenciją pasidalija Sąjunga ir valstybės narės.

119. Vis dėlto, kitaip, nei teigia Vengrijos vyriausybė, tai nereiškia, kad Marakešo sutartis būtinai turi būti sudaroma kaip mišrus susitarimas, kaip tvirtina Vengrijos vyriausybė. Iš pat pradžių derėtų pažymėti, kad net jeigu SESV 3 straipsnio 2 dalis nebūtų taikytina Marakešo sutarčiai ( 71 ), sudarant tą sutartį nebūtų neišvengiamai būtina priimti mišrų susitarimą. Sprendimą pasirinkti mišrų susitarimą arba tik ES susitarimą, kai susitarimo dalykas priskirtinas prie pasidalijamosios (arba lygiagrečios) kompetencijos srities ( 72 ), savo nuožiūra paprastai priima ES teisės aktų leidėjas.

120. Tam sprendimui, kadangi jis iš esmės yra politinio pobūdžio, galėtų būti taikoma tik ribota teisminė peržiūra. Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad ES teisės aktų leidėjui turi būti suteikta plati diskrecija srityse, kuriose jam tenka priimti politinius, ekonominius bei socialinius sprendimus ir atlikti sudėtingus vertinimus. Jis padarė išvadą, kad tik akivaizdžiai netinkama šiose srityse priimta priemonė, palyginti su tikslu, kurio kompetentinga institucija ketina siekti, gali turėti įtakos tokios priemonės teisėtumui ( 73 ).

121. Taip gali būti, pavyzdžiui, kai dėl skubos ir laiko, kurio reikia, kad nacionaliniu lygmeniu būtų atliktos 28 ratifikavimo procedūros, sprendimu sudaryti mišrų susitarimą gali būti sukeltas didelis pavojus, kad iškeltas tikslas nebus pasiektas arba kad Sąjunga pažeis pacta sunt servanda principą.

122. Priešingai, mišrus susitarimas paprastai būtų reikalingas, jeigu tarptautinis susitarimas susijęs su koegzistuojančių kompetencijų sritimis, t. y. jo dalis priskirtina prie išimtinės Sąjungos kompetencijos srities, o kita dalis priklauso išimtinei valstybių narių kompetencijai ir nė viena iš tų dalių nėra pagalbinė kitos atžvilgiu ( 74 ). Tačiau akivaizdu, kad Marakešo sutartyje taip nėra.

123. Vis dėlto dar svarbiau tai, kad susitarimas, kuris dėl savo tikslo ir turinio priskirtinas prie kompetencijos, kuri iš esmės yra pasidalijamoji, srities, būtinai turi būti sudaromas tik kaip ES susitarimas, jeigu ta kompetencija Sąjungai ja naudojantis yra tapusi išimtine išorės lygmeniu. Kaip paaiškinsiu toliau, Marakešo sutarties atveju būtent taip ir yra.

1. Dėl SESV 3 straipsnio 2 dalies

124. SESV 3 straipsnio 2 dalyje numatyta: „Sąjunga taip pat naudojasi išimtine kompetencija tarptautiniams susitarimams sudaryti, kai jų sudarymas yra numatytas Sąjungos teisėkūros procedūra priimtame akte arba yra būtinas, kad Sąjunga galėtų naudotis savo vidaus kompetencija, arba jei jų sudarymas gali daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį.“

125. Pagal tą nuostatą Sąjungai suteikiamas papildomas išimtinės kompetencijos šaltinis, konkrečiai susijęs su tarptautinių susitarimų sudarymu. Taigi kompetencija, kuri vidaus lygmeniu gali būti pasidalijamoji, sudarant tarptautinius susitarimus gali tapti išimtinė. Priežastis akivaizdi: vidaus lygmeniu taikant pirmumo principą bus užtikrinama, kad, esant ES taisyklių ir nacionalinių taisyklių skirtumų, viršenybę turės pirmosios ( 75 ). Kilus teisiniam ginčui, Teisingumo Teismo gali būti prašoma išaiškinti klausimą, pavyzdžiui, remiantis SESV 258–260 straipsniais. Visai kitaip yra, kai valstybės narės sudaro tarptautinius susitarimus su trečiosiomis šalimis. Dėl tokių susitarimų ir politiniu, ir teisiniu lygmenimis akivaizdžiai gali kilti kliūčių tinkamam ES teisės veikimui ir galbūt būsimai jos raidai ( 76 ).

126. Šioje byloje svarbi tik SESV 3 straipsnio 2 dalies pabaiga. Komisija ir Europos Parlamentas tvirtina, jog Sąjunga turi išimtinę kompetenciją sudaryti Marakešo sutartį, nes jos sudarymas gali turėti poveikį Direktyvos 2001/29 nuostatų taikymo sričiai arba iš dalies ją pakeisti.

127. SESV 3 straipsnio 2 dalies pabaigoje kodifikuojama teismo praktika vadinamojoje „AETR“ byloje ( 77 ). Byloje AETR Teisingumo Teismas nustatė tokį principą: kai yra priimtos bendros taisyklės, valstybės narės – nesvarbu, ar jos veiktų atskirai, ar kartu – nebeturi teisės trečiųjų valstybių atžvilgiu prisiimti įsipareigojimų, darančių poveikį šioms taisyklėms. Tokiu atveju Sąjunga turi išimtinę kompetenciją sudaryti tarptautinius susitarimus ( 78 ).

128. Žinoma, bendroms taisyklėms daromas poveikis, jeigu Sąjunga visiškai suderino sritį, prie kurios priskirtinas tarptautinio susitarimo dalykas ( 79 ). Be to, yra pavojus, kad ES taisyklėms gali pasireikšti neigiamas valstybių narių prisiimtų tarptautinių įsipareigojimų poveikis arba pasikeisti tų taisyklių taikymo sritis, kai prisiimtiems įsipareigojimams taikytinos tos taisyklės ( 80 ).

129. Taigi visiškas suderinimas srityje, kurioje sudaromas tarptautinis susitarimas, nėra būtinoji sąlyga, kad tuo atžvilgiu Sąjunga turėtų išimtinę kompetenciją. Pakanka, kad tai sričiai didžiąja dalimi jau taikomos atitinkamos ES taisyklės ( 81 ). Kitaip tariant, tam nebūtina, kad atitinkamos tarptautinės ir ES taisyklės visiškai sutaptų ( 82 ). Teisingumo Teismas jau atmetė požiūrį, pagal kurį norint nustatyti, ar kiekviena tarptautinio susitarimo nuostata atitinka panašią ES teisės nuostatą, būtų nagrinėjama kiekviena to tarptautinio susitarimo nuostata. Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad kompetencijos pobūdis turi būti nustatomas remiantis išsamia ir detalia numatomo tarptautinio susitarimo ir galiojančios ES teisės santykio analize ( 83 ).

130. Tačiau atsižvelgiant į šią teismo praktiką kyla klausimas: kada ES taisyklės tam tikrą sritį aprėpia pakankamai, kad valstybės narės neturėtų kompetencijos imtis išorės veiksmų (žinoma, nebent Sąjunga tai leistų ar suteiktų atitinkamus įgaliojimus)?

131. Siekiant atsakyti į tą klausimą, reikia grįžti prie Sprendimo AETR ir apskritai prie SESV 3 straipsnio 2 dalies raison d’être. Kaip Teisingumo Teismas jau yra paaiškinęs, tokia teismo praktika (ir atitinkamai naująja sutarties nuostata, kurioje ta teismo praktika kodifikuojama) siekiama užtikrinti vienodą ir nuoseklų ES taisyklių taikymą ir tinkamą sistemų, kuriose tos taisyklės nustatytos, veikimą, kad ES teisė būtų visiškai veiksminga ( 84 ).

132. Atsižvelgiant į šį principą, būtina nustatyti, ar tarptautiniame susitarime įtvirtintos taisyklės gali turėti poveikį vienodam ir nuosekliam atitinkamų ES taisyklių taikymui ar veiksmingumui. Žinoma, tokią analizę galima atlikti tik kiekvienu konkrečiu atveju lyginant du (ES ir tarptautinių) taisyklių rinkinius ir nagrinėjant jų taikymo sritį, pobūdį ir turinį ( 85 ).

133. Tam būtina atsižvelgti ne tik į ES teisę, galiojančią tuo metu, kai sudaromas susitarimas, bet ir į jos būsimą raidą, kiek ją galima numatyti atliekant tokią analizę ( 86 ). Antraip kiltų pavojus, kad galimai būsimai raidai bus užkirstas kelias arba ji bus bent jau gerokai sutrukdyta ( 87 ).

134. Todėl Teisingumo Teismas yra nustatęs, kad ES turėtų išimtinę kompetenciją, kai, pavyzdžiui, dėl valstybių narių sudaryto susitarimo būtų pakenkta bendrosios rinkos vientisumui ir vienodam ES teisės taikymui ( 88 ) arba kai dėl galiojančių ES nuostatų pobūdžio ir turinio bet koks susitarimas toje srityje būtinai turėtų poveikį pagal ES taisykles sukurtos sistemos veikimui ( 89 ).

135. Kita vertus, Teisingumo Teismas konstatavo, kad Sąjunga neturi išimtinės kompetencijos tokiu atveju: kadangi ir ES nuostatose, ir tarptautinėje konvencijoje nustatyti būtiniausi standartai, valstybėms narėms niekas netrukdo visiškai taikyti ES teisės ( 90 ); arba kai esant tikimybei, jog dėl dvišalių susitarimų bus iškreiptas paslaugų srautas vidaus rinkoje, Teisingumo Teismas mano, kad pagal Sutartį institucijoms nedraudžiama nustatyti bendrų taisyklių dėl suderintų veiksmų santykiuose su trečiosiomis šalimis arba numatyti požiūrio, kurio valstybės narės turėtų laikytis išorės santykiuose ( 91 ).

136. Atsižvelgdamas į šiuos principus, dabar apsvarstysiu, ar Marakešo sutartis priklauso išimtinei Sąjungos kompetencijai.

2. Dėl Marakešo sutarties ir Direktyvos 2001/29

137. Kaip jau minėta, Marakešo sutartis reglamentuoja tam tikrus autorių teisių teisės aspektus. Pagal ją reikalaujama, kad susitariančiosios šalys priimtų standartinį autorių teisių taisyklėms taikomų apribojimų ir išimčių rinkinį, kad būtų leidžiama atgaminti, platinti ir tiekti paskelbtus kūrinius formomis, kurios būtų prieinamos regos sutrikimų turintiems asmenims, ir tarpvalstybiniai tokių kūrinių mainai.

138. Sąjungos lygmeniu autorių teisės reglamentuojamos Direktyvoje 2001/29, kurioje nustatyta autorių teisių ir gretutinių teisių apsaugos teisinė sistema. Tuo teisės aktu suderinami tam tikri valstybių narių autorių teisių įstatymų aspektai, siekiant šioje srityje įgyvendinti keturias laisves ir kartu palikti tų įstatymų skirtumus, kurie nedaro neigiamo poveikio vidaus rinkos veikimui ( 92 ).

139. Kelios pastabas šioje byloje pateikusios valstybės narės svarsto, ar pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnį užtikrinamas visiškas išimčių arba apribojimų suderinimas. Jos taip pat kelia klausimą, ar toje nuostatoje valstybėms narėms suteikta diskrecija reiškia, kad joms palikta kompetencija tais klausimais (kaip teigia kelios vyriausybės), ar Sąjunga joms leidžia arba suteikia įgaliojimus imtis veiksmų (kaip tvirtina Komisija ir Europos Parlamentas).

140. Mano nuomone, šioje byloje šie klausimai nesvarbūs. Iš pat pradžių reikėtų pažymėti, jog nei byloje Padawan ( 93 ), nei byloje Copydan Båndkopi ( 94 ) Teisingumo Teismas nėra konstatavęs, kad pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnį užtikrinamas tik minimalus suderinimas. Svarbiau tai, kaip paaiškinta šios nuomonės 129 punkte, jog visiškas suderinimas nebūtinas, kad atsirastų išimtinė Sąjungos kompetencija. Šiuo klausimu itin svarbu, ar sričiai, kurioje sudaromas tarptautinis susitarimas, didžiąja dalimi jau taikomos ES taisyklės, tad dėl valstybių narių kompetencijos imtis išorės veiksmų toje srityje kiltų pavojus, kad toms taisyklėms bus padarytas poveikis.

141. Neginčijama, kad išimtys ir apribojimai yra autorių teisių teisės dalis, didžiąja dalimi reglamentuojama Direktyvoje 2001/29. Kaip nurodyta tos direktyvos 32 konstatuojamojoje dalyje, tokių išimčių ir apribojimų sąrašas yra išsamus. Taip pat pagal 5 straipsnio 5 dalį ir 44 konstatuojamąją dalį visos išimtys ir apribojimai turi būti taikomi remiantis vadinamuoju trijų pakopų testu ( 95 ). Be to, Teisingumo Teismas yra aiškiai nurodęs, kad valstybių narių diskrecija pasinaudoti Direktyvos 2001/29 5 straipsnyje numatytomis išimtimis „turi būti įgyvendinama laikantis ES teisėje nustatytų apribojimų“ ( 96 ). Galiausiai Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad daugelis 5 straipsnyje įtvirtintų sąvokų yra savarankiškos ES teisės sąvokos, kurios turi būti aiškinamos vienodai visose valstybėse narėse, neatsižvelgiant į jų nacionalinius įstatymus ( 97 ).

142. Faktiškai byloje Broadcasting Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad, kalbant apie toje byloje nagrinėjamą tarptautinį susitarimą, elementams, be kita ko, susijusiems su autorių teisių gretutinių teisių apribojimais ir išimtimis, taikomos bendros ES taisyklės ir kad derybos dėl tų elementų gali padaryti poveikį tų bendrų taisyklių taikymo sričiai arba iš dalies ją pakeisti ( 98 ). Mano nuomone, nėra pagrindo neprieiti prie tokios išvados ir šioje byloje.

143. Aišku, kad dėl Marakešo sutarties sudarymo ES teisės aktų leidėjui teks iš dalies keisti Direktyvos 2001/29 5 straipsnį. Dabar pagal to straipsnio 3 dalies b punktą valstybės narės pačios sprendžia, ar numatyti išimtis arba apribojimus tuo atveju, kai „naudojama žmonių su negalia naudai ir šis naudojimas yra tiesiogiai susijęs su šia negalia, yra nekomercinio pobūdžio ir tokio masto, kurį pateisina atitinkama negalia“. Taigi, norint laikytis Marakešo sutartyje nustatytų taisyklių, išimtys ir apribojimai konkrečios kategorijos neįgaliųjų (aklų, regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turinčių asmenų) naudai nebegali būti neprivalomi ir turėtų tapti privalomi.

144. Tiesa, gali būti įvairių būdų Marakešo sutarčiai įgyvendinti ir ES teisės aktų leidėjas, be abejo, gali nuspręsti, kad tos sutarties dalyko nereikia visiškai suderinti. Vis dėlto tą sprendimą turi priimti ES teisės aktų leidėjas, nes Direktyvos 2001/29 tekstą reikėtų iš dalies keisti bet kuriuo atveju. Pirmiausia dabartinis tos direktyvos 5 straipsnio 3 dalies b punktas neatspindi nei Marakešo sutarties formuluotės, nei jos esmės, ir valstybės narės negali de facto keisti arba pažeisti tos ES taisyklės, savarankiškai prisiimdamos tarptautinius įsipareigojimus ( 99 ).

145. Tokiomis aplinkybėmis būtų svarbu pažymėti, jog Direktyvos 2001/29 44 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad taikomos direktyvoje nustatytos išimtys ir apribojimai turėtų būti „įgyvendinami atsižvelgiant į tarptautinius įsipareigojimus“.

146. Be to, atrodo, kad Marakešo sutarties 7 straipsnis padarytų poveikį direktyvos 6 straipsnio dėl su techninėmis priemonėmis susijusių įsipareigojimų, pirmiausia jo 4 dalies, taikymo sričiai. Pagal minėtą sutarties nuostatą susitariančiosios šalys turi imtis tinkamų priemonių, kad užtikrintų, jog tais atvejais, kai jos suteikia tinkamą teisinę apsaugą ir nustato veiksmingas teisines priemones, kuriomis neleidžiama išvengti techninių apsaugos priemonių, tokia teisinė apsauga neužkirstų kelio naudos gavėjams pasinaudoti sutartyje nustatytais apribojimais ir išimtimis.

147. Tad man atrodo, kad Marakešo sutarties sudarymas, kaip suformuluota SESV 3 straipsnio 2 dalyje, neišvengiamai padarys „poveikį bendroms taisyklėms ar [pakeis] jų taikymo sritį“.

148. Tai svarbiausias SESV 3 straipsnio 2 dalyje reglamentuojamas klausimas. Juk Teisingumo Teismas neseniai patvirtino: nepaisant to, kad pagal nagrinėjamas ES taisykles valstybės narės turi gana didelę diskreciją perkelti ir įgyvendinti tas taisykles, negalima atmesti išimtinės kompetencijos galimybės ( 100 ). Šiuo požiūriu nesvarbu ir tai, jog ne tik Sąjungai, bet ir valstybėms narėms gali tekti keisti nacionalines taisykles, kad būtų įgyvendintas tarptautinis susitarimas. Kaip jau minėta, išorės kompetencija gali būti išimtinė, o vidaus – pasidalijamoji. Jeigu taip, vidaus kompetencijos taikymas reglamentuojamas SESV 2 straipsnio 2 dalyje, o ne SESV 3 straipsnio 2 dalyje.

149. Tos išvados neleidžia kvestionuoti ir tai, kad, kaip pažymi Jungtinės Karalystės vyriausybė, valstybės narės gali įgyvendinti Marakešo sutartį iš dalies pakeisdamos savo autorių teisių įstatymus ir formaliai nepažeisdamos Direktyvos 2001/29. Kaip Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, tarptautiniai įsipareigojimai gali turėti poveikį ES taisyklėms, net jeigu tarp tų įsipareigojimų ir ES taisyklių galimų prieštaravimų nėra ( 101 ). Bet kuriuo atveju, kaip nurodyta šios nuomonės 143 punkte, neprivalomas 5 straipsnio 3 dalies b punkte numatytų išimčių ir apribojimų pobūdis akivaizdžiai neatitinka Marakešo sutarties esmės ir teksto: įgyvendinant tą sutartį ES lygmeniu šią nuostatą neišvengiamai reikėtų iš dalies keisti.

150. Kompetencijos, reikalingos sudaryti Marakešo sutartį, išimtinį pobūdį patvirtina ir tai, kad atsakydamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir išaiškinti Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies d punktą Teisingumo Teismas nusprendė, kad priėmęs Direktyvą 2001/29 ES teisės aktų leidėjas „intelektinės nuosavybės srityje įgyvendino kompetenciją, kuri anksčiau priklausė valstybėms narėms“. Todėl jis nusprendė, kad Direktyvos 2001/29 taikymo srityje Sąjunga turi būti laikoma pakeitusia valstybes nares, kurios nebėra kompetentingos įgyvendinti Berno konvencijos nuostatų, inspiravusių toje direktyvoje išdėstytas taisykles ( 102 ). Šios išvados, atrodo, mutatis mutandis labai svarbios ir šioje byloje.

151. Galiausiai, kadangi būtina atsižvelgti į numatomą ES teisės raidą sprendžiant, ar nagrinėjama kompetencija yra išimtinė, ar pasidalijamoji, negalima neatsižvelgti į tai, kad 2015 m. gegužės 19 d. Taryba pagal SESV 241 straipsnį nusprendė Komisijos prašyti nedelsiant pateikti teisės akto pasiūlymą dėl ES teisės aktų pakeitimo iš dalies taip, kad būtų įgyvendintos Marakešo sutartyje įtvirtintos taisyklės.

152. Man atrodo, priėmusi tokį dalinį pakeitimą Sąjunga tikrai nebus pasinaudojusi kompetencija taip, kad tai būtų nesuderinama su likusia valstybių narių išorės kompetencija. Bet kokie valstybių narių veiksmai, joms veikiant atskirai arba kartu, kai Marakešo sutarties aprėpiamoje srityje prisiimama įsipareigojimų prieš trečiąsias šalis, faktiškai turės poveikį ES taisyklėms, priimtoms siekiant įgyvendinti tą sutartį.

153. Šiaip ar taip, neatsižvelgiant į tokį galimą pakeitimą, pačios Direktyvos 2001/29 preambulėje, atrodo, numatomi galimi veiksmai ateityje, siekiant užtikrinti dar didesnį išimčių ir apribojimų nuoseklumą. Iš tiesų 32 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad valstybės narės laipsniškai turi prieiti prie „nuoseklaus <…> taikymo [šioje srityje], kuris bus įvertintas ateityje apžvelgiant įstatymų įgyvendinimą [persvarstant įgyvendinimo teisės aktus]“ ( 103 ).

154. Taigi atrodo, kad SESV 3 straipsnio 2 dalies pabaigoje išdėstytos sąlygos yra įvykdytos.

IV – Išvada

155. Remdamasis išdėstytomis pastabomis, siūlau Teisingumo Teismui į Komisijos klausimą, išdėstytą prašyme pateikti nuomonę pagal SESV 218 straipsnio 11 dalį, atsakyti taip: Europos Sąjunga turi išimtinę kompetenciją sudaryti Marakešo sutartį dėl geresnių sąlygų susipažinti su paskelbtais kūriniais sudarymo akliems, regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turintiems asmenims, kurią 2013 m. birželio 27 d. priėmė Pasaulinė intelektinės nuosavybės organizacija (PINO).

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) Marakešo sutartis dėl geresnių sąlygų susipažinti su paskelbtais kūriniais sudarymo akliems, regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turintiems asmenims, Pasaulinė intelektinės nuosavybės organizacija, 2013 m. birželio 27 d., TRT/MARRAKESH/001.

( 3 ) Sąvoka „kūriniai“ reiškia literatūros ir meno kūrinius, kaip jie apibrėžti Berno konvencijos dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (toliau – Berno konvencija) 2 straipsnio 1 dalyje, pateiktus teksto, ženklų ir (arba) susijusių iliustracijų forma ir paskelbtus ar kitaip padarytus viešai prieinamus bet kokiomis medijomis. Į šios sąvokos apibrėžtį taip pat patenka garso kūriniai, kaip antai garso knygos.

( 4 ) Prieinamos formos kopija – tai alternatyviu būdu ar forma pateikta kūrinio kopija, suteikianti naudos gavėjui prieigą prie kūrinio. Ji skirta tik naudos gavėjams ir neturi pažeisti originalaus kūrinio vientisumo.

( 5 ) Įgaliotasis subjektas – tai valstybės institucija ar valstybės pripažinta kita organizacija, kuri, nesiekdama pelno, teikia akliems, regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turintiems asmenims švietimo, mokymo, adaptuoto skaitymo ar prieigos prie informacijos paslaugas.

( 6 ) 11 straipsnį reikia taikyti kartu su 10 konstatuojamąja dalimi, kurioje susitariančiosios šalys dar kartą patvirtina įsipareigojimus pagal galiojančias tarptautines sutartis dėl autorių teisių apsaugos, taip pat vadinamojo „trijų pakopų testo“, taikomo Berno konvencijos 9 straipsnio 2 dalyje nustatytiems apribojimams ir išimtims, svarbą.

( 7 ) 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, 2001, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230, ir klaidų ištaisymas OL L 314, 2008 11 25, p. 16).

( 8 ) Direktyvos 2001/29 34 konstatuojamojoje dalyje taip pat nurodyta: „Valstybėms narėms turėtų būti suteikta pasirinkimo teisė švietimo ir mokslo tikslais nustatyti tam tikras išimtis ar apribojimus viešųjų institucijų, pvz., bibliotekų ir archyvų, labui, žinių pranešimo, citavimo tikslais, neįgaliųjų naudojimuisi, naudojimui visuomenės saugumo bei administraciniais ir teismo proceso tikslais“ (išskirta mano).

( 9 ) Tarybos sprendimas dėl Europos Sąjungos dalyvavimo derybose Pasaulinėje intelektinės nuosavybės organizacijoje dėl tarptautinio susitarimo dėl asmenų su spausdinto teksto skaitymo negalia geresnės prieigos prie knygų; 16259/12.

( 10 ) 2014 m. balandžio 14 d. Tarybos sprendimas 2014/221/ES dėl Marakešo sutarties dėl geresnių sąlygų susipažinti su paskelbtais kūriniais sudarymo akliems, regos sutrikimų ar kitą spausdinto teksto skaitymo negalią turintiems asmenims pasirašymo Europos Sąjungos vardu (OL L 115, 2014, p. 1).

( 11 ) COM(2014) 638 final.

( 12 ) Šiuo klausimu žr. 2001 m. gruodžio 6 d. Nuomonės 2/00, EU:C:2001:664, 5 punktą.

( 13 ) Žr. 1995 m. kovo 24 d. Nuomonės 2/92, EU:C:1995:83, 12 punktą ir 2009 m. lapkričio 30 d. Nuomonės 1/08, EU:C:2009:739, 112 punktą.

( 14 ) Žr. 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑370/07, EU:C:2009:590, 49 punktą.

( 15 ) Šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 14 d. Sprendimo Parlamentas / Taryba, C‑263/14, EU:C:2016:435, 43 ir 44 punktus ir 2001 m. gruodžio 6 d. Nuomonės 2/00, EU:C:2001:664, 22 ir 23 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką.

( 16 ) Pastaroji vyriausybė pritaria šiai nuomonei tik jeigu pakankamu pagrindu Marakešo sutarčiai sudaryti nebūtų laikomas vien SESV 19 straipsnis.

( 17 ) Be kita ko, žr. 2013 m. spalio 22 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑137/12, EU:C:2013:675, 57 punktą; 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Daiichi Sankyo ir Sanofi-Aventis Deutschland, C‑414/11, EU:C:2013:520, 51 punktą; 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia ir ERSA, C‑347/03, EU:C:2005:285, 75 punktą.

( 18 ) 1979 m. spalio 4 d. Nuomonės 1/78, EU:C:1979:224, 44 ir 45 punktai. Šiuo klausimu taip pat žr. 1995 m. spalio 17 d. Sprendimo Werner, C‑70/94, EU:C:1995:328, 9 ir paskesnius punktus ir generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Komisija / Parlamentas ir Taryba, C‑178/03, EU:C:2005:312, 32 punktą.

( 19 ) Žr. 1994 m. lapkričio 15 d. Nuomonės 1/94, EU:C:1994:384, 41 punktą.

( 20 ) Žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑45/86, EU:C:1987:163, 19 punktą.

( 21 ) Žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Daiichi Sankyo ir Sanofi-Aventis Deutschland, C‑414/11, EU:C:2013:520, 52 punktą.

( 22 ) Žr. ketvirtą konstatuojamąją dalį.

( 23 ) Žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Daiichi Sankyo ir Sanofi-Aventis Deutschland, C‑414/11, EU:C:2013:520, 58 ir 59 punktus. Taip pat žr. 2013 m. spalio 22 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑137/12, EU:C:2013:675, 60–67 punktus.

( 24 ) Žr., pavyzdžiui, 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo Meca-Medina ir Majcen / Komisija, C‑519/04 P, EU:C:2006:492, 22 punktą.

( 25 ) Žr. 1993 m. vasario 17 d. Sprendimą Poucet ir Pistre, C‑159/91 ir C‑160/91, EU:C:1993:63.

( 26 ) Žr. 1997 m. birželio 17 d. Sprendimą Sodemare ir kt., C‑70/95, EU:C:1997:301 ir 2014 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Azienda sanitaria locale Nr. 5 Spezzino’ ir kt., C‑113/13, EU:C:2014:2440.

( 27 ) Žr. 1991 m. balandžio 23 d. Sprendimo Höfner ir Elser, C‑41/90, EU:C:1991:161, 21 punktą.

( 28 ) 2013 m. liepos 18 d. Sprendimas Daiichi Sankyo ir Sanofi-Aventis Deutschland, C‑414/11, EU:C:2013:520.

( 29 ) Žr., pavyzdžiui, TRIPS sutarties 31 straipsnio b ir c punktus ir 60 straipsnį.

( 30 ) Žr., pavyzdžiui, priedėlio II straipsnio 9 dalį ir IV straipsnio 4 dalį.

( 31 ) Pavyzdžiui, byloje DS160 JAV autorių teisių įstatymo 110 straipsnio 5 dalis kolegija labai mažai dėmesio skyrė šalių argumentams, ar išimtys dėl autorių ir kompozitorių reikalavimų pagal JAV įstatymus, susijusius su autorių teisėmis, turėtų būti taikomos tik kūrinių naudojimui nekomerciniais tikslais, kad atitiktų TRIPS sutartį. Žr. 2000 m. birželio 15 d. kolegijos ataskaitos (WT/DS160/R) 6.58 punktą.

( 32 ) Žr. 2016 m. birželio 7 d. Apeliacinės tarybos pranešimo byloje DS461 Kolumbijos tekstilės gaminių, drabužių ir avalynės importo priemonės (WT/DS461/AB/R) 5.34–5.36 punktus.

( 33 ) Susitarimas dėl 1994 m. Bendrojo susitarimo dėl tarifų ir prekybos VI straipsnio įgyvendinimo.

( 34 ) Žr. PPO antidempingo susitarimo 2 straipsnio 2 dalį, o ES teisinėje sistemoje – pagrindinio antidempingo reglamento (2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 343, 2009, p. 51, ir klaidų ištaisymai: OL L 7, 2010 1 12, p. 22, OL L 219, 2015 8 20, p. 20 ir OL L 44, 2016 2 19, p. 20) 2 straipsnio 3–6 dalis.

( 35 ) Žr. konkrečiai TRIPS sutarties 9 straipsnio 1 dalį. Šiuo klausimu žr. A. Dimopoulos „An Institutional Perspective II: The Role of the CJEU in the Unitary (ES) Patent System“, The Unitary ES Patent System, Oksfordas, Hart Publishing, 2015, p. 75.

( 36 ) Pagal analogiją taip pat žr. 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce ir kt., C‑159/11, EU:C:2012:817, 29 punktą ir 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Vatsouras ir Koupatantze, C‑22/08 ir C‑23/08, EU:C:2009:344, 27 punktą.

( 37 ) 2014 m. balandžio 14 d. Tarybos sprendimas 2014/243/ES (OL L 128, 2014, p. 61).

( 38 ) Žr. 2013 m. spalio 22 d. Sprendimą Komisija / Taryba, C‑137/12, EU:C:2013:675.

( 39 ) Pagal tą susitarimą (pasirašytą 1967 m. liepos 14 d. ir įsigaliojusį 1970 m. balandžio 26 d.) visos prekės, pažymėtos netikromis ar klaidinančiomis kilmės nuorodomis, kuriose viena iš susitariančiųjų valstybių arba joje esanti vieta tiesiogiai ar netiesiogiai įvardijama kaip kilmės šalis ar vieta, jas importuojant turi būti konfiskuojamos arba toks importas turi būti uždraustas, arba dėl jo turi būti imamasi kitokių veiksmų ir sankcijų.

( 40 ) Žr. 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia ir ERSA, C‑347/03, EU:C:2005:285, 71–83 punktus ir 2013 m. spalio 22 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑137/12, EU:C:2013:675, 60–67 punktus.

( 41 ) Žr. 2001 m. gruodžio 6 d. Nuomonę 2/00, EU:C:2001:664.

( 42 ) Žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Komisija / Parlamentas ir Taryba, C‑411/06, EU:C:2009:518.

( 43 ) Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, jog kelios šioje byloje pastabas pateikusios vyriausybės, atrodo, pabrėžia Marakešo sutarties tikslo, o ne turinio svarbą. Man atrodo, kad tai neteisinga. Kaip minėta šios nuomonės 33 punkte, pagal Teisingumo Teismo praktiką priemonės aiškintojas turi išnagrinėti ir priemonės tikslą, ir jos turinį. Juk skirtingos tarptautinio susitarimo šalys (įskaitant Sąjungą ir jos valstybes nares, kai sudaromas mišrus susitarimas) to susitarimo tikslus gali suvokti skirtingai arba suteikti jo sudedamosioms dalims įvairią svarbą (žr. G. De Baere, T. Van den Sanden „Interinstitutional Gravity and Pirates of the Parliament on Stranger Tides: the Continued Constitutional Significance of the Choice of Legal Basis in Post-Lisbon External Action“, E.C.L. Review, 12 t., 1 dalis, Cambridge University Press, 2016, p. 85–113).

( 44 ) 2001 m. lapkričio 20 d. Dohos PPO ministrų susitikimas, WT/MIN(01)/DEC/2.

( 45 ) Žr. 2002 m. birželio 25–27 d. (IP/C/25) ir 2015 m. lapkričio 6 d. (IP/C/73) Tarybos sprendimus dėl TRIPS dėl pereinamojo laikotarpio pratęsimo pagal TRIPS sutarties 66 straipsnio 1 dalį mažiausiai išsivysčiusioms šalims narėms įgyvendinant tam tikrus su farmacijos produktais susijusius įsipareigojimus.

( 46 ) Žr. pirmiausia 2005 m. gruodžio 6 d. Generalinės tarybos sprendimą dėl TRIPS sutarties dalinio pakeitimo (WT/L/641).

( 47 ) Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad ES priemonės, susijusios su tais PPO sprendimais, priimtos remiantis SESV 207 straipsniu, taikant jį vieną arba kartu su kitais Sutarties straipsniais. Pavyzdžiui, žr. 2007 m. lapkričio 19 d. Tarybos sprendimą, kuriuo Europos bendrijos vardu pritariama 2005 m. gruodžio 6 d. Ženevoje priimtam protokolui, iš dalies keičiančiam TRIPS sutartį (2007/768/EB) (OL L 311, 2007, p. 35), ir 2015 m. spalio 13 d. Tarybos sprendimą (ES) 2015/1855, kuriuo nustatoma pozicija, kurios turi būti laikomasi Europos Sąjungos vardu [TRIPS] taryboje ir [PPO] Generalinėje taryboje dėl mažiausiai išsivysčiusių šalių narių prašymo pratęsti pereinamąjį laikotarpį pagal [TRIPS] 66 straipsnio 1 dalį dėl tam tikrų įpareigojimų, susijusių su vaistiniais preparatais, ir įsipareigojimų atidėjimo pagal tos sutarties 70 straipsnio 8 ir 9 dalis (OL L 271, 2015, p. 33).

( 48 ) Dėl bendros prekybos politikos ypač žr. SESV 206 straipsnį.

( 49 ) 1979 m. spalio 4 d. Nuomonės 1/78, EU:C:1979:224, 41 ir 46 punktai.

( 50 ) Žr., pavyzdžiui, 1990 m. kovo 29 d. Sprendimo Graikija / Taryba, C‑62/88, EU:C:1990:153, 15–19 punktus.

( 51 ) Žr. 1995 m. spalio 17 d. Sprendimo Werner, C‑70/94, EU:C:1995:328, 9–12 punktus.

( 52 ) Šiuo klausimu apskritai žr. generalinio advokato Y. Bot išvados byloje Airija / Parlamentas ir Taryba, C‑301/06, EU:C:2008:558, 97 punktą.

( 53 ) Žr. 2016 m. gegužės 4 d. Sprendimo Philip Morris Brands ir kt., C‑547/14, EU:C:2016:325, 60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 54 ) Žr. 2010 m. birželio 8 d. Sprendimo Vodafone ir kt., C‑58/08, EU:C:2010:321, 36 punktą.

( 55 ) Šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo 9 d. Sprendimą Aulinger, C‑371/03, EU:C:2006:160 ir 1994 m. lapkričio 15 d. Nuomonės 1/94, EU:C:1994:384, 51 punktą.

( 56 ) Žr. Neįgaliųjų teisių komiteto komentarus, vienuoliktoji sesija, 2014 m. kovo 31 d.–balandžio 11 d., bendroji pastaba Nr. 2 (2014) (CRPD/c/GC/2), p. 13.

( 57 ) 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyva, įgyvendinanti vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180, 2000, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 23).

( 58 ) 2004 m. gruodžio 13 d. Tarybos direktyva, įgyvendinanti vienodo požiūrio į moteris ir vyrus principą dėl galimybės naudotis prekėmis bei paslaugomis ir prekių tiekimo bei paslaugų teikimo (OL L 373, 2004, p. 37).

( 59 ) 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyva, nustatanti vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, 2000, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79).

( 60 ) Išskirta mano.

( 61 ) Pirmiausia žr. 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo Vokietija / Parlamentas ir Taryba, C‑376/98, EU:C:2000:544, 84 punktą.

( 62 ) 2016 m. gegužės 4 d. Sprendimo Philip Morris Brands ir kt., C‑547/14, EU:C:2016:325, 58 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.

( 63 ) Išskirta mano.

( 64 ) Išskirta mano.

( 65 ) Dauguma SESV 151 straipsnio 1 dalyje iškeltų tikslų šiuo požiūriu aiškūs – kaip ir nuoroda į 1961 m. Europos socialinę chartiją ir 1989 m. Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartiją.

( 66 ) Šiuo klausimu, pavyzdžiui, žr. 2006 m. liepos 11 d. Sprendimą Chacón Navas, C‑13/05, EU:C:2006:456; 2016 m. balandžio 19 d. Sprendimą DI, C‑441/14, EU:C:2016:278; 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509.

( 67 ) Žr. 2014 m. birželio 11 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑377/12, EU:C:2014:1903, 36 ir 42 punktus.

( 68 ) Šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba, C‑166/07, EU:C:2009:499. Tiesa, kaip tvirtina Komisija, 2004 m. balandžio 29 d. Sprendime Komisija / Taryba, C‑338/01, EU:C:2004:253, Teisingumo Teismas, atrodo, pripažino vienbalsiškumo ir kvalifikuotosios balsų daugumos reikalavimų derinį netinkamu. Tačiau toje byloje dviejų procedūrų skirtumai buvo susiję ne tik su Tarybos balsavimo reikalavimu, bet ir su Europos Parlamento dalyvavimu. Šiuo klausimu žr. generalinio advokato S. Alber išvados byloje Komisija / Taryba, C‑338/01, EU:C:2003:433, 55 punktą.

( 69 ) 1975 m. lapkričio 11 d. Nuomonė 1/75, EU:C:1975:145.

( 70 ) Pagal SESV 4 straipsnio 1 dalį „Sąjunga dalijasi kompetencija su valstybėmis narėmis, kai Sutartys jai suteikia kompetenciją, nesusijusią su 3 ir 6 straipsniuose nurodytomis sritimis“.

( 71 ) Šis klausimas bus nagrinėjamas paskesniame šios nuomonės skirsnyje.

( 72 ) Pavyzdžiui, kaip išvardyta SESV 4 straipsnio 3 ir 4 dalyse: atitinkamai technologijų plėtros ir kosmoso bei bendradarbiavimo vystymosi labui ir humanitarinės pagalbos srityse. Šiuo klausimu žr. 1996 m. gruodžio 3 d. Sprendimą Portugalija / Taryba, C‑268/94, EU:C:1996:461.

( 73 ) Žr. 2016 m. kovo 1 d. Sprendimo National Iranian Oil Company / Taryba, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 77 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 74 ) Dėl pagrindinės sudedamosios dalies pagalbinių aspektų „absorbavimo“ žr. 1994 m. lapkričio 15 d. Nuomonės 1/94, EU:C:1994:384, 66–68 punktus ir 1996 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Portugalija / Taryba, C‑268/94, EU:C:1996:461, 75–77 punktus.

( 75 ) Žr. generalinio advokato M. Poiares Maduro išvados byloje Komisija / Austrija, C‑205/06, EU:C:2008:391, 41 punktą.

( 76 ) Plg. J. V. Louis „La compétence de la CE de conclure des accords internationaux“, Commentaire Mégret, 12 t.: Relations extérieures, Briuselis, Éditions de Université Libre de Bruxelles, 2005, p. 57–75. Taip pat žr. L. Azoulai „The Many Visions of Europe: Insights from the Reasoning of the European Court of Justice in external relations Law“, M. Cremona, A. Thies (leid.) The European Court of Justice and External Relations Law, Oksfordas, Hart Publishing, 2014, p. 172–182.

( 77 ) Šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑114/12, EU:C:2014:2151, 66 ir 67 punktus ir 2014 m. spalio 14 d. Nuomonės 1/13, EU:C:2014:2303, 71 punktą.

( 78 ) 1971 m. kovo 31 d. Sprendimas Komisija / Taryba (AETR), C‑22/70, EU:C:1971:32.

( 79 ) 1994 m. lapkričio 15 d. Nuomonės 1/94, EU:C:1994:384, 96 punktas.

( 80 ) 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:2399, 29 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.

( 81 ) Žr. 1993 m. kovo 19 d. Nuomonės 2/91, EU:C:1993:106, 25 punktą; 2014 m. spalio 14 d. Nuomonės 1/13, EU:C:2014:2303, 73 punktą; 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:2399, 31 punktą.

( 82 ) 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:2399, 30 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.

( 83 ) 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:2399, 33 punktas.

( 84 ) Žr. 2006 m. vasario 7 d. Nuomonės 1/03, EU:C:2006:81, 128 punktą ir 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:2399.

( 85 ) Šiuo klausimu žr. generalinio advokato Y. Bot išvados byloje Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:156, 49 punktą.

( 86 ) Žr. 2014 m. spalio 14 d. Nuomonės 1/13, EU:C:2014:2303, 74 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 87 ) Šiuo klausimu žr. šios nuomonės 125 punktą.

( 88 ) 1971 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija / Taryba, 22/70, EU:C:1971:32, 31 punktas.

( 89 ) 1994 m. lapkričio 15 d. Nuomonės 1/94, EU:C:1994:384, 95 ir 96 punktai ir 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija / Danija, C‑467/98, EU:C:2002:625, 83 ir 84 punktai.

( 90 ) 1993 m. kovo 19 d. Nuomonės 2/91, EU:C:1993:106, 18 punktas.

( 91 ) 1994 m. lapkričio 15 d. Nuomonės 1/94, EU:C:1994:384, 78 ir 79 punktai ir 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija / Danija, C‑467/98, EU:C:2002:625, 85 ir 86 punktai.

( 92 ) Žr. 1–7 konstatuojamąsias dalis.

( 93 ) 2010 m. spalio 21 d. Sprendimo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 27 punkte Teisingumo Teismas tiesiog pakartoja vienos iš šalių pateiktą argumentą.

( 94 ) 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 88 punkte Teisingumo Teismas mini „dalinį suderinimą“.

( 95 ) Žr. šios nuomonės 6 išnašą.

( 96 ) 2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, 104 punktas.

( 97 ) Žr., be kita ko, 2010 m. spalio 21 d. Sprendimo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 37 punktą ir 2014 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Deckmyn ir Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 15 punktą.

( 98 ) Žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑114/12, EU:C:2014:2151, 88 punktą.

( 99 ) Šiuo klausimu žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvados byloje Komisija / Taryba, C‑114/12, EU:C:2014:224, 157 punktą.

( 100 ) 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:2399, 50–60 punktai (pirmiausia 54 punktas).

( 101 ) 2014 m. spalio 14 d. Nuomonės 1/13, EU:C:2014:2303, 86 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.

( 102 ) 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimo DR ir TV2 Danmark, C‑510/10, EU:C:2012:244, 31 punktas ir jame nurodyta teismo praktika.

( 103 ) Dėl 32 konstatuojamosios dalies taip pat žr. 2010 m. spalio 21 d. Sprendimo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 35 punktą.