GENERALINIO ADVOKATO

MELCHIOR WATHELET IŠVADA,

pateikta 2018 m. spalio 4 d. ( 1 )

Byla C-389/17

UAB „Paysera LT“, buvusi UAB „EVP International“,

dalyvaujant

Lietuvos bankui

(Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Elektroninių pinigų įstaigos – Direktyva 2009/110/EB – Nuosavoms lėšoms taikomos taisyklės – Elektroniniams pinigams leisti reikalingos lėšos – Sąvoka „su elektroninių pinigų leidimu susijusi veikla“ – Elektroninių pinigų išleidimas pardavėjo naudai gautų lėšų nominaliąja verte“

1. Ar elektroniniai pinigai yra padirbti pinigai ar net žetonai ( 2 )?

2. Šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikė Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas dėl Direktyvos 2009/110/EB ( 3 ) 5 straipsnio 2 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies a punkto išaiškinimo. Jis buvo pateiktas nagrinėjant ginčą, kurio šalys yra UAB „Paysera LT“, ankstesnis pavadinimas – UAB „EVP International“ (toliau – „Paysera“) ir Lietuvos bankas, kilusį dėl nuosavų lėšų apskaičiavimo metodų, kurie turi būti taikomi tam tikroms mokėjimo operacijoms, ir dėl to, ar tam tikros operacijos turi būti laikomos „su elektroninių pinigų leidimu susijusiomis“ mokėjimo paslaugomis.

I. Teisinis pagrindas

A. Direktyva EPD II

3. Direktyvos EPD II 11 konstatuojamoje dalyje nustatyta: „Reikia, kad taikant pradinio kapitalo režimą kartu su einamojo kapitalo režimu būtų užtikrinta tinkama vartotojų apsauga ir patikima bei apdairi elektroninių pinigų įstaigų veikla. Atsižvelgiant į elektroninių pinigų specifiką, reikėtų numatyti papildomą einamojo kapitalo skaičiavimo metodą. Reikėtų išlaikyti visišką priežiūros laisvę, siekiant užtikrinti, kad vienoda rizika visų mokėjimo paslaugų teikėjų atveju būtų traktuojama vienodai ir kad skaičiavimo metodas apimtų specifinę konkrečios elektroninių pinigų įstaigos situaciją. Be to, turėtų būti numatyta nuostata, kad elektroninių pinigų turėtojų lėšas elektroninių pinigų įstaigos laikytų atskirai nuo elektroninių pinigų įstaigos lėšų, naudojamų kitai verslo veiklai. Elektroninių pinigų įstaigoms taip pat turėtų būti taikomos veiksmingos kovos su pinigų plovimu ir terorizmo finansavimu taisyklės.“

4. Direktyvos EPD II 2 straipsnio „Sąvokų apibrėžtys“ 2 punkte nustatyta, kad elektroniniai pinigai yra „išleidėjui pateikiamu reikalavimu išreikšta, elektroninėse, įskaitant magnetines, laikmenose saugoma piniginė vertė, kuri išleidžiama gavus lėšas, skirta mokėjimo operacijoms, kaip apibrėžta Direktyvos 2007/64/EB 4 straipsnio 5 punkte, atlikti ir priimama fizinių arba juridinių asmenų, neskaitant elektroninių pinigų išleidėjo“.

5. Direktyvos EPD II 5 straipsnio „Nuosavos lėšos“ 2 ir 3 dalyse nustatyta: „2. Vykdant veiklą, nurodytą 6 straipsnio 1 dalies a punkte, kuri nesusijusi su elektroninių pinigų leidimu, reikalaujamos elektroninių pinigų įstaigos nuosavos lėšos skaičiuojamos pagal vieną iš trijų metodų (A, B arba C), nustatytų Direktyvos 2007/64/EB 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse. Tinkamą metodą nustato kompetentingos institucijos pagal nacionalinės teisės aktus. Kiek nuosavų lėšų turi turėti elektroninių pinigų leidimo veiklą vykdanti elektroninių pinigų įstaiga, apskaičiuojama pagal D metodą, nustatytą 3 dalyje. Elektroninių pinigų įstaigos visada turi turėti nuosavų lėšų, kurios didesnės arba lygios pirmoje ir antroje pastraipose nurodytų reikalaujamų lėšų sumai. 3. D metodas: elektroninių pinigų įstaigos nuosavos lėšos, skirtos elektroniniams pinigams leisti, turi sudaryti bent 2 % neapmokėtų elektroninių pinigų vidurkio.“

6. Direktyvos EPD II 6 straipsnio „Veikla“ 1 dalies a punkte nustatyta: „1. Be elektroninių pinigų leidimo, elektroninių pinigų įstaigos turi teisę užsiimti šia veikla: a) Direktyvos 2007/64/EB priede išvard[y]tų mokėjimo paslaugų teikimas.“

7. Direktyvos EPD II 11 straipsnio „Išleidimas ir susigrąžinimo galimybė“ 1 ir 2 dalyse nustatyta: „1. Valstybės narės užtikrina, kad elektroninių pinigų išleidėjai leidžia nominalios vertės elektroninius pinigus, kai gaunamos lėšos. 2. Valstybės narės užtikrina, kad, elektroninių pinigų turėtojui paprašius, elektroninių pinigų išleidėjai bet kuriuo metu nominalia pinigine verte grąžintų turimus elektroninius pinigus.“

B. Direktyva 2007/64/EB

8. Direktyvos 2007/64/EB ( 4 ) 4 straipsnio „Sąvokų apibrėžtys“ 3 ir 5 punktuose sąvokos „mokėjimo paslauga“ ir „mokėjimo operacija“ apibrėžtos taip: „3) mokėjimo paslauga – bet kuri priede išvardyta veiklos rūšis; <…> 5) mokėjimo operacija – mokėtojo arba gavėjo inicijuotas veiksmas, kai lėšos perduodamos, pervedamos arba išimamos neatsižvelgiant į mokėtojo ir gavėjo pareigas, kuriomis grindžiama operacija;“

9. Direktyvos MPD 8 straipsnio „Nuosavų lėšų apskaičiavimas“ 1 ir 2 dalyse nustatyta: „1. Nepaisant 6 straipsnyje nustatytų pirminių reikalavimų kapitalui, valstybės narės reikalauja, kad mokėjimo įstaigos visą laiką turėtų nuosavas lėšas, apskaičiuotas laikantis vieno iš toliau nurodytų trijų metodų, kuriuos nustatė kompetentingos institucijos nacionalinės teisės aktuose nustatyta tvarka: A metodas Mokėjimo įstaigų nuosavos lėšos turi sudaryti bent 10 % jų praėjusių metų fiksuotų pridėtinių išlaidų. Kompetentingos institucijos gali šį reikalavimą patikslinti tuo atveju, jeigu nuo praėjusių metų mokėjimo įstaigos veikloje įvyko esminių pokyčių. Jeigu apskaičiavimo dieną mokėjimo įstaiga dar nėra baigusi visų vienerių metų veiklos, tai reikalavimas yra kad nuosavos lėšos sudarytų 10 % jų atitinkamų fiksuotų pridėtinių išlaidų, kurios numatytos jos verslo plane, išskyrus atvejus, kai kompetentingos institucijos reikalauja patikslinti šį planą. B metodas Mokėjimo įstaigos nuosavos lėšos turi būti ne mažesnės už toliau nurodytų dydžių, padaugintų iš padidinimo daugiklio k, sumą, kaip apibrėžta toliau 2 dalyje, kur mokėjimo apimtis (MA) sudaro vieną dvyliktąją bendros mokėjimo operacijų, kurias mokėjimo įstaiga atliko praėjusias metais, sumos: a) 4,0 % tos MA dalies iki 5 mln. EUR, plius b) 2,5 % tos MA dalies nuo 5 mln. EUR iki 10 mln. EUR, plius c) 1 % tos MA dalies nuo 10 mln. EUR iki 100 mln. EUR, plius d) 0,5 % tos MA dalies nuo 100 mln. EUR iki 250 mln. EUR, plius e) 0,25 % tos MA dalies virš 250 mln. EUR. C metodas Mokėjimo įstaigos nuosavos lėšos turi būti ne mažesnės už atitinkamą rodiklį, apibrėžtą a punkte, padaugintą iš b punkte nustatyto padauginimo daugiklio ir vėl padaugintą iš 2 dalyje apibrėžto padidinimo daugiklio k: a) Atitinkamas rodiklis yra šių elementų suma: – palūkanų pajamų, – palūkanų išlaidų, – gautų komisinių ir kitų mokesčių, ir – kitų veiklos pajamų. Kiekvienas elementas įtraukiamas į sumą su savo teigiamu arba neigiamu ženklu. Pajamos iš neįprastų ir nebūdingų elementų negali būti naudojamos apskaičiuojant atitinkamą rodiklį. Išlaidos, susijusios su trečiųjų šalių teikiamomis išorės subjektams perduotoms paslaugomis gali sumažinti atitinkamą rodiklį, jei išlaidos patiriamos dėl pagal šią direktyvą prižiūrimos įstaigos. Atitinkamas rodiklis apskaičiuojamas kiekvienų finansinių metų pabaigoje pagal paskutinių dvylikos mėnesių stebėjimus. Atitinkamas rodiklis apskaičiuojamas už praeitus finansinius metus. Tačiau pagal C metodą apskaičiuotos nuosavo lėšos negali būti mažesnės nei 80 % pastarųjų trijų finansinių metų atitinkamo rodiklio vidurkio. Jei nėra jokių audituotų duomenų, gali būti naudojami sąmatiniai verslo duomenys. b) Padauginimo daugiklis yra: i) 10 % tos atitinkamo rodiklio dalies iki 2,5 mln. EUR; ii) 8 % tos atitinkamo rodiklio dalies nuo 2,5 mln. EUR iki 5 mln. EUR; iii) 6 % tos atitinkamo rodiklio dalies nuo 5 mln. EUR iki 25 mln. EUR; iv) 3 % tos atitinkamo rodiklio dalies nuo 25 mln. EUR iki 50 mln. EUR; v) 1,5 % virš 50 mln. EUR. 2. Padidinimo daugiklis k, naudotinas taikant 1 dalyje nurodytus B ir C metodus, yra: a) 0,5, jeigu mokėjimo įstaiga teikia tik priedo 6 punkte nurodytą mokėjimo paslaugą; b) 0,8, jeigu mokėjimo įstaiga teikia priedo 7 punkte nurodytą mokėjimo paslaugą; c) 1, jeigu mokėjimo įstaiga teikia bet kurią priedo 1–5 punktuose nurodytą mokėjimo paslaugą.“

10. Direktyvos MPD priede „Mokėjimo paslaugos (4 straipsnio 3 punktas)“ pateiktas atitinkamų veiklos rūšių sąrašas: „1. Paslaugos, kuriomis sudaromos sąlygos grynuosius pinigus įmokėti į mokėjimo sąskaitas, ir visos su mokėjimo sąskaitos tvarkymu susijusios operacijos. 2. Paslaugos, kuriomis sudaromos sąlygos grynuosius pinigus išimti iš mokėjimo sąskaitos, ir visos su mokėjimo sąskaitos tvarkymu susijusios operacijos. 3. Mokėjimo operacijų vykdymas, įskaitant lėšų pervedimą į mokėjimo sąskaitą, atidarytą vartotojo mokėjimo paslaugų teikėjo arba kito mokėjimo paslaugų teikėjo įstaigoje: – tiesioginio debeto pervedimų vykdymas, įskaitant vienkartinius tiesioginio debeto pervedimus, – mokėjimo operacijų vykdymas naudojantis mokėjimo kortele arba panašia priemone, – kredito pervedimų vykdymas, įskaitant periodinius pervedimus. 4. Mokėjimo operacijų vykdymas, kai mokėjimo paslaugų vartotojui lėšos suteiktos pagal kredito liniją: – tiesioginio debeto pervedimų vykdymas, įskaitant vienkartinius tiesioginio debeto pervedimus, – mokėjimo operacijų vykdymas naudojantis mokėjimo kortele arba panašia priemone, – kredito pervedimų vykdymas, įskaitant periodinius pervedimus. 5. Mokėjimo priemonių išdavimas ir (arba) priėmimas. 6. Piniginės perlaidos. 7. Mokėjimo operacijų vykdymas, kuriose mokėtojo sutikimas vykdyti mokėjimo operaciją duodamas naudojant telekomunikacijų priemones, skaitmeninį ar IT prietaisą, ir mokėjimas atliekamas telekomunikacijų, IT sistemos ar tinklo operatoriui, kuris yra tik tarpininkas tarp prekių ir paslaugų teikėjo ir mokėjimo paslaugų vartotojo.“

II. Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

11. Paysera yra Lietuvos bendrovė, turinti elektroninių pinigų įstaigos ir mokėjimo įstaigos licencijas, kurias suteikė Lietuvos bankas ir kuriomis jai suteikta teisė leisti elektroninius pinigus, teikti su tokių pinigų leidimu susijusias paslaugas ir kitas mokėjimo paslaugas.

12. Atlikusi ieškovės pagrindinėje byloje veiklos patikrinimą, Lietuvos banko Priežiūros tarnyba ginčijamame sprendime nustatė, kad ieškovė netaikė reikalaujamų nuosavų lėšų apskaičiavimo metodų, nes, Lietuvos banko nuomone, nagrinėjamos paslaugos nėra susijusios su elektroninių pinigų leidimu.

13. Iš tikrųjų paslaugoms, susijusioms su elektroninių pinigų leidimu, taikomi reikalavimai turėti nuosavų lėšų, kurių suma apskaičiuojama pagal Direktyvos EPD II 5 straipsnio 3 dalyje apibrėžtą D metodą; jo aprašyme nurodyta, kad tokioms įstaigoms privalomo einamojo kapitalo suma yra mažesnė nei tuo atveju, jeigu jos teiktų su elektroninių pinigų leidimu nesusijusias mokėjimo paslaugas, kurioms teikti reikalingos nuosavos lėšos apskaičiuojamos taikant Direktyvos MPD 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse apibrėžtus A, B ir C metodus.

14. Priežiūros taryba visų pirma atsisakė pripažinti mokėjimo paslaugomis, susijusiomis su elektroninių pinigų leidimu, toliau išvardytas ieškovės teikiamas paslaugas: – elektroninių pinigų turėtojo atliktus mokėjimus (pervedimus) iš jo elektroninių pinigų sąskaitos elektroninių pinigų įstaigoje į trečiųjų šalių sąskaitas kredito įstaigose (toliau – I paslauga) ir – mokėjimų už elektroninių pinigų sąskaitas elektroninių pinigų įstaigose turinčių klientų tiekiamas prekes ir (arba) teikiamas paslaugas rinkimą iš tas prekes ar paslaugas perkančių asmenų, kurie nedalyvauja elektroninių pinigų sistemoje (toliau – II paslauga).

15. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar šios dvi paslaugos turėtų būti laikomos su elektroninių pinigų leidimu susijusiomis (ar nesusijusiomis) paslaugomis.

16. Šiomis aplinkybėmis Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar [Direktyvos EPD II] 5 straipsnio 2 dalis, skaitoma kartu su 6 straipsnio 1 dalies a punktu, turi būti aiškinama taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė šioje byloje, su elektroninių pinigų leidimu (ne)susijusiomis mokėjimo paslaugomis laikomos: a) mokėjimo operacija, kai elektroninių pinigų įstaigai (išleidėjui) pateiktu elektroninių pinigų turėtojo prašymu (nurodymu) nominalia verte grąžinami turimi elektroniniai pinigai (grąžinamos lėšos) pervedami į trečiojo asmens banko sąskaitą; b) mokėjimo operacija, kai prekių ir (arba) paslaugų pirkėjas (mokėtojas) pardavėjo nurodymu perveda (įmoka) lėšas už prekes ir (arba) paslaugas elektroninių pinigų įstaigai (elektroninių pinigų išleidėjui), kuri, gavusi šias lėšas, pardavėjo (elektroninių pinigų turėtoj[o]) naudai išleidžia elektroninius pinigus nominalia gautų lėšų verte?“

III. Procesas Teisingumo Teisme

17. Nė viena pagrindinės bylos šalis nemanė esant būtina pateikti pastabas šiame procese. Rašytines pastabas pateikė Lietuvos vyriausybė, Lenkijos vyriausybė ir Europos Komisija. Teismo posėdyje, kuris įvyko 2018 m. birželio 27 d., dalyvavo Lietuvos vyriausybė ir Komisija.

IV. Analizė

A. Šalių pastabų santrauka

18. Visų pirma Lietuvos vyriausybė mano, kad, priešingai, nei nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, sąvoka „elektroninių pinigų leidimas“ neapima faktinės elektroninių pinigų emisijos ir susigrąžinimo.

19. Elektroninių pinigų leidimo veikla vertintina tik kaip nominalios piniginės vertės formos pakeitimas šią vertę perkeliant į elektroninę laikmeną, kad asmenys, priimantys elektroninių pinigų įstaigos išleistus elektroninius pinigus kaip atsiskaitymo formą, tarpusavyje galėtų atlikti šios vertės mokėjimo operacijas. Be to, elektroninių pinigų turėtojui susigrąžinus turimus elektroninius pinigus nominalia pinigine verte prarandama galimybė ta pinigų verte elektroniniais pinigais atlikti mokėjimo operacijas.

20. Antra, aptardama sąvoką „su elektroninių pinigų leidimu susijusios mokėjimo paslaugos“ Lietuvos vyriausybė teigia, jog skirtingų nuosavų lėšų apskaičiavimo metodų taikymas lemia, kad elektroninių pinigų įstaigų, teikiančių su elektroninių pinigų leidimu nesusijusias mokėjimo paslaugas, nuosavo kapitalo poreikis yra didesnis nei elektroninių pinigų įstaigų, neteikiančių su tokių pinigų leidimu nesusijusių mokėjimo paslaugų.

21. Pagrindinis kriterijus vertinant, ar konkrečios mokėjimo paslaugos yra laikytinos susijusiomis, ar nesusijusiomis su elektroninių pinigų leidimu, yra potencialios rizikos apimtis kiekvienu konkrečiu atveju. Tai patvirtinta ir 2008 m. spalio 9 d. Komisijos pasiūlyme ( 5 ), nurodant, kad į pasiūlymą dėl naujos direktyvos, inter alia, įtrauktas einamojo kapitalo reikalavimų pakeitimas naujais skaičiavimo metodais, paremtais elektroninių pinigų įstaigų ir rizikos pobūdžiu.

22. Taigi su elektroninių pinigų leidimu nesusijusias mokėjimo paslaugas teikiančioms įstaigoms didesni kapitalo apskaičiavimo reikalavimai nustatyti dėl to, kad tokios įstaigos teikia platesnį spektrą mokėjimo paslaugų.

23. Lietuvos vyriausybė primena, pirma, kad, priėmus Direktyvą EPD II, elektroninių pinigų įstaigoms leista išplėsti savo veiklą ir pradėti teikti ne tik glaudžiai su elektroninių pinigų leidimu susijusias paslaugas, bet ir Direktyvos MPD priede išvardytas mokėjimo paslaugas, kurios apima, be kita ko, tam tikrų kreditų teikimą.

24. Antra, jei teikiamos mokėjimo paslaugos nesusijusios su elektroninių pinigų leidimu, galima rizika apima ne tik elektroninių pinigų turėtojus, bet ir trečiuosius asmenis, kurie sistemoje nedalyvauja (jų ratas gali būti labai platus ir neapibrėžtas) ir nėra sudarę sutarties su elektroninių pinigų įstaiga, ir dėl tos priežasties jų galimybės ginti savo interesus yra mažesnės.

25. Lietuvos vyriausybės teigimu, tam, kad paslauga būtų laikoma susijusia su elektroninių pinigų leidimu, turi būti tenkinamos dvi kumuliacinės sąlygos: i) elektroniniai pinigai turi būti išleidžiami paslaugos teikimo metu; ii) paslauga turi būti teikiama tarp elektroninių pinigų sistemos dalyvių.

26. Dėl I paslaugos santykio su elektroninių pinigų leidimu Lietuvos vyriausybė tvirtina neturinti abejonių, kad prieš pradėdama teikti I paslaugą elektroninių pinigų įstaiga jau turi būti išleidusi pinigus, ir mano, kad I paslaugos teikimas yra kredito pervedimas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos MPD priedo 3 punkto trečią įtrauką.

27. Vykdant kredito pervedimus į kredito įstaigų sąskaitas, kredito įstaigų klientai priima ne elektroninius pinigus, o lėšas, gautas konvertavus elektroninius pinigus į nominalią piniginę vertę. Taigi I paslauga yra operacija, kai elektroninių pinigų įstaiga (išleidėjas) pagal elektroninių pinigų turėtojo prašymą elektroninius pinigus, prieš tai juos konvertavusi nominalia pinigine verte, perveda į trečiojo asmens sąskaitą kredito įstaigoje.

28. Taigi mokėjimo operacija buvo įvykdyta tarp elektroninių pinigų turėtojo ir trečiojo asmens. Todėl tai buvo „išeinantis“ mokėjimas. Toks mokėjimas gali būti laikomas susijusiu su elektroninių pinigų leidimu tik tuo atveju, jei buvo atliktas tarp dviejų elektroninių pinigų sistemos dalyvių.

29. Lietuvos vyriausybė taip pat pabrėžia, kad I paslauga nėra susijusi ar laikytina tapačia elektroninių pinigų grąžinimui. Iš tikrųjų pagal Direktyvos EPD II 11 straipsnio 2 dalį elektroninių pinigų susigrąžinimas yra tiktai pinigų grąžinimas elektroninių pinigų turėtojui nominaliąja pinigine verte.

30. Beje, ši apibrėžtis dera su Direktyvos EPD II preambulėje nurodytais šios direktyvos tikslais – išsaugoti ir stiprinti elektroninių pinigų turėtojų pasitikėjimą, kad jie bet kada galės juos susigrąžinti nominaliąja verte.

31. I paslaugos atveju elektroniniai pinigai nominalia pinigine verte nėra grąžinami elektroninių pinigų turėtojui. Elektroninių pinigų turėtojo tikslas yra įvykdyti mokėjimus ir atsiskaitymus už prekes ir paslaugas. Be to, pinigų išpirkimo būdas ir forma turi lemiamą reikšmę atskiriant, ar konkreti paslauga yra laikytina elektroninių pinigų grąžinimu, ar su elektroninių pinigų leidimu nesusijusia mokėjimo paslauga.

32. Dėl II paslaugos santykio su elektroninių pinigų leidimu Lietuvos vyriausybė primena, kad ji teikiama tokia tvarka: 1) pardavėjo nurodymu pirkėjas perveda lėšas už įsigytas prekes ar paslaugas į pareiškėjo banko sąskaitą; ir 2) kai lėšos gaunamos, elektroninių pinigų įstaiga iškart išleidžia elektroninius pinigus ir juos perveda į prekybininko elektroninių pinigų sąskaitą.

33. Taigi, visų pirma neginčijama, kad, teikiant II paslaugą, iš mokėtojo gautos lėšos konvertuojamos į elektroninius pinigus ir įskaitomos į elektroninių pinigų turėtojo sąskaitą. Tačiau pats mokėjimas pirmiausia atliekamas nominaliąja verte, o ne elektroniniais pinigais. Mokėjimo operacija laikoma užbaigta tada, kai elektroninių pinigų įstaiga gauna lėšas į savo sąskaitą tam tikroje kredito įstaigoje. Elektroniniai pinigai išleidžiami tik vėliau. Elektroninių pinigų vėlesnį išleidimą lemia tai, kad tarp prekių tiekėjo ir (arba) paslaugų teikėjo su elektroninių pinigų įstaiga yra sudaryta atitinkama sutartis. II paslauga neatitinka ir antrojo Lietuvos vyriausybės nustatyto kriterijaus, nes ją teikiant dalyvavo trečiasis subjektas ir elektroninių pinigų turėtojas.

34. Antra, nagrinėjamu atveju tai buvo „įeinantis“ į elektroninių pinigų sistemą mokėjimas, o ne mokėjimas, „atliktas“ toje sistemoje tarp jos dalyvių.

35. Taigi II paslauga negali būti laikoma su elektroninių pinigų išleidimu susijusia paslauga.

36. Lenkijos vyriausybė visų pirma tvirtina, kad sąvoka „su elektroninių pinigų leidimu nesusijusios mokėjimo paslaugos“ turi būti suprantama kaip susijusi su Direktyvoje MPD nurodytomis mokėjimo paslaugomis, kurias atitinkama įstaiga teikia tam tikslui neišleisdama elektroninių pinigų. Priešingai, su elektroninių pinigų leidimu susijusios mokėjimo paslaugos yra mokėjimo paslaugos, teikiamos atitinkamai elektroninių pinigų įstaigai išleidžiant elektroninius pinigus.

37. Taigi elektroninių pinigų įstaiga, vykdanti elektroninių pinigų leidimo ir su juo susijusių mokėjimo paslaugų teikimo veiklą, privalėtų išlaikyti nuosavų lėšų lygį, kuris būtų ne žemesnis, nei apskaičiuojamas taikant Direktyvoje EPD II nurodytą D metodą.

38. Vis dėlto, jeigu ta įstaiga taip pat teikia kitas mokėjimo paslaugas, visų pirma atsiskaitymo pinigų pakaitalais, minimalaus reikalaujamas nuosavų lėšų lygis turėtų būti apskaičiuojamas remiantis Direktyvos MPD 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytais A, B arba C metodais.

39. Tokį išaiškinimą patvirtina ir Direktyvos EPD II 2 straipsnio 2 dalies nuostatos.

40. Pirma, elektroniniai pinigai neprilyginami atsiskaitymui pinigų pakaitalais ir negali būti laikomi jiems tapačiais. Negrynieji pinigai iš tikrųjų yra įrašai apie kliento banko sąskaitą mokėjimo įstaigos arba banko buhalterinėse knygose, kuriose nurodoma įstaigos pareiga sumokėti (sugrąžinti) tam tikrą pinigų sumą. Taigi mokėjimas pinigų pakaitalais, pasitelkiant mokėjimo įstaigas arba bankus, de jure yra ne pinigų pervedimo paslauga, suprantama kaip pinigų valdymo perėmimas, o tik skolinio reikalavimo į tam tikros sumos sumokėjimą grynaisiais pinigais perleidimas ir tos sumos sumokėjimas, suderinti su pasikeitusiu skolininku, jeigu mokėtojas ir mokėjimo gavėjas veiklą vykdo kartu su kitomis mokėjimo įstaigomis arba bankais.

41. Antra, priešingai nei pinigų pakaitalai, elektroniniai pinigai yra ne apskaitos įrašai, kuriais išreiškiama pareiga mokėti grynaisiais pinigais, o piniginė vertė, kuri išleidžiama ir saugoma elektronine, įskaitant magnetinę, forma, susijusi su išleidėjo pareiga sistemingai išpirkti juos iš turėtojo. Tai irgi būtų piniginės vertės valdymo perdavimas iš mokėtojo mokėjimo gavėjui.

42. Taigi elektroniniai pinigai yra panašūs į grynuosius pinigus, kurie taip pat veikia valdymo perdavimo būdu. Skirtumą lemia šių pinigų nematerialumas ir tai, kad nėra visuotinės prievolės juos priimti.

43. Piniginė vertė išleidžiama mainais už grynuosius pinigus arba pinigų pakaitalus, sukeliant pareigą ją išpirkti. Išperkant mokama grynaisiais pinigais arba pinigų pakaitalais, kurių vertė atitinka grąžinimo tikslais išleistų elektroninių pinigų piniginę vertę. Po elektroninių pinigų išleidimo elektroninių pinigų išleidėjas (elektroninių pinigų įstaiga) tam tikra prasme parduoda piniginę vertę, t. y. suteikia pirkėjui teisę ja naudotis mainais už tam tikrą pinigų sumą ir kartu įsipareigoja tuo pačiu metu įsigyti tas pinigines vertes iš kiekvieno jų turėtojo.

44. Taigi elektroniniai pinigai išleidžiami siekiant atlikti mokėjimo operacijas. Elektroniniais pinigais negali būti laikomos piniginės vertės, išleistos kitiems tikslams, arba piniginės vertės, kuriomis naudojantis neįmanoma atlikti mokėjimo operacijų. Apie elektroninius pinigus taip pat galima kalbėti tik tuo atveju, jeigu juos priima bent du asmenys ir jei nė vienas iš jų nėra tų pinigų išleidėjas.

45. Vadinasi, jeigu pagal tam tikros mokėjimo paslaugos sampratą visos mokėjimo operacijos turėjo būti atliekamos naudojant po elektroninių pinigų įsigijimo sukurtus pinigų pakaitalus, tai reiškia, kad aptariama paslauga negali būti laikoma su elektroninių pinigų išleidimu susijusia paslauga.

46. Taigi paslaugos, susijusios su elektroninių pinigų išleidimu, negali būti laikomos teikiamomis panaudojant pinigų pakaitalus, kurie sukuriami elektroninius pinigus konvertavus į banko pinigus, siekiant, kad vėliau pinigų pakaitalai būtų pervesti į mokėjimo gavėjo banko sąskaitą. Dėl panašių priežasčių su elektroninių pinigų leidimu susijusiomis paslaugomis negali būti laikomos paslaugos, kurias teikiant priimami mokėjimai pinigų pakaitalais, o gautos lėšos vėliau konvertuojamos į elektroninius pinigus.

47. Vadinasi, ieškovės pagrindinėje byloje teikiamos paslaugos nėra mokėjimo paslaugos, susijusios su elektroninių pinigų leidimu, nes jos yra teikiamos panaudojant pinigų pakaitalus.

48. Komisija iš esmės mano, kad kiekvienu konkrečiu atveju reikėtų įvertinti, ar aptariamos mokėjimo paslaugos yra savarankiškos, ar papildomos.

49. I paslauga yra susijusi su mokėjimo operacija, kurią vykdant elektroninių pinigų turėtojo pavedimu elektroninių pinigų įstaiga grąžina lėšas nominaliąja verte ir perveda jas į trečiojo asmens banko sąskaitą, kaip patvirtinta Direktyvos EPD II 5 straipsnio 2 dalyje.

50. II paslauga yra mokėjimo paslauga, kurią teikiant pardavėjo nurodymu prekių ir (arba) paslaugų pirkėjas perveda lėšas už šias prekes ir (arba) paslaugas elektroninių pinigų įstaigai, o ji, gavusi tas lėšas, išleidžia pardavėjui elektroninius pinigus gautų lėšų nominaliąja verte.

51. Komisija mano, kad su elektroninių pinigų išleidimu susijusių ir nesusijusių mokėjimo paslaugų teikimas turi būti vertinamas elektroninių pinigų įstaigos požiūriu. Teikiant II paslaugą, elektroninių pinigų įstaiga gauna iš prekių ir (arba) paslaugų pirkėjo lėšas, skirtas elektroninių pinigų turėtojui, ir iš naujo išleidžia elektroninius pinigus. Taigi ši paslauga yra būtina siekiant suteikti leidimą leisti elektroninius pinigus. Tai nėra atskira paslauga.

52. Vadinasi, I ir II paslaugos turėtų būti laikomos su elektroninių pinigų išleidimu susijusiomis mokėjimo paslaugomis.

B. Vertinimas

1. Preliminarios pastabos

53. Vietoje įžangos pateiksiu kelis žinomus elektroninių pinigų pavyzdžius, kaip antai Proton Belgijoje, miniCASH Liuksemburge, Moneo Prancūzijoje ar Geldkarte Vokietijoje (visi jie leidžiami kortelės forma) ir PayPal visame pasaulyje (valiuta saugoma tiktai tinkle, o laikmena yra „kompiuterinė“ arba virtuali) – o štai bitkoinai nėra elektroniniai pinigai ( 6 ).

54. Prejudiciniu klausimu siekiama išsiaiškinti direktyvos [EPD II] 5 straipsnio 2 dalyje vartojamą sąvoką „veikla, nurodyta 6 straipsnio 1 dalies a punkte, kuri nesusijusi su elektroninių pinigų leidimu“.

55. Taigi nagrinėjamoje byloje keliamas klausimas, ar, remiantis ta nuostata: i) mokėjimo operacija, kai elektroninių pinigų turėtojo prašymu elektroninių pinigų įstaigai elektroniniai pinigai (grąžintinos lėšos) jų nominaliąja verte perkeliami į trečiojo asmens banko sąskaitą; ir ii) mokėjimo operacija, kai pardavėjo pavedimu prekių ir (arba) paslaugų pirkėjas perveda lėšas už įsigytas prekes ir (arba) paslaugas elektroninių pinigų įstaigai (elektroninių pinigų išleidėjui), kuri, gavusi lėšas, išleidžia elektroninius pinigus pardavėjui (elektroninių pinigų turėtojui) gautų lėšų nominaliąja verte, turi būti laikomos su „elektroninių pinigų išleidimu susijusia“ veikla, ar ne.

56. Tai rimtas uždavinys, nes, kaip nustatyta Direktyvos EPD II 5 straipsnio 2 dalyje, atsižvelgiant į tai, ar minėta įstaiga teikia su elektroninių pinigų išleidimu susijusias paslaugas, taikomi skirtingi nuosavų lėšų turėjimo reikalavimai.

57. Taigi, elektroninių pinigų įstaigos, kurios teikia su elektroninių pinigų leidimu susijusias paslaugas, savo nuosavas lėšas turi apskaičiuoti taikydamos D metodą ( 7 ), o su elektroninių pinigų leidimu nesusijusią veiklą vykdančioms įstaigoms privaloma nuosavų lėšų suma apskaičiuojama taikant A, B arba C metodą ( 8 ) ir joms taikomi didesni nei pagal D metodą nuosavų lėšų reikalavimai.

2. Direktyvos EPD II tekstas

58. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai yra susiję su tuo, kad Direktyvos EPD II 5 straipsnio 2 dalyje ir 6 straipsnio 1 dalies a punkte nėra apibrėžta ( 9 ) nei „su elektroninių pinigų leidimu nesusijusi veikla“ (5 straipsnio 2 dalis), nei su tuo „susijusi veikla“, nei „mokėjimo paslaugos“ (6 straipsnio 1 dalies a punktas), kurias gali teikti elektroninių pinigų įstaigos, nes pastarojoje nuostatoje tiesiog daroma nuoroda į Direktyvos MPD priede pateiktą sąrašą ( 10 ).

59. Pažymėsiu tik tai, kad direktyvos tekste daroma nuoroda į „susijusią“ ar nesusijusią veiklą, todėl, mano požiūriu, reikėtų atmesti Lietuvos vyriausybės argumentą, pagal kurį – taikant Direktyvos EPD II 5 straipsnio 2 dalį – nagrinėjami sandoriai turi būti visiškai „įtraukti“ į elektroninių pinigų sistemą.

60. Verta išnagrinėti ir kitus Direktyvos EPD II straipsnius.

61. Direktyvos EPD II 1 straipsnio 1 dalyje, kurioje apibrėžiama jos taikymo sritis (ir aprėptis), nurodyta, kad šiuo Sąjungos teisės aktu nustatomos „elektroninių pinigų leidimo taisyklės“. Šios direktyvos III antraštinėje dalyje esančio 11 straipsnio „Išleidimas ir susigrąžinimo galimybė“ 1 dalyje nustatyta, kad elektroninių pinigų išleidėjai turi leisti nominalios vertės elektroninius pinigus, kai gaunamos lėšos. Šios direktyvos 11 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad, elektroninių pinigų turėtojui paprašius, elektroniniai pinigai turi būti bet kuriuo metu sugrąžinti nominalia verte.

62. Manau, kad siekdamas pritaikyti šias Direktyvos EPD II 11 straipsnio nuostatas kitų jos nuostatų sistemoje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi pagrindą manyti, kad „elektroninių pinigų leidimas“, kaip jis suprantamas pagal šią direktyvą, be kita ko, aprėpia tų pinigų leidimą ir grąžinimą.

63. Iš tikrųjų tai pat galima manyti, kad elektroninių pinigų tikslas (kurį galima numanyti remiantis Direktyvos EPD II 2 straipsnio 2 dalyje nustatyta apibrėžtimi, t. y. atlikti mokėjimo operacijas) nereiškia, kad su elektroninių pinigų išleidimu susijusios mokėjimo paslaugos yra vien mokėjimo elektroniniais pinigais operacijos. Akivaizdu, kad tie pinigai išleidžiami ir grąžinami paprastai mokėjimo operacijoms panaudojant kitas lėšas ( 11 ).

64. Manau (kaip ir Komisija), kad iš Direktyvos EPD II 2 straipsnio 2 dalyje pateiktos elektroninių pinigų apibrėžties, kurioje užsimenama apie Direktyvos MPD ( 12 ) 4 straipsnio 5 dalyje apibrėžtas mokėjimo operacijas, matyti, kad su elektroniniais pinigais susijusios mokėjimo paslaugos apima paslaugas, susijusias ne tik su elektroninių pinigų išleidimu, bet ir su jų grąžinimu.

65. Lietuvos vyriausybė teigia, kad Direktyvos EPD II 11 straipsnio 1 ir 2 dalyse išleidimas ir grąžinimas yra aiškiai atskirti, todėl negalėtų būti laikomi susijusiais.

66. Šiam argumentui negalima pritarti.

67. Iš tikrųjų reikėtų pažymėti, kad išleidimas ir susigrąžinimas yra du atskiri veiksmai, todėl reglamentuojami atitinkamai Direktyvos EPD II 11 straipsnio 1 ir 2 dalyse. Akivaizdu, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė, kad jie vis dėlto būtų glaudžiai susieti.

68. Direktyvos EPD II 11 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad „[v]alstybės narės užtikrina, kad <…> elektroninių pinigų išleidėjai bet kuriuo metu <…> pinigine verte grąžintų turimus elektroninius pinigus“. Dėl to teisė į susigrąžinimą sukuriama automatiškai ir yra nesąlygiška. Taigi tai nebėra atskiras veiksmas.

69. Iš to aiškėja, jog tam, kad mokėjimo paslauga būtų „susijusi“, ji turi būti būtina elektroniniams pinigams išleisti arba susigrąžinti.

70. Sutinku su Komisija, kad iš Direktyvos EPD II aiškėja, kad mokėjimo paslaugos – tiek susijusios, tiek nesusijusios – gali būti teikiamos ne elektroninių pinigų sistemoje.

71. Normalu, kad elektroninių pinigų išleidimas iš susigrąžinimas visada yra tam tikru būdu susiję su įprasta banko sąskaita. Dėl to, priešingai, nei teigia Lietuvos vyriausybė, šiuo atžvilgiu nėra svarbu, kad asmuo praranda galimybę mokėti elektroniniais pinigais.

72. Taigi elektroninių pinigų išleidimas ir jų susigrąžinimas yra atskiri, bet ne savarankiški veiksmai.

73. Iš tikrųjų sąvoka „susigrąžinimas“ suprantama kaip vartotojo galimybė bet kuriuo metu atgauti savo elektroninius pinigus pavedimu arba grynaisiais pinigais ( 13 ).

74. Kitaip tariant, elektroninių pinigų išleidimas tėra tik viena proceso dalis, o kita dalis yra tų pinigų susigrąžinimas ( 14 ).

75. Šį dualizmą gerai išaiškino P. Storrer, rašydamas (kaip tik Direktyvos EPD II perkėlimo į Prancūzijos teisę tema), kad „elektroninių pinigų vienetai yra vadinami vertės vienetais, nes kiekvienas jų yra į vertybinį popierių įtrauktas reikalavimas <…> sąvoka „išleidėjui pateikiamas reikalavimas“ yra būdinga elektroniniams pinigams, ir ja remiantis galima šiuos pinigus atskirti nuo pinigų pakaitalų, kurie yra neatsiejami nuo savo talpyklos – sąskaitos <…>. [Tai tėra] dvi to paties skolos vertybinio popieriaus pusės. Elektroninių pinigų atveju reikalavimas vertinamas dviem atžvilgiais: žiūrint turėtojo akimis, tai yra reikalavimas grąžinti <…>, o vertinant priimančiosios šalies požiūriu, tai yra reikalavimas konvertuoti <…>. Mes manome, kad elektroniniai pinigai yra grąžinamojo pobūdžio, be to, grąžinimui taikoma išsamiai apibrėžta tvarka, kuri yra esminė elektroniniams pinigams taikomų sutartinės teisės nuostatų dalis <…>. [E]lektroniniai pinigai mums savaime atrodo labiau grąžintini, nei yra pagal jiems taikomą tvarką. Taip yra dėl to, kad grąžinamasis pobūdis yra ne tiek tam tikro elektroninių pinigų kvalifikavimo padarinys, o veikiau papildomas jo identifikavimo kriterijus“ ( 15 ).

76. Grįžtant prie Direktyvos EPD II 11 straipsnio 2 dalies, reikia pasakyti, kad joje reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų, jog elektroninių pinigų išleidėjai, elektroninių pinigų turėtojui paprašius, bet kuriuo metu nominalia pinigine verte grąžintų turimus elektroninius pinigus (panašios taisyklės to straipsnio 1 dalyje nustatytos dėl tokių pinigų išleidimo). Be to, tiek elektroninių pinigų išleidimas, tiek grąžinimas vykdomi mokėjimo operacijoms panaudojant kitas lėšas (pvz., atliekant mokėjimo kortele operaciją arba dažnu atveju – reikalavimų perleidimo operaciją).

77. Taigi Direktyvos EPD II 5 straipsnio 2 dalyje apibrėžtos mokėjimo paslaugos, „nesusijusios su elektroninių pinigų leidimu“, turėtų apimti ir mokėjimo paslaugas, nesusijusias su elektroninių pinigų grąžinimu.

78. Kadangi Direktyvoje EPD II nėra pateikta kitos su elektroninių pinigų leidimu (arba grąžinimu) susijusių mokėjimo paslaugų apibrėžties, manau (kaip ir Komisija), kad „mokėjimo paslaugomis, susijusiomis su elektroninių pinigų leidimu“ (Direktyvos EPD II 5 straipsnio 2 dalis), turėtų būti laikomos visos mokėjimo paslaugos, kurios yra reikalingos tam, kad būtų galima išleisti arba sugrąžinti elektroninius pinigus. Kitaip tariant, šios paslaugos turi būti papildomos elektroninių pinigų leidimo atžvilgiu.

79. Taigi kiekvienu konkrečiu atveju reikia įvertinti, ar aptariamos mokėjimo paslaugos yra atskiros, ar pagalbinės. Jeigu mokėjimo paslauga teikiama siekiant sudaryti sąlygas išleisti arba sugrąžinti elektroninius pinigus, ji turi būti laikoma susijusia su elektroninių pinigų išleidimu arba grąžinimu.

3. Taikymas abiem nagrinėjamoje byloje aptariamoms operacijoms

80. Prejudiciniame klausime minimas pirmasis atvejis yra susijęs su mokėjimo operacija, kai, elektroninių pinigų turėtojui nurodžius, elektroninių pinigų įstaiga sugrąžina lėšas jų nominaliąja verte ir tos pačios vertės lėšas perveda į trečiosios šalies banko sąskaitą.

81. Elektroninių pinigų įstaigos grąžintinų lėšų pervedimas yra glaudžiai susijęs su elektroninių pinigų išleidimu, kuris, kaip jau nurodžiau, turėtų aprėpti ir jų sugrąžinimą.

82. Vis dėlto šių grąžinamų lėšų pervedimas turėtų būti vienos ir tos pačios elektroninių pinigų įstaigos vykdomos operacijos dalis. Tuo atveju, jei grąžinamų lėšų pervedimas į kitą banko sąskaitą nebūtų laikomas viena ir ta pačia operacija, tą pervedimą reikėtų laikyti atskira mokėjimo paslauga.

83. Pagal Direktyvos EPD II 7 straipsnio 1 dalį elektroninių pinigų įstaiga privalo apsaugoti mainais už išleistus elektroninius pinigus gautas lėšas, kaip nurodyta Direktyvos MPD 9 straipsnio 1 ir 2 dalyse.

84. Sutinku su Komisijos nuomone, kad tai reiškia, jog elektroninių pinigų įstaiga turi pareigą ( 16 ) apsaugoti šias lėšas, kurias sudaro įstaigos sąskaitose deponuojamų elektroninių pinigų sumos. Vis dėlto, sugrąžinus elektroninius pinigus, panašios pareigos apsaugoti lėšas nėra. Toks reglamentavimas gali būti grindžiamas tuo, kad lėšos turi būti pervestos iš karto po to, kai elektroninių pinigų įstaiga sugrąžina jas elektroninių pinigų turėtojui. Jeigu grąžinamos lėšos elektroninių pinigų įstaigoje lieka ilgiau, pagal Direktyvos EPD II 7 straipsnio 3 dalį turi būti taikomi Direktyvos MPD 9 straipsnyje nustatyti apsaugos reikalavimai. Tai reiškia, kad lėšos turi būti apsaugotos tam, kad, vadovaujantis Direktyvos MPD nuostatomis, būtų galima teikti atskirą mokėjimo paslaugą.

85. Dėl šios priežasties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą padarė teisingą išvadą, kad tiek, kiek elektroninių pinigų leidimas apima ir Direktyvos EPD II 11 straipsnio 2 dalyje numatytą pinigų grąžinimą, jeigu, elektroninių pinigų turėtojui paprašius, grąžinamos lėšos pervedamos į trečiosios šalies banko sąskaitą, reikia atitinkamą mokėjimo paslaugą (I paslaugą) laikyti „su elektroninių pinigų leidimu susijusia“ mokėjimo operacija, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 5 ir 6 straipsnius.

86. Antrasis atvejis, kurį nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra susijęs su mokėjimo paslauga, kurią teikiant, prekių ir (arba) paslaugų pirkėjas (mokėtojas) pardavėjo nurodymu perveda lėšas už šias prekes ir (arba) paslaugas elektroninių pinigų įstaigai (elektroninių pinigų išleidėjui), o ši, gavusi lėšas, išleidžia elektroninius pinigus pardavėjui (elektroninių pinigų turėtojui) gautų lėšų nominaliąja verte.

87. Kaip teisingai pažymi Komisija, mokėjimo paslaugų – tiek susijusių, tiek nesusijusių su elektroninių pinigų išleidimu – teikimas turi būti vertinamas elektroninių pinigų įstaigos požiūriu.

88. Šiuo atveju elektroninių pinigų įstaiga gauna lėšas iš prekių ir (arba) paslaugų pirkėjo ir perveda jas pardavėjui, išleisdama elektroninius pinigus. Taigi mokėjimo paslauga, kurią teikiant elektroninių pinigų įstaiga gauna lėšas ir išleidžia elektroninius pinigus, yra būtina tam, kad elektroninių pinigų išleidimas būtų galimas; vadinasi, tai nėra atskira paslauga.

89. Taip pat sutinku su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teiginiu, kad aplinkybė, jog prekių ir (arba) paslaugų pirkėjai (mokėtojai), pervesdami (mokėdami) lėšas ieškovei (elektroninių pinigų įstaigai), siekia ne išleisti elektroninius pinigus, o užmokėti už prekes ir (arba) paslaugas, nėra reikšminga. Šie pirkėjai (mokėtojai) operatoriaus (ieškovės kliento), kuris yra sudaręs sutartį su ieškove, nurodymu atlieka atitinkamus mokėjimus už prekes ir (arba) paslaugas ieškovei, o ji, gavusi iš pirkėjų atitinkamas lėšas, iškart išleidžia elektroninius pinigus gautų lėšų nominaliąja verte. Todėl pirkėjų siekiamas tikslas neprieštarauja mokėjimo operacijos tiesioginei sąsajai su elektroninių pinigų leidimu.

90. Taigi manau, kad nagrinėjama antroji mokėjimo paslauga (II paslauga) taip pat turi būti laikoma „su elektroninių pinigų leidimu susijusia“ veikla.

V. Išvada

91. Dėl šių priežasčių siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo pateiktą prejudicinį klausimą: 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/110/EB dėl elektroninių pinigų įstaigų steigimosi, veiklos ir riziką ribojančios priežiūros, iš dalies keičiančios [d]irektyvas 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinančios Direktyvą 2000/46/EB, 5 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos šioje byloje, su elektroninių pinigų išleidimu susijusiomis mokėjimo paslaugomis yra laikomos mokėjimo paslaugos: a) kurias teikiant elektroninių pinigų turėtojas pateikia prašymą elektroninius pinigus leidžiančiai elektroninių pinigų įstaigai atlikti vienintelę operaciją, kuri apima ir elektroninių pinigų sugrąžinimą, ir lėšų pervedimą į trečiosios šalies banko sąskaitą; ir b) kurias teikiant, prekių ir (arba) paslaugų pirkėjas (mokėtojas) pardavėjo nurodymu perveda lėšas už prekes ir (arba) paslaugas elektroninių pinigų įstaigai (elektroninių pinigų išleidėjui), o ši, gavusi lėšas, išleidžia elektroninius pinigus pardavėjui (elektroninių pinigų turėtojui) gautų lėšų nominaliąja verte.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) Nors pastaroji sąvoka dažniau vartojama kalbant apie bitkoinus (Storrer, P., Droit de la monnaie électronique, RB-Édition, 2014, Paris, p. 23). Žr. šios išvados 6 išnašą.

( 3 ) 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl elektroninių pinigų įstaigų steigimosi, veiklos ir riziką ribojančios priežiūros, iš dalies keičianti [d]irektyvas 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinanti Direktyvą 2000/46/EB (OL L 263, 2009, p. 7, toliau – Direktyva EPD II).

( 4 ) 2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, iš dalies keičianti direktyvas 97/7/EB, 2002/65/EB, 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinanti Direktyvą 97/5/EB (OL L 319, 2007, p. 1; toliau – Direktyva MPD).

( 5 ) Pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl elektroninių pinigų įstaigų steigimosi, veiklos ir riziką ribojančios priežiūros, iš dalies keičiančios [d]irektyvas 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinančios Direktyvą 2000/46/EB (COM(2008) 627 final).

( 6 ) Nors daugelis žmonių (klaidingai) mano, kad taip yra. Tai veikiau virtualioji valiuta, kuri „neatitinka nei sąvokos „mokėjimo priemonė“ apibrėžties, pateiktos Pinigų ir finansų kodekse, nei sąvokos „elektroniniai pinigai“ apibrėžties, nes bitkoinai nėra išleidžiami <…> gavus lėšas. Be to, priešingai nei elektroniniai pinigai, bitkoinams nesuteikiama teisės aktuose nustatyta garantija, kad jie gali bet kuriuo metu būti sugrąžinti nominaliąja verte“ (Banque de France (Prancūzijos Bankas), Les dangers liés au développement des monnaies virtuelles: l’exemple du bitcoin, Focus Nr.o10, 2013 m. gruodžio 5 d.).

( 7 ) Aprašytas Direktyvos EPD II 5 straipsnio 3 dalyje.

( 8 ) Aprašytas Direktyvos MPD 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse.

( 9 ) Tokių apibrėžčių nebuvo ir ankstesnėje direktyvoje (2000 m. rugsėjo 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/46/EB dėl elektroninių pinigų įstaigų steigimosi, veiklos ir riziką ribojančios priežiūros (OL L 275, 2000, p. 39; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 343)). Žr., pvz., Vereecken, M., Monnaie électronique: commentaire des directives européennes“, Euredia, Nr. 1, 2004, p. 43–79, kuri, pridursiu, daugeliu atvejų yra svarbi aiškinant (naujosios) Direktyvos EPD II nuostatas.

( 10 ) Reikėtų pažymėti, kad nors minėtame priede nurodyta, kokią veikla leidžiama vykdyti elektroninių pinigų leidėjams, joje nieko nepasakyta apie tai, ar ši veikla susijusi su elektroninių pinigų leidimu, ar ne.

( 11 ) Žr. Direktyvos EPD II 11 straipsnio 1 ir 2 dalis.

( 12 ) Mokėjimo operacija Direktyvos MPD 4 straipsnio 5 punkte yra apibrėžta kaip „mokėtojo arba gavėjo inicijuotas veiksmas, kai lėšos perduodamos, pervedamos arba išimamos neatsižvelgiant į mokėtojo ir gavėjo pareigas, kuriomis grindžiama operacija“.

( 13 ) Žr. šios išvados 5 išnašoje minėto Komisijos pasiūlymo [COM(2008) 627 final] 5 straipsnį.

( 14 ) Dėl susigrąžinimo principo visų pirma žr. Poullet, C., ir Vuitton, R., „La remboursabilité de la monnaie électronique“, Bulletin du Cercle François Laurent, Nr.°3, 2004, p. 93–147.

( 15 ) Žr. Storrer, P., Droit de la monnaie électronique, RB Édition, Paryžius, 2014, p. 61–65. Taip pat žr. Lasserre Capdeville, J., „Le droit régissant le paiement par monnaie électronique en France“, Revue Lamy Droit des affaires, Nr.°73, 2012 m. liepos–rugpjūčio mėn., p. 93–97. Dėl Austrijos žr. Gerhartinger, H., Elektronisches Geld im österreichischen Bank- und Privatrecht, Bank Verlag Wien, Kelnas, 2010. Taip pat žr. Bulearcă, A., „Electronic Money, Means of Payment in Domestic and International Economic Exchanges. Statutory Changes at ES and EEE Level“, leidinyje Sararu, C.-S., (éd.), Studies of Business Law – Recent Developments and Perspectives, Peter Lang, Frankfurtas prie Maino, 2013, p. 195–210, kur taip pat nagrinėjamas Direktyvos EPD II perkėlimo į Rumunijos teisę klausimas.

( 16 ) Kai taiko Direktyvos MPD 9 straipsnio 1 dalies a, b ar c punktuose nustatytus metodus.