Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Teisingumo Teismui dažnai pateikiami klausimai dėl vartotojų apsaugos pagal Direktyvą 93/13/EEB(2) pasekmių ir ribų, be kita ko, kalbant apie valstybių narių procesinės autonomijos principo laikymąsi. Šia byla jam suteikiama galimybė patikslinti, kad Sąjungos vartotojų teisės poveikis valstybių narių procesinei teisei nėra neribotas.

2. Ši byla yra tiesioginis Ispanijos teisės aktų pakeitimo, atlikto atsižvelgiant į Sprendimą Aziz (3), atgarsis. Šiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad iki tol taikytos Ispanijos teisės nuostatos neatrodo atitinkančios veiksmingumo principą, nes dėl jų vykstant pardavėjų ar tiekėjų inicijuotoms išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūroms, kuriose vartotojai yra atsakovai, tapo neįmanoma arba pernelyg sudėtinga vartotojams taikyti apsaugą, kurią jiems siekiama suteikti Direktyva 93/13. Priėmus minėtą sprendimą, Ispanijos teisės aktų leidėjas pakeitė kai kurias Civilinio proceso kodekso nuostatas, taikytinas išieškojimo procedūroms, kad būtų leidžiama pateikti nesąžiningų sąlygų buvimu grindžiamą prieštaravimą vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai, tačiau kai kurias iš jų paliko galioti.

3. Dabar būtent šiais teisės aktų pakeitimais įtvirtintos nuostatos yra netiesiogiai ginčijamos tam tikrų nacionalinių teismų(4) ir, be kita ko, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo. Pagrindinėje byloje nacionaliniam teismui iš esmės kyla klausimas, ar, pirma, valstybių narių pareiga pagal Direktyvos 93/13 7 straipsnį imtis tinkamų ir veiksmingų priemonių siekiant užkirsti kelią nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais, ir, antra, teisė į veiksmingą teisminę gynybą prieštarauja nacionalinei nuostatai, pagal kurią nėra numatyta, kad atsakovas per priverstinio vykdymo procedūrą gali apskųsti sprendimą, kuriuo atmetamas prieštaravimas dėl šio vykdymo.

I – Teisinis pagrindas

A – Direktyva 93/13

4. Pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį:

„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“

5. Šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog „valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais“.

B – Ispanijos teisė

6. Įstatymu Nr. 1/2013 siekiama, kaip nurodyta jo preambulėje, patvirtinti įvairias priemones, skirtas skolininkų, kurių skoliniai įsipareigojimai užtikrinti hipoteka, dėl ekonomikos ir finansų krizės patiriančių sunkumų vykdant savo finansinius įsipareigojimus, padėčiai palengvinti. Be to, remiantis preambule, šio įstatymo tikslas – padaryti išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūros pakeitimus siekiant ištaisyti tam tikrus su Sąjungos teise nesuderinamus aspektus, kurie buvo išnagrinėti Sprendime Aziz (EU:C:2013:164).

7. Įstatymu Nr. 1/2013 iš dalies pakeistas būtent Civilinio proceso kodekso(5) 695 straipsnis, jame dabar dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto numatyta:

„Prieštaravimas dėl išieškojimo

1. Vykstant šiame skyriuje nurodytoms procedūroms skolininkas gali pareikšti prieštaravimą dėl išieškojimo tik remdamasis tokiais pagrindais:

1) garantijos arba garantija užtikrinto skolinio įsipareigojimo išnykimas < ... >

2) mokėtinos sumos apskaičiavimo klaida < ... >

3) išieškant iš hipoteka arba kitaip įkeisto kilnojamojo turto, kai neperduodamas valdymas, kitas šio turto įkeitimas, kilnojamojo ar nekilnojamojo turto hipoteka arba areštas, įregistruoti anksčiau nei šio proceso pagrindą sudarantis turto suvaržymas, kurie turi būti patvirtinti atitinkama registro pažyma;

4) nesąžininga sutarties sąlyga, kuria remiantis išieškoma arba apskaičiuojama mokėtina suma.

2. Pareiškus prieštaravimą pagal ankstesnę šio straipsnio dalį teismo pareigūnas sustabdo išieškojimą ir nurodo šalims atvykti į nutartį dėl išieškojimo priėmusį teismą. Šaukimas į teismą turi būti pateiktas bent 15 dienų iki atitinkamo teismo posėdžio. Per šį posėdį teismas išklauso šalis, priima pateikiamus dokumentus ir antrą dieną priima tinkamą sprendimą nutarties forma.

3. Sprendimu patenkinti prieštaravimą, pagrįstą šio straipsnio 1 dalyje nurodytais pirmuoju ir trečiuoju pagrindais, išieškojimas nutraukiamas; sprendime patenkinti prieštaravimą, pagrįstą antruoju pagrindu, nustatoma suma, dėl kurios išieškojimas turi būti tęsiamas.

Patvirtinus ketvirtąjį pagrindą, kai išieškojimas grindžiamas sutarties sąlyga, nurodoma nutraukti išieškojimą. Kitais atvejais išieškojimas tęsiamas netaikant nesąžiningos sąlygos.

4. Dėl sprendimo nutraukti išieškojimą arba netaikyti nesąžiningos sąlygos galima paduoti apeliacinį skundą.

Kitais atvejais sprendimai dėl šiame straipsnyje nurodyto prieštaravimo neskundžiami ir turi padarinių tik per išieškojimo procedūrą, per kurią jie priimti.“

II – Ginčas pagrindinėje byloje, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

8. Pagrindinė byla buvo pradėta kilus ginčui tarp Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (toliau – BBVA) ir J. C. Sánchez Morcillo bei M. del C. Abril García (toliau – pareiškėjai); jie pateikė prieštaravimą dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto jų pagrindinio gyvenamojo būsto.

9. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2003 m. birželio 9 d. BBVA notaro aktu sudarė su pareiškėjais hipoteka užtikrintos paskolos sutartį. Pagal šią sutartį BBVA paskolino pareiškėjams 300 500 EUR sumą, šią, padalytą į 360 mėnesinių įmokų, šie įsipareigojo grąžinti iki 2028 m. birželio 30 d. Paskolos gavėjai šį įsipareigojimą grąžinti užtikrino hipoteka įkeisdami savo gyvenamąjį būstą. Pagal paskolos sutarties 6bis sąlygą skolininkams nevykdant savo mokėjimo įsipareigojimų ir BBVA pareikalavus įvykdyti įsipareigojimą grąžinti skolą prieš terminą, delspinigiai sudarytų 19 % per metus, nors atitinkamu laikotarpiu Ispanijoje taikoma įstatyme numatyta palūkanų norma buvo 4 %.

10. Paskolos gavėjams nevykdant įsipareigojimo mokėti mėnesines įmokas, kaip buvo numatyta, 2011 m. balandžio 15 d. BBVA pateikė prašymą pradėti išieškojimą iš pareiškėjų hipoteka įkeisto turto, pareikalavo jiems nurodyti sumokėti reikalaujamas sumas ir iš varžytinių parduoti hipoteka įkeistą turtą, kuriuo užtikrintas jų įsipareigojimo grąžinti skolą vykdymas.

11. Šį prašymą nagrinėjęs Juzgado de Primera Instancia Nr. 3 de Castellón (Kasteljono pirmosios instancijos teismas Nr. 3, Ispanija) pradėjo išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrą ir, davęs leidimą jį vykdyti, nurodė pareiškėjams sumokėti reikalaujamas sumas.

12. Pareiškėjai dalyvavo procese ir 2013 m. kovo 12 d. pateikė prieštaravimą dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto; jame iš esmės teigė, pirma, kad pateiktas dokumentas, t. y. hipoteka užtikrintos paskolos sutarties kopija, neturi vykdomosios galios, todėl nurodymas dėl išieškojimo negalioja, ir, antra, kad Juzgado de Primera Instancia Nr. 3 de Castellón neturi jurisdikcijos.

13. 2013 m. birželio 19 d. Juzgado de Primera Instancia Nr. 3 de Castellón priėmė nutartį, ja atmetė prieštaravimą ir nurodė toliau vykdyti išieškojimą iš hipoteka įkeisto turto.

14. Pareiškėjai pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo. Apeliacinį skundą pripažinus priimtinu, jis buvo perduotas Audiencia Provincial de Castellón (Kasteljono provincijos teismas), kad šis priimtų sprendimą.

15. Šis teismas pažymėjo, kad, vadovaujantis CPK 695 straipsnio 4 dalimi, šalis, prašanti vykdyti išieškojimą, gali paduoti apeliacinį skundą dėl sprendimo, kuriuo patenkinamas prieštaravimas ir nurodoma nutraukti išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrą arba konstatuojamas nesąžiningos sąlygos buvimas, tačiau kitais atvejais apskundimas negalimas ir išieškojimui prieštaraujančiam skolininkui neleidžiama apskųsti jam nepalankaus sprendimo.

16. Manydamas, kad ši nuostata gali neatitikti Direktyva 93/13 siekiamo apsaugos tikslo ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į veiksmingą teisinę gynybą, Audiencia Provincial de Castellón nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„1. Ar pagal Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį, kuria valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad siekiant apsaugoti vartotojų interesus egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nesąžiningų sąlygų naudojimui pardavėjų ar tiekėjų su vartotojais sudaromose sutartyse, draudžiama procesinė teisės norma, kaip antai [CPK] 695 straipsnio 4 dalis, kurioje reglamentuojama galimybė apskųsti sprendimą, priimtą dėl prieštaravimo dėl išieškojimo iš hipoteka ar kitaip įkeisto turto, ir numatyta, kad apeliacinį skundą galima pateikti tik dėl nutarties, kuria nutariama nutraukti išieškojimą arba netaikyti nesąžiningos sąlygos, ir neleidžiama to daryti kitais atvejais, o tai savaime reiškia, kad išieškotojas gali apskųsti nutartį, kuria patenkinamas prieštaravimas ir nutariama nutraukti išieškojimo procedūrą arba netaikyti nesąžiningos sąlygos, tačiau skolininkas vartotojas tuo atveju, kai jo prieštaravimas atmetamas, tokios galimybės neturi?

2. Ar, taikant Direktyvoje 93/13 įtvirtintas < ... > Sąjungos teisės normas vartotojų apsaugos srityje, Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintais teisės į veiksmingą teisminę gynybą principu ir teise į teisingą bylos nagrinėjimą bei šalių procesinį lygiateisiškumą draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai [CPK] 695 straipsnio 4 dalis, kurioje reglamentuojama galimybė apskųsti sprendimą, priimtą dėl prieštaravimo dėl išieškojimo iš hipoteka ar kitaip įkeisto turto, ir numatyta, kad apeliacinį skundą galima pateikti tik dėl nutarties, kuria nutariama nutraukti išieškojimą arba netaikyti nesąžiningos sąlygos, ir neleidžiama to daryti kitais atvejais, o tai savaime reiškia, kad išieškotojas gali apskųsti nutartį, kuria patenkinamas prieštaravimas ir nutariama nutraukti išieškojimo procedūrą arba netaikyti nesąžiningos sąlygos, tačiau skolininkas tuo atveju, kai jo prieštaravimas atmetamas, tokios galimybės neturi?“

17. 2014 m. birželio 5 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi buvo patenkintas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pageidavimas nagrinėti šią bylą pagal pagreitintą procedūrą, numatytą Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23a straipsnyje ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 105 straipsnyje.

18. Pastabas raštu pateikė BBVA, pareiškėjai, Ispanijos vyriausybė ir Europos Komisija.

19. BBVA, Ispanijos vyriausybė ir Komisija buvo išklausyti per 2014 m. birželio 30 d. įvykusį posėdį.

III – Analizė

A – Dėl pirmojo klausimo: veiksmingumo principo laikymasis

20. Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal veiksmingumo principą su Direktyva 93/13 yra suderinama nacionalinė procesinė norma, nagrinėjamu atveju – CPK 695 straipsnio 4 dalis, pagal kurią vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūroms suteikiama teisė pateikti apeliacinį skundą tik dėl nutarties, kuria nutariama nutraukti išieškojimą arba netaikyti nesąžiningos sąlygos. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tiesų mano, kad ši nuostata yra potenciali kliūtis skolininkų teisei kreiptis į antrosios instancijos teismą, nors ši teisė kreditoriams pripažįstama, ir pripažinti negaliojančia galimą nesąžiningą sąlygą.

21. Pažymėtina, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, remiasi esmine prielaida, kad Įstatymu Nr. 1/2013 įvykdytais teisės aktų pakeitimais nepakankamai atsižvelgiama į išvadas, kurias reikia padaryti iš Sprendimo Aziz (EU:C:2013:164). Iš tiesų dėl CPK 695 straipsnio 4 dalies, pagal kurią vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai išieškojimui prieštaraujančiam skolininkui neleidžiama pateikti apeliacinio skundo dėl pirmosios instancijos teismo sprendimo, kuriuo atmetamas jo prieštaravimas, pakenkiama vartotojo apsaugos pagal Direktyvą 93/13 veiksmingumui.

22. Iš pradžių, nors šio klausimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neiškėlė, man atrodo, reikia trumpai išnagrinėti, ar Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalis prieštarauja tam, kad Teisingumo Teismas pripažintų turįs jurisdikciją spręsti dėl ginčijamų nacionalinių nuostatų suderinamumo su šia direktyva.

23. Iš tiesų BBVA savo pastabose raštu nurodė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė nuostata, t. y. CPK 695 straipsnio 4 dalis, yra privalomoji nuostata, kurios nėra jokioje sutartyje, todėl ji nepatenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį. Jis remiasi, be kita ko, neseniai Teisingumo Teismo priimtu sprendimu byloje Barclays Bank (6) .

24. Primintina, jog minėtoje byloje Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytos nacionalinės nuostatos nepatenka į Direktyvos 93/13 taikymo sritį. Šiai išvadai pagrįsti jis pažymėjo, pirma, kad nacionalinės nuostatos, dėl kurių buvo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, yra įstatymų ar kitų teisės aktų pobūdžio ir jokia iš jų nebuvo perkelta į pagrindinėje byloje nagrinėjamą sutartį(7), antra, kad nė viena iš šių nuostatų nesusijusi su nacionalinio teismo įgaliojimų vertinti sutarties sąlygos nesąžiningumą apimtimi, ir, trečia, kad minėtos nuostatos buvo taikomos sutartimi niekaip nepakeitus jų taikymo srities ar apimties. Todėl buvo teisėta preziumuoti, kad sutarties pusiausvyros buvo paisoma(8) .

25. Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal Direktyvos 93/13 1 straipsnio 2 dalį „sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas < ... > šios direktyvos nuostatos nėra taikomos“. Ši nuostata turi būti siejama su tos pačios direktyvos 13 konstatuojamąja dalimi, kurioje, be kita ko, nurodyta, kad „1 straipsnio 2 dalyje pateikiama formuluotė „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“ numato ir normas, kurios pagal įstatymą yra taikomos susitariančiosioms šalims, jei nebuvo susitarta kitaip“.

26. Taigi šioje byloje gali teisėtai kilti klausimas dėl Direktyvos 93/13 taikytinumo. Iš tiesų matyti, kad nei pagrindinės bylos šalys, nei Juzgado de Primera Instancia Nr. 3 de Castellón , vienaip arba kitaip, nesirėmė sąlygų, kurios gali būti laikomos nesąžiningomis, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13, buvimu. Atsakovai per išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrą šiuo klausimu tik nurodė, kad dokumentas, pateiktas grindžiant prašymą dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto, turi formos trūkumų, be to, Juzgado de Primera Instancia Nr. 3 de Castellón neturi jurisdikcijos priimti sprendimo. Taip pat nuoroda, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo daroma į Direktyvos 93/13 priedo 1 punktą, kurio q papunktyje tarp tos pačios direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nurodytų sąlygų minimos sąlygos, kurių tikslas – „panaikinti arba trukdyti vartotojo teisei pareikšti ieškinį arba naudotis bet kuria kita teisinės apsaugos [teisių gynimo] priemone“, galėtų leisti manyti, kad šioje byloje ginčas kilo ne dėl hipoteka užtikrintos paskolos sutarties, kuri sieja pagrindinės bylos šalis, o dėl Civilinio proceso kodekso privalomųjų nuostatų.

27. Tačiau, kadangi nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą buvo nurodyta sąlyga dėl 19 % dydžio delspinigių, esanti hipoteka užtikrintos paskolos sutartyje, ir kadangi, be to, nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo taikoma svarbumo prezumpcija, negali būti atmesta, jog šioje byloje yra ginčijama potencialiai nesąžininga sutarties sąlyga dėl delspinigių nustatymo, – ši situacija gali būti palyginama su tomis, kurias Teisingumo Teismas nagrinėjo bylose, kuriose priimti sprendimai Banco Español de Crédito (9) ir Aziz (10) . Šios bylos buvo susijusios būtent su ginčais, kuriuos nagrinėjant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo klausimas dėl jam Direktyva 93/13 suteiktų įgaliojimų apimties, siekiant įvertinti sutarties sąlygų dėl delspinigių nesąžiningumą.

28. Iš visų šių argumentų darytina išvada, kad Direktyvos 93/13 taikytinumas pagrindinei bylai a priori negali būti atmestas.

29. Tai pažymėjęs toliau nagrinėsiu problemą iš esmės ir iš pradžių pateiksiu kelis samprotavimus dėl Sprendimo Aziz reikšmės ir taikymo ribų.

1. Sprendimo Aziz reikšmė ir taikymo ribos, kalbant apie išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrų veiksmingumą pagal Direktyvą 93/13

30. Primintina, kad byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Aziz , kaip jau nurodžiau savo išvadoje byloje Macinský ir Macinská (11), Teisingumo Teismui pateiktas klausimas buvo susijęs su bendromis problemomis dėl nacionalinio teismo, vykdančio nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais kontrolę, įgaliojimų ir pareigų. Konkrečiau kalbant, reikėjo apibrėžti teismui, kuriame vyksta bylos nagrinėjimo iš esmės procedūra, susijusi su išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūra, tenkančią atsakomybę siekiant prireikus užtikrinti sprendimo dėl esmės, kuriuo pripažįstama nesąžininga sutarties sąlyga – pagrindas išduoti vykdomąjį dokumentą, taigi ir pradėti minėtą vykdymo procedūrą – veiksmingumą(12) .

31. Priminęs procesinės autonomijos ribas, taikytinas pagal Sąjungos teisės veiksmingumo principą, Teisingumo Teismas nusprendė, kad iki tol taikytos Ispanijos teisės nuostatos dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto galėjo pakenkti Direktyva 93/13 siekiamos apsaugos veiksmingumui, nes pagal jas bylą iš esmės nagrinėjančiam teismui, kuriam vartotojas pateikė prašymą pripažinti sutarties sąlygą, kuria grindžiamas vykdomasis dokumentas, nesąžininga, buvo neįmanoma imtis laikinųjų apsaugos priemonių, skirtų išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai sustabdyti ar jai nutraukti, kai tokias priemones buvo būtina skirti siekiant užtikrinti visišką jo galutinio sprendimo veiksmingumą(13) .

32. Taigi Teisingumo Teismo sprendimu atsižvelgiant į veiksmingumo principą abejojama dėl nacionalinių nuostatų, pagal kurias vartotojui ir a fortiori teismui neleidžiama remtis nesąžiningų sąlygų buvimu sutartyje, siekiant pareikšti prieštaravimą dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūros. Teisingumo Teismo samprotavimas buvo grindžiamas, be kita ko, tuo, kad pagal iki tol galiojusią tvarką vartotojas negalėjo prieštarauti išieškojimui iš hipoteka įkeisto turto – o teismas negalėjo jo sustabdyti, remdamasis pagrindais, susijusiais su ginčijamoje paskolos sutartyje esančių sąlygų nesąžiningumu. Reikėjo įvertinti situaciją, kai vienintelė galima apsauga buvo žalos atlyginimo a posteriori teikiama apsauga, kuri nėra veiksminga ir tinkama priemonė užkirsti kelią pagal Direktyvą 93/13 draudžiamų sąlygų naudojimui.

33. Kitaip tariant, būtent tai, kad išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūra buvo visiškai atskirta nuo bylos nagrinėjimo iš esmės procedūros, kurią vartotojas pradeda siekdamas, kad būtų konstatuotas tam tikrų nesąžiningų sąlygų negaliojimas, atsižvelgiant į Direktyva 93/13 vartotojams užtikrinamą apsaugą buvo pripažinta problemiška. Ši apsauga yra aiškiai nepakankama, kai, nepaisant įsipareigojimų nevykdančio skolininko kreipimosi į teismą iš esmės siekiant, kad būtų pripažintas tam tikrų hipoteka užtikrintos paskolos sutarties sąlygų nesąžiningumas, nėra jokių galimybių sustabdyti priverstinio išieškojimo iš nekilnojamojo turto procedūros. Šiuo atveju yra ginčijama ne pati išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūra, bet jos sąsaja su ieškiniu dėl pripažinimo negaliojančiomis vienos arba kelių nesąžiningomis laikomų sąlygų.

2. Pagrindinėje byloje nagrinėjamos procesinės nuostatos vertinimas

34. Šioje byloje nagrinėjamas visiškai kitoks klausimas nei nagrinėtasis Sprendime Aziz (EU:C:2013:164), nes ji susijusi tik su procesine norma, įtvirtinta CPK 695 straipsnio 4 dalyje; pagal ją neleidžiama kreiptis į aukštesnės instancijos teismą, jei teismo, kurio jurisdikcijai priklauso išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūros vykdymas, sprendimas yra nepalankus vartotojui skolininkui.

35. CPK 695 straipsnio 4 dalis susijusi su klausimu, kuris Direktyvoje 93/13 visiškai nereglamentuojamas. Iš tikrųjų šioje direktyvoje nėra jokios nuostatos dėl to, kelių instancijų teismai turi vykdyti į jos taikymo sritį patenkančių sutarties nuostatų kontrolę.

36. Kaip ne kartą yra priminęs Teisingumo Teismas, kadangi teisės aktai nėra suderinti, šis klausimas patenka į valstybių narių procesinės autonomijos sritį, su sąlyga, kad procesinės taisyklės, taikomos ieškiniams, skirtiems iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių apsaugai užtikrinti, nėra mažiau palankios nei tos, kurios taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jų Sąjungos teisės suteiktų teisių įgyvendinimas netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas)(14) .

37. Mano nuomone, dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės nuostatos šių dviejų principų laikymosi atžvilgiu nekyla jokių problemų.

38. Dėl lygiavertiškumo principo manau, kad nėra jokios aplinkybės, leidžiančios daryti išvadą, kad pagal Sąjungos teisės sistemą skolininkams suteikiamų teisių apsauga yra mažiau palanki, nei pagal nacionalinę teisę suteikiama panašiems ieškiniams. Matyti, kad vartotojo procesinių teisių požiūriu norma, taikoma Direktyva 93/13 grindžiamiems prieštaravimo pagrindams, yra panaši į normą, taikomą nacionalinės teisės nuostatomis grindžiamiems prieštaravimo pagrindams. Iš tiesų pagal CPK 695 straipsnį skolininkui neleidžiama pateikti apeliacinio skundo visais atvejais, nepaisant to, ar jis yra grindžiamas tariamu hipoteka užtikrintos sutarties sąlygų nesąžiningumu, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13, ar kitais šiame straipsnyje numatytais prieštaravimo pagrindais.

39. Atsižvelgiant į veiksmingumo principą, kaip parodysiu dėstydamas tolesnius argumentus, taip pat niekas neleidžia daryti išvados, kad dėl šioje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų Direktyva 93/13 suteiktų teisių įgyvendinimas tapo neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.

40. Kad atsakyčiau į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, iš pradžių išnagrinėsiu teisės pareikšti ieškinį vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai klausimą, paskui – problematiką, susijusią su kreditoriaus ir skolininko nelygia padėtimi vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai.

a) Veiksmingumas ir skolininko teisė pareikšti ieškinį vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai

41. Pirma, priešingai nei, atrodo, leidžia suprasti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas(15), mano nuomone, iš Sprendimo Aziz (EU:C:2013:164) kylantys reikalavimai, kalbant apie Direktyva 93/13 siekiamos apsaugos veiksmingumą, yra visiškai patenkinti dėl to, kad į CPK įtraukta galimybė vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai remtis prieštaravimo dėl išieškojimo pagrindu, susijusiu su sąlygų nesąžiningumu. Niekas neleidžia iš minėto sprendimo daryti išvados, kad Ispanijos teisės aktų leidėjas, be šio papildymo, turėjo įtraukti ir nuostatą, reglamentuojančią sąlygas, kuriomis gali būti apskųstas sprendimas, priimtas dėl vykstant tokiai procedūrai pareikšto prieštaravimo.

42. Antra, kaip nurodė Komisija, siekiant Sąjungos teisės taikymo veiksmingumo, kuris neginčijamai susijęs su teise į veiksmingą teisminę gynybą, įtvirtinta Chartijos 47 straipsnyje, iš valstybių narių nereikalaujama numatyti dviejų lygių teisminės kontrolės.

43. Kaip pažymėjo generalinis advokatas P. Mengozzi byloje Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (16), Sąjungos teisėje, susijusioje su vartotojų apsaugos sritimi, neįtvirtinta konkreti pareiga dėl teismų instancijų, kurias valstybės narės turi numatyti, skaičiaus. Pripažįstama, kad Sutartimis nebuvo siekiama sukurti kitų, nei jau nustatytos, teisės gynimo priemonių, nebent iš nacionalinės teisės sistemos organizavimo būtų matyti, kad nėra jokių gynybos priemonių, leidžiančių, kad ir netiesiogiai, užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių laikymąsi. Taip pat šiuo metu, bent jau civilinėse bylose, nėra įtvirtinta jokia teisė į dviejų instancijų teismus 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytoje Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje(17) . Galiausiai veiksmingos teisminės gynybos principu asmeniui suteikiama teisė kreiptis į teismą, o ne teisė į procedūrą keliose instancijose(18) .

44. Trečia, manau, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionaline norma, pagal kurią skolininkui, vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai, neleidžiama apskųsti jo prieštaravimą atmetančio sprendimo, Sąjungos teisės suteiktų teisių įgyvendinimas nėra padaromas praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.

45. Visų pirma remiantis išvadomis, padarytomis atsižvelgiant į teismo praktiką ir konkrečiai Sprendimą Aziz (EU:C:2013:164), matyti, kad Direktyva 93/13 vartotojams suteikiamos teisės yra veiksmingai apsaugotos, jei, pirma, vartotojas gali remtis nesąžiningų sąlygų buvimu teisme, nagrinėjančiame prieštaravimą dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto, ir, antra, jei teismas gali savo iniciatyva kelti tokių sąlygų buvimo klausimą ir prireikus sustabdyti išieškojimo vykdymą.

46. Grįžtant prie pagrindinės bylos, man atrodo, kad ir skolininkai, ir pirmosios instancijos teismas turėjo galimybę kelti klausimą dėl galimo sutarties sąlygų pagrindinėje byloje nagrinėjamoje paskolos sutartyje nesąžiningumo.

47. Tiesa, buvo pažymėta, kad nagrinėjamu atveju problema kyla dėl to, kad pagal nacionalinę teisę, taikytiną vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai, nebuvo numatyta, kad nesąžiningų sąlygų buvimu ginčijamojoje paskolos sutartyje gali būti grindžiamas prieštaravimas dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto arba kad šį klausimą savo iniciatyva gali kelti prašymą dėl priverstinio vykdymo nagrinėjantis nacionalinis teismas.

48. Be to, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos matyti, kad pirmosios instancijos teismas neišsakė nuomonės dėl galimo nesąžiningos sąlygos buvimo pagrindinėje byloje nagrinėjamoje hipoteka užtikrintos paskolos sutartyje.

49. Taigi iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prieštaravimas dėl ginčijamo išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto buvo pateiktas 2013 m. kovo 12 d., t. y. anksčiau, nei įsigaliojo Įstatymas Nr. 1/2013. Taigi pareiškėjai tam, kad pagrįstų savo prieštaravimą, neturėjo galimybės remtis hipoteka užtikrintos paskolos sutarties sąlygų nesąžiningumu.

50. Tačiau pažymėtina, kad pagal Įstatymo Nr. 1/2013 pirmąją pereinamojo laikotarpio nuostatą(19) nuo 2013 m. gegužės 14 d. Juzgado de Primera Instancia Nr. 3 de Castellón turėjo galimybę savo iniciatyva įvertinti sutarties sąlygos dėl delspinigių nesąžiningumą. Taigi galimybė už vykdymą atsakingam teismui išnagrinėti šią sąlygą ir konstatuoti jos nesąžiningumą arba jo nekonstatuoti ir atitinkamai nuspręsti dėl išieškojimo nutraukimo arba sustabdymo jau buvo 2013 m. birželio 19 d. – tą dieną, kurią jis priėmė sprendimą dėl prieštaravimo dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto.

51. Be to, ketvirtąja pereinamojo laikotarpio nuostata vartotojui buvo suteikta galimybė pareikšti specialų prieštaravimą, grindžiamą naujų prieštaravimo pagrindų, numatytų būtent CPK 695 straipsnio 4 dalyje, buvimu. Pagal šią nuostatą pareiškėjai turėjo galimybę pareikšti apie nesąžiningų sąlygų buvimą per vieną mėnesį nuo Įstatymo Nr. 1/2013 įsigaliojimo, t. y. nuo 2013 m. gegužės 16 d. iki 2013 m. birželio 16 d.

52. Ketvirta, dėl pareiškėjų negalėjimo pareikšti apeliacinio skundo iš jų nebuvo atimta galimybė apskritai pareikšti ieškinį, kuriuo jie galėtų siekti, kad būtų iš esmės išnagrinėtas jų prašymas pripažinti sutarties sąlygų, kurias jie laiko nesąžiningomis, negaliojimą. Kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos, kiekvienu atveju klausimą, ar nacionalinė procesinė nuostata daro Sąjungos teisės taikymą neįmanomą ar pernelyg sudėtingą, reikia nagrinėti atsižvelgiant į šios nuostatos vaidmenį visame procese, į proceso eigą ir jo ypatumus įvairiuose nacionaliniuose teismuose(20) .

53. Tačiau nereikia pamiršti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama išieškojimo procedūra, kurios tikslas – išieškoti skolą remiantis vykdytinu dokumentu, kurio galiojimas yra preziumuojamas, pagal savo pobūdį labai skiriasi nuo bylos nagrinėjimo iš esmės procedūros. Skolininkas, kuris mano, kad jo teisės galėjo būti pažeistos, turi pareikšti ieškinį dėl esmės, kurį nagrinėjantis teismas galės išspręsti visus su pačiu teisės į išieškojimą buvimu susijusius klausimus.

54. Kaip nurodė Komisija, Ispanijos išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūra išlaikoma galimybė pradėti teisinį ginčą dėl klausimų, susijusių su skolinio reikalavimo ir paskolos sutarties galiojimu, inicijavus bylos nagrinėjimo iš esmės procedūrą, kuri visa grindžiama rungimosi principu. Šiuo klausimu pažymėtina, kad CPK 695 straipsnio 4 dalyje, nors joje numatyta, kad, išskyrus išieškojimo nutraukimo arba nesąžiningos sąlygos netaikymo atvejus, nutartys, kurios priimamos dėl šiame straipsnyje numatyto prieštaravimo, negali būti skundžiamos, aiškiai patikslinama, kad šie sprendimai „turi padarinių tik per išieškojimo procedūrą, per kurią jie priimti“. Kitaip tariant, tuo atveju, jei už vykdymą atsakingas teismas atmeta vartotojo skolininko reikalavimus, šio sprendimo pasekmės apribotos tik išieškojimo procedūra.

55. Be to, jei vartotojas nuspręstų pradėti įprastą bylos nagrinėjimo iš esmės procedūrą (ieškinys dėl negaliojimo) ir bylą iš esmės nagrinėjantis teismas pripažintų vieną arba kelias hipoteka užtikrintos paskolos sutarties sąlygas negaliojančiomis dėl jų nesąžiningumo, priverstinis šioje sutartyje esančio dokumento vykdymas neišvengiamai būtų užginčytas ir greičiausiai sustabdytas. Net darant prielaidą, kad pareiškus ieškinį dėl negaliojimo pripažinimo, grindžiamą nesąžiningų sąlygų buvimu, nebūtų sustabdyta tuo pačiu metu vykstanti priverstinio vykdymo procedūra, man atrodo, kad Direktyvos 93/13 teikiamos apsaugos veiksmingumą pakankamai užtikrina papildoma galimybė, kuri vartotojams ir teismui suteikiama pagal išieškojimo procedūrai taikytinas nacionalines nuostatas, pateikti prieštaravimą dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto. Pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija skiriasi nuo ypatingų aplinkybių, nagrinėtų byloje, kurioje priimtas Sprendimas Aziz (EU:C:2013:164); joje išieškojimas iš hipoteka įkeisto turto apskritai negalėjo būti sustabdytas.

b) Veiksmingumas ir tariamas procesinis nelygiateisiškumas atsižvelgiant į kreditoriui suteikiamas apskundimo galimybes vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai

56. Nagrinėjamu atveju yra ginamas teiginys – visų pirma Komisijos, – kad, atimant iš vartotojo bet kokią galimybę apskųsti nutartį, kuria atmetamas jo prieštaravimas, nors priešingai šaliai, t. y. pardavėjui arba tiekėjui, leidžiama jam nepalankų sprendimą apskųsti aukštesnės instancijos teismui, pagal CPK 695 straipsnio 4 dalį vartotojo padėtis tampa aiškiai nepalanki, palyginti su pardavėjo arba tiekėjo padėtimi. Atsisakymas suteikti vienai iš proceso šalių galimybę apskųsti jai nepalankų sprendimą, nors priešingai šaliai ši galimybė suteikiama, aiškiai prieštarauja Chartijos 47 straipsnio 2 dalyje įtvirtintam procesinio lygiateisiškumo principui. Juo labiau kad Direktyva 93/13 siekiama būtent atkurti vartotojų ir pardavėjų ar tiekėjų lygybę.

57. Toks požiūris, nors a priori turi visus elementus, dėl kurių norėtųsi jam pritarti, manau, kyla iš paviršutiniško šioje byloje nagrinėjamos situacijos vertinimo ir dėl toliau išvardytų priežasčių manęs visai neįtikina.

58. Tiesa, kaip Europos Žmogaus Teisių Teismas yra pažymėjęs dėl baudžiamųjų bylų(21), neginčijama, kad nacionalinės nuostatos, kuriomis sukuriama šalių nelygybė galimybės kreiptis į aukštesnės instancijos teismą požiūriu, potencialiai yra nesuderinamos su procesinio lygiateisiškumo principu.

59. Tačiau tai, kad išieškojimui prieštaraujantys skolininkai negali apskųsti sprendimo atmesti jų prieštaravimą, nors sprendimas nutraukti išieškojimą arba netaikyti nesąžiningos sąlygos gali būti apskųstas apeliacine tvarka, paaiškinama pačiu išieškojimo procedūros pobūdžiu.

60. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš tiesų yra pateiktas vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai, kurios tikslas – kreditoriaus prašymu vykdyti hipoteka grindžiamą vykdytiną dokumentą. Tokia procedūra neišvengiamai reiškia, kad turtas prieš tai buvo įkeistas ir kad kreditorius šiuo pagrindu, jei skolininkas nevykdo savo skolos grąžinimo įsipareigojimų, gali remtis vykdytinu dokumentu, patvirtintu notaro aktu ir įregistruotu nekilnojamojo turto registre. Paprastai yra preziumuojama, kad pagal dokumentą kylanti teisė yra neginčijama ir kad jis turi vykdomąją galią(22) .

61. Kitaip tariant, tai, kad apskundimas galimas tik visiško arba dalinio vykdymo nutraukimo atvejais, lengvai paaiškinama tuo, kad, atsižvelgiant į privilegijuotą vykdytiną dokumentą, kuriuo remiasi kreditorius, pagrindiniu principu turi išlikti jo vykdymas.

62. Be to, vykstant tokiai procedūrai, kurios dalykas yra aiškiai apibrėžtas ir kuri yra supaprastinta, teismas iš principo neatlieka nagrinėjimo iš esmės ir išieškojimo sustabdymas gali būti pagrįstas tik Civilinio proceso kodekse numatytais pagrindais.

63. Taigi akivaizdi „privilegija“, suteikiama kreditoriui, kuris, kitaip nei skolininkas, turi galimybę pareikšti naują ieškinį dėl jam nepalankaus sprendimo, yra paaiškinama aplinkybe, kad išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūra siekiama būtent apsaugoti privilegijuoto vykdytino dokumento turėtoją. Kaip pažymėjo Ispanijos vyriausybė, hipotekos kreditorius turi turėti galimybę remtis savo vykdytinu dokumentu ginčydamas teismo sprendimą, prieštaraujantį ankstesniam nurodymui dėl vykdymo.

64. Jei būtų nuspręsta kitaip, būtų pažeistos vykdytino dokumento turėtojo teisės, kurias siekiama apsaugoti išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūra, nes skolininkui būtų leista kliudyti išieškojimui ir atitinkamai – prieš tai pareikštos teisės įgyvendinimui.

65. Todėl manau, jog yra klaidinga tvirtinti, kad dėl ginčijamų nacionalinės teisės aktų vartotojo procesinė padėtis tampa nepalanki(23) .

66. Šiomis aplinkybėmis, man atrodo, svarbu priminti, jog pagal Sprendimą Aziz (EU:C:2013:164) tik reikalaujama, kad, vykstant minėtai išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai, būtų leidžiama, kad, grįsdami prieštaravimą dėl išieškojimo, jam prieštaraujantys skolininkai taip pat galėtų kaip prieštaravimo pagrindus nurodyti dokumento arba jo sąlygų negaliojimą dėl nesąžiningumo arba kad per vėlesnę bylos nagrinėjimo iš esmės procedūrą būtų galima taikyti laikinąją apsaugos priemonę ir sustabdyti išieškojimą iš hipoteka įkeisto turto, jei yra kreipiamasi dėl tokios sąlygos negaliojimo, – to pareiškėjai pagrindinėje byloje nepadarė. Taigi Įstatymas Nr. 1/2013 šiuos reikalavimus aiškiai atitinka, nes, be kitų pakeitimų, įtrauktas prieštaravimo išieškojimui pagrindas, susijęs su išieškojimą pagrindžiančios sutarties nesąžiningumu.

67. Iš visų šių argumentų matyti, kad Direktyvos 93/13 7 straipsnis neprieštarauja tokiai nacionalinės teisės nuostatai, kokia yra CPK 695 straipsnio 4 dalis, pagal kurią, vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai, leidžiama apskųsti tik nutartį nutraukti išieškojimą.

B – Dėl antrojo klausimo: procesinio lygiateisiškumo principo ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą paisymas

68. Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi apie ginčijamos nacionalinės nuostatos atitiktį procesinio lygiateisiškumo principui, kuris yra Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į veiksmingą teisminę gynybą dalis.

69. Prieš nagrinėjant pateiktą klausimą iš esmės reikia iš pradžių nustatyti, ar Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nuspręsti, kad tai yra Sąjungos teisės įgyvendinimo atvejis, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį(24) .

70. Kaip nurodė BBVA ir Ispanijos vyriausybė, dėl to galima suabejoti, nes nagrinėjama teisinė situacija a priori nėra tiesiogiai reglamentuojama Sąjungos teisės.

71. Tiesa, nereikia pamiršti, kad Teisingumo Teismas labai plačiai suvokia tai, kas patenka į jo jurisdikcijos sritį, nes šiuo metu yra aiškiai pripažįstama, kad ji apima visus atvejus, kai yra „įgyvendin[ama] Sąjungos teis[ė]“, suprantant šiuos žodžius plačiai(25) .

72. Tačiau, kitaip nei, pavyzdžiui, Sprendime Åkerberg Fransson nagrinėtu atveju, kalbant apie sąsają su Direktyvos 2006/112/EB(26) 2 straipsniu, 250 straipsnio 1 dalimi, 273 straipsniu ir SESV 325 straipsniu, nagrinėjamoje byloje sąsają su Direktyva 93/13 labai sunku nustatyti, – tą, beje, rodo tai, kad, nuoroda į šią direktyvą į prašymą priimti prejudicinį sprendimą buvo įtraukta po to, kai vykstant procedūrai BBVA pateikė pastabą(27) .

73. Iš tikrųjų sunku suprasti, apie kokią konkrečiai Sąjungos teisės nuostatą ar principą čia kalbama. Kaip matyti iš argumentų, kuriuos pateikiau atsakydamas į pirmąjį klausimą, nesant procesinių nuostatų, kuriomis reglamentuojamos išieškojimo procedūros, suderinimo, klausimas dėl teisės apskųsti teismo sprendimą dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto patenka į procesinės autonomijos principo taikymo sritį. Be to, dėl dabartinės Sąjungos teisės būklės nėra jokio pagrindo daryti išvadą, kad veiksmingumo principas prieštarauja tokiai nacionalinei nuostatai, kokia yra CPK 695 straipsnio 4 dalis. Vien to, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro nuorodą į Direktyva 93/13 siekiamos vartotojų apsaugos reikalavimus, nepakanka, kad Teisingumo Teismas pripažintų turįs jurisdikciją atsakyti į klausimą.

74. Man atrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama teisinė problematika, susijusi su nacionalinėmis nuostatomis dėl galimybių apskųsti teismo sprendimą dėl prieštaravimo dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto, yra visiškai reglamentuojama nacionalinės teisės ir nesusijusi su atveju, kai „įgyvendin[ama] Sąjungos teis[ė]“. Jei būtų nuspręsta kitaip, būtų pažeista Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta sąlyga ir dėl to Sąjungos teisės taikymo sritis būtų išplėsta, viršijant Sąjungos įgaliojimus(28) .

75. Bet kuriuo atveju darant prielaidą, kad Teisingumo Teismas nuspręs pripažinti turįs jurisdikciją atsakyti į klausimą, nematau nieko, kas galėtų pažeisti procesinio lygiateisiškumo ir teisės į teisingą bylos nagrinėjimą principus.

76. Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį klausimą, laikytina, kad į antrąjį klausimą atsakyti nebereikia.

77. Iš tiesų nusprendus, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė nuostata visiškai atitinka iš veiksmingumo principo kylančius reikalavimus, man neatrodo, jog būtina nagrinėti, ar ši nuostata, be to, atitinka Chartijos 47 punkte įtvirtintą teisę į veiksmingą teisminę gynybą. Nors ši nuostata apima skirtingus aspektus, teisės į veiksmingą teisminę gynybą taikymo ribos šioje byloje, kalbant apie galimybę apskųsti sprendimus, priimtus dėl prieštaravimo dėl išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto, sutampa su veiksmingumo principo laikymosi nagrinėjimu, atliktu atsakant į pirmąjį klausimą.

78. Iš šių argumentų matyti, kad procesinio lygiateisiškumo principas, kuris siejasi su Chartijos 47 straipsnyje įtvirtinta teise į veiksmingą teisminę gynybą, net darant prielaidą, kad jis taikytinas pagrindinėje byloje nagrinėjamai išieškojimo procedūrai, neprieštarauja tokiai nacionalinės teisės normai, kokia yra CPK 695 straipsnio 4 dalis, pagal kurią vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai leidžiama apskųsti tik nutartį nutraukti išieškojimą.

IV – Išvada

79. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Audiencia Provincial de Castellón pateiktus klausimus atsakyti taip:

Nei veiksmingumo principu, siejamu su 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais siekiamu apsaugos tikslu, nei teise į veiksmingą teisminę gynybą nedraudžiama nacionalinė procesinė nuostata, pagal kurią, vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūroms, teisė pateikti apeliacinį skundą yra suteikiama tik siekiant apskųsti nutartį nutraukti išieškojimą arba netaikyti nesąžiningos sąlygos.

(1) .

(2) – 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288).

(3) – C‑415/11, EU:C:2013:164.

(4) – Iš tikrųjų ši byla nėra vienetinis atvejis. 2013 m. gegužės 14 d. Įstatymas Nr. 1/2013 dėl priemonių, skirtų skolininkų, kurių skoliniai įsipareigojimai užtikrinti hipoteka, apsaugai sustiprinti, skolos restruktūrizavimo ir socialinio būsto nuomos ( Ley 1/2013 de medidas para reforzar la protección a los deudores hipotecarios, reestructuración de deuda y alquiler social ) (BOE Nr. 116, 2013 m. gegužės 15 d., p. 36373; toliau – Įstatymas Nr. 1/2013) yra ginčijamas keliose šiuo metu Teisingumo Teismo nagrinėjamose bylose (pavyzdžiui, žr. bylą Cajas Rurales Unidas (C‑645/13) dėl Juzgado de Primera Instancia Nr. 34 de Barcelona pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą, susijusią su problematika, analogiška nagrinėjamajai šioje byloje).

(5) – 2000 m. sausio 7 d. ( Ley de enjuiciamiento civil ) (BOE, Nr. 7, 2000 m. sausio 8 d., p. 575); įstatymas, iš dalies pakeistas 2013 m. birželio 28 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 7/2013 (BOE, Nr. 155, 2013 m. birželio 29 d., p. 48767; toliau – CPK).

(6) – Sprendimas Barclays Bank (C‑280/13, EU:C:2014:279).

(7) – Ten pat, 40 punktas.

(8) – Teisingumo Teismas pabrėžia, kad, kitaip nei byloje, kurioje priimtas Sprendimas RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, 25 punktas), šalys nesusitarė išplėsti nacionalinės teisės aktų leidėjo numatytos sistemos taikymo srities (Sprendimas Barclays Bank , EU:C:2014:279, 41 punktas).

(9) – C‑618/10, EU:C:2012:349.

(10) – EU:C:2013:164.

(11) – C‑482/12, EU:C:2013:765, 72 ir paskesni punktai.

(12) – Sprendimas Aziz (EU:C:2013:164, 49 punktas).

(13) – Ten pat, 59 punktas.

(14) – Sprendimai Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, 12 punktas), Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, 39 ir 43 punktai) ir van der Weerd ir kt. (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, 28 punktas).

(15) – Audiencia Provincial de Castellón iš tiesų nurodo, kad Ispanijos teisės aktų leidėjas „netinkamai perkėlė“ Teisingumo Teismo nustatytus kriterijus.

(16) – C‑413/12, EU:C:2013:532, 23 punktas.

(17) – Ten pat, be kita ko, 23 ir 29 punktai. Šiuo klausimu primintina, kad pagal Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką šios konvencijos 6 straipsnio 1 dalimi susitariančiosios valstybės nėra įpareigotos kurti apeliacinius ir kasacinius teismus civilinių bylų srityje (žr., be kita ko, 2006 m. gegužės 23 d. EŽTT sprendimą Antonenko prieš Rusiją , Nr. 42482/02).

(18) – Šiuo klausimu žr. Sprendimą Samba Diouf (C‑69/10, EU:C:2011:524, 69 punktas).

(19) – Pagal šią nuostatą „šis įstatymas taikomas teisminėms ir neteisminėms procedūroms išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto srityje, kurios buvo pradėtos įstatymo įsigaliojimo dieną ir kuriose dar nebuvo įvykdytas iškeldinimas“. Ši nuostata turi būti siejama su CPK naujo 552 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, kurioje, be kita ko, nustatyta, jog „nustatęs, kad viena iš < ... > vykdytino dokumento sąlygų gali būti laikoma nesąžininga, teismas suteikia šalims 15 dienų terminą nuomonei pareikšti“.

(20) – Žr. Sprendimą Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (C‑413/12, EU:C:2013:800, 34 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

(21) – Šiuo klausimu žr. 2002 m. gruodžio 3 d. EŽTT sprendimo Berger prieš Prancūziją , Nr. 48221/99, 38 punktą.

(22) – Šiuo atžvilgiu vykdomoji galia, kurią turi notaro patvirtintas dokumentas, ir kreditoriaus intereso greitai atlikti priverstinį vykdymą pripažinimas – tai aplinkybės, kurias, be kita ko, pažymėjo generalinė advokatė J. Kokott savo išvadoje byloje Aziz (C‑415/11, EU:C:2012:700, 55 punktas). Taip pat Europos Žmogaus Teisių Teismas yra pabrėžęs, kad teisės įgyvendinimo procedūra, grindžiama notaro patvirtintu konkrečios skolos užtikrinimo dokumentu, kaip ir teismo sprendimu vykdoma procedūra, turi būti įvykdyta per protingą terminą (žr. EŽTT Sprendimą Estima Jorge prieš Portugaliją , Recueil des arrêts et décisions 1998-II).

(23) – Pažymėtina, kad, nagrinėdamas tam tikrų Ispanijos teismų iškeltus neatitikties Konstitucijai klausimus, Tribunal Constitucional (Konstitucinis Teismas) (žr., be kita ko, 1981 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Nr. 41/1981 ir 1993 m. birželio 30 d. Sprendimą Nr. 217/1993, taip pat 2011 m. liepos 19 d. Nutartį Nr. 113/2011) yra pabrėžęs, kad išieškojimo iš turto, kurio įkeitimas yra įregistruotas, procedūra yra supaprastinto pobūdžio ir kad išieškojimui prieštaraujanti šalis visada turi galimybę pradėti atitinkamą bylos nagrinėjimo iš esmės procedūrą. Todėl ši šalis vykstant išieškojimo procedūrai negali remtis teise į gynybą. Dar konkrečiau kalbant, Tribunal Constitucional antroji kolegija 1988 m. liepos 21 d. nutartyje patvirtino, kad Konstitucijai neprieštarauja negalėjimas pareikšti apeliacinio skundo dėl sprendimo, kuris priimamas dėl pareikšto prieštaravimo, ir pripažino, kad tai nepažeidžia šalių lygybės principo.

(24) – Primintina, kad Chartijos taikymo sritis tiek, kiek tai susiję su valstybių narių veiksmais, apibrėžiama jos 51 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią Chartijos nuostatos skirtos valstybėms narėms tik jeigu jos įgyvendina Sąjungos teisę.

(25) – Žr., be kita ko, Sprendimą Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, 16 ir paskesni punktai).

(26) – 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyva 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1).

(27) – BBVA nurodė, kad, vykstant nacionalinei procedūrai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ketino pateikti šį prašymą nurodydamas tik Chartijos 47 straipsnio nuostatas, be jokios nuorodos į Direktyvą 93/13. Būtent po to, kai BBVA pateikė pastabą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė performuluoti klausimą ir įtraukti į jį Direktyvą 93/13.

(28) – Dėl neseno taikytinų principų priminimo žr., be kita ko, Sprendimą Pelckmans Turnhout (C‑483/12, EU:C:2014:304, 17–21 punktai).