GENERALINIO ADVOKATO

MELCHIOR WATHELET IŠVADA,

pateikta 2017 m. lapkričio 29 d. ( 1 )

Byla C‑518/16

„ZPT“ AD

prieš

Narodno sabranie na Republika Bulgaria,

Varhoven administrativen sad,

Natsionalna agentsia za prihodite

(Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Valstybės pagalba – Reglamentas (EB) Nr. 1998/2006 – De minimis pagalba – 1 straipsnio 1 dalies d punktas – Pagalba mokesčio lengvatos forma – Investicijos į eksportui skirtų produktų gamybą – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos mokesčio lengvata nesuteikiama investicijoms į eksportui skirtų prekių gamybą – SESV 35 straipsnis“

I. Įžanga

1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, kurį 2016 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateikė Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija), pateiktas dėl SESV 35 straipsnio ir 2006 m. gruodžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1998/2006 dėl Sutarties 87 ( 2 ) ir 88 ( 3 ) straipsnių taikymo de minimis pagalbai ( 4 ) (toliau – Reglamentas Nr. 1998/2006) 1 straipsnio 1 dalies d punkto išaiškinimo ir dėl tos nuostatos galiojimo SESV 35 straipsnio atžvilgiu.

2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant „ZPT“ AD (toliau – ieškovė) ginčą su Narodno sabranie na Republika Bulgaria (Bulgarijos Respublikos Nacionalinė asamblėja), Varhoven administrativen sad (Vyriausiasis administracinis teismas, Bulgarija) ir Natsionalna agentsia za prihodite (Nacionalinė pajamų agentūra) (toliau kartu – atsakovai) dėl ieškovei už 2008 finansinius metus pateikto mokestinio patikrinimo akto.

3. Savo ieškiniu ieškovė prašė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo solidariai priteisti iš atsakovų turtinę žalą, kurią ji patyrė dėl to, kad atsakovai pažeidė Sąjungos teisę, be kita ko, Reglamento Nr. 1998/2006 nuostatas.

4. Teisingumo Teismui paprašius, ši išvada bus pateikiama tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltu klausimu ( 5 ), susijusiu su Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punkto galiojimu SESV 35 straipsnio atžvilgiu.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

5. SESV 34 straipsnyje nurodyta: „Tarp valstybių narių uždraudžiami kiekybiniai importo apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio priemonės.“

6. SESV 35 straipsnyje nurodyta: „Tarp valstybių narių uždraudžiami kiekybiniai eksporto apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio priemonės.“

7. SESV 36 straipsnyje nurodyta: „34 ir 35 straipsnių nuostatos nekliudo taikyti prekių importo, eksporto ar tranzito draudimų arba apribojimų, jei jie yra pateisinami visuomenės dorovės, viešosios tvarkos arba visuomenės saugumo, žmonių, gyvūnų ar augalų sveikatos bei gyvybės apsaugos, nacionalinių meno, istorijos ar archeologijos vertybių apsaugos bei pramoninės ir komercinės nuosavybės apsaugos sumetimais. Tačiau tokie draudimai arba apribojimai neturi tapti savavališka diskriminacijos priemone ar užslėptu valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimu.“

8. 1998 m. gegužės 7 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 994/98 dėl [SESV 107 ir 108] straipsnių taikymo kai kurioms horizontalios valstybės pagalbos rūšims ( 6 ) 2 straipsnio „De minimis pagalba“ 1 dalyje nurodyta: „Pagal šio reglamento 8 straipsnyje nustatytą tvarką priimtu reglamentu Komisija gali nuspręsti, kad, atsižvelgiant į bendrosios rinkos raidą ir veikimą, kai kuri pagalba neatitinka visų [SESV 107 straipsnio 1 dalyje] nustatytų kriterijų, ir todėl gali jai būti netaikoma [SESV 108 straipsnio 3 dalyje] nustatyta informavimo tvarka, su sąlyga, kad tai pačiai įmonei per nustatytą laikotarpį suteikta pagalba neviršija tam tikros nustatyto dydžio sumos.“

9. Reglamento Nr. 1998/2006 1 konstatuojamojoje dalyje numatyta: „Reglamentas (EB) Nr. 994/98 įgalioja Komisiją reglamentu nustatyti pagalbos dydį, už kurį mažesnės pagalbos priemonės laikomos neatitinkančiomis visų [SESV 107 straipsnio 1 dalyje] nustatytų kriterijų, ir dėl to jai netaikomas pranešimo reikalavimas, numatytas [SESV 108 straipsnio 3 dalyje].“

10. Reglamento Nr. 1998/2006 6 konstatuojamojoje dalyje numatyta: „Šis reglamentas neturėtų būti taikomas de minimis eksporto pagalbai arba de minimis pagalbai, kuri sudaro palankesnes sąlygas vietiniams nei importuotiems produktams. Visų pirma reglamentas neturėtų būti taikomas pagalbai, naudojamai finansuoti platinimo tinklų kūrimą ir veikimą kitose šalyse. Pagalba, teikiama padengti dalyvavimo prekybos mugėse, mokymo arba konsultavimo paslaugų išlaidas dėl naujo arba esamo produkto pristatymo naujoje rinkoje, paprastai nelaikoma eksporto pagalba.“

11. Reglamento Nr. 1998/2006 8 konstatuojamojoje dalyje numatyta: „Atsižvelgiant į Komisijos patirtį, gali būti nustatyta, kad pagalba, neviršijanti 200000 EUR ribos per bet kurį trejų metų laikotarpį, nedaro poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir (arba) neiškraipo konkurencijos arba nekelia tokios grėsmės, ir todėl jai netaikoma [SESV 107 straipsnio 1 dalis] <…>“

12. Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta: „Šis reglamentas taikomas pagalbai, teikiamai įmonėms visuose sektoriuose, išskyrus: <…> d) pagalbą su eksportu susijusiai veiklai trečiosiose šalyse arba valstybėse narėse, konkrečiai, pagalbą, tiesiogiai susijusią su eksportuojamais kiekiais, platinimo tinklo kūrimu bei veikla, arba kitoms einamosioms išlaidoms, susijusioms su eksporto veikla; e) pagalbą, kuri priklauso nuo to, ar vartojamos vietinės ar importuotos prekės; <…>“

13. Reglamento Nr. 1998/2006 2 straipsnyje „De minimis pagalba“ nurodyta: „1. Pagalbos priemonės laikomos neatitinkančiomis [SESV 107 straipsnio 1 dalies] kriterijų ir joms netaikomas [SESV 108 straipsnio 3 dalyje] numatytas pranešimo reikalavimas, jeigu jos atitinka šio straipsnio 2[–]5 dalyse nustatytas sąlygas. 2. Bendra de minimis pagalbos, suteiktos vienai įmonei per trejus fiskalinius metus, suma neviršija 200000 eurų. <…> Ši riba taikoma nepriklausomai nuo de minimis pagalbos formos arba siekiamų tikslų <…>“

14. Reglamento Nr. 69/2001 4 konstatuojamojoje dalyje buvo numatyta, kad „[a]tsižvelgiant į Pasaulinės Prekybos Organizacijos (PPO) Susitarimą dėl subsidijų ir kompensacinių priemonių pagal šį reglamentą neturėtų būti teikiama išimtis eksporto pagalbai arba pagalbai, kuri sudaro palankesnes sąlygas vietiniams gaminiams nei importuotiems.“

B. Tarptautinių sutarčių teisė

15. Prie PPO steigimo sutarties pridėtos sutarties dėl subsidijų ir kompensacinių priemonių 3 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad „<…> draudžiamos <…>: a) subsidijos, kurių suteikimo vienintelė arba viena iš kelių sąlygų, nustatytų teisės akte ar faktiškų <…> yra eksportas <…>.“

16. Prie PPO steigimo sutarties pridėtos sutarties dėl subsidijų ir kompensacinių priemonių I priede pateikiamas pavyzdinis eksporto subsidijų sąrašas.

C. Bulgarijos teisė

17. Pelno mokesčio įstatyme (toliau – Mokesčio įstatymas) ( 7 ) (nuo 2007 m. sausio 1 d. galiojanti redakcija) nustatyta: „182 straipsnis <…> 2. <…> Mokesčio lengvata, kuri yra de minimis pagalba, netaikoma: <…> 7) investicijoms į turtą, kuris skirtas veiklai, susijusiai su eksportu į trečiąsias šalis arba valstybes nares. <…> 184 straipsnis <…> Apmokestinamiesiems asmenims taikomas visiškas atleidimas nuo pelno mokesčio, mokamo nuo apmokestinamojo pelno, gauto iš vykdytos gamybos veiklos, įskaitant gamybą naudojant užsakovo medžiagas, jei yra įvykdytos toliau nurodytos kumuliacinės sąlygos: 1) apmokestinamasis asmuo vykdo gamybos veiklą tik tose savivaldybėse, kuriose metais, buvusiais prieš einamuosius metus, nedarbo lygis per tą patį laikotarpį bent 1,35 karto viršijo nacionalinį vidutinį nedarbo lygį; 2) <…> jei yra įvykdytos sąlygos, numatytos: a) [Mokesčio įstatymo] 188 straipsnyje, jei tai yra de minimis pagalba. <…> 188 straipsnis <…> 1. <…> Mokesčio lengvata laikoma de minimis pagalba, jei de minimis pagalbos suma, kurią apmokestinamasis asmuo gavo per trejus pastaruosius metus, įskaitant einamuosius metus, nepaisant formos ir šaltinio, neviršija 200000 EUR ekvivalento [Bulgarijos levais (BGN)] <…> 2. Lėšos, atitinkančios 184 straipsnyje numatytą atleidimą nuo mokesčio, turi būti investuotos į materialųjį arba nematerialųjį turtą pagal apskaitą reglamentuojančius teisės aktus per ketverius metus, skaičiuojant nuo tų metų, už kuriuos atleidžiama nuo mokesčio. <…>“

III. Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

18. Pagrindinė ieškovės, kuri yra Bulgarijoje registruota bendrovė, veikla yra plieninių vamzdžių, vamzdelių, tuščiavidurių profilių ir jų priedų gamyba. Savo gamybos cechuose ji vykdo tris atskiras ir techniškai savarankiškas veiklos rūšis, t. y. profiliuotų ir apvalių vamzdžių ir vamzdelių gamybą, atvirų šaltojo formavimo ir lankstymo profiliuočių ir plieninių apsaugos įrenginių keliams (apsauginių atitvarų) gamybą, taip pat atskirų elementų karštąjį galvanizavimą ir cinkavimą elektrolizės būdu.

19. Mokesčių deklaracijoje už 2008 m. ieškovė nurodė norinti pasinaudoti Mokesčio įstatymo 184 straipsnyje numatytu atleidimu nuo pelno mokesčio 140677,51 BGN (maždaug 72000 EUR) suma.

20. 2010 m. kovo 5 d. mokestinio patikrinimo akte šį atleidimą nuo mokesčio atsisakyta taikyti motyvuojant tuo, kad ieškovė neatitinka Mokesčio įstatymo 182 straipsnio 2 dalies 7 punkte numatyto reikalavimo, nes per laikotarpį iki 2012 m. ji investavo į savo gamybos cechus, kuriuose pagamintos prekės buvo eksportuotos.

21. Kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, „mokesčių institucijos nuomone, [Mokesčių įstatymo] 182 straipsnio 2 dalies 7 punktas [yra] kategoriška nuostata ir kad [ieškovė] bet kuriuo atveju negali pretenduoti į dalinį atleidimą nuo pelno mokesčio. Mokesčio lengvata siejama su gamybos veikla, įskaitant gamybą naudojant užsakovo medžiagas, ir ribojanti sąlyga yra susijusi su paskesniu produkcijos pardavimu ir konkurencijos apsauga Sąjungoje. Kadangi [ieškovė] 2008 m. pardavė savo produkcijos Bulgarijoje, Sąjungos valstybėse narėse ir trečiosiose valstybėse, jai taikoma [Mokesčio įstatymo] 182 straipsnio 2 dalies 7 punkte numatyta ribojamoji sąlyga ir todėl ji negali pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio už 2008 metus. Mokesčių institucija konstatavo pelno mokesčio įsiskolinimą už 2008 m. – 140677,51 BGN [(maždaug 72000 EUR)] sumai ir 21454,22 BGN [(maždaug 11000 EUR)] palūkanų“.

22. 2010 m. gegužės 21 d. ieškovė apskundė administracinės institucijos sprendimą Administrativen sad – grad Burgas (Burgaso administracinis teismas, Bulgarija).

23. 2011 m. sausio 12 d. sprendimu Administrativen sad – grad Burgas (Burgaso administracinis teismas, Bulgarija) panaikino mokestinio patikrinimo aktą nusprendęs, kad atsisakymas taikyti atleidimą nuo mokesčio yra nepagrįstas, nes, kiek tai susiję su savarankiška atskirų elementų cinkavimo elektrolizės būdu veikla, į kurią ieškovė deklaravo norinti investuoti, nebuvo vykdoma jokio eksporto, o ketverių metų terminas, per kurį ji gali investuoti atleidimą nuo mokesčio atitinkančias sumas, dar nesibaigė.

24. 2011 m. gruodžio 27 d. sprendimu, kuris buvo priimtas dėl apeliacinio skundo ir tapo galutinis, Varhoven administrativen sad (Vyriausiasis administracinis teismas) panaikino Administrativen sad – grad Burgas (Burgaso administracinis teismas) sprendimą ir atmetė ieškovės skundą dėl mokestinio patikrinimo akto. Konstatavęs, kad investicijos buvo atliktos į gamybos cechą „karštasis galvanizavimas“, kuriame pagamintos prekės buvo eksportuotos, Varhoven administrativen sad (Vyriausiasis administracinis teismas) nusprendė, kad Mokesčio įstatymo 182 straipsnio 2 dalies 7 punkte nustatyta sąlyga investuoti į turtą, nesusijusį su eksportu į trečiąsias šalis ar valstybes nares, neįvykdyta ir kad tokiomis sąlygomis atleidimas nuo mokesčio turi būti analizuojamas kaip valstybės pagalba, kurios poveikis – konkurencijos iškraipymas Sąjungos bendrojoje rinkoje.

25. Ieškovė kreipėsi į Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) prašydama solidariai nuteisti atsakovus už tariamai jų padarytus Sąjungos teisės pažeidimus, be kita ko, Reglamento Nr. 1998/2006 pažeidimą. Ji teigia turinti teisę į kompensaciją, lygią atleidimo nuo mokesčio, kurį jai atsisakyta taikyti, sumai, ir į palūkanas.

26. Tokiomis aplinkybėmis Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar Sąjungos teisę įgyvendinantys teisės aktai, kaip antai Reglamentas Nr. 1998/2006, tiesiogiai veikia ir yra tiesiogiai taikomi; jeigu taip, ar šiuos principus pažeidžia nacionalinio įstatymų leidėjo priimta teisės norma, kuri susiaurina arba apriboja Sąjungos teisės normos taikymo sritį? 2. Ar valstybės pagalba, suteikta kaip mokesčio lengvata, yra suderinama su konkurencija vidaus rinkoje, jei pagalba investuojama į turtą, naudojamą gaminiams, kurie iš dalies eksportuojami į trečiąsias valstybes arba valstybes nares, gaminti? 3. Ar eksporto gaminių gamyba naudojant iš valstybės pagalbos lėšų įgytą turtą yra veikla, kuri pagal Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio d punktą tiesiogiai susijusi su eksportuojamais kiekiais? Jeigu atsakymas būtų neigiamas, ar valstybės narės turi galimybę nacionalinėje teisėje numatyti papildomus apribojimus gaminių, kurie buvo pagaminti naudojant iš mokesčio lengvatos investicijų gautą turtą, eksportuotojams? Jeigu atsakymas būtų teigiamas, koks yra šios nuostatos santykis su SESV 35 straipsniu dėl kiekybinių eksporto apribojimų ir visų lygiaverčio poveikio priemonių tarp valstybių narių uždraudimo ir ar yra diskriminacija ir laisvo prekių judėjimo pažeidimas? 4. Ar pagal Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnį leidžiama nepripažinti juridiniam asmeniui iš Sąjungos teisės kylančios teisės į finansinę de minimis pagalbą, kol nesibaigė nacionaliniame įstatyme nustatytas ketverių metų terminas, per kurį turi būti padarytos investicijos, tik dėl to, kad šiuo laikotarpiu atitinkamas asmuo lėšas investavo ir į kitas, savarankiškas ir atskiras savo verslo struktūras, kurios vykdo eksportą?“

IV. Procesas Teisingumo Teisme

27. Ieškovė, kiekvienas atsakovas, Bulgarijos, Graikijos, Italijos vyriausybės ir Komisija pateikė rašytines pastabas.

28. Atsižvelgdamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiojo klausimo dviprasmiškumą, Teisingumo Teismas ėmėsi dviejų iniciatyvų.

29. Pirmiausia jis pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui tokį klausimą: „Ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali patikslinti teisės normą, kurią jis nurodo trečiojo klausimo trečiame sakinyje, klausdamas Teisingumo Teismo apie šios „nuostatos“ ir SESV 35 straipsnio santykį? Ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar SESV 35 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama tokia nacionalinės teisės norma, kaip numatytoji [Mokesčio] įstatymo 182 straipsnio 2 dalies 7 punkte, o gal jis klausia Teisingumo Teismo dėl Reglamento Nr. 1998/2006 <…> 1 straipsnio 1 dalies d punkto galiojimo SESV 35 straipsnio atžvilgiu?“

30. 2017 m. liepos 7 d. atsakyme prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė: „Šiuo klausimu siekiama sužinoti, ar valstybės narės gali turėti galimybę nacionalinės teisės aktuose numatyti taisykles, kuriose nustatyti papildomi apribojimai gaminių, pagamintų naudojant turtą, gautą investavus mokesčio lengvatą, eksportuotojams. Pirmuoju atveju, kai eksportuojamų gaminių gamyba nepriskiriama prie veiklos, tiesiogiai susijusios su eksportuojamais kiekiais, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1998/2006, kyla klausimas, ar nacionalinės teisės aktuose gali būti numatyti apribojimai atvejais, panašiais į tuos, kurie nurodyti [Mokesčio įstatymo] 182 straipsnio 2 dalies 7 punkte. Tačiau, jei atsakymas yra teigiamas, t. y. jei gamyba naudojant turtą, įsigytą iš lėšų, gautų kaip valstybės pagalba eksportuojamiems produktams, priskiriama prie veiklos, tiesiogiai susijusios su eksportuojamais kiekiais, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1998/2006, kyla klausimas, koks yra ryšys tarp, pirma, Reglamento [Nr. 1998/2006] 1 straipsnio [1 dalies] d punkte numatyto apribojimo ir, antra, kiekybinių eksporto apribojimų tarp valstybių narių ir kitų lygiaverčio poveikio priemonių.“

31. Paskui 2017 m. rugsėjo 13 d., Europos Sąjungos Teisingumo Teismas pagal Procedūros reglamento 61 straipsnio 1 dalį paprašė suinteresuotųjų šalių, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį, per 2017 m. spalio 18 d. vykusį posėdį atsakyti į tokį klausimą: „Ar Reglamento Nr. 1998/2006 <…> 1 straipsnio 1 dalies d punktas pažeidžia SESV 35 straipsnį?“

32. 2017 m. spalio 18 d. posėdyje ieškovė, Varhoven administrativen sad (Vyriausiasis administracinis teismas), Bulgarijos vyriausybė ir Komisija pateikė žodines pastabas.

V. Analizė

A. Pirminės pastabos

33. Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiojo klausimo trečiame sakinyje esančio klausimo, susijusio su Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punkto atitiktimi SESV 35 straipsniui ( 8 ), reikia priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją SESV 34 ir 35 straipsniuose numatytų kiekybinių apribojimų ir lygiaverčio poveikio priemonių draudimas taikomas ne tik nacionalinėms, bet ir Sąjungos institucijų priimtoms priemonėms ( 9 ).

34. Iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad nuostatomis, susijusiomis su laisvu prekių judėjimu ir pagalba, siekiama bendro tikslo užtikrinti laisvą prekių judėjimą tarp valstybių narių įprastomis konkurencijos sąlygomis ( 10 ), o SESV 107 ir 108 straipsniai ir Reglamentas Nr. 1998/2006 bet kuriuo atveju negali būti kliūtis SESV taisyklėms, susijusioms su laisvu prekių judėjimu ( 11 ).

35. Todėl manau, kad SESV nenustatyta jos normų dėl kiekybinių apribojimų draudimo ( 12 ) ir dėl valstybių suteiktos pagalbos ( 13 ) hierarchija. Iš to darytina išvada, kad valstybių ar Sąjungos institucijų nustatytu reglamentavimu turi būti paisoma ir SESV taisyklių dėl kiekybinių apribojimų draudimo, ir taisyklių dėl valstybių suteiktos pagalbos ( 14 ).

36. Akivaizdu, kad Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punkte kiekybiniai eksporto apribojimai tiesiogiai nenustatomi. Todėl būtina išnagrinėti, ar šia nuostata nustatomos šiems apribojimams lygiaverčio poveikio priemonės.

37. Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, susijusioje su SESV 35 straipsniu, nustatytos sąlygos atitinka SESV 34 straipsnyje nustatytas sąlygas. Todėl kiekvienas nacionalinės teisės aktas ar Sąjungos institucijų priimtas teisės aktas, galintis tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai kliudyti prekybai Sąjungoje, turi būti laikomas lygiaverčio kiekybiniams apribojimams poveikio priemone, kaip tai suprantama pagal SESV 34 ( 15 ) ir 35 straipsnius.

38. Iš tiesų Teisingumo Teismas 2016 m. birželio 21 d. Sprendime New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, 36, 40 ir 43 punktai) nusprendė, kad visiems ūkio subjektams, vykdantiems veiklą nacionalinėje teritorijoje, taikoma nacionalinė priemonė, kuri gali labiau paveikti prekių išsiuntimą iš eksporto valstybės narės rinkos nei prekybą prekėmis šios valstybės narės nacionalinėje rinkoje, yra draudžiama pagal SESV 35 straipsnį.

39. Pažymėtina, kad 2016 m. birželio 21 d. Sprendime New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464) Teisingumo Teismas nenurodė savo 1979 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Groenveld (15/79, EU:C:1979:253) (toliau – jurisprudencija Groenveld), kuriame jis buvo nusprendęs, kad SESV 35 straipsnis „skirtas nacionalinėms priemonėms, kurių tikslas ar poveikis – konkrečiai apriboti eksporto srautus ir taip nustatyti skirtingą valstybės narės vidaus prekybos ir jos eksporto prekybos vertinimą, siekiant užtikrinti konkretų pranašumą nacionalinei gamybai arba suinteresuotosios valstybės vidaus rinkai kitų valstybių narių gamybos arba prekybos nenaudai“ ( 16 ).

40. Mano nuomone ( 17 ), 2016 m. birželio 21 d. Sprendime New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464) Teisingumo Teismas netaikė siauresnių ar griežtesnių sąlygų, nustatytų Sprendimu Groenveld suformuotoje jurisprudencijoje ir susijusių, be kita ko, su skirtingu valstybės narės vidaus prekybos ir jos eksporto prekybos vertinimu arba diskriminacija, ir pakeitė jas „lankstesnėmis“ taisyklėmis ( 18 ), grindžiamomis valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimo ar kliūties buvimu ( 19 ).

41. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip yra nurodęs Teisingumo Teismas, kiekvienas vienos iš SESV numatytų pagrindinių laisvių apribojimas, net jei jis yra mažiausios reikšmės, yra draudžiamas šia sutartimi ( 20 ). Iš to darytina išvada, kad, priešingai taisyklėms, taikytinoms valstybės pagalbai pagal Reglamentą Nr. 1998/2006 ( 21 ), nėra jokios ribos, virš kurios valstybės ar Sąjungos institucijų priimti aktai būtų laikomi neatitinkančiais SESV 34 ir 35 straipsnių kriterijų. Tačiau valstybės ar Sąjungos institucijų priimti teisės aktai negali būti laikomi kliudančiais valstybių narių tarpusavio prekybai, jeigu jų ribojamasis poveikis yra pernelyg atsitiktinis ar netiesioginis ( 22 ).

B. SESV 35 straipsnio taikymas ratione loci

42. Pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punkte kalbama apie eksportą į trečiąsias šalis arba valstybes nares. SESV 35 straipsnis, kuriame draudžiami kiekybiniai eksporto apribojimai ir lygiaverčio poveikio priemonės, taikomas tik prekių judėjimui tarp valstybių narių ( 23 ). Iš to darytina išvada, kad prekyba su trečiosiomis šalimis iš principo nepatenka į SESV 35 straipsnio taikymo sritį ratione loci. Todėl savo analizę šioje išvadoje apribosiu šio reglamento 1 straipsnio 1 dalies d punkto vidiniu aspektu, t. y. valstybių narių tarpusavio prekyba.

C. Dėl į SESV 35 straipsnio taikymo sritį patenkančio apribojimo buvimo Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punkte

43. Pagal Reglamento Nr. 1998/2006 2 straipsnį, siejamą su jo 8 konstatuojamąja dalimi, pagalba, neviršijanti 200000 EUR sumos per trejus metus, laikoma neturinčia poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir neiškreipiančia ar nekeliančia grėsmės iškreipti konkurenciją, todėl tokios priemonės nepatenka į valstybės pagalbos sąvoką ( 24 ). Taigi joms netaikoma SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatyta pranešimo procedūra ( 25 ).

44. 2002 m. kovo 7 d. Sprendime Italija / Komisija (C‑310/99, EU:C:2002:143, 94 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad „de minimis taisyklė atitinka administracinio paprastinimo reikalavimus valstybėms narėms ir Komisijos, kuri gali sutelkti savo resursus Bendrijos lygmeniu tikrai svarbiems atvejams, tarnyboms“ ( 26 ).

45. Vis dėlto pagal Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punktą pagalba, tiesiogiai susijusi su eksportuojamais kiekiais, platinimo tinklo kūrimu bei veikla, arba kitoms einamosioms išlaidoms, susijusioms su eksporto veikla, nepatenka į šio reglamento taikymo sritį, taigi jai netaikoma de minimis išimtis ( 27 ).

46. Iš to darytina išvada, kad net jei ši pagalba neviršija Reglamento Nr. 1998/2006 2 straipsnyje nustatytos ribos, ji nelaikoma neatitinkančia visų SESV 107 straipsnio 1 dalies kriterijų, todėl jai netaikoma šiame reglamente numatyta de minimis išimtis ir apie ją Komisijai reikia pranešti pagal SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytą procedūrą.

47. Remdamasis tuo, kas išdėstyta, laikausi nuomonės, kad Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punktas labiau paveikia prekių išsiuntimą iš eksporto valstybės narės rinkos nei prekybą prekėmis šios valstybės narės nacionalinėje rinkoje ( 28 ). Nors šio reglamento 1 straipsnio 1 dalies d punktas taikomas tik tam tikrai valstybės pagalbai, susijusiai su eksportu, manau, kad šios nuostatos pasekmių negalima laikyti atsitiktinėmis ir netiesioginėmis, nes pagal ją nagrinėjamai pagalbai de minimis išimtis netaikoma. Taigi šia nuostata ekonominė veikla diskriminuojama pagal tai, ar ji yra nukreipta į eksportą, ar ne ( 29 ).

D. Dėl pateisinimo buvimo

48. Vis dėlto SESV 34 ir 35 straipsniai nedraudžia diskriminacijos ar apribojimų, pateisinamų vienu iš SESV 36 straipsnyje išvardytų bendrojo intereso pagrindų arba privalomaisiais reikalavimais ( 30 ).

49. Pagal suformuotą jurisprudenciją nacionalinės teisės aktai ar Sąjungos institucijų priimti teisės aktai, kuriais ribojamas naudojimasis garantuojamomis pagrindinėmis teisėmis, gali būti leidžiami tik su sąlyga, kad jais siekiama bendro intereso tikslo ( 31 ), jie yra tinkami užtikrinti šio tikslo pasiekimą ir neviršija to, kas yra būtina šiam tikslui pasiekti ( 32 ).

50. Manau, kad Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punktas de jure yra diskriminacinis, nes jis konkrečiai susijęs su atitinkamu eksportu. Todėl šis diskriminacinis eksporto vertinimas turi būti pateisinamas vienu iš bendrojo intereso pagrindų, išvardytų SESV 36 straipsnyje ( 33 ), t. y. visuomenės dorovės, viešosios tvarkos arba visuomenės saugumo, žmonių ir gyvūnų sveikatos bei gyvybės apsaugos, nacionalinių meno, istorijos ar archeologijos vertybių apsaugos bei pramoninės ir komercinės nuosavybės apsaugos sumetimais.

51. Kaip nurodo Komisija, „pagalbos eksportui neįtraukimą į Reglamento [Nr. 1998/2006] taikymo sritį lemia, pirma, Sąjungos įsipareigojimai, prisiimti [PPO] atžvilgiu, ir, antra, tai, kad pagalba eksportui, kuri padeda įsiskverbti į rinką komerciniais tikslais, akivaizdžiai pakeičia valstybių narių tarpusavio prekybą ( 34 ). Iš to darytina išvada, kad reglamento logika (pagal kurią galima manyti, kad valstybės pagalbos buvimo kriterijai nebuvo įvykdyti) netaikytina“ ( 35 ).

52. Dėl Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punkto pirmojo tikslo, kurį nurodė Komisija, t. y. netaikyti de minimis išimties pagalbai eksportui į trečiąsias šalis, kad būtų laikomasi Sąjungos įsipareigojimų PPO atžvilgiu, manau, kad nagrinėjamu atveju tai nėra svarbu, nes SESV 35 straipsnis netaikomas šiam eksportui ratione loci ( 36 ). Todėl šis netaikymas šio reglamento 1 straipsnio 1 dalies d punkte numatytai pagalbai eksportui į trečiąsias šalis nėra kritikuotinas SESV 35 straipsnio atžvilgiu.

53. Dėl Komisijos nurodyto Reglamento Nr. 1998/2006 ( 37 ) 1 straipsnio 1 dalies d punkto antrojo tikslo manau, kad nors tai gal ir yra teisėtas tikslas, jis nėra nurodytas nė viename iš SESV 36 straipsnyje išvardytų bendrojo intereso pagrindų. Todėl šis tikslas negali pateisinti pagal SESV 35 straipsnį draudžiamos diskriminacijos. Be to, nesuprantu, kaip kuri nors iš šių priežasčių nagrinėjamu atveju galėtų pateisinti skirtingą požiūrį.

54. Remdamasis tuo, kas išdėstyta, manau, kad Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punktas, kuris labiau paveikia prekių išsiuntimą iš eksporto valstybės narės rinkos nei prekybą prekėmis šios valstybės narės nacionalinėje rinkoje, nėra pateisinamas nė vienu iš SESV 36 straipsniuose išvardytų bendrojo intereso pagrindų.

55. Taigi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškelto trečiojo klausimo trečią sakinį turi būti atsakyta taip, kad Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punktas negalioja tiek, kiek juo de minimis mechanizmo viduje nustatomas skirtingas požiūris į išimtinai nacionalinę ekonominę veiklą ir veiklą, susijusią su eksportu į valstybes nares.

VI. Išvada

56. Atsižvelgdamas į pateiktus svarstymus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija) pateikto trečiojo prejudicinio klausimo trečią sakinį: 2006 m. gruodžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1998/2006 dėl Sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo de minimis pagalbai 1 straipsnio 1 dalies d punktas negalioja tiek, kiek juo de minimis mechanizmo viduje nustatomas skirtingas požiūris į išimtinai nacionalinę ekonominę veiklą ir veiklą, susijusią su eksportu į valstybes nares.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) Dabar – SESV 107 straipsnis.

( 3 ) Dabar – SESV 108 straipsnis.

( 4 ) OL L 379, 2006, p. 5. Reglamentas Nr. 1998/2006, kaip nurodyta jo 6 straipsnyje, buvo taikomas nuo 2007 m. sausio 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d. Šiuo reglamentu buvo pakeistas 2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 69/2001 dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo de minimis pagalbai (OL L 10, 2001, p. 30). Dėl ESV sutarties taisyklių taikymo de minimis pagalbai dabar žr. 2013 m. gruodžio 18 d. Komisijos reglamentą (ES) Nr. 1407/2013 dėl Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 ir 108 straipsnių taikymo de minimis pagalbai (OL L 352, 2013, p. 1). Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punktas yra beveik toks pat kaip ir Reglamento Nr. 1407/2013 1 straipsnio 1 dalies d punktas.

( 5 ) Žr. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikto trečiojo klausimo trečią sakinį ir šios išvados 26 punktą.

( 6 ) OL L 142, 1998, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 312. Reglamento Nr. 994/98 teisinis pagrindas yra EB 94 straipsnis (dabar – SESV 109 straipsnis). Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad „pagal SESV 109 straipsnį Europos Sąjungos Tarybai leidžiama priimti atitinkamus [SESV] 107 ir 108 straipsnių taikymo reglamentus ir nustatyti SESV 108 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygas bei pagalbos rūšis, kurioms netaikoma pastarojoje nuostatoje nustatyta tvarka“; žr. 2016 m. liepos 21 d. Sprendimą Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, 33 punktas). Reglamentas Nr. 994/98 buvo panaikintas ir pakeistas 2015 m. liepos 13 d. Tarybos reglamentu (ES) 2015/1588 dėl Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 ir 108 straipsnių taikymo kai kurioms horizontalios valstybės pagalbos rūšims (OL L 248, 2015, p. 1). Reglamento 2015/1588 2 straipsnio 1 dalis yra beveik tokia pati kaip Reglamento Nr. 994/98 2 straipsnio 1 dalis.

( 7 ) DV Nr. 105, 2006 m. gruodžio 22 d., su pakeitimais.

( 8 ) Būtent šiuo klausimu, dėl kurio pateikiama ši tikslinė išvada, Teisingumo Teismas prašė dalyvių pateikti savo pastabas 2017 m. spalio 18 d. posėdyje. Visos jos dėl įvairių priežasčių buvo už Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punkto atitiktį SESV 35 straipsniui.

( 9 ) 2015 m. birželio 11 d. Sprendimas Pfeifer & Langen (C‑51/14, EU:C:2015:380, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2017 m. birželio 22 d. Sprendimas E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490, 45 punktas).

( 10 ) 1986 m. birželio 5 d. Sprendimas Komisija / Italija (103/84, EU:C:1986:229, 19 punktas).

( 11 ) Pagal analogiją žr. 1986 m. birželio 5 d. Sprendimą Komisija / Italija (103/84, EU:C:1986:229, 19 punktas), 1990 m. kovo 20 d. Sprendimą Du Pont de Nemours Italiana (C‑21/88, EU:C:1990:121, 19–22 punktai) ir 2002 m. balandžio 23 d. Sprendimą Nygård (C‑234/99, EU:C:2002:244, 57 punktas).

( 12 ) Žr., be kita ko, SESV 34–36 straipsnius.

( 13 ) Žr., be kita ko, SESV 107 ir 108 straipsnius.

( 14 ) Pagal analogiją žr. 1993 m. birželio 15 d. Sprendimą Matra / Komisija (C‑225/91, EU:C:1993:239, 41 ir 42 punktai), kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad „nors pagal [SESV 107 ir 108] straipsniuose numatytą procedūrą Komisijai ir tam tikromis aplinkybėmis Tarybai paliekama didelė diskrecija priimti sprendimą dėl valstybės pagalbos schemos atitikties bendrosios rinkos reikalavimams, iš Sutarties bendros struktūros matyti, kad šios procedūros rezultatas niekada neturi prieštarauti konkrečioms Sutarties nuostatoms <…>. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad pagalbos taisyklės, kuriomis pažeidžiamos konkrečios Sutarties nuostatos, išskyrus [SESV 107 ir 108] straipsnius, gali būti tiek neatsiejamai susijusios su pagalbos tikslu, kad jų neįmanoma įvertinti atskirai <…>. Šis įpareigojimas Komisijai gerbti [SESV 107 ir 108] straipsnių ir kitų Sutarties nuostatų tarpusavio nuoseklumą visų pirma yra privalomas tuo atveju, kai tose kitose nuostatose taip pat numatytas <…> neiškraipytos konkurencijos vidaus rinkoje tikslas“. Išskirta mano.

( 15 ) Žr. 2016 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Établissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, 33 punktas), susijusį su SESV 34 straipsniu.

( 16 ) 1979 m. lapkričio 8 d. Sprendimas Groenveld (15/79, EU:C:1979:253, 7 punktas).

( 17 ) Vis dėlto pažymiu, kad Komisija savo rašytinėse pastabose mano, jog SESV 35 straipsnis „taikomas diskriminacinėms priemonėms tam tikrų prekių atžvilgiu“, ir priduria, kad šis principas įtvirtintas Sprendime Groenveld suformuota jurisprudencija.

( 18 ) Žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Kakavetsos-Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2010:531, 49 punktas).

( 19 ) 2011 m. kovo 3 d. Sprendime Kakavetsos-Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2011:110, 27 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad kiekybiniam eksporto apribojimui lygiaverčio poveikio priemonės yra visos priemonės, galinčios tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą. Tačiau reikėtų pažymėti, kad byloje, kurioje priimtas 2011 m. kovo 3 d. Sprendimas Kakavetsos-Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2011:110, 27 punktas), nagrinėtas produktas buvo razinos, kurioms buvo taikomas SESV 40 straipsnyje numatytas bendras rinkų organizavimas. Savo išvadoje toje byloje (C‑161/09, EU:C:2010:531, 49 punktas) generalinis advokatas P. Mengozzi nurodė, kad „kai byla susijusi su bendru rinkų organizavimu, Teisingumo Teismas laikosi lankstesnės sąlygų, kurios turi būti įvykdytos, kad būtų pripažintas eksporto kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonės egzistavimas, sampratos. Tokiu atveju nebėra reikalaujama priemonės diskriminuoja[mojo] pobūdžio“. Manau, kad po 2016 m. birželio 21 d. Sprendimo New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464) SESV 35 straipsnio taikymo atžvilgiu nereikia daryti skirtumo tarp produktų, kurie yra SESV 40 straipsnyje numatyto bendro rinkų organizavimo dalykas, ir kitų produktų.

( 20 ) 2016 m. birželio 21 d. Sprendimas New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, 37 punktas).

( 21 ) Žr. Reglamento Nr. 1998/2006 1 konstatuojamąją dalį.

( 22 ) 2016 m. birželio 21 d. Sprendimas New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, 45 punktas).

( 23 ) Pagal analogiją žr. 1976 m. birželio 15 d. Sprendimą EMI Records (51/75, EU:C:1976:85, 10 ir 11 punktai) ir 1982 m. vasario 9 d. Sprendimą Polydor ir RSO Records (270/80, EU:C:1982:43, 18 punktas).

( 24 ) 2017 m. birželio 27 d. Sprendimas Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, 82 punktas) ir 2013 m. gegužės 8 d. Sprendimas Libert ir kt. (C‑197/11 ir C‑203/11, EU:C:2013:288, 81 punktas). Dėl konkurencijos taisyklių Teisingumo Teismas 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendime Asnef-Equifax ir Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, 50 punktas) konstatavo, kad „susitarimui [SESV 101] straipsnis netaikomas, jei jo įtaka rinkai yra tik nereikšminga“.

( 25 ) Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybėms tenkanti pareiga iš anksto pranešti apie kiekvieną priemonę, kuria siekiama suteikti arba pakeisti naują pagalbą, yra vienas iš svarbiausių valstybės pagalbos kontrolės sistemos elementų. Žr. 2016 m. liepos 21 d. Sprendimą Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, 36 punktas). Todėl, kaip SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytos bendros pranešimo apie valstybės pagalbą taisyklės apribojimas, Reglamentas Nr. 1998/2006 ir jame numatytos sąlygos turi būti aiškinamos siaurai. Pagal analogiją žr. 2016 m. liepos 21 d. Sprendimą Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, 37 punktas). Be to, kad būtų taikoma nagrinėjama išimtis, konkreti pagalbos sistema turi atitikti visas šiame reglamente nustatytas taisykles. Pagal analogiją žr. 2016 m. liepos 21 d. Sprendimą Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, 45–52 punktai).

( 26 ) Taip pat žr. 2011 m. rugsėjo 20 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Regione autonoma della Sardegna ir kt. / Komisija (T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 ir T‑454/08, EU:T:2011:493, 304 punktas).

( 27 ) Pažymėtina, kad išimtį atsisakoma taikyti ne visai eksporto veiklai. Komisija savo rašytinėse pastabose pažymi, kad „jeigu priemones valstybė taiko kaip programas, kurios yra skirtos padėti įmonėms užkariauti užsienio rinkas ir siūlyti ten savo produktus, tai yra pagalbos, tiesiogiai susijusios su eksportuojamais kiekiais, kaip apibrėžta De minimis reglamento 1 straipsnio [1 dalies d punkte], klausimas. Pagalba priklauso nuo eksportuojamų kiekių ir įmonė tuo remiasi siekdama pagrįsti savo eksporto strategiją. Todėl dėl pagalbos laipsniškai auga gaminių, kurie gali būti eksportuojami, kiekis, ir būtent siekdama šio tikslo vyriausybė ketina ją suteikti“. Ji priduria, kad „eksportuojamų prekių gamyba, kurioje naudojamas panaudojant valstybės pagalbą įgytas turtas, nėra veikla, tiesiogiai susijusi su eksportuojamais kiekiais, kaip tai suprantama pagal De minimis reglamento 1 straipsnio 1 dalies d punktą“. Šiuo klausimu Graikijos vyriausybė pažymi, kad „vien to, kad pagalba suteikiama eksportuojančiajai įmonei, nepakanka, kad ši pagalba būtų laikoma pagalba eksportui“. Pažymėtina, kad šie subtilūs skirtumai neatitinka tikslo paprastinti de minimis taisyklę.

( 28 ) Žr. šios išvados 50 punktą.

( 29 ) Iš tikrųjų nesuprantu, kodėl Reglamento Nr. 1998/2006 2 straipsnyje numatytą de minimis išimtį reikėtų taikyti platinimo tinklo nacionaliniu lygmeniu kūrimui ir veikimui, ir netaikyti jos eksportui skirto tos pačios rūšies tinklo kūrimui.

( 30 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. birželio 22 d. Sprendimą E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490, 46 punktas).

( 31 ) Nurodyto SESV 36 straipsnyje arba privalomuosiuose reikalavimuose.

( 32 ) 2016 m. birželio 21 d. Sprendimas New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, 48 punktas).

( 33 ) Iš tiesų vienu iš SESV 36 straipsnyje išvardytų bendrojo intereso pagrindų ir privalomaisiais reikalavimais gali būti pateisinami tik visiems vienodai taikomi apribojimai. Priešingai žr. 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimą van Putten (C‑578/10–C‑580/10, EU:C:2012:246, 44 punktas), kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad skirtingas požiūris gali būti pateisinamas privalomuoju reikalavimu.

( 34 ) Žr. šios išvados 27 išnašą.

( 35 ) Pažymėtina, kad išimtinai nacionalinio platinimo tinklo kūrimo pagalba taip pat gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, be kita ko, apsunkinant užsienio įmonių patekimą į šią nacionalinę rinką. Be to, kaip gali būti, kad eksporto veikla, kuriai netaikoma Reglamento Nr. 1998/2006 1 straipsnio 1 dalies d punkte numatyta išimtis, nepaveikia valstybių tarpusavio prekybos? Galiausiai nereikėtų pamiršti, kad pagal de minimis taisyklę iš tikrųjų yra leidžiamos priemonės, kurios, jei viršija nurodytas sumų ribas, tenkina visas sąlygas, kad būtų laikomos valstybės pagalba, įskaitant poveikį tarpvalstybinei prekybai.

( 36 ) Žr. šios išvados 42 punktą.

( 37 ) Žr. šios išvados 51 punktą.