GENERALINĖS ADVOKATĖS

JULIANE KOKOTT IŠVADA,

pateikta 2014 m. gruodžio 11 d. ( 1 )

Sujungtos bylos C‑293/13 P ir C‑294/13 P

Fresh Del Monte Produce, Inc. ir kt.

prieš

Europos Komisiją ir kt.

„Apeliacinis skundas — Konkurencija — Karteliai — Suderinti veiksmai — Europos bananų rinka — Patronuojančioji ir dukterinė bendrovės kaip ekonominis vienetas — Savanoriškas atsakymas į paprastą Komisijos prašymą pateikti informacijos — Baudos sumažinimas už bendradarbiavimą su Komisija per administracinę procedūrą — Tikslingas konkurencijos ribojimas — Vienas tęstinis pažeidimas“

Turinys

I – Įžanga II – Bylos aplinkybės A – „Del Monte“ ir „Weichert“ teisiniai santykiai B – Administracinė procedūra ir ginčijamas sprendimas III – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių prašymai A – Prašymai byloje C‑293/13 P B – Prašymai byloje C‑294/13 P C – Bylų sujungimas ir teismo posėdis IV – Apeliacinių skundų vertinimas A – Įžanginiai klausimai dėl „Weichert“ dalyvavimo procese leistinumo 1. Weichert galėjimas pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą 2. Weichert galėjimas pateikti priešpriešinius apeliacinius skundus 3. Tarpinė išvada B – Dėl „Del Monte“ pagrindinio apeliacinio skundo byloje C‑293/13 P 1. Pirmasis, trečiasis ir ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindai: Del Monte ir Weichert nebuvimas vienu ekonominiu vienetu, įrodinėjimo našta, nekaltumo prezumpcija a) Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas: prielaidos, kad egzistuoja vienas ekonominis vienetas, kriterijai i) Priimtinumas ii) Pagrįstumas – Dėl „Del Monte“ įtakos „Weichert“ (apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antra dalis) – Dėl to, kad „Weichert“ neva nesilaikė nurodymų (apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirma dalis) b) Trečiasis ir ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindai: įrodinėjimo našta ir nekaltumo prezumpcija i) Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas: įrodinėjimo našta ii) Ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas: nekaltumo prezumpcija iii) Tarpinė išvada 2. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas: įrodymų iškraipymas a) Dėl atskirų kaltinimų iškraipymu i) Dėl kaltinimo iškraipius jungtinės veiklos sutartį – Dėl komanditorės veto teisių – Dėl tikrojo nario veto teisių – Dėl valdytojų paskyrimo ir atšaukimo – Dėl arbitražo tvarkos ii) Dėl kaltinimo iškraipius kai kuriuos kitus dokumentus – Dėl „teisių pusiausvyros“ – Dėl kitų importuotojų paaiškinimų dėl kainodaros – Dėl nepriklausomo advokato rašto įmonei Del Monte – Dėl nagrinėjant bylą nacionaliniame teisme pateikto procesinio dokumento – Dėl veiklos rezultatų nekonsolidavimo iii) Tarpinė išvada b) Dėl Bendrojo Teismo pareigos visapusiškai vertinti įrodymus 3. Penktasis apeliacinio skundo pagrindas: vienas tęstinis pažeidimas C – Dėl „Weichert“ priešpriešinio apeliacinio skundo byloje C‑293/13 P 1. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas: suderintų veiksmų buvimas a) Dėl kaltinimo prieštaringu sprendimo motyvavimu b) Dėl kaltinimo įrodymų iškraipymu c) Dėl tvirtinimo, kad informacija apie būsimus veiksmus nebuvo keičiamasi d) Tarpinė išvada 2. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas: tikslingas konkurencijos ribojimas a) Taikytini teisiniai kriterijai b) Taikytinų teisinių kriterijų taikymas konkrečiu atveju – Dėl keitimosi informacija pobūdžio ir jo dalyko – Dėl keitimosi informacija dažnumo ir reguliarumo c) Tarpinė išvada 3. Priešpriešinio apeliacinio skundo byloje C‑293/13 P apibendrinimas D – Dėl Komisijos pagrindinio apeliacinio skundo byloje C‑294/13 P 1. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas: dėl atsakymų į Komisijos prašymus pateikti informacijos kaip pagrindo sumažinti baudą 2. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas: ekonominis vienetas kaip sąlyga išplėsti lengvinančių aplinkybių taikymą ir taikyti jas ne tik dukterinei, bet ir patronuojančiajai bendrovei a) Priimtinumas b) Pagrįstumas 3. Pagrindinio apeliacinio skundo byloje C‑294/13 P apibendrinimas E – Dėl „Weichert“ ir „Del Monte“ abiejų priešpriešinių skundų byloje C‑294/13 P: teisės atsisakyti duoti parodymus prieš save apimtis V – Naujos baudos nustatymas VI – Bylinėjimosi išlaidos VII – Išvada

I – Įžanga

1. Šis apeliacinis procesas suteikia Teisingumo Teismui progą pareikšti nuomonę dėl dviejų problemų, turinčių didelės reikšmės būsimajai Europos Komisijos, kaip konkurencijos institucijos, administracinei praktikai.

2. Viena vertus, reikia patikslinti teisines sąlygas, kuriomis patronuojančioji bendrovė gali būti traukiama solidariojon atsakomybėn už savo dukterinės bendrovės padarytus kartelių teisės pažeidimus, jeigu ji valdo ne 100 proc. ar beveik 100 proc. dukterinės bendrovės kapitalo.

3. Kita vertus, reikia išsiaiškinti, ar apskaičiuojant baudą visada reikia daryti lengvinančios aplinkybės prielaidą jau tuomet, kai įmonė per administracinę procedūrą nustatyta tvarka atsako į Komisijos prašymus pateikti informacijos, ar tik tuomet, kai įmonė pati savo iniciatyva – taigi ne savanoriškai, bet spontaniškai – siunčia informaciją.

4. Be to, kalbama ir apie kai kuriuos konkrečius klausimus, susijusius su Europos konkurencijos teisėje naudojamomis suderintų veiksmų, tikslingo konkurencijos ribojimo ir vieno tęstinio pažeidimo koncepcijomis.

5. Visi šie klausimai kyla nagrinėjant bylą dėl „bananų kartelio“, kurio nariai buvo apkaltinti keliose Europos Sąjungos valstybėse narėse derinę antikonkurencinius veiksmus. 2008 m. spalio 15 d. sprendimu ( 2 ) kai kuriems kartelio nariams Europos Komisija skyrė milijonines baudas už EB 81 straipsnio (dabar – SESV 101 straipsnis) pažeidimą. Išnagrinėjęs ieškinį, kurį dėl to pateikė Fresh Del Monte Produce, Europos Sąjungos Bendrasis Teismas 2013 m. kovo 14 d. sprendime (byla T‑587/08) ( 3 ) gerokai sumažino Komisijos skirtą baudą. Atrodo, kad pirmosios instancijos teismo sprendimas netenkina nė vienos pusės, nes šiuo metu įvairūs proceso dalyviai yra jį apskundę apeliaciniais bei priešpriešiniais apeliaciniais skundais, kuriuos Teisingumo Teismas nagrinės visus kartu.

6. Šis procesas sujungtose bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P glaudžiai susijęs su apeliaciniu procesu byloje C‑286/13 P, kurioje šiandien irgi teiksiu išvadą. Bet toje byloje keliami teisės klausimai – išskyrus tikslingo konkurencijos ribojimo problemą – vis dėlto aiškiai skiriasi nuo sprendžiamų šioje byloje.

II – Bylos aplinkybės

A – „Del Monte “ ir „Weichert “ teisiniai santykiai

7. Įmonių grupė Fresh Del Monte Produce ( 4 ) yra viena iš didžiausių pasaulyje vertikaliai integruotų šviežių ir šviežiai pjaustytų vaisių ir daržovių gamintojų, didmenininkų ir platintojų, taip pat viena iš didžiausių paruoštų vartoti vaisių ir daržovių, sulčių, gaiviųjų gėrimų, užkandžių ir desertų gamintojų ir platintojų Europoje, Jungtinėse Valstijose, Vidurio Azijoje ir Afrikoje. Naudodama prekių ženklą Del Monte, ji prekiauja savo prekėmis, visų pirma bananais, visame pasaulyje.

8. Šioje byloje reikšmingu metu Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. KG ( 5 ) buvo pagal Vokietijos teisę įsteigta komanditinė bendrovė, kuri iš esmės vertėsi bananų, ananasų ir kitų atogrąžų vaisių prekyba Šiaurės Europoje. Nuo 1994 m. birželio 24 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d.Del Monte buvo Weichert komanditorė, kuriai netiesiogiai priklausė 80 % kapitalo. Jį Del Monte valdė per jai visiškai (100 %) priklausančią dukterinę bendrovę Westeuropa-Amerika-Linie GmbH, kurią Del Monte 1994 m. įsigijo per savo dukterinę bendrovę Global Reefer Carriers Ltd. ( 6 ) Iki 2002 m. gruodžio 31 d.Weichert Šiaurės Europoje buvo su Del Monte prekės ženklu platinamų bananų išimtinė platintoja.

B – Administracinė procedūra ir ginčijamas sprendimas

9. Per administracinę procedūrą Komisija nagrinėjo kelių bananų rinkoje veikiančių įmonių (toliau – dalyvaujančios įmonės), tarp kurių buvo Weichert, o per Weichert ir Del Monte, suderintus veiksmus koordinuojant bananų pardavimo referencines kainas Šiaurės Europoje 2000, 2001 ir 2002 m.

10. Kaip nustatė Bendrasis Teismas, bananai, paprastai žali, laivais transportuojami iš Lotynų Amerikos uostų į Šiaurės Europą, kur jie atvyksta dažniausiai kartą per savaitę.

11. Pirkėjams Europoje bananai pristatomi arba tiesiogiai, kai jie dar žali, arba maždaug po septynių dienų nokinimo jau geltoni. Nokinti gali pats importuotojas arba pavesti tai padaryti kam nors kitam; šį procesą gali organizuoti ir pats pirkėjas. Pirkėjai paprastai yra bananų nokintojai arba mažmeninės prekybos tinklai.

12. Bananų kainos reikšmingu laikotarpiu Šiaurės Europoje būdavo nustatomos savaitiniais ciklais, remiantis referencinėmis žalių bananų kainomis. Geltonų bananų referencinė kaina paprastai būdavo apskaičiuojama pagal žalių bananų referencinę kainą, pridedant prie jos nokinimo mokestį. Kainos, kurias mokėdavo mažmenininkai ir platintojai (vadinamosios „tikrosios kainos“ arba „sandorio kainos“), būdavo nustatomos arba per derybas, kurios vyko kiekvieną savaitę, paprastai ketvirtadienio popietę ar penktadienį, arba tiekimo sutartyse su iš anksto numatytomis kainų nustatymo formulėmis.

13. Dalyvaujančios įmonės siųsdavo viena kitai išankstinius pranešimus dėl kainų nustatymo, aptardavo kassavaitiniam referencinių kainų nustatymui reikšmingus veiksnius arba atskleisdavo kainų tendencijas ir teikdavo informaciją apie prognozuojamas ateinančių savaičių referencines kainas. Tokie kontaktai vykdavo tada, kai dalyvaujančios įmonės dar nebūdavo nustačiusios savo referencinių kainų, paprastai trečiadieniais, ir būdavo susiję su būsimomis referencinėmis kainomis. Minėtųjų dvišalių kontaktų tikslas buvo sumažinti netikrumą dėl įmonių veiksmų, susijusį su referencinėmis kainomis, kurios būdavo nustatomos ketvirtadienio rytą.

14. Kita vertus, nustačiusios savo referencines kainas ketvirtadienio rytą, dalyvaujančios įmonės keisdavosi jomis tarpusavyje. Šis keitimasis informacija leido joms kontroliuoti atskirus sprendimus dėl referencinių kainų nustatymo, atsižvelgiant į prieš tai pateiktus išankstinius pranešimus dėl kainų nustatymo, ir stiprino jų bendradarbiavimą.

15. Minėtosios referencinės kainos buvo naudojamos mažų mažiausiai kaip rinkos signalai, rinkos tendencijos ir (arba) informacija rinkai apie pageidaujamą bananų kainų pasikeitimą. Be to, sudarant tam tikrus sandorius, dėl sutartyse numatytų kainų formulių taikymo kainos buvo tiesiogiai susietos su referencinėmis kainomis.

16. Dalyvaujančios įmonės, spręsdamos dėl savo veiksmų rinkoje, būtinai atsižvelgdavo į iš konkurentų gautą informaciją; Chiquita ir Dole šį faktą netgi aiškiai pripažino.

17. 2005 m. balandžio 8 d.Chiquita, remdamasi 2002 m. Pranešimu dėl bendradarbiavimo ( 7 ), pateikė Komisijai prašymą dalyvauti atleidimo nuo baudų programoje. Atlikusi patikrinimus įvairiose įmonėse, be kita ko, Del Monte ir Weichert patalpose, ir išsiuntusi kelis prašymus pateikti informacijos, 2007 m. liepos 20 d. Komisija nemažam skaičiui bananų rinkoje veikiančių įmonių išsiuntė pranešimą apie kaltinimus. Per toliau vykusią administracinę procedūrą atitinkamoms įmonėms buvo leista susipažinti su dokumentais, o 2008 m. vasario 4–6 d. jos buvo išklausytos. Galiausiai 2008 m. spalio 15 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.

18. Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad kelios įmonės, tarp jų ir Del Monte bei Weichert, pažeidė EB 81 straipsnį, nes derino veiksmus, t. y. derino referencines bananų kainas. Pažeidimas susijęs su šiomis šalimis: Belgija, Danija, Vokietija, Suomija, Liuksemburgu, Nyderlandais, Austrija ir Švedija ( 8 ). Komisija nustatė, kad Del Monte ir Weichert dalyvavo darant pažeidimą nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d. ( 9 )

19. Komisijos manymu, suderinti veiksmai darė nemenką poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, nes tarpvalstybinė prekyba bananais Šiaurės Europoje buvo didelės apimties, o konkurenciją pažeidžiantys veiksmai apėmė didelę Bendrijos dalį.

20. Komisija padarė išvadą, kad Dole ir Chiquita bei Dole ir Weichert išankstiniai pranešimai dėl kainų nustatymo galėjo daryti poveikį ūkio subjektų taikomoms kainoms, jie buvo susiję su kainų nustatymu ir per juos buvo derinami veiksmai, kuriais siekta riboti konkurenciją, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.

21. Visus skundžiamame sprendime aprašytus antikonkurencinius susitarimus Komisija laikė vienu tęstiniu pažeidimu, kurio tikslas buvo riboti konkurenciją Bendrijoje, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį. Komisija pripažino Chiquita ir Dole atsakingomis už visą pažeidimą, o Weichert buvo pripažinta atsakinga tik už pažeidimo dalį, kurioje dalyvavo, t. y. už pažeidimo dalį, susijusią su konkurenciją pažeidžiančiu keitimusi informacija su Dole.

22. Už dalyvavimą darant pažeidimą Komisija ginčijamame sprendime kelioms įmonėms skyrė baudas. Įmonėms Weichert ir Del Monte Komisija nurodė solidariai sumokėti 14,7 mln. eurų dydžio baudą ( 10 ). Nustatydama solidariąją atsakomybę, Komisija rėmėsi tuo, kad Del Monte kartu su Weichert tikraisiais nariais esą turėjo galimybę daryti lemiamą įtaką Weichert veiklai ir faktiškai ją darė pažeidimo laikotarpiu, dėl ko Weichert negalėjo savarankiškai spręsti dėl savo elgesio rinkoje ir su Del Monte sudarė vieną ekonominį vienetą.

23. Kelios ginčijamo sprendimo adresatės apskundė jį Bendrajam Teismui, pareikšdamos ieškinius dėl panaikinimo. Del Monte ieškinį pareiškė 2008 m. gruodžio 31 d., jos reikalavimus palaikė Weichert, įstojusi į bylą jos pusėje. Del Monte ieškinys buvo patenkintas tiek, kad Bendrasis Teismas savo 2013 m. kovo 14 d. sprendime sumažino Komisijos Del Monte ir Weichert solidariai sumokėti skirtą baudą iki 8,82 mln. eurų. Likusią ieškinio dalį Bendrasis Teismas atmetė ir nurodė Del Monte padengti savo pačios bylinėjimosi išlaidas bei tris ketvirtadalius Komisijos išlaidų, įmonei Weichert nurodė padengti savo pačios bylinėjimosi išlaidas, o Komisijai – vieną ketvirtadalį savo pačios išlaidų.

III – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių prašymai

24. Bendrojo Teismo sprendimą įvairūs bylos dalyviai apskundė apeliaciniais skundais bei priešpriešiniais apeliaciniais skundais: byloje C‑293/13 P 2013 m. gegužės 24 d. apeliacinį skundą pateikė Del Monte, o 2013 m. rugpjūčio 7 d. priešpriešinį apeliacinį skundą – Weichert; byloje C‑294/13 P 2013 m. gegužės 27 d. apeliacinį skundą pateikė Komisija, 2013 m. rugpjūčio 1 d. priešpriešinį apeliacinį skundą – Del Monte, o 2013 m. rugpjūčio 7 d. dar vieną priešpriešinį apeliacinį skundą – Weichert.

A – Prašymai byloje C‑293/13 P

25. Apeliaciniame skunde byloje C‑293/13 P apeliantė Del Monte prašo: — panaikinti 2013 m. kovo 14 d. Bendrojo Teismo sprendimą byloje T‑587/08, — panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su apeliante, ir — priteisti iš Komisijos bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidas.

26. Komisija savo ruožtu prašo: — atmesti apeliacinį skundą ir — priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

27. Weichert Teisingumo Teismo prašo: — atmesti Del Monte apeliacinį skundą, kiek jis susijęs su patronuojančiosios bendrovės atsakomybe, — patenkinti Del Monte apeliacinį skundą, kiek jis susijęs su vieno tęstinio pažeidimo klausimu, — panaikinti visą skundžiamą sprendimą ir visą ginčijamą sprendimą, — nepatenkinus šių reikalavimų, panaikinti skundžiamą sprendimą, kiek jame patvirtinamos ginčijamo sprendimo išvados dėl vieno tęstinio pažeidimo, ir atitinkamai sumažinti Del Monte ir Weichert skirtą baudą, be to, — priteisti iš Komisijos bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidas.

28. Be to, byloje C‑293/13 P pateiktame priešpriešiniame apeliaciniame skunde Weichert prašo: — panaikinti skundžiamą sprendimą, — panaikinti ginčijamą sprendimą ir — priteisti iš Komisijos per procesą pirmojoje ir apeliacinėje instancijose patirtas išlaidas.

29. Savo atsiliepime į priešpriešinį apeliacinį skundą Del Monte iš esmės palaiko Weichert prašymus ( 11 ), o Komisija prašo Teisingumo Teismo priešpriešinį apeliacinį skundą atmesti, priteisiant bylinėjimosi išlaidas.

B – Prašymai byloje C‑294/13 P

30. Apeliaciniame skunde byloje C‑294/13 P Komisija, kaip apeliantė, prašo: — panaikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 punktą, — priimti galutinį sprendimą dėl ginčo, nustatant įmonei Del Monte9800000 eurų dydžio baudą, ir — priteisti iš Del Monte visas bylinėjimosi apeliacinėje instancijoje išlaidas, taip pat, teismo nuožiūra, tinkamą dalį bylinėjimosi Bendrajame Teisme išlaidų.

31. Del Monte savo ruožtu prašo: — atmesti Komisijos apeliacinį skundą ir — priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

32. Weichert savo ruožtu prašo: — atmesti visą Komisijos apeliacinį skundą ir — priteisti iš Komisijos bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidas.

33. Be to, byloje C‑294/13 P pateiktame priešpriešiniame apeliaciniame skunde Weichert Teisingumo Teismo prašo: — panaikinti tą skundžiamo teismo sprendimo dalį, kurioje konstatuota, kad Weichert negali remtis teise atsisakyti duoti parodymus prieš save, — sumažinti įmonėms Del Monte ir Weichert solidariai skirtą baudą, atsižvelgiant į tai, kad Weichert, atsakydama į Komisijos prašymus pateikti informacijos, bendradarbiavo su Komisija viršydama minimalius bendradarbiavimo reikalavimus, — panaikinti ginčijamą sprendimą ir — priteisti iš Komisijos bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidas.

34. Tuo atveju, jei Komisijos apeliacinis skundas būtų patenkintas, Del Monte savo atsiliepime į Weichert priešpriešinį apeliacinį skundą prašo: — panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek jo 839 punkte nurodyta, kad teisė atsisakyti pateikti informacijos netaikoma paprastiems Komisijos prašymams pateikti informacijos, — grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis įvertintų, ar Komisijos prašyta informacija laikytina parodymais prieš save, todėl įmonėms Weichert bei Del Monte skirta bauda turi būti sumažinta, ir — priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

35. Tuos pačius prašymus Del Monte pateikia ir savo pačios priešpriešiniame apeliaciniame skunde byloje C‑294/13 P.

36. Komisija savo ruožtu prašo abu priešpriešinius apeliacinius skundus atmesti, priteisiant bylinėjimosi išlaidas.

C – Bylų sujungimas ir teismo posėdis

37. 2014 m. liepos 22 d. nutartimi Teisingumo Teismo antrosios kolegijos pirmininkė nutarė sujungti bylas C‑293/13 P ir C‑294/13 P tam, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas galutinis sprendimas. Teisingumo Teismo posėdis buvo surengtas 2014 m. spalio 9 d.

IV – Apeliacinių skundų vertinimas

A – Įžanginiai klausimai dėl „Weichert “ dalyvavimo procese leistinumo

38. Prieš imantis konkrečiai nagrinėti įvairių proceso dalyvių pagrindiniuose apeliaciniuose skunduose bei priešpriešiniuose apeliaciniuose skunduose pateiktus pagrindus, reikia išsiaiškinti, ar Weichert dalyvavimas abiejuose apeliaciniuose procesuose bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P apskritai yra leistinas. Komisija tuo abejoja.

39. Komisijos abejonės dėl leistinumo susijusios su tuo, kad Weichert, kaip ginčijamo sprendimo adresatė, praleido terminą savo pačios ieškiniui dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo pateikti ( 12 ). Vadinasi, ginčijamas sprendimas Weichert atžvilgiu yra tapęs galutinis ( 13 ).

40. Pirmosios instancijos procese Bendrajame Teisme Weichert galėjo dalyvauti tik todėl, kad Bendrasis Teismas leido jai įstoti į bylą Del Monte pusėje. Nors ir kyla didelių abejonių, ar tai buvo teisinga, įmonei Weichert pirmojoje instancijoje suteiktas leidimas įstoti į bylą per se nėra šio apeliacinio proceso dalykas.

41. Naudodamasi pirmojoje instancijoje į bylą įstojusios šalies statusu Weichert šiame apeliaciniame procese dalyvavo ir byloje C‑293/13 P, ir byloje C‑294/13 P, abiejose bylose pateikdama atsiliepimus į apeliacinius skundus bei priešpriešinius apeliacinius skundus. Abu šiuos būdus dalyvauti procese reikia atidžiai atskirti vieną nuo kito.

1. Weichert galėjimas pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą

42. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 172 straipsnį bet kuri iš atitinkamos Bendrojo Teismo nagrinėtos bylos šalių, „turinti suinteresuotumą, kad apeliacinis skundas būtų patenkintas arba atmestas“, gali per du mėnesius nuo apeliacinio skundo įteikimo pateikti atsiliepimą į jį.

43. Taigi iš esmės pirmojoje instancijoje į bylą įstojusi šalis, kaip antai Weichert, gali dalyvauti apeliaciniame procese pateikdama atsiliepimą į apeliacinį skundą, jeigu yra suinteresuota, kad kito proceso dalyvio pareikštas apeliacinis skundas būtų patenkintas arba atmestas.

44. Suinteresuotumas dalyvauti tokiame apeliaciniame procese nebūtinai sutampa su suinteresuotumu, kurį reikia įrodyti norint gauti leidimą įstoti į bylą pirmosios instancijos procese (Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio antra pastraipa). Atitinkamai, jeigu Bendrasis Teismas leido įstoti į bylą, tai savaime dar nereiškia, kad ir Teisingumo Teismas leis įstoti į bylą apeliaciniame procese. Veikiau suinteresuotumą dalyvauti viename ir kitame iš šių procesų reikia įvertinti atsižvelgiant į atitinkamą bylos dalyką. Jei Bendrasis Teismas nagrinėja ginčijamą sprendimą ir jo teisėtumą, Teisingumo Teismo nagrinėjamos bylos dalykas yra skundžiamas sprendimas ir jo palikimas galioti arba panaikinimas remiantis vienu ar kitu teisiniu pagrindu.

45. Atsižvelgiant į nusistovėjusią teismo praktiką, susijusią su suinteresuotumu pareikšti ieškinį, suinteresuotumas dalyvauti apeliaciniame procese turėtų būti konstatuotas visuomet tada, kai atsiliepimą į apeliacinį skundą pateikęs asmuo iš bylos baigties gali gauti naudos ( 14 ). Ši nauda nebūtinai turi būti teisinio pobūdžio. Atsižvelgiant į faktines aplinkybes, dalyvavimą apeliaciniame procese taip pat gali pateisinti ir ekonominis arba neturtinis interesas.

46. Nagrinėjamu atveju Weichert, kitaip, nei, rodos, mano Komisija, akivaizdžiai yra suinteresuota abiejų apeliacinių procesų baigtimi bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P. Juk abiejose bylose, atsižvelgiant į tai, ar Del Monte (C‑293/13 P) ir Komisijos (C‑294/13 P) pateikti pagrindiniai apeliaciniai skundai bei Del Monte priešpriešinis apeliacinis skundas (C‑293/13 P) bus patenkinti arba nepatenkinti, įmonei Weichert tai turės reikšmingų teisinių ir ekonominių pasekmių.

47. Tiesa, Weichert iš esmės nebegali kvestionuoti savo dalyvavimo darant pažeidimą ir savo pareigos sumokėti baudą, nes pati laiku nepadavė ieškinio dėl ginčijamo sprendimo, todėl šis sprendimas jos atžvilgiu tapo galutinis. Taigi visi Weichert atsiliepimuose į apeliacinius skundus bei žodžiu pateikti prašymai ir argumentai, kuriais ji siekia ginčijamo sprendimo panaikinimo, per se yra nepriimtini.

48. Tačiau atsižvelgiant į tai, kokį sprendimą Teisingumo Teismas priims byloje C‑293/13 P, Weichert turės arba viena, arba solidariai kartu su Del Monte sumokėti nurodytą baudą; jei bauda bus skirta sumokėti solidariai, vidaus santykiuose su Del Monte ji, jei reikės, galės pareikšti Del Monte atgręžtinius reikalavimus dėl visos ar dalies sumos. Ir atsižvelgiant į tai, kokį sprendimą Teisingumo Teismas priims byloje C‑294/13 P, baudos, už kurią Weichert atsakinga solidariai, suma gali būti didesnė arba mažesnė. Weichert yra visiškai teisėtai suinteresuota pareikšti nuomonę visais su tuo susijusiais teisės klausimais ir tai pateisina jos dalyvavimą procese Teisingumo Teisme.

49. Taigi pagal Procedūros reglamento 172 straipsnį šiuo atžvilgiu Weichert galėjo abiejose bylose pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą ir šitaip – tegu ir tik 48 punkte minėtais klausimais – dalyvauti apeliaciniame procese.

2. Weichert galėjimas pateikti priešpriešinius apeliacinius skundus

50. Kitaip yra abiejų Weichert priešpriešinių apeliacinių skundų atveju bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P.

51. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 172 straipsnį, siejamą su 176 straipsnio 1 dalimi, pateikti priešpriešinį apeliacinį skundą taip pat gali tik tokia šalis, kuri buvo atitinkamos Bendrojo Teismo nagrinėtos bylos šalis ir turi „suinteresuotumą, kad apeliacinis skundas būtų patenkintas arba atmestas“.

52. Bet tai dar ne viskas: pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio antros pastraipos antrą sakinį neprivilegijuota šalis, įstojusi į bylą pirmojoje instancijoje, apeliacinį skundą gali pateikti tik tuomet, kai skundžiamas Bendrojo Teismo sprendimas jai „turi tiesioginės įtakos“. Ši Statuto nuostata, įtvirtinta pirminėje teisėje ir todėl esanti viršesnė už Procedūros reglamentą, netektų prasmės, jei trumparegiškai laikytume ją esant tokio paties turinio kaip ir „suinteresuotumo, kad apeliacinis skundas būtų patenkintas arba atmestas“, reikalavimas, kuris ir šiaip galioja pagal Procedūros reglamento 172 straipsnį.

53. Kitaip tariant, neprivilegijuota šalis, įstojusi į bylą pirmojoje instancijoje, kuri nori pati pateikti apeliacinį skundą dėl Bendrojo Teismo sprendimo, turi atitikti papildomą priimtinumo sąlygą ( 15 ). Šį griežtumą galima paaiškinti procesine apelianto, kuris pateiktais pagrindais ir teisiniais argumentais Teisingumo Teisme gali daryti įtaką bylos dalykui, padėtimi. Kiti proceso dalyviai, kurie tik atsiliepia į pateiktą apeliacinį skundą, tokios galimybės neturi.

54. Įstojusiai į bylą pirmojoje instancijoje neprivilegijuotai šaliai, siekiančiai pateikti priešpriešinį apeliacinį skundą, skundžiamas Bendrojo Teismo sprendimas taip pat turi turėti tiesioginės įtakos. Juk, viena vertus, Procedūros reglamente nėra nieko, kas leistų manyti, kad priešpriešiniams apeliaciniams skundams taikomos ne tokios griežtos priimtinumo sąlygos, kita vertus, Statuto 56 straipsnio antros pastraipos antras sakinys vienodai galioja visoms apeliacinių skundų rūšims – pagrindiniams ir priešpriešiniams.

55. Priešpriešinis apeliacinis skundas yra papildomas pagrindinio atžvilgiu ( 16 ), tačiau jis panašiu būdu kaip ir pagrindinis apeliacinis skundas leidžia jį pateikusiai šaliai Teisingumo Teisme, pateikiant savo pačios pagrindus ir teisinius argumentus, daryti įtaką bylos dalykui, juolab kad jos priešpriešiniame apeliaciniame skunde išsakyti argumentai turi skirtis nuo jos pagrindų ir argumentų, kuriais ji remiasi atsiliepime į apeliacinį skundą (Procedūros reglamento 178 straipsnio 3 dalis). Todėl yra pagrįsta ir priešpriešiniam apeliaciniam skundui kaip papildomą priimtinumo sąlygą taikyti „tiesioginės įtakos“ sąlygą, kuri yra daugiau nei paprastas reikalavimas būti suinteresuotam bylos baigtimi (Procedūros reglamento 172 straipsnis, siejamas su 176 straipsnio 1 dalimi).

56. Tačiau ką konkrečiai reiškia ši priimtinumo sąlyga?

57. Tiesioginę įtaką, kaip ji suprantama pagal Statuto 56 straipsnio antros pastraipos antrą sakinį, apeliantas arba priešpriešinį apeliacinį skundą pateikusi šalis patiria tuomet, kai dėl skundžiamo sprendimo pablogėja jo teisinis statusas arba kai skundžiamas sprendimas turi neigiamo poveikio jo paties ekonominiams arba neturtiniams interesams. Taigi minėtasis sprendimas turi sukelti jam materialinę nenaudą.

58. Kalbant apie Weichert, nagrinėjamu atveju taip nėra.

59. Skundžiamame sprendime įmonėms Del Monte ir Weichert solidariai skirta bauda buvo gerokai sumažinta. Dėl to Weichert patyrė ne nenaudą, o veikiau naudą.

60. Reikia pripažinti, kad nenaudą Weichert patyrė ir tebepatiria dėl to, kad apskritai buvo konstatuota, jog ji dalyvavo darant EB 81 straipsnio pažeidimą ir iš jos reikalaujama sumokėti – tegu ir gerokai sumažintą – baudą. Tačiau šią nenaudą Weichert sukėlė ne skundžiamas sprendimas tiesiogiai, o ginčijamas sprendimas.

61. Vis dėlto šio proceso dalykas yra tik Del Monte atsakomybė už pažeidimą. Bendrajam Teismui pateiktame ieškinyje dėl panaikinimo Del Monte prašė tik panaikinti ginčijamo sprendimo 1‑4 straipsnius, kiek jie susiję su ja (t. y. Del Monte) ( 17 ). Atitinkamai skundžiamame sprendime nagrinėjama tik Del Monte atsakomybė. Weichert veiksmus Bendrasis Teismas nagrinėja tik tiek, kiek jie turi reikšmės vertinant Del Monte atsakomybę.

62. Jei Weichert būtų norėjusi užginčyti savo atsakomybę už pažeidimą Bendrajame Teisme, ji, kaip ginčijamo sprendimo adresatė (kitaip, nei įstojusios į bylą šalys iki šiol Teisingumo Teismo nagrinėtose bylose, susijusiose su šia problema ( 18 )) neabejotinai būtų turėjusi teisę pati pateikti Bendrajam Teismui ieškinį dėl panaikinimo (SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos pirma alternatyva). Tačiau Weichert laiku nepasinaudojo savo teise pareikšti ieškinį, todėl ginčijamas sprendimas tapo galutinis jos atžvilgiu. Šio fakto Weichert – kaip jau minėta ( 19 ) – negali apeiti pateikdama priešpriešinius apeliacinius skundus teismo procesuose, kuriuos pradėjo kiti ginčijamo sprendimo adresatai, ginčydami savo atsakomybę.

63. Įstojusiai į bylą neprivilegijuotai šaliai suteikta galimybe dalyvauti pirmosios instancijos procese ir teise apskųsti pirmosios instancijos teismo sprendimą savo pačios apeliaciniu skundu neturi būti piktnaudžiaujama siekiant kompensuoti pražiopsotą galimybę pateikti savo pačios ieškinį dėl panaikinimo. Įžūliai naudotis priešpriešinio apeliacinio skundo galimybe savanaudiškais tikslais nėra leidžiama.

64. Ši byla suteikia Teisingumo Teismui retą progą išaiškinti šį subtilų proceso teisės aspektą, kuris turėtų tapti aiškiu signalu nagrinėjant konkurencijos bylas ir apskritai apeliacines bylas ateityje.

65. Taigi, kadangi skundžiamas sprendimas proceso teisės požiūriu neturi Weichert tiesioginės įtakos, abu jos priešpriešiniai apeliaciniai skundai bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P neatitinka priimtinumo reikalavimų pagal Statuto 56 straipsnio antros pastraipos antrą sakinį. Jie yra nepriimtini.

3. Tarpinė išvada

66. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Weichert gali dalyvauti procese tik tiek, kiek ji atsiliepia į apeliacinius skundus bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P tam, kad gintų savo teisėtus interesus, susijusius su jai kartu su Del Monte tenkančia solidariąja atsakomybe. Tačiau kadangi Bendrojo Teismo priimtas sprendimas neturi Weichert tiesioginės įtakos, kaip tai suprantama pagal Statuto 56 straipsnio antros pastraipos antrą sakinį, ji neturi teisės pateikti savo pačios priešpriešinių apeliacinių skundų su skundžiamą sprendimą užginčijančiais argumentais, nesusijusiais su abiejų pagrindinių apeliacinių skundų bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P dalyku.

B – Dėl „Del Monte “ pagrindinio apeliacinio skundo byloje C‑293/13 P

67. Byloje C‑293/13 P Del Monte pateiktame apeliaciniame skunde, kuriame apeliantė remiasi ne mažiau nei penkiais pagrindais, iš esmės kalbama apie Del Monte ir Weichert santykius. Atskirus apeliacinio skundo pagrindus geriau išnagrinėti šiek tiek kita eilės tvarka, nei jie pateikti.

1. Pirmasis, trečiasis ir ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindai: Del Monte ir Weichert nebuvimas vienu ekonominiu vienetu, įrodinėjimo našta, nekaltumo prezumpcija

68. Del Monte kaltina Bendrąjį Teismą neteisingai nusprendus, kad ji yra solidariai atsakinga už Weichert padarytą kartelių teisės pažeidimą. Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde teigiama, kad buvo pažeistas EB 81 straipsnis (dabar – SESV 101 straipsnis) ir Reglamento Nr. 1/2003 ( 20 ) 23 straipsnio 2 dalies a punktas. Tai pačiai problemai skirti ir trečiasis bei ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindai byloje C‑293/13 P, tiesa, juose solidariosios Del Monte atsakomybės klausimas nagrinėjamas įrodinėjimo naštos aspektu (trečiasis apeliacinio skundo pagrindas) ir nekaltumo prezumpcijos – in dubio pro reo principo – aspektu (ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas). Atsižvelgdama į tai, kad šių apeliacinio skundo pagrindų turinys iš dalies sutampa, išnagrinėsiu juos visus kartu.

a) Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas: prielaidos, kad egzistuoja vienas ekonominis vienetas, kriterijai

69. Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde Del Monte tvirtina, kad Bendrasis Teismas nepagrįstai manė, jog ji ir Weichert sudaro vieną ekonominį vienetą. Del Monte pateikia nemažai argumentų dėl konkrečių šios bylos aplinkybių; šie argumentai iš esmės susiję su Weichert, kaip pagal Vokietijos teisę įsteigtos komanditinės bendrovės, struktūra, su Del Monte ir Weichert sudaryta platinimo sutartimi, su Weichert ir Del Monte diskusijomis bei su Weichert kainų politika.

i) Priimtinumas

70. Ir Komisija, ir – stebėtinai – Weichert su šiais argumentais nesutinka ir mano, kad tai yra nepriimtinas Bendrojo Teismo atlikto faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo kvestionavimas.

71. Pirmasis Del Monte apeliacinio skundo pagrindas iš tiesų balansuoja ties riba tarp faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo klausimų, iš vienos pusės, ir teisinio faktų kvalifikavimo problemų, iš kitos pusės. Teisingumo Teismas, būdamas apeliacine instancija, nėra kompetentingas vertinti faktinių aplinkybių ir įrodymų – išskyrus kaltinimus dėl galimo įrodymų iškraipymo, – bet jis per apeliacinį procesą gali patikrinti teisinį faktinių aplinkybių kvalifikavimą ( 21 ). Teisingumo Teismas turi teisę patikrinti, ar vertindamas ginčijamo sprendimo teisėtumą Bendrasis Teismas taikė teisingus teisinius kriterijus ir ar iš nustatytų faktinių aplinkybių padarė teisingas teisines išvadas ( 22 ).

72. Taigi pirmasis Del Monte apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas tik tiek, kiek jame Bendrasis Teismas kaltinamas neteisingai taikęs Europos konkurencijos teisėje galiojančius teisinius kriterijus, naudojamus nustatant, ar dvi ar daugiau bendrovių sudaro vieną ekonominį vienetą. Tiesa, nagrinėdamas Del Monte argumentus, Teisingumo Teismas turėtų atsispirti pagundai pakeisti Bendrojo Teismo atliktą faktų ir įrodymų vertinimą savuoju, nes tai neįeina į jo kompetenciją. Jei Teisingumo Teismas nenori, kad apeliacinis procesas virstų paprasčiausia pirmosios instancijos teismo sprendimų peržiūra, jis privalo griežtai laikytis Bendrojo Teismo nustatytų faktų.

ii) Pagrįstumas

73. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką dukterinės bendrovės padarytą konkurencijos taisyklių pažeidimą galima priskirti patronuojančiajai bendrovei tuomet, kai dukterinė bendrovė, nepaisant turimo juridinio asmens statuso, savarankiškai nesprendžia dėl savo veiksmų rinkoje, o iš esmės vykdo patronuojančios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų tarpusavio ryšius ( 23 ).

74. Kitaip tariant, patronuojančiąją bendrovę galima patraukti atsakomybėn už jos dukterinės bendrovės padarytus kartelių teisės pažeidimus, jei pažeidimo padarymo metu patronuojančioji bendrovė darė dukterinei bendrovei lemiamą įtaką ( 24 ). Tai, ar šią įtaką patronuojančioji bendrovė dukterinei bendrovei darė viena, ar kartu su kitomis bendrovėmis, yra antraeilės svarbos.

75. Tiesa, kad Del Monte ir Weichert atveju negalima kalbėti apie klasikinius patronuojančiosios ir dukterinės bendrovės ryšius – o veikiau tik apie Del Monte ir W. šeimos partnerystę ( 25 ). Tačiau minėtuosius kriterijus galima nesunkiai pritaikyti ir tokiam partnerystės atvejui. Dėl to sutarė visi bylos dalyviai, Bendrasis Teismas taip pat teisingai rėmėsi šia prielaida ( 26 ).

76. Kadangi Del Monte nevaldė 100 % ar beveik 100 % Weichert kapitalo, nagrinėjamu atveju nebuvo galima daryti nuginčijamos prezumpcijos ( 27 ), kad Del Monte darė Weichert lemiamą įtaką; Komisija turėjo tai įrodyti ( 28 ).

77. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas, atidžiai išnagrinėjęs įrodymus, mano, kad Komisijai pavyko tai įrodyti ( 29 ). Šiuo atžvilgiu Bendrasis Teismas remiasi apžvelgtomis ir apibendrintomis įvairiomis nagrinėjamos bylos aplinkybėmis: — Del Monte ir W. šeimą, pagal Vokietijos teisę įsteigusią komanditinę bendrovę, siejančiais ryšiais: nors šioje bendrovėje Del Monte turėjo tik paprastos komanditorės statusą, ji valdė 80 % bendrovės kapitalo ir turėjo tam tikras veto teises, — Del Monte ir Weichert platinimo sutartimi, pagal kurią bananus Weichert gaudavo tik iš Del Monte ir savo ruožtu buvo vienintelė Del Monte importuojamų bananų platintoja Šiaurės Europoje, — Weichert ir Del Monte pasikeista informacija: Weichert reguliariai teikdavo Del Monte detalias ataskaitas apie kasdienę veiklą, — diskusijomis kainų politikos ir prekių tiekimo Weichert klausimais: per šias diskusijas Del Monte ir Weichert dažnai ir kartais ginčydamosi keitėsi informacija apie Weichert taikomą bananų rinkodarą ir kainodarą.

78. Kaip jau minėta, jei Teisingumo Teismas vėl iš naujo imtųsi peržiūrėti visus įrodymus ir keistų Bendrojo Teismo atliktą jų vertinimą savuoju, tai visiškai neatitiktų apeliacinio proceso prasmės. Per apeliacinį procesą Teisingumo Teismas gali tik patikrinti, ar Bendrasis Teismas, remdamasis skundžiamame sprendime padarytomis išvadomis, susijusiomis su faktinėmis bylos aplinkybėmis, teisiniu požiūriu taikė teisingus kriterijus.

79. Pabrėžtina, kad tai, jog egzistuoja ekonominis vienetas, galima nustatyti atsižvelgiant į nuoseklių aplinkybių visumą, net jeigu nė vieno iš šių įrodymų, vertinamo atskirai nepakanka, kad būtų konstatuotas tokio vieneto egzistavimas ( 30 ). Taigi reikia atsižvelgti į reikšmingų konkretaus atvejo aplinkybių visumą ir į Bendrojo Teismo iš to padarytas išvadas, nesutelkiant dėmesio – o tai Del Monte bandė daryti – pasirinktinai į atskiras konkrečias aplinkybes.

80. Be to, kadangi kiekvienas atvejis turi savų ypatumų, tai, ar Teisingumo Teismo arba Bendrojo Teismo praktikoje egzistuoja nagrinėjamam atvejui tapačių ar į jį panašių precedentų, irgi negali vaidinti lemiamo vaidmens.

81. Turėdama tai galvoje, toliau išnagrinėsiu abu Del Monte pareikštus tvirtinimus, kad ji, pirma, nedarė Weichert lemiamos įtakos ir, antra, kad bet kuriuo atveju ši įtaka esą nebuvo veiksminga.

– Dėl Del Monte įtakos Weichert (apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antra dalis)

82. Viena vertus, Del Monte apskritai neigia dariusi Weichert lemiamą įtaką. Del Monte manymu, aplinkybės, kuriomis remdamasi Komisija priėjo prie išvados (kuriai Bendrasis Teismas pritarė), kad lemiama įtaka šiuo atveju buvo daroma, neatitinka teisinių reikalavimų, keliamų solidariajai bendrovės atsakomybei už kitos bendrovės padarytus kartelių teisės pažeidimus. Del Monte kaltina Bendrąjį Teismą „klaidingai interpretavus patronuojančiosios bendrovės atsakomybės testą“.

83. Argumentus, kuriais Del Monte grindžia šį kaltinimą, iš esmės galima suskirstyti į dvi grupes: viena vertus, ar Del Monte turėjo galimybę daryti lemiamą įtaką, kita vertus, ar ji iš tiesų šią įtaką darė.

84. Kalbėdama pirmiausia apie galimybes daryti lemiamą įtaką, Del Monte pažymi, kad partnerystės santykiuose su W. šeima, kurių teisinė forma buvo pagal Vokietijos teisę įsteigta komanditinė bendrovė, ji tebuvo tik komanditorė, valdant bendrovę esą nedalyvavo ir apskritai tvarkant reikalus turėjo mažai teisių. Del Monte šiuo atžvilgiu daro nuorodas į Vokietijos Komercinį kodeksą (Handelsgesetzbuch) ir į jungtinės veiklos sutartį su Weichert.

85. Teisiniu požiūriu pažymėtina, kad vertinti, ar bendrovė pati sprendžia, kaip jai elgtis rinkoje, ar jai lemiamą įtaką daro kita bendrovė, negalima vien vadovaujantis taikytina bendrovių teise (įstatymų nuostatomis, bet taip pat jungtinės veiklos sutartyse įtvirtintais susitarimais). Tiesa, būtina atsižvelgti į tai, kokius įgaliojimus turi valdymo organai ir akcininkai. Tačiau galiausiai lemiamą reikšmę turi ekonominė realybė. Juk konkurencijos teisėje orientuojamasi ne į formalius dalykus, o į faktinį įmonių elgesį ( 31 ).

86. Žinoma, vien valdant nedalyvaujančios komanditorės statusas nėra pakankamas pagrindas lemiamos įtakos prielaidai daryti. Tačiau visiškai tikėtina, kad dėl kitų, papildomų ekonominių, organizacinių ir teisinių aplinkybių paprasta komanditorė turi tiek galių, kad de facto gali daryti lemiamą įtaką atitinkamai bendrovei.

87. Kaip tik tokias aplinkybes nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas ir nustatė.

88. Pirma, Bendrasis Teismas atkreipė dėmesį į Weichert bendrovės struktūroje Del Monte turimas veto teises. Vien tokios veto teisės per se dar negalėtų de iure pagrįsti, kad Del Monte turėjo išskirtinę Weichert kontrolę. Tačiau negalima atmesti galimybės, kad šios teisės kartu su kitomis aplinkybėmis de facto lėmė išskirtinę kontrolę ( 32 ). Bet kuriuo atveju jas galima laikyti prielaidos, kad Del Monte ir W. šeima kontrolę vykdė kartu, pagrindu, o to pagal naujausią teismo praktiką gali pakakti atsakomybei už kartelių teisės pažeidimą priskirti ( 33 ).

89. Beje, de iure nėra būtina, kad tokios veto teisės būtų susijusios su kasdienio valdymo priemonėmis arba konkrečiai su bendrovės veiksmais rinkoje; veikiau pakanka to, kad šios veto teisės atitinkamam akcininkui apskritai leidžia daryti pakankamą įtaką bendrovės verslo politikai plačiąja prasme ( 34 ).

90. Kaip konstatavo Bendrasis Teismas, Del Monte veto teisės, be kita ko, buvo susijusios su svarbiais dalininkų susirinkimo sprendimais dėl biudžeto, investicijų ir personalo planų ( 35 ). Įprastu atveju tokios veto teisės, nors siauru teisiniu požiūriu ir nesuteikia akcininkui galimybės dalyvauti kasdienėje veikloje, leidžia jam daryti didelę faktinę įtaką verslo politikai.

91. Antra, Bendrasis Teismas pabrėžė, kad Del Monte, būdama komanditore, valdė 80 % Weichert kapitalo. Remdamasis tuo Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad Del Monte turėjo akivaizdų ekonominį motyvą daryti įtaką Weichert ( 36 ).

92. Trečia, Bendrasis Teismas rėmėsi Del Monte ir Weichert platinimo sutartimi, pagal kurią bananus Weichert gaudavo tik iš Del Monte ir savo ruožtu buvo vienintelė Del Monte importuojamų bananų platintoja Šiaurės Europoje ( 37 ).

93. Toks išskirtinis ryšys, ypač kartu su didžiausio atitinkamo platintojo dalininko statusu, įprastu atveju visiškai gali sukurti ekonominės ir organizacinės priklausomybės padėtį bei galimybę daryti lemiamą įtaką verslo politikai.

94. Klausimas, ar nagrinėjamu atveju tokia priklausomybė tarp Del Monte ir Weichert iš tiesų egzistavo, yra faktinio pobūdžio, todėl ją vertinti įeina tik į Bendrojo Teismo kompetenciją. Teisiniu požiūriu bet kuriuo atveju nematyti nieko, kas Bendrajam Teismui nebūtų leidę manyti, kad, atsižvelgiant į proceso pirmojoje instancijoje metu nustatytų ekonominių ir bendrovių teisės reguliuojamų ryšių tarp Del Monte ir Weichert visumą, Del Monte, nepaisant komanditorės statuso, turėjo galimybę daryti Weichert lemiamą įtaką.

95. Tačiau galiausiai tol, kol yra įrodyta, kad Del Monte de facto darė Weichert lemiamą įtaką, nebūtina aiškintis, ar Del Monte teisiškai turėjo pakankamai galimybių daryti lemiamą įtaką Weichert ir ar de iure turėjo išskirtinę Weichert kontrolę, ar šia kontrole dalijosi su W. šeima ( 38 ).

96. O dėl šio faktinio lemiamos įtakos darymo Bendrasis Teismas konstatavo, kad Weichert nuolat ir detaliai informuodavo Del Monte apie savo kasdienę veiklą bananų rinkoje ir tai darydama suteikdavo daug daugiau informacijos, nei Del Monte būtų priklausę pagal jos turimas teises, kylančias iš jungtinės veiklos sutarties bei platinimo sutarties ( 39 ). Tačiau, kaip konstatavo Bendrasis Teismas ( 40 ), Del Monte visų pirma ne vieną kartą aiškiai ir tiesiogiai davė nurodymus dėl Weichert su Del Monte prekių ženklu parduodamų bananų platinimo ir kainodaros ( 41 ).

97. Taigi Bendrajam Teismui buvo pateikta nemažai įrodymų, kuriais remdamasis jis galėjo prieiti prie teisiniu požiūriu teisingos išvados, kad Del Monte iš tiesų darė lemiamą įtaką Weichert verslo politikai ir netgi tiesiogiai kišosi į Weichert elgesį rinkoje. Tai, kad Del Monte duodavo konkrečius nurodymus dėl jos bananų platinimo ir jų kainodaros, Bendrasis Teismas turėjo visą teisę traktuoti kaip ypač akivaizdžios nuorodos į lemiamos šios bendrovės įtakos įmonei Weichert buvimą ( 42 ).

98. Gali būti, kad įrodymus buvo galima interpretuoti ir kitaip, nei tai padarė Bendrasis Teismas. Tačiau į Teisingumo Teismo, kaip apeliacinės instancijos, uždavinius neįeina pakeisti Bendrojo Teismo atlikto nepriklausomo ir teisiškai nepriekaištingo įrodymų vertinimo savuoju.

– Dėl to, kad Weichert neva nesilaikė nurodymų (apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirma dalis)

99. Kita vertus, Del Monte teigia, kad jos bandymai daryti įtaką Weichert nesulaukė sėkmės. Iš esmės Del Monte tvirtina, kad praktikoje Weichert laikėsi ne visų Del Monte nurodymų ir netgi buvo įsivėlusi į – teisminius ir neteisminius – teisinius ginčus su Del Monte. Del Monte mano, kad tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas neturėjo teisės manyti, kad Del Monte ir Weichert sudarė vieną ekonominį vienetą arba kad Del Monte darė Weichert lemiamą įtaką.

100. Kaip jau minėta, dvi bendroves vienu ekonominiu vienetu galima laikyti tik tuomet, kai viena iš jų savarankiškai nesprendžia dėl savo veiksmų rinkoje, o iš esmės vykdo kitos nurodymus ( 43 ).

101. Tačiau būtų klaida suprasti šį kriterijų taip, kad viena bendrovė privalo vykdyti visus be išimties kitos bendrovės nurodymus ir jų nuomonės negali išsiskirti jokiais klausimais; veikiau pakanka, kad minėtaisiais nurodymais vadovaujamasi iš esmės. Taip pat visiškai nebūtina, kad viena bendrovė dar užuomazgose gniaužtų bet kokį kitos bendrovės priešinimąsi jos įtakai ir bet kokius teisinius žingsnius tam, kad pademonstruotų savo įtaką ir tai, kad jos sudaro vieną ekonominį vienetą.

102. Netgi klasikinėse koncernų struktūrose vidaus nuomonių skirtumai yra gana dažnas reiškinys. Pasitaiko, kad patronuojančiųjų bendrovių nurodymų, kuriuos jos duoda savo dukterinėms bendrovėms, kurių 100 % ar beveik 100 % kapitalo jos valdo, pastarosios nesilaiko arba netgi pažeidžia svarbius nurodymus. Visiškai įprasta, kad patronuojančiosios bendrovės, remdamosi konkurencijos taisyklių laikymosi programomis, visoms savo dukterinėms bendrovėms duoda vadinamąsias taisyklių laikymosi (compliance) instrukcijas, kuriomis skatina jas nevykdyti antikonkurencinės veiklos. Tačiau jei dukterinės bendrovės nesivadovauja šiomis taisyklių laikymosi instrukcijomis (kurių reikšmė verslui ir konkurencijos teisei yra neginčijama), tai pagal teismo praktiką jokiu būdu dar nereiškia, kad atsakomybės už vienos bendrovės padarytus kartelių teisės pažeidimus negalima priskirti kitai ( 44 ).

103. Taigi nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas atitinkamai turėjo visą teisę de iure manyti, kad Del Monte ir Weichert sudaro vieną ekonominį vienetą, nepaisydamas to, kad Weichert galbūt vykdė ne visus Del Monte nurodymus ir kai kuriais klausimais galbūt netgi buvo ėmusis prieš Del Monte teisinių žingsnių.

104. Tiesa, lemiamos įtakos ir vieno ekonominio vieneto prielaidos nebegalima daryti tuomet, kai egzistuoja rimtas pagrindas manyti, kad viena bendrovė nuolat nesilaikė kitos nurodymų ir rinkoje veikė savarankiškai.

105. Todėl Bendrasis Teismas nagrinėjamu atveju visiškai teisingai ištyrė jam pateiktus įrodymus tuo atžvilgiu, ar Weichert apskritai nevykdė Del Monte nurodymų ir rinkoje veikė savarankiškai ( 45 ). Jis ypač išsamiai išnagrinėjo Del Monte argumentus, kad Weichert, orientuodamasi į Dole kainų dydį, laikėsi kitokios kainų politikos, nei Del Monte būtų norėjusi, ir kad Weichert neįgyvendino naujosios Del Monte rinkodaros strategijos, kuria Del Monte su savo bananais neva taikėsi į „premium“ rinkos segmentą, siekdama nustatyti panašias kaip ir Chiquita kainas.

106. Tokios aplinkybės, jeigu jų egzistavimas būtų įrodytas, iš tiesų būtų svarus ženklas, kad Del Monte nedarė arba nesėkmingai bandė daryti lemiamą įtaką Weichert, o tai reiškia, kad abi bendrovės nesudarė vieno ekonominio vieneto.

107. Šio apeliacinio proceso metu Del Monte savo rašytinėmis ir žodinėmis pastabomis nuolat bandė sudaryti įspūdį, kad tai, jog pažeidimo laikotarpiu – 2000–2002 m. – Weichert tariamai nesilaikė jos nurodymų dėl kainų ir nesivadovavo jos nauja rinkodaros strategija, yra įrodytas faktas.

108. Tačiau pažvelgus ne tik į vieną Del Monte nurodytą skundžiamo sprendimo vietą ( 46 ), o į visą šiai temai skirtą dalį ir kontekstą ( 47 ) paaiškėja, kad Bendrasis Teismas jokiu būdu nelaikė Del Monte pastabų įrodytu faktu. Pavyzdžiui, Bendrasis Teismas pabrėžia, kad Del Monte„nepateikia konkrečių savo lūkesčių dėl Weichert įrodymų“ ( 48 ). Be to, Bendrasis Teismas konstatuoja, kad kitų importuotojų pareiškimai, kuriais Del Monte bandė remtis, faktiškai paneigia jos pačios teiginius ( 49 ).

109. Taigi pagal šiuos Bendrojo Teismo nustatytus faktus, kurie, vertinant apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą – išskyrus galimą iškraipymą ( 50 ) – yra vieninteliai reikšmingi, apeliantės pastabos dėl Weichert tariamai savarankiškos kainų politikos ir dėl to, kad Weichert neva nesivadovavo naująja Del Monte rinkodaros strategija, tėra tik teiginiai ( 51 ), kurių Bendrasis Teismas, atsižvelgęs į kitus įrodymus, jokiu būdu nelaikė įtikinamais.

110. Atsižvelgiant į visa tai, Bendrojo Teismo negalima kaltinti teisiškai netinkamai kvalifikavus faktus. Bendrasis Teismas, turint galvoje pirmojoje instancijoje nustatytus faktus, de iure neprivalėjo manyti, kad Del Monte ir Weichert nesudarė vieno ekonominio vieneto.

b) Trečiasis ir ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindai: įrodinėjimo našta ir nekaltumo prezumpcija

111. Trečiajame apeliacinio skundo pagrinde Del Monte kaltina Bendrąjį Teismą perkėlus įrodinėjimo naštą, o ketvirtajame pagrinde remiasi nekaltumo prezumpcija (in dubio pro reo principu). Abiejuose šiuose pagrinduose tvirtinama, kad šioje byloje pateikti įrodymai neleidžia daryti prielaidos, jog Del Monte darė Weichert lemiamą įtaką, o tai esą reiškia, kad negalima laikyti, jog Del Monte solidariai atsako už Weichert padarytą kartelių teisės pažeidimą.

112. Man atrodo, kad šiais argumentais, prisidengiant teisiniais kaltinimais, siekiama paskatinti Teisingumo Teismą iš naujo įvertinti faktus ir įrodymus, bet vykstant apeliaciniam procesui jis nėra kompetentingas tą daryti. Todėl abu šiuos apeliacinio skundo pagrindus reikėtų pripažinti nepriimtinais ( 52 ).

113. Tik dėl išsamumo dar pridursiu, kad Del Monte argumentai neįtikina ir turinio prasme.

i) Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas: įrodinėjimo našta

114. Trečiajame apeliacinio skundo pagrinde Del Monte teigia, kad Bendrasis Teismas, manydamas, jog tam tikri Del Monte pateikti įrodymai nepagrindžia Weichert nepriklausomybės nuo Del Monte, perkėlė įrodinėjimo naštą ir padarė teisės klaidą.

115. Konkrečiai šiuo atžvilgiu kalbama apie veto teises bendrovėje Weichert ( 53 ), apie Weichert kainodarą ( 54 ), apie Weichert poziciją nacionalinio teismo nagrinėtoje byloje ( 55 ) bei apie Del Monte ir Weichert veiklos rezultatų nekonsolidavimą ( 56 ).

116. Tiesa, Bendrasis Teismas nelaikė šių Del Monte argumentų galinčiais įrodyti Weichert nepriklausomybę nuo Del Monte. Tačiau, kitaip, nei mano Del Monte, tai nėra įrodinėjimo naštos perkėlimo išraiška. Veikiau Bendrasis Teismas visiškai teisingai mano, kad Komisija privalo įrodyti, jog Del Monte solidariai atsakinga už pažeidimą ( 57 ).

117. Remdamasis šiuo įrodinėjimo naštos paskirstymu Bendrasis Teismas įvertino visų jam pateiktų įrodymų įrodomąją galią. Jis priėjo prie išvados, kad, viena vertus, egzistavo pakankamai įrodymų, jog Del Monte darė Weichert lemiamą įtaką, kita vertus, Del Monte kontrargumentai buvo per silpni, kad priverstų suabejoti Komisijos argumentais. Šis metodas yra teisiškai nepriekaištingas ( 58 ). Jį taikant įrodinėjimo našta ne perkeliama, o grindžiama įprastu faktų išdėstymo pareigų susikeitimu, įvykstančiu dar prieš imantis spręsti objektyvios įrodinėjimo pareigos klausimą ( 59 ).

ii) Ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas: nekaltumo prezumpcija

118. Ketvirtajame apeliacinio skundo pagrinde Del Monte tvirtina, kad Bendrasis Teismas, nepaisant abejotinų netiesioginių įrodymų nusprendęs, kad Del Monte solidariai atsakinga už Weichert padarytą kartelių teisės pažeidimą, pažeidė nekaltumo prezumpciją (in dubio pro reo principą) ( 60 ).

119. Į šį ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą turinio atžvilgiu tegalima atsakyti tą patį, ką ir į pirmąjį. Kaip jau minėjau ( 61 ), Bendrasis Teismas, atsižvelgęs į jam pateiktų įrodymų visumą, teisiškai visiškai teisingai priėjo prie išvados, kad Del Monte pažeidimo laikotarpiu darė lemiamą įtaką Weichert ir kad abi bendrovės tuo metu sudarė vieną ekonominį vienetą.

120. Jei egzistuoja pakankamai įrodymų, leidžiančių nustatyti solidariąją atsakomybę, apie nekaltumo prezumpcijos pažeidimą kalbėti negalima.

iii) Tarpinė išvada

121. Taigi trečiasis apeliacinio skundo pagrindas yra toks pat nepagrįstas kaip ir ketvirtasis.

2. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas: įrodymų iškraipymas

122. Kadangi pirmasis apeliacinio skundo pagrindas, kaip jau minėjau, yra tiek pat nepagrįstas kaip ir trečiasis ir ketvirtasis, toliau imsiuosi nagrinėti antrąjį, kuris reiškiamas tik papildomai. Jame Del Monte kaltina Bendrąjį Teismą keliais atžvilgiais iškraipius įrodymus, kurie visi vėlgi yra susiję su Del Monte galimybėmis daryti įtaką Weichert.

a) Dėl atskirų kaltinimų iškraipymu

123. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką faktų arba įrodymų iškraipymo prielaida susieta su griežtomis sąlygomis. Toks iškraipymas konstatuotinas tik tuomet, kai, nesant naujų įrodymų, esamų įrodymų vertinimas akivaizdžiai klaidingas ( 62 ). Iš karto pasakysiu, kad nė vienas iš Del Monte pareikštų kaltinimų iškraipymu toli gražu neatitinka šių aukštų reikalavimų.

124. Kaip ir Komisijai bei Weichert, man taip pat susidaro įspūdis, kad Del Monte nepatenkinta tik tuo, kaip Bendrasis Teismas vertino įrodymus, ir dabar bando įteigti Teisingumo Teismui alternatyvią šių įrodymų interpretaciją, tačiau ji jokiu būdu nėra privaloma.

i) Dėl kaltinimo iškraipius jungtinės veiklos sutartį

125. Pirmiausia Del Monte reiškia kelis kaltinimus, kad neva buvo iškraipyta jungtinės veiklos sutartis, kuria Weichert buvo įsteigta kaip pagal Vokietijos teisę veikianti komanditinė bendrovė.

– Dėl komanditorės veto teisių

126. Pirma, Del Monte mini jungtinės veiklos sutarties 7 straipsnio 3 dalį, kurioje numatyta, kad imdamiesi tam tikrų veiksmų tikrieji nariai turi iš anksto prašyti visų dalininkų rašytinio pritarimo. Del Monte mano, kad Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 101 punkte padaręs prielaidą, jog „visi svarbūs veiksmai, kurie valdant Weichert neišvengiamai, nors ir netiesiogiai, darė poveikį, negalėjo būti atlikti be narių komanditorių pritarimo“, iškraipė šią sąlygą.

127. Šis kaltinimas yra be pagrindo.

128. Teisiniai sandoriai, kuriems pagal jungtinės veiklos sutarties 7 straipsnio 3 dalį reikėjo visų dalininkų pritarimo, buvo bet kokio nekilnojamojo turto pirkimas ir pardavimas, bet kokios kapitalo dalies arba kitų įmonių akcijų įgijimas ir perleidimas, didesnės nei 100000 Vokietijos markių (DEM) investicijos, samdomiems darbuotojams teikiamos paskolos, kurių dydis viršija 10000 DEM, paskolos Weichert, nesusijusios su įprastu reikalų tvarkymu, Weichert teikiamos garantijos, bet koks atlygis valdančiajam dalininkui ir bet kokie vieno ar kelių valdančiųjų dalininkų sudaryti susitarimai, dėl kurių Weichert atsiranda prievolė sistemingai mokėti daugiau kaip 10000 DEM per mėnesį, išskyrus darbo sutartis, kuriose numatytas mažesnis nei 60000 DEM per metus atlygis.

129. Visiškai suprantama – ir bet kuriuo atveju ne akivaizdžiai klaidinga – traktuoti šiuos sandorius kaip „svarbius veiksmus“ ir manyti, kad su tuo susijusi Del Monte turima veto teisė „valdant Weichert neišvengiamai, nors ir netiesiogiai, darė poveikį“ ( 63 ). Konkrečiai apie poveikį Weichert veiksmams rinkoje minėtoje sprendimo vietoje, kitaip, nei tvirtina Del Monte, nekalbama. Be to, pagal teismo praktiką visiškai nebūtų buvę būtina nustatyti tokį poveikį ( 64 ).

– Dėl tikrojo nario veto teisių

130. Antra, Del Monte kliūva ir skundžiamo sprendimo 114 punktas, kuriame Bendrasis Teismas nurodė, kad „aplinkybė, kad tikrasis narys, anot ieškovės, turėjo „visų“ bendrovės sprendimų veto teisę, neišplaukia iš jungtinės veiklos sutarties nuostatų“. Tačiau Del Monte mano, kad apskritai nebūtų galėjusi priversti bendrovės vykdyti bet kokio sprendimo, jei tikrasis narys būtų jį vetavęs.

131. Bendrojo Teismo aiškinimai, dėl kurių vyksta ginčas, turi būti analizuojami atsižvelgiant į prieš tai esančius skundžiamo sprendimo punktus ir pateikia atsakymą į Del Monte argumentą dėl jungtinės veiklos sutarties 9 straipsnio 2 dalies antro sakinio ( 65 ). Šio sakinio sąlyga taikoma tik tam tikriems, tos pačios sutarties 9 straipsnio 4 dalyje apibrėžtiems dalininkų susirinkimo sprendimams. Pagal minėtąją sąlygą tikrojo nario pritarimo reikėjo tik toje dalyje nurodytiems sprendimams.

132. Atsižvelgiant į tai, Bendrojo Teismo išvada, kad iš jungtinės veiklos sutarties nuostatų neišplaukia, jog tikrasis narys turėjo „visų“ bendrovės sprendimų“ veto teisę, yra visiškai logiška ir bet kuriuo atveju negali būti laikoma akivaizdžiai klaidinga.

133. Taip pat dar reikėtų priminti, kad dėl įrodymų iškraipymo skundžiamas sprendimas gali būti panaikintas tik tuomet, jei iškraipymas galėjo padaryti įtakos sprendimo rezoliucinei daliai ( 66 ). Šiuo atžvilgiu svarbu tai, kad net bendro pobūdžio tikrojo nario veto teisė „visų“ bendrovės sprendimų“ atžvilgiu per se dar nieko nepasakytų apie tai, kokias teisines ir faktines galimybes daryti įtaką bendrovėje turėjo komanditorius. Del Monte nepateikė jokių argumentų, kurie būtų privertę Bendrąjį Teismą prieiti prie išvados, kad bendrovėje tik tikrasis narys galėjo elgtis kaip nori – taip pat ir nepaisydamas komanditorės pasipriešinimo.

134. Be to, kaip jau minėta, solidariai atsakinga už bendrovės padarytus kartelių teisės pažeidimus komanditorė gali būti laikoma nebūtinai tik tuomet, kai ji turėjo išskirtinę kontrolę; veikiau atsakomybė už kartelių teisės pažeidimą gali būti priskirta ir tuo atveju, jei kontrolė buvo vykdoma kartu su vienu ar keliais tikraisiais nariais ( 67 ).

– Dėl valdytojų paskyrimo ir atšaukimo

135. Trečia, apeliantė kritikuoja skundžiamo sprendimo 117 punktą, kuriame Bendrasis Teismas atmeta Del Monte argumentą, esą ji neturėjo reikiamų teisių skirti ir pakeisti bendrovės valdytojus arba net vetuoti jų skyrimą. Tai, kad Bendrasis Teismas atmetė jos argumentą, Del Monte laiko „įrodymų iškraipymu“.

136. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad jei apeliantas teigia, jog Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, jis privalo aiškiai nurodyti, kokie įrodymai buvo iškreipti, ir įrodyti nagrinėjimo klaidas, dėl kurių, jo nuomone, Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus ( 68 ).

137. Nagrinėjamu atveju viso to nėra. Del Monte neįvardija jokio konkretaus bylos dokumento ir pagrįstai neišdėsto, kiek Bendrasis Teismas šį dokumentą neva iškraipė. Todėl ši apeliacinio skundo antrojo pagrindo dalis yra nepriimtina.

138. Taip pat galima tik spėti, kad Del Monte turi galvoje jungtinės veiklos sutarties 9 straipsnio 3 dalies iškraipymą, nes ši nuostata minima toje skundžiamo sprendimo vietoje, dėl kurios vyksta ginčas. Tačiau šia sutarties sąlyga žodis žodin sutarta tai, ką Bendrasis Teismas, nagrinėdamas sutartį, perteikia skundžiamo sprendimo 117 punkte – t. y. kad sprendimą pakeisti jungtinės veiklos sutartį dalininkai turėjo priimti vienbalsiai.

139. Kadangi visu savo turtu atsakančio dalininko, kaip valdytojo, padėtis buvo aiškiai reglamentuota jungtinės veiklos sutarties 7 straipsnio 1 dalyje, ją apibrėžti arba pakeisti buvo įmanoma tik keičiant sutartį, o tai reiškia, kad be Del Monte pritarimo to padaryti nebuvo galima. Todėl Del Monte argumentas, kad ji neva netgi neturėjo veto teisės valdytojų skyrimo ar atšaukimo klausimu, bet kuriuo atveju yra neteisingas.

140. Taigi apie įrodymų iškraipymą kalbėti negalima. Veikiau man atrodo, kad Del Monte, prisidengdama iškraipymo kaltinimu, paprasčiausiai bando priversti Teisingumo Teismą iš naujo įvertinti bylos aplinkybes, o tai apeliacinio proceso metu yra nepriimtina ( 69 ).

– Dėl arbitražo tvarkos

141. Ketvirta, Del Monte kaltina Bendrąjį Teismą iškraipius jungtinės veiklos sutarties 9 straipsnio 5 dalį, kurioje buvo numatyta, kad dalininkų susirinkime susiklosčiusioms pato situacijoms spręsti yra įsteigiama arbitražo taryba ( 70 ).

142. Del Monte turi priekaištų konkrečiai dėl šių dviejų Bendrojo Teismo išsakytų nuomonių skundžiamo sprendimo 116 punkte: — Viena vertus, Bendrasis Teismas mano, kad „teiginys apie sprendimų šioje taryboje priėmimą paprastąja balsų dauguma, atitinkamai ir [W.] šeimai labai palankių sprendimų, nėra įrodytas“. — Kita vertus, Bendrasis Teismas aiškina, kad „ir kaip būtų, aptariamos naudos apimtis turi būti apribota atsižvelgiant į konkrečius dalininkų susirinkimo įgaliojimus“.

143. Susipažinus su jungtinės veiklos sutarties 9 straipsnio 5 dalimi, nė viena iš šių Bendrojo Teismo nuomonių man neatrodo akivaizdžiai klaidinga. Priešingai: — Dėl pirmosios nuomonės pažymėtina, kad jungtinės veiklos sutarties 9 straipsnio 5 dalyje nebuvo nurodyta jokių reikalavimų dėl daugumos, kuria arbitražo taryba priima sprendimus. Gali būti, kad reikalavimas, jog sprendimai priimami paprastąja balsų dauguma, kilo iš kitų jungtinės veiklos sutarties sąlygų. Tačiau Del Monte netvirtino, kad tos kitos sąlygos buvo iškraipytos. Be to, Bendrojo Teismo teiginys susijęs su dauguma, kuria arbitražo taryba faktiškai priimdavo sprendimus. Yra savaime suprantama, kad paprasta jungtinės veiklos sutarties sąlyga per se negali suteikti informacijos apie jos praktinį taikymą bendrovės gyvenime. — Kalbant apie antrąją nuomonę, pažymėtina, jog iš jos matyti tik tai, kad Bendrasis Teismas įvertino ir apribojo iš arbitražo procedūros išplaukiančios naudos W. šeimai reikšmę, atsižvelgdamas į bendrą jungtinės veiklos sutarties kontekstą. Nematyti, ir apeliantė šiuo atžvilgiu nepateikia jokių argumentų, kodėl toks atsižvelgimas į bendrą įrodymų kontekstą buvo neva akivaizdžiai klaidingas.

144. Pridėsiu, kad jau vien tai, jog egzistavo arbitražo procedūra ir arbitražo taryba, tikrai nėra įtikinamas Del Monte teiginio, „kad [W.] šeima galiausiai viena sprendė, kaip Weichert tvarkė reikalus“, įrodymas. Juk net jei Del Monte teiginys, kad W. šeima arbitražo taryboje turėjo tris iš šešių balsų, yra teisingas, tai tik liudija, kad daugumos – netgi paprastos – ji neturėjo.

ii) Dėl kaltinimo iškraipius kai kuriuos kitus dokumentus

145. Be jungtinės veiklos sutarties, Bendrasis Teismas, Del Monte nuomone, esą iškraipė ir kelių kitų byloje esančių dokumentų prasmę. Toliau trumpai juos aptarsiu.

– Dėl „teisių pusiausvyros“

146. Pirma, Del Monte kritikuoja jos pačios pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio ( 71 ) teiginių, kur ji kalbėjo apie „teisių pusiausvyrą“ tarp komanditorių ir tikrųjų narių, „akivaizdų iškraipymą“. Apeliantės manymu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 118 punkte iš jos paaiškinimų dėl „teisių pusiausvyros“ padarė neteisingą išvadą, kad W. šeima ir Del Monte kartu kontroliavo Weichert, ir traktavo tai kaip Del Monte gebėjimo daryti lemiamą įtaką Weichert ženklą.

147. Pagal teismo praktiką, susijusią su faktų ir įrodymų iškraipymu, preziumuoti, kad Bendrasis Teismas iškraipė pirmojoje instancijoje šalies pateiktus argumentus, galima tuomet, kai Bendrasis Teismas juos akivaizdžiai klaidingai suprato arba perteikė iškreiptą jų prasmę ( 72 ).

148. Nagrinėjamu atveju tikrai taip nėra. Tiesa, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 118 punkte paminėjo Del Monte vartojamą „teisių pusiausvyros“ sąvoką. Tačiau Del Monte argumentų turinio minėtoje sprendimo vietoje jis neperteikė. Veikiau Bendrasis Teismas padarė nuorodą į savo paties prieš tai pateiktus paaiškinimus dėl tam tikrų jungtinės veiklos sutarties sąlygų ( 73 ) ir remdamasis tuo priėjo prie išvados, kad Del Monte turėjo galimybę daryti Weichert lemiamą įtaką.

– Dėl kitų importuotojų paaiškinimų dėl kainodaros

149. Antra, Del Monte kaltina Bendrąjį Teismą, kad jis, remdamasis kitų importuotojų (Chiquita ir Dole) atsakymais į Komisijos prašymus pateikti informacijos, skundžiamo sprendimo 211–215 punktuose manė, kad Weichert ir Dole referencinių kainų vienodinimas „atitiko ir Del Monte lūkesčius“. Del Monte mano, kad taip Bendrasis Teismas iškraipė minėtųjų importuotojų paaiškinimus.

150. Šio kaltinimo pagrindas – neteisinga, netgi prasmę iškraipanti skundžiamo sprendimo interpretacija. Nagrinėjamoje sprendimo vietoje niekur nekonstatuojama ir netgi neužsimenama, kad Weichert ir Dole referencinių kainų vienodinimas „atitiko ir Del Monte lūkesčius“. Vadinasi, Del Monte kaltina Bendrąjį Teismą pasakymu, kurio skundžiamame sprendime netgi nėra, ir susieja tai su sunkiu kaltinimu iškraipius įrodymus.

151. Iš tikrųjų nagrinėjamoje skundžiamo sprendimo vietoje Bendrasis Teismas vertina Del Monte teiginius apie visišką Weichert savarankiškumą, apie tai, kad pati Del Monte norėjo, jog referencinės kainos būtų panašios į Chiquita kainas, ir kad su Weichert susiję Del Monte lūkesčiai šiuo atžvilgiu buvo aiškiai pareikšti ( 74 ). Bendrasis Teismas šioje vietoje daro tik tarpinę išvadą, kad Del Monte minimi Chiquita ir Dole pareiškimai paneigia jos pačios teiginius ( 75 ). Galutinės išvados dėl Weichert savarankiškumo santykiuose su Del Monte Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 211–215 punktuose, dėl kurių vyksta ginčas, nedaro.

152. Be to, pažymėtina, kad nagrinėjami Chiquita ir Dole paaiškinimai jokiu būdu nebuvo tokie vienareikšmiški, kaip tvirtina Del Monte. Priešingai, juos buvo galima interpretuoti labai įvairiai. Tai ypač pasakytina apie Dole paaiškinimą, kad Del Monte esą buvo „nepatenkinta Weichert rinkodaros rezultatais“ ir, „matyt, nutraukė savo santykius su Weichert, kad pati taikytų agresyvią rinkodaros strategiją“ ( 76 ).

153. Pirma, kaip jau minėta ( 77 ), iš šių paaiškinimų neaišku, ar Dole buvo nepatenkinta Weichert tik finansiniu atžvilgiu, ar ir dėl jos taikomos rinkodaros strategijos. Antra, iš minėtų įrodymų taip pat nematyti, ar ir kada Weichert valdytojams Del Monte apskritai buvo davusi nurodymus įgyvendinti šią naująją rinkodaros strategiją. Trečia, neaišku, ar ši rinkodaros strategija anuomet nebuvo įgyvendinta iš tiesų dėl Weichert valdytojų pasipriešinimo, ar, kaip tvirtina Weichert, ji pasirodė tiesiog esanti netinkama rinkai. Iš įrodymų, kuriuos, Del Monte manymu, Bendrasis Teismas neva iškraipė, netgi nėra aišku, kada Del Monte apskritai sukūrė savo „agresyvią rinkodaros strategiją“ ir bandė ją įgyvendinti: ar dar tuo metu, kai buvo daromas pažeidimas, t. y. 2000–2002 m., ar tik 2003 m., t. y. kai pažeidimas jau buvo baigtas.

154. Jei iš įrodymų visumos pagrįstai galima padaryti skirtingas išvadas, ir Bendrasis Teismas pasirenka vieną iš galimų vertinimų, jo negalima rimtai kaltinti iškraipius įrodymus. Taip yra ir kalbant apie skundžiamo sprendimo 211–215 punktuose minimus įrodymus.

– Dėl nepriklausomo advokato rašto įmonei Del Monte

155. Trečia, Del Monte tvirtina, kad buvo iškraipyti ir su 1997 m. nepriklausomo advokato raštu įmonei Del Monte susiję įrodymai. Iš Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 236 punkto esą susidaro įspūdis, kad šis raštas buvo išsiųstas vieno iš Weichert dalininkų pavedimu, tačiau iš tiesų pati bendrovė buvo pavedusi išsiųsti šį laišką.

156. Šiuo atžvilgiu pirmiausia pažymėtina, kad minėtoje skundžiamo sprendimo vietoje Bendrasis Teismas visai neanalizuoja šio laiško autorystės, o tik pateikia bendro pobūdžio svarstymus dėl to, ar aplinkybė, kad vienas iš dalininkų kreipiasi į teisininkus, leidžia daryti išvadas apie kito dalininko vykdomą bendrovės kontrolę. Todėl man atrodo, kad Del Monte reiškiamas kaltinimas įrodymų iškraipymu yra laužtas iš piršto.

157. Be to, atidžiai skaitant minėtąjį laišką, darosi akivaizdu, kad jis – priešingai, nei mano Del Monte – surašytas gana dviprasmiškai ir iš jo jokiu būdu nėra aišku, kieno vardu ir kieno įgaliojimu jame reiškiama nuomonė tam tikrais klausimais. Iš įžangos matyti, kad laiške perteikiama bendrovės pozicija ( 78 ). Tačiau tolesni samprotavimai bent jau iš dalies pateikiami ir W. vardu, o iš dalies – netgi eksplicitiškai W. ir bendrovės vardu ( 79 ).

158. Taigi ir šis įrodymas palieka labai daug erdvės įvairioms interpretacijoms. Tokiomis aplinkybėmis negalima kaltinti Bendrojo Teismo įrodymų iškraipymu, kai jis skundžiamo sprendimo 236 punkte kalba apie tai, „kad dalininkas, siekdamas sužinoti savo teises ir apsiginti nuo asmens, įtariančio, kad jis jų nevykdo, kreipiasi į teisininkus“.

159. Papildomai reikia pažymėti, kad Del Monte nė vienu žodžiu nepaaiškino, kokią įtaką tariamas minėto laiško prasmės iškraipymas neva padarė Bendrojo Teismo sprendimui. O juk skundžiamas sprendimas dėl įrodymų iškraipymo gali būti panaikintas tik tuo atveju, jei šis iškraipymas galėjo padaryti įtakos rezoliucinei daliai ( 80 ). Tačiau konkretaus pagrindo taip manyti nagrinėjamu atveju nėra.

– Dėl nagrinėjant bylą nacionaliniame teisme pateikto procesinio dokumento

160. Ketvirta, Del Monte, turėdama galvoje skundžiamo sprendimo 237–238 punktus, mano, kad Bendrasis Teismas iškraipė nagrinėjant bylą nacionaliniame teisme pateikto procesinio dokumento įrodomąją galią. Šiame dokumente Weichert atsiliepia į Del Monte ieškinį, teigdama, kad visa Weichert ekonomine pridėtine verte, būtent pirkimais, rinkodara ir logistika, rūpinosi tik tikrieji nariai, o Del Monte vaidmuo šioje bendrovėje apsiribojo finansiniu dalyvavimu.

161. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas – dalykiniu atžvilgiu visiškai teisingai – pažymėjo, kad ieškinį pareiškė Del Monte, o ne Weichert, kad jis buvo pareikštas tuo metu, kai buvo kalbama dėl platinimo sutarties nutraukimo, ir kad aplinkybė, jog Del Monte pradėjo teisminę procedūrą dėl bendrovės ekonominės vertės, nepaneigia išvados apie tai, kad Del Monte darė lemiamą įtaką ( 81 ).

162. Neįžvelgiu, kaip Bendrasis Teismas šiomis išsakytomis nuomonėmis galėjo iškraipyti minėtąjį dokumentą. Bendrasis Teismas tik traktavo šį dokumentą atsižvelgdamas į jo procedūrinį ir ekonominį kontekstą ir padarė iš to visiškai pagrįstas – ir jokiu būdu ne akivaizdžiai klaidingas – išvadas apie jo įrodomąją galią nagrinėjamoje kartelio byloje.

– Dėl veiklos rezultatų nekonsolidavimo

163. Penkta, Del Monte kritikuoja skundžiamo sprendimo 259 punktą, teigdama, kad Bendrasis Teismas neteisingai manė, jog Del Monte ir Weichert veiklos rezultatų nekonsolidavimas „visai neturi reikšmės“. Del Monte mano, kad tai yra įrodymų iškraipymas.

164. Šis argumentas yra nepagrįstas. Gal Del Monte ir atrodo, kad Bendrasis Teismas iš aplinkybės, jog veiklos rezultatai nebuvo konsoliduojami, padarė teisiškai klaidingas išvadas ir kad neatsižvelgė į su tuo susijusią teismo praktiką. Tačiau tai neturi nieko bendra su įrodymų iškraipymu.

iii) Tarpinė išvada

165. Apibendrinant telieka konstatuoti, kad nė vienas iš Del Monte pareikštų kaltinimų įrodymų iškraipymu nėra bent jau kiek nors pagrįstas.

b) Dėl Bendrojo Teismo pareigos visapusiškai vertinti įrodymus

166. Šio apeliacinio skundo antrojo pagrindo pabaigoje Del Monte teigia, kad Bendrasis Teismas nevisapusiškai įvertino jam pateiktus įrodymus. Del Monte manymu, Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, nes nagrinėjo kiekvieną jų atskirai, nevertindamas, ar įrodymų visuma neprieštarauja prielaidai, kad Del Monte darė Weichert lemiamą įtaką, arba – alternatyviai – ar įrodymų visuma šiuo atžvilgiu galbūt nėra aiški (non liquet).

167. Ir šis įrodymas, man rodos, grindžiamas labai selektyvia skundžiamo sprendimo interpretacija. Pakanka vieno žvilgsnio į to sprendimo 266 punktą, kad būtų galima konstatuoti, jog Bendrasis Teismas Del Monte pateiktų dokumentinių įrodymų, nei vertinamų „atskirai“, nei „kartu“, nelaikė galinčiais priversti suabejoti Weichert padaryto kartelių teisės pažeidimo priskyrimu Del Monte. Taigi Bendrasis Teismas atsižvelgė į įrodymų visumą.

168. Iš tiesų Del Monte reiškiamas kaltinimas – nepaisant to, kad yra vadinamas įrodymų iškraipymu – veikiau panašesnis į kaltinimą teisiškai klaidingu faktų kvalifikavimu. Del Monte mano, kad Bendrasis Teismas iš jam pateiktų įrodymų visumos padarė netinkamas teisines išvadas dėl to, jog Del Monte ir Weichert neva sudarė vieną ekonominį vienetą. Šiuo atžvilgiu šis paskutinis kaltinimas, reiškiamas apeliacinio skundo antrajame pagrinde, sutampa su pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu ir turi būti atmestas dėl pirma aptartų priežasčių ( 82 ).

3. Penktasis apeliacinio skundo pagrindas: vienas tęstinis pažeidimas

169. Paskutiniame penktajame apeliacinio skundo pagrinde Del Monte tvirtina, kad Bendrasis Teismas turėjo pripažinti ginčijamą sprendimą negaliojančiu, nes tame sprendime esą buvo konstatuota, kad Dole, Chiquita ir Del Monte / Weichert padarė vieną tęstinį pažeidimą, nors esą ir buvo akivaizdu, kad Weichert nieko nežinojo apie tai, jog Dole ir Chiquita keitėsi informacija.

170. Todėl Del Monte kaltina Bendrąjį Teismą, kad jis Weichert nežinojimą apie tai, jog Dole ir Chiquita keitėsi informacija, klaidingai vertino tik kaip lengvinančią aplinkybę ir taip ignoravo šioje byloje taikytiną Teisingumo Teismo praktiką.

171. Man atrodo, kad šis apeliacinio skundo pagrindas grindžiamas netinkama skundžiamo sprendimo ir Teisingumo Teismo praktikos interpretacija.

172. Vieno tęstinio pažeidimo koncepcija leidžia visiems kartelio dalyviams priskirti vis kitų kartelio dalyvių – kaip bendrininkų – indėlius į nusikalstamą veiką, net jeigu jie patys aktyviai nedalyvavo kiekvienoje atskiroje viso kartelio sudėtinėje dalyje ( 83 ).

173. Kaip žinome, tokio priskyrimo sąlyga yra tai, kad atitinkama įmonė žinojo apie kitų dalyvavusiųjų darant pažeidimą neteisėtus veiksmus ar galėjo protingai juos numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti iš to kylančią riziką ( 84 ).

174. Kitaip tariant, jei atitinkamas kartelio dalyvis žinojo ar turėjo žinoti, kad savo indėliu į nusikalstamą veiką tapo viso kartelio dalimi ir savo elgesiu padėjo pasiekti visų kartelio dalyvių siektų antikonkurencinių tikslų, tampa įmanoma priskirti vienų dalyvių indėlius į nusikalstamą veiką kitiems ( 85 ).

175. Tačiau jei nebuvo įrodyta, kad vienas iš kartelio dalyvių žinojo arba turėjo žinoti apie tam tikrus vieno tęstinio pažeidimo aspektus, už šiuos aspektus atsakomybėn jis negali būti traukiamas ( 86 ).

176. Akivaizdu, kad tai, jog vienas iš kartelio dalyvių žinojo arba turėjo žinoti ne visus aspektus, neturi jokios reikšmės, kalbant apie vieno tęstinio pažeidimo objektyvų egzistavimą. Dėl to įmonė tikrai negali būti atleista nuo atsakomybės už veiksmus, kuriuos darant ji neginčijamai dalyvavo arba už kuriuos gali iš tikrųjų būti laikoma atsakinga ( 87 ). Juk skiriasi tik sunkumo laipsnis ir šie skirtumai nekeičia fakto, kad atitinkama įmonė pažeidė EB 81 straipsnį, tegu jai ir negalima priskirti visų vieno tęstinio pažeidimo sudėtinių dalių ( 88 ).

177. Apibendrinant galima pasakyti, kad, apskaičiuojant baudą kiekvienam kartelio dalyviui atskirai, reikia atsižvelgti į atitinkamų indėlių į nusikalstamą veiką apimtį ir svorį bei palyginti su visu karteliu ( 89 ).

178. Šias taisykles nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas taikė teisiniu atžvilgiu visiškai teisingai.

179. Bendrasis Teismas pripažino, kad Weichert nežinojo apie Dole ir Chiquita keitimąsi informacija, o ir neturėjo apie tai žinoti. Visiškai teisingai Bendrasis Teismas nepasinaudojo šia aplinkybe kaip pagrindu suabejoti, ar buvo daromas vienas tęstinis pažeidimas per se. Skundžiamame sprendime jis veikiau teisingai sutelkė visą dėmesį į teisines pasekmes Weichert ir konstatavo, kad Weichert – kitaip nei Dole ir Chiquita – negali būti pripažįstama atsakinga už visą pažeidimą, todėl jai turėjo būti paskirta mažesnė bauda ( 90 ).

180. Reikia pripažinti, kad šiek tiek stebina tai, jog Bendrasis Teismas šiuo atžvilgiu – ko gera, remdamasis ginčijamame sprendime Komisijos pasirinktais žodžiais – kalba apie „lengvinančias aplinkybes“Weichert naudai. Iš tiesų mažesnę nuobaudą pateisina tik mažesnis Weichert indėlis į nusikalstamą veiką. Juk ir pats Bendrasis Teismas galiausiai tuo pasiremia aiškindamas, kad bazinis baudos įmonei Weichert dydis buvo mažesnis, nes ji nežinojo apie Chiquita ir Dole išankstinius pranešimus dėl kainų nustatymo arba negalėjo protingai jų numatyti.

181. Tokiomis aplinkybėmis penktąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti.

C – Dėl „Weichert “ priešpriešinio apeliacinio skundo byloje C‑293/13 P

182. Weichert priešpriešinis apeliacinis skundas byloje C‑293/13 P, kaip jau minėta ( 91 ), yra nepriimtinas, nes neatitinka Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio antros pastraipos antro sakinio reikalavimų. Todėl jo pagrįstumą toliau aptarsiu tik dėl visa ko.

1. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas: suderintų veiksmų buvimas

183. Pirma, savo priešpriešiniame apeliaciniame skunde byloje C‑293/13 P Weichert kritikuoja Bendrojo Teismo išvadas, kad Weichert ir Dole derino veiksmus. Weichert manymu, kalbėti apie šių įmonių suderintus veiksmus negalima, nes Weichert esą buvo paprasčiausia prisitaikėlė, kuri nuolat vienapusiškai orientavosi į Dole referencines kainas.

184. Šiuo atžvilgiu Weichert kritikuoja skundžiamą sprendimą trimis aspektais, kuriuos toliau nagrinėsiu kiekvieną atskirai.

a) Dėl kaltinimo prieštaringu sprendimo motyvavimu

185. Pirma, Weichert mano, kad skundžiamas sprendimas prieštaringai motyvuotas, nes Bendrasis Teismas, viena vertus, 580 punkte neigia prisitaikėliško Weichert elgesio požymių egzistavimą, kita vertus, 847 punkte laiko šį prisitaikėliškumą galimu.

186. Klausimas, ar Bendrojo Teismo sprendimo motyvavimas yra prieštaringas ar nepakankamas, yra teisės klausimas, kuris gali būti keliamas paduodant apeliacinį skundą ( 92 ).

187. Nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 580 punkto paskutiniame sakinyje konstatuoja, kad tam tikro – tame sprendime plačiau paaiškinto – Chiquita pareiškimo per administracinę procedūrą nepakanka norint pagrįsti teiginį, jog „Weichert kiekvieną savaitę stengėsi sužinoti Dole kainą prieš fiksuodama to paties lygio savo referencinę kainą“.

188. O skundžiamo sprendimo 847 punkte Bendrasis Teismas aiškina, kad tas pats Chiquita pareiškimas „galėjo priversti galvoti, kad Weichert tik laikėsi prisitaikėliško elgesio, atsižvelgdama į Dole kainų politiką“.

189. Net jei iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad šie abu skundžiamo sprendimo punktai šiek tiek prieštarauja vienas kitam, atidžiau pažvelgus taip nėra. Juose abiejuose Bendrasis Teismas – tegu ir aptardamas visiškai skirtingus kontekstus – nagrinėja vieno ir to paties Chiquita pareiškimo, padaryto per administracinę procedūrą, įrodomąją galią. Ir abiem atvejais Bendrasis Teismas galiausiai remiasi tuo, kad šis pareiškimas turi santykinai mažą patikimumo vertę.

190. Kaip tik dėl jo menko patikimumo Bendrasis Teismas šio Chiquita pareiškimo apskritai nelaikė turinčiu reikšmingą įrodomąją galią, kalbant apie tai, ar Dole ir Weichert derino veiksmus, ar ne: viena vertus, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 580–581 punktuose atsisakė vertinti Chiquita pareiškimą kaip kaltę paneigiantį įrodymą, liudijantį, kad Weichert tik prisitaikydavo prie Dole. Tačiau, kita vertus, skundžiamo sprendimo 847–853 punktuose Bendrasis Teismas taip pat nemanė, kad minėtasis pareiškimas yra kaltę patvirtinantis įrodymas, kalbant apie Weichert ir Dole dvišalių kontaktų antikonkurencinį pobūdį.

191. Taigi nematyti, kad Bendrasis Teismas būtų pažeidęs savo pareigą motyvuoti sprendimus, numatytą Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnyje, siejamame su 53 straipsnio pirma pastraipa.

192. Be to, apskritai konstatuotina, kad Bendrasis Teismas privalo motyvuoti ne tiek atskirų įrodymų traktavimą, kiek savo sprendimą. Net jei – priešingai, nei paaiškinau pirma – skundžiamo sprendimo 580 ir 847 punktų formuluotes ir laikytume nevisiškai derančiomis tarpusavyje, pats Bendrojo Teismo sprendimas dėl jame pateikto ieškinio yra aiškiai ir neprieštaringai motyvuotas, nustatant, kad egzistuoja suderinti veiksmai, turintys antikonkurencinį tikslą, ir kad Weichert šiuose veiksmuose dalyvavo ( 93 ).

193. Vadinasi, Weichert kaltinimas netinkamu motyvavimu yra nepagrįstas.

b) Dėl kaltinimo įrodymų iškraipymu

194. Antra, Weichert kaltina Bendrąjį Teismą iškraipius įrodymus. Ji teigia, kad skundžiamo sprendimo 580 punkte esančia išvada, jog Chiquita pareiškimo nepakanka norint įrodyti, kad Weichert buvo tik prisitaikėlė, iškraipomi aiškūs įrodymai. Tai teigdama Weichert remiasi sąsaja su skundžiamo sprendimo 847 punktu, kuriame Bendrasis Teismas – kaip jau minėta – paaiškina, jog minėtas Chiquita pareiškimas „galėjo priversti galvoti, kad Weichert tik laikėsi prisitaikėliško elgesio, atsižvelgdama į Dole kainų politiką“.

195. Kaip jau minėta, faktų ar įrodymų iškraipymo prielaida susieta su griežtomis sąlygomis. Toks iškraipymas yra tik tada, kai, nesant naujų įrodymų, esamų įrodymų vertinimas akivaizdžiai klaidingas ( 94 ). Bet apie jokį iškraipymą negalima kalbėti tuomet, kai iš įrodymų visumos pagrįstai galimi skirtingi vertinimai ir Bendrasis Teismas pasirinko vieną iš jų.

196. Toks būtent ir yra šis atvejis. Iš nagrinėjamo Chiquita pareiškimo, padaryto per administracinę procedūrą, nebuvo galima aiškiai suprasti, ar Weichert tik vienašališkai ir prisitaikėliškai perimdavo referencines Dole kainas, ar ji buvo įsivėlusi į veiksmų, turinčių antikonkurencinį tikslą, derinimą su Dole. Bendrasis Teismas priėjo prie išvados, kad Chiquita pareiškimas neįrodė, jog Weichert buvo tik prisitaikėlė ( 95 ). Tokia išvada buvo visiškai pagrįsta atsižvelgiant į menką šio pareiškimo patikimumą, kiek jame buvo kalbama apie Weichert ir Dole santykius; ši Bendrojo Teismo išvada jokiu būdu nebuvo akivaizdžiai netinkama.

197. Taigi kaltinimas iškraipius įrodymus yra nepagrįstas.

c) Dėl tvirtinimo, kad informacija apie būsimus veiksmus nebuvo keičiamasi

198. Galiausiai Weichert tvirtina, kad nagrinėjamu atveju nė karto nebuvo nustatyta, jog ji su Dole būtų keitusis informacija apie savo pačios būsimus veiksmus rinkoje. Taip pat ir dėl šios priežasties, kaip mano Weichert, negalima manyti, kad šios dvi įmonės, siekdamos antikonkurencinių tikslų, derino veiksmus.

199. Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad tik Bendrasis Teismas vertina faktus bei įrodymus, o Teisingumo Teismas, būdamas apeliacine instancija, nėra kompetentingas jų vertinti – išskyrus kaltinimus įrodymų iškraipymu ( 96 ). Savo argumentais Weichert siekia paskatinti Teisingumo Teismą iš naujo įvertinti faktines aplinkybes, todėl jie atmestini kaip nepriimtini.

200. Tik dėl išsamumo pažymėsiu, kad, priešingai, nei teigia Weichert, keliose skundžiamo sprendimo vietose yra nustatyta, kad Dole ir Weichert keitėsi informacija apie jų būsimus veiksmus rinkoje ( 97 ).

201. Be to, visiškai neturi reikšmės, ar įmonė vienašališkai informuoja savo konkurentus apie savo planuojamą elgesį rinkoje, ar visos dalyvaujančios įmonės informuoja viena kitą apie savo planus ir ketinimus. Net jei viena įmonė atsisako konfidencialumo ir atskleidžia savo konkurentams konfidencialią informaciją apie planuojamą prekybos politiką, tai sumažina visų dalyvių netikrumą dėl būsimo rinkos veikimo ir kyla grėsmė, kad sumažės konkurencija ir atsiras rinkos dalyvių suderinti veiksmai ( 98 ).

202. Todėl nebūtina atsakyti į klausimą, ar Dole ir Weichert, keisdamosi išankstiniais pranešimais dėl kainų nustatymo, teikė viena kitai informaciją apie savo būsimus veiksmus rinkoje, ar tik Dole vienašališkai atskleisdavo Weichert šią informaciją, o Weichert tokios informacijos Dole neteikdavo. Tai niekaip nepakeistų fakto, kad, pažeidžiant EB 81 straipsnį (SESV 101 straipsnį), antikonkurenciniais tikslais buvo derinami veiksmai.

d) Tarpinė išvada

203. Taigi Weichert byloje C‑293/13 P pareikšto priešpriešinio apeliacinio skundo pirmasis pagrindas yra nepagrįstas.

2. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas: tikslingas konkurencijos ribojimas

204. Antra, savo priešpriešiniame apeliaciniame skunde byloje C‑293/13 P Weichert teigia, kad Bendrasis Teismas nagrinėjamu atveju nepagrįstai manė, jog buvo siekta tikslingai riboti konkurenciją. Weichert manymu, Bendrasis Teismas tik „teigė“, kad išankstiniai pranešimai dėl kainų nustatymo jau savaime kenkia konkurencijai, nenurodęs, kaip konkrečiai jais gali būti ribojama konkurencija, atsižvelgiant į esamą teisinį bei ekonominį kontekstą.

205. Iš pirmo žvilgsnio būtų galima daryti išvadą, kad šiais argumentais Weichert neleistinu būdu siekia paskatinti Teisingumo Teismą, veikiantį kaip apeliacinė instancija, pakeisti Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimą savuoju. Tačiau iš tiesų čia Teisingumo Teismo prašoma patikrinti, ar Bendrasis Teismas, vertindamas faktines aplinkybes ir įrodymus, taikė teisingus teisinius kriterijus. Tai yra teisės klausimas, kurį Teisingumo Teismas, kaip apeliacinė instancija, gali persvarstyti ( 99 ) ir kuriam tenka ypatinga reikšmė atsižvelgiant į neseniai priimtą Sprendimą CB / Komisija ( 100 ).

206. Iš karto pasakysiu, kad Bendrasis Teismas čia labai atidžiai išnagrinėjo situaciją rinkoje ir su ja susijusius argumentus, taip pat labai nuosekliai motyvavo, kodėl dalyvaujančių įmonių keitimasis informacija savaime turi būti laikomas kenksmingu geram įprastos konkurencijos veikimui. Tuo nagrinėjamas atvejis iš esmės skiriasi nuo minėtosios bylos CB / Komisija.

a) Taikytini teisiniai kriterijai

207. EB 81 straipsnio (dabar – SESV 101 straipsnis) taikymo srityje įmonių veiksmų antikonkurencingumą gali lemti ne tik jų pasekmės, bet ir tikslas. Tai vienodai taikoma susitarimams, sprendimams ir suderintiems veiksmams ( 101 ).

208. Ne kiekvienu pasikeitimu informacija tarp konkurentų būtinai siekiama trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją vidaus rinkoje, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį ( 102 ).

209. Ar toks keitimasis informacija savaime gali reikšti pakankamą kenkimą konkurencijai, kad galėtų būti laikomas tikslingu konkurencijos ribojimu, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, reikia vertinti atsižvelgiant į jo dalyką, juo siekiamus tikslus ir ekonominį bei teisinį kontekstą, kuriam esant šis keitimasis vyksta ( 103 ). Vertinant kontekstą, reikia atsižvelgti ir į atitinkamų prekių bei paslaugų pobūdį, realias atitinkamoje rinkoje ar rinkose esančias sąlygas bei šios rinkos ar rinkų struktūrą ( 104 ). Dalyvių ketinimai taip pat gali būti vertinami, nors jie ir nėra būtinas elementas ( 105 ).

210. Jei taikant minėtus kriterijus paaiškėja, kad konkurentų keitimasis informacija savaime gali būti laikomas kenksmingu geram įprastos konkurencijos veikimui – kitaip tariant, kad jis per se gali reikšti pakankamą kenkimą konkurencijai, – nereikia tikrinti konkretaus jo poveikio konkurencijai ir į jį atsižvelgti ( 106 ). Tokiu atveju reikia tik to, kad dėl keitimosi informacija galėtų būti konkrečiai trukdoma, ribojama arba iškraipoma konkurencija vidaus rinkoje ( 107 ).

211. Be to, pagal Teisingumo Teismo praktiką egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad įmonės, kurios dalyvauja derinant veiksmus ir toliau veikia rinkoje, nustatydamos savo elgesį joje atsižvelgia į informaciją, kuria buvo pasikeista su konkurentais; priešingų įrodymų privalo pateikti atitinkamos įmonės ( 108 ).

b) Taikytinų teisinių kriterijų taikymas konkrečiu atveju

212. Priešingai, nei mano Weichert, aš nematau jokio pagrindo teigti, kad ką tik aptartus teisinius kriterijus Bendrasis Teismas nagrinėjamu atveju taikė netinkamai arba patikrino pernelyg paviršutiniškai.

213. Man atrodo, kad Weichert – kaip, beje, dar pirmojoje instancijoje – tvirtindama, jog Bendrasis Teismas privalėjo atsižvelgti į „ekonominį inkriminuojamo elgesio poveikį Europos bananų rinkai“, apskritai painioja reikalavimus, keliamus norint nustatyti antikonkurencinį tikslą, su reikalavimais, keliamais norint nustatyti antikonkurencinį poveikį. Juk taikant EB 81 straipsnį (SESV 101 straipsnį) veiksmų tikslui įvertinti to nereikia – to reikia tik norint įvertinti veiksmų poveikį ( 109 ).

– Dėl keitimosi informacija pobūdžio ir jo dalyko

214. Konkrečiai Weichert pirmiausia tvirtina, kad keitimasis informacija apie referencines kainas savaime negali būti laikomas antikonkurenciniu.

215. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad keičiantis informacija antikonkurencinių tikslų siekiama ne tik tuomet, kai šis keitimasis tiesiogiai susijęs su dalyvaujančių įmonių rinkoje taikomomis kainomis. Juk, kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, EB 81 straipsniu (SESV 101 straipsniu) siekiama apsaugoti rinkos struktūrą, o kartu ir pačią konkurenciją ( 110 ). Atitinkamai tam, kad būtų konstatuota, jog suderintais veiksmais siekiama antikonkurencinio tikslo, nereikia, kad egzistuotų tiesioginis ryšys su vartojimo kainomis ( 111 ). Taip pat nėra būtina tiesioginė sąsaja tarp informacijos, kuria buvo keičiamasi, ir didmeninių kainų. Veikiau, norint preziumuoti antikonkurencinį tikslą, pakanka to, kad konkurentai keičiasi informacija apie veiksnius, turinčius reikšmės jų kainų politikai arba – bendriau – jų veiksmams rinkoje ( 112 ).

216. Būtent taip yra nagrinėjamu atveju.

217. Remiantis labai išsamiomis Bendrojo Teismo išvadomis, dėl kurių Weichert nereiškia jokių kaltinimų iškraipymu, nagrinėjamu atveju dalyvaujančios įmonės teikdavo viena kitai dvišalius pranešimus apie išankstines kainas, kuriuose būdavo aptariamos jų atitinkamos referencinės kainos ir tam tikros kainų tendencijos ( 113 ). Visiškai niekuo nepagrįstas Weichert tvirtinimas, kad buvo keičiamasi tik informacija apie bendrąsias rinkos sąlygas, bet ne informacija apie dalyvaujančių įmonių individualų kainų įsivaizdavimą, prieštarauja Bendrojo Teismo nustatytoms faktinėms aplinkybėms, todėl į jį (kadangi šiuo atžvilgiu kaltinimas iškraipymu nereiškiamas) per šį apeliacinį procesą atsižvelgti nereikia.

218. Kaip taip pat nustatė Bendrasis Teismas, be to, nemažai remdamasis ir pačios Weichert pateiktais paaiškinimais, referencinės kainos buvo svarbios atitinkamai rinkai ( 114 ). Iš minėtųjų bananų importuotojų referencinių kainų nagrinėjamu atveju mažų mažiausiai buvo galima spręsti apie rinkos signalus, rinkos tendencijas ir (arba) informaciją rinkai apie numatomą bananų kainų pasikeitimą; be to, sudarant kai kuriuos sandorius, dėl sutartyse sutartų kainų formulių taikymo kainos buvo tiesiogiai susietos su referencinėmis kainomis ( 115 ).

219. Pridursiu, kad verslo požiūriu būtų mažai prasmės apskritai nustatyti referencines kainas ir keistis su konkurentais informacija apie tų kainų pokyčius, jei savo pačių referencinės kainos ir gauta informacija apie konkurentų referencines kainas neturėtų įtakos būsimiems atitinkamų įmonių veiksmams rinkoje ir tų įmonių faktiškai taikomoms kainoms.

220. Todėl Bendrasis Teismas, labai išsamiai išnagrinėjęs konkrečias rinkos sąlygas ir Weichert argumentus, pagrįstai priėjo prie išvados, kad dalyvaujančių įmonių keitimasis informacija turi antikonkurencinį tikslą ( 116 ).

221. Toks konkurentų keitimasis informacija apie kainoms įtaką darančius veiksnius visiškai nesuderinamas su savarankiškumo reikalavimu, taikomu įmonių veiksmams rinkoje veiksmingos konkurencijos sąlygomis ( 117 ). Taigi, nesant poreikio pateikti tolesnių paaiškinimų, toks keitimasis per se gali reikšti pakankamą kenkimą konkurencijai ir jau dėl savo pobūdžio gali būti laikomas kenksmingu geram įprastos konkurencijos veikimui ( 118 ).

222. Tuo nagrinėjama byla iš esmės skiriasi nuo Weichert minėtos bylos Asnef‑Equifax ( 119 ), kurioje buvo nagrinėjama Ispanijos informacijos apie kreditus sistema. Juk keitimasis informacija apie paskolų gavėjų mokumą, kaip buvo byloje Asnef‑Equifax, skirtas pirmiausia pagerinti rinkos veikimą ir sukurti visiems paskolų davėjams vienodas konkurencines sąlygas, kai rinkos dalyviai savo konkurentams niekaip neatskleidžia, kokias sąlygas planuoja suteikti savo klientams. Tačiau keitimosi informacija, kaip antai nagrinėjamo šioje byloje, kuris iš esmės susijęs su numatomų referencinių kainų nustatymo veiksniais ir kainų tendencijomis, pasekmės yra visiškai priešingos: taip keisdamosi informacija dalyvaujančios įmonės atskleidžia atitinkamiems savo konkurentams – bent jau iš dalies – savo planuojamus veiksmus rinkoje ir viešai neskelbtinus duomenis, susijusius su jų būsimų kainų įsivaizdavimu. Visiškai akivaizdu, kad toks keitimasis informacija gali pašalinti netikrumą dėl planuojamo atitinkamų įmonių elgesio ir sukuria konkurencines sąlygas, kurios neatitinka normalių šios rinkos sąlygų.

223. Atsižvelgiant į visa tai, Weichert kritika, susijusi su keitimosi informacija pobūdžiu ir dalyku, yra atmestina.

– Dėl keitimosi informacija dažnumo ir reguliarumo

224. Kitas Weichert priekaištas susijęs su jos keitimosi informacija su Dole dažnumu ir reguliarumu. Weichert pabrėžia, kad išankstiniai pranešimai dėl kainų nustatymo būdavo pateikiami „tik“ apie 20–25 kartus per metus, o referencinės kainos nustatomos kiekvieną savaitę. Be to, apie „galimus būsimus referencinių kainų pokyčius apskritai“ jos kalbėdavosi „labai retai“.

225. Net jei man atrodo, kad gana sunku paneigti, jog 20–25 kartus per metus vykstantis pasikeitimas informacija yra pakankamai reguliarus ir dažnas, bet kuriuo atveju šis apeliacinis procesas, kuriame svarstomi tik teisės klausimai, tikrai nėra tinkama proga žongliruoti skaičiais, o tai galiausiai būtų tik naujas faktų vertinimas.

226. Nelabai įtikinamas šiuo atžvilgiu ir kitas Weichert argumentas, kad referencinės kainos būdavo nustatomos kiekvieną savaitę, tačiau informacija apie kainoms įtaką darančius veiksnius keistasi ne kiekvieną savaitę. Juk net jei referencinių kainų nustatymo ir keitimosi informacija ritmas ir nesutapdavo, tai nekeičia fakto, kad informacija buvo keičiamasi antikonkurenciniais tikslais.

227. Kitaip, nei, rodos, mano Weichert, išvada apie keitimąsi informacija antikonkurenciniais tikslais nepriklauso nuo to, ar įrodyta, kad šia informacija dalyvaujančios įmonės keitėsi dažnai arba reguliariai (ar netgi kiekvieną savaitę). Pagal teismo praktiką jau vienkartinis pasikeitimas informacija gali būti pagrindas konstatuoti pažeidimą ir skirti baudą, jei atitinkamos įmonės po šio pasikeitimo informacija liko aktyvios rinkoje ( 120 ).

228. Taigi Weichert kritika, kad Bendrasis Teismas neva nepakankamai ištyrė jos ir Dole keitimosi informacija dažnumą ir reguliarumą, yra nepagrįsta.

c) Tarpinė išvada

229. Taigi atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad Weichert savo argumentais nesugebėjo paneigti Bendrojo Teismo atlikto šioje byloje nagrinėjamo keitimosi informacija teisinio kvalifikavimo kaip pagal EB 81 straipsnį draudžiamų suderintų veiksmų, turinčių antikonkurencinį tikslą. Vadinasi, ir antrasis priešpriešinio apeliacinio skundo byloje C‑293/13 P pagrindas yra nepagrįstas.

3. Priešpriešinio apeliacinio skundo byloje C‑293/13 P apibendrinimas

230. Kadangi nė vienas iš Weichert nurodytų priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindų nėra pagrįstas, visą jos priešpriešinį apeliacinį skundą byloje C‑293/13 P reikia atmesti.

D – Dėl Komisijos pagrindinio apeliacinio skundo byloje C‑294/13 P

231. Komisija skundžiamu sprendimu taip pat akivaizdžiai nebuvo patenkinta. Jos apeliacinis skundas byloje C‑294/13 P susijęs su klausimu, kokiomis sąlygomis, žvelgiant iš teisinio požiūrio taško, apskaičiuojant baudos dydį reikia atsižvelgti į tai, kad per administracinę procedūrą įmonė bendradarbiavo su Komisija, ir traktuoti tai kaip lengvinančią aplinkybę.

1. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas: dėl atsakymų į Komisijos prašymus pateikti informacijos kaip pagrindo sumažinti baudą

232. Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde Komisija kritikuoja skundžiamo sprendimo 840–853 punktus. Toje sprendimo vietoje Bendrasis Teismas, be kita ko, remdamasis 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, reiškia nuomonę, kad reikia sumažinti Del Monte ir Weichert solidariai skirtą baudą, įvertinant tai, kad per administracinę procedūrą Weichert savanoriškai teikė informaciją ( 121 ). Komisija mano, kad toks žingsnis teisės požiūriu yra klaidingas, ir iš esmės argumentuoja, kad Weichert tik vykdė savo pareigą atsakyti į prašymus pateikti informacijos. O Del Monte ir Weichert atkerta, kad tokia pareiga neegzistavo ir kad Weichert informaciją teikė savanoriškai.

233. Man atrodo, kad įnirtingą šalių ginčą dėl šio apeliacinio skundo pirmojo pagrindo iš dalies lemia ir tam tikra su savanoriškumo, bendradarbiavimo ir teisės atsisakyti duoti parodymus prieš save sąvokomis siejamų koncepcijų painiava, kalbant apie informacijos teikimą per administracinę procedūrą. Ši sąvokų painiava iš dalies prasideda dar skundžiamame sprendime ir toliau tęsiasi Komisijos apeliaciniame skunde.

234. Pirmiausia yra aišku, kad Komisija turi teisę prašyti įmonių ir įmonių asociacijų suteikti visą reikalingą informaciją tam, kad galėtų išaiškinti įtariamą kartelių teisės pažeidimą. Šiuo tikslu Komisija savo nuožiūra gali arba pateikti paprastą prašymą, arba priimti formalų sprendimą (Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 1 dalis).

235. Pateikti informaciją privaloma tik gavus formalų sprendimą; į paprastą prašymą atsakoma savanoriškai ( 122 ). Šią išvadą patvirtina ir žvilgsnis į nuobaudas už informacijos nepateikimą: jos numatytos tik už formaliu sprendimu pareikalautos informacijos nepateikimą, bet ne už paprastu prašymu pareikalautos informacijos nepateikimą ( 123 ); bauda abiem atvejais gresia tik už neteisingos ar klaidinančios informacijos pateikimą ( 124 ). Taip Reglamente Nr. 1/2003 išlaikoma subtili pusiausvyra tarp Komisijos tyrimo veiksmingumo ir tinkamos į Komisijos akiratį pakliuvusių įmonių ir įmonių asociacijų apsaugos.

236. Niekas neginčija fakto, kad nagrinėjamu atveju pateikti informacijos Komisija įmonės Weichert paprašė ne formaliu sprendimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 3 dalį, o tik neformaliai, paprastu prašymu, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 18 straipsnio 2 dalį ( 125 ). Kitaip, nei, rodos, mano Komisija, tai reiškia, kad per administracinę procedūrą Weichert, atsakydama į prašymus pateikti informacijos, vykdė ne kažkokią teisinę pareigą, o teikė informaciją savanoriškai.

237. Tačiau šis savanoriškumas nagrinėjamu atveju būtinai ir automatiškai dar nereiškia, kad Pranešimas apie bendradarbiavimą būtų buvęs taikytinas.

238. Net manant, kad įmonės Weichert pateikta informacija, kaip konstatavo Bendrasis Teismas, buvo ne tik savanoriška, bet ir turėjo ypatingą reikšmę per administracinę procedūrą ( 126 ) ir leido Komisijai lengviau konstatuoti pažeidimą ( 127 ), tai dar neleidžia nustatyti, ar tai buvo tikras bendradarbiavimo su Komisija aktas, už kurį įmonei Weichert, remiantis Pranešimu dėl bendradarbiavimo, reikėjo atlyginti sumažinant baudą.

239. Veikiau reikėtų priminti, kad baudos sumažinimas pagal Pranešimą dėl bendradarbiavimo gali būti pateisinamas tik tuomet, kai pateikta informacija ir, bendrai kalbant, atitinkamos įmonės veiksmai gali būti laikomi įrodančiais tikrąjį jos bendradarbiavimą su Komisija. Kitaip tariant, aptariamos įmonės elgesys per administracinę procedūrą turi rodyti tikrą norą bendradarbiauti ( 128 ).

240. Būtų neteisinga kalbėti apie tokį norą bendradarbiauti kaskart, kai įmonė tik nustatyta tvarka atsako į visus Komisijos prašymus pateikti informacijos. Juk atsakydama į konkrečius – tegu ir paprastus, todėl teisiškai neprivalomus – Komisijos prašymus, įmonė daro tik tai, ko iš jos per administracinę procedūra ir šiaip tikimasi ir kas atitinka įprastą protingo proceso dalyvio elgesį ( 129 ).

241. Atlyginti vien už tai, kad įmonė netrukdo vykdyti administracinės procedūros, dar neverta. Juk taip elgdamasi įmonė tik išvengia sunkinančių aplinkybių, kurios galbūt galėtų pateisinti skirtinos baudos padidinimą ( 130 ), atsiradimo. Dėl to, kad tokių sunkinančių aplinkybių nėra, dar negalima teigti, kad yra lengvinančių. Tas, kas nori pasinaudoti lengvinančiomis aplinkybėmis, privalo padaryti daugiau, nei tik elgtis įprastai, ko protingai galima tikėtis iš bet kurio proceso dalyvio. Jis pats savo iniciatyva privalo atskleisti visas kortas.

242. Be to, kaip teisingai pabrėžia Komisija, jei visiems kartelio dalyviams a priori būtų mažinama bauda vien dėl to, kad jie Komisijai paprašius pateikia su pažeidimu susijusių įrodymų arba kitokios pažeidimui nustatyti naudingos informacijos, tai visiškai neatitiktų Pranešime dėl bendradarbiavimo įtvirtintos atleidimo nuo baudų programos tikslo ir paskirties.

243. Taip pat tokiu atveju atleidimo nuo baudų programa, kuri, kaip yra aiškiai nustatyta teismo praktikoje, turi likti išimtis ( 131 ), taptų taisykle, o baudų mažinimo atvejų skaičius nekontroliuojamai išaugtų.

244. Be to, jei bauda įmonei būtų mažinama net tuomet, jeigu ji informaciją ir įrodymus slėptų tol, kol Komisija pateiktų konkretų prašymą dėl šios informacijos ar įrodymų, tai gerokai sumenkintų atleidimo nuo baudų programos patrauklumą. Tuomet įmonėms taktiniu ir ekonominiu pož