GENERALINIO ADVOKATO

JÁN MAZÁK IŠVADA,

pateikta 2010 m. gegužės 18 d.( )

Byla C‑65/09

Gebr. Weber GmbH

prieš

Jürgen Wittmer

(Bundesgerichtshof (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Vartotojų apsauga – Vartojimo prekių pardavimas – Direktyvos 1999/44/EB 3 straipsnio 2 ir 3 dalys – Vartotojo įmontuotos sutarties neatitinkančios vartojimo prekės – Teisė pakeisti neatitinkančias prekes – Taikymo sritis – Pardavėjo atsakomybės už išmontuojant prekes su trūkumais patirtas išlaidas nebuvimas – Nepagrįstai didelės pardavėjo išlaidos“

I – Įvadas

1. 2009 m. sausio 14 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2009 m. vasario 16 d., Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis federalinis teismas, Vokietija), remdamasis EB 234 straipsniu, pateikė Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus dėl 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų( ) (toliau – direktyva) 3 straipsnio aiškinimo.

2. Prašymas pateiktas byloje tarp Gebr. Weber GmbH (toliau – Weber), statybos medžiagomis prekiaujančios bendrovės, ir vieno iš Weber kliento Jürgen Wittmer, kuriam bendrovė buvo pristačiusi nekokybiškų grindų plytelių.

3. Pateikdamas Teisingumo Teismui klausimus, nacionalinis teismas iš esmės nori sužinoti, ar, remiantis direktyva, nekokybiškų prekių pardavėjas gali atsisakyti taikyti vartotojo reikalaujamą teisių gynimo priemonę, pavyzdžiui, pakeisti nekokybiškas prekes, jei dėl jos pardavėjas patirtų neproporcingai didelių išlaidų, kaip šioje byloje, o jei ne, ar pardavėjas privalo prisiimti išlaidas, susijusias su nekokybiškų prekių išmontavimu iš objekto, kuriame vartotojas jas įmontavo.

4. Šioje byloje keliami klausimai labai panašūs į klausimus, keliamus byloje C‑87/09( ), kurioje šiandien taip pat teikiu išvadą.

II – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos teisė

5. Direktyva priimta remiantis EB 95 straipsniu. Jos 1 konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad pagal EB 153 straipsnio 1 ir 3 dalis priemonėmis, kurių Europos bendrija imasi pagal EB 95 straipsnį, ji turėtų prisidėti prie aukšto lygio vartotojų apsaugos užtikrinimo.

6. Šios direktyvos 10 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad „tada, kai prekės neatitinka sutarties, vartotojai privalėtų turėti teisę į nemokamą prekės atitikimo sutarčiai atkūrimą jų pasirinkimu tas prekes pataisant ar pakeičiant arba, jei to nepadaroma, sumažinant jų kainą ar nutraukiant sutartį“.

7. Direktyvos 11 konstatuojamoje dalyje numatyta:

„kadangi vartotojas pirmiausia gali reikalauti, kad pardavėjas pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tokios teisės gynimo priemonės būtų neįmanomos arba neproporcingos; kadangi tai, ar teisės gynimo priemonė yra neproporcinga, turėtų būti nustatoma objektyviai; kadangi teisės gynimo priemonė būtų neproporcinga, jeigu ja, lyginant su kita teisės gynimo priemone, būtų nustatytos nepagrįstos išlaidos; kadangi, siekiant nuspręsti, ar išlaidos yra nepagrįstos, išlaidos, nustatytos viena teisės gynimo priemone, turėtų būti žymiai didesnės negu kita teisės gynimo priemone nustatytos išlaidos.“

8. Direktyvos 3 straipsnyje „Vartotojo teisės“ numatyta:

„1. Pardavėjas yra atsakingas vartotojui už bet kokį neatitikimą, esantį prekių pateikimo metu.

2. Esant neatitikimui, vartotojas turi teisę į nemokamą prekių atitikimo sutarčiai užtikrinimą jas pataisant ar pakeičiant pagal šio straipsnio 3 dalį, arba teisę į atitinkamą kainos sumažinimą arba su tomis prekėmis susijusios sutarties nutraukimą pagal šio straipsnio 5 ir 6 dalis.

3. Vartotojas pirmiausia gali reikalauti, kad pardavėjas nemokamai pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tai yra neįmanoma ar neproporcinga.

Teisės gynimo priemonė laikoma neproporcinga, jeigu ja, palyginti su alternatyvia teisės gynimo priemone, pardavėjui nustatomos nepagrįstos išlaidos <...>.

Bet koks prekių pataisymas ar pakeitimas atliekamas per protingą laiką ir nesukeliant jokių didelių nepatogumų vartotojui, atsižvelgiant į prekių pobūdį ir paskirtį, dėl kurios tos prekės vartotojui buvo reikalingos.

4. Šio straipsnio 2 ir 3 dalyse sąvoka „nemokamai“ reiškia išlaidas, reikalingas užtikrinti prekių atitikimą, visų pirma pašto, darbo ir medžiagų išlaidas.

5. Vartotojas gali reikalauti atitinkamai sumažinti kainą arba nutraukti sutartį, jeigu:

– vartotojas neturi teisės nei į prekių pataisymą, nei į jų pakeitimą, arba

– pardavėjas per protingą laiką neįgyvendino teisės gynimo priemonės, arba

– pardavėjas neįgyvendino teisės gynimo priemonės nesukeldamas didelių nepatogumų vartotojui.

<…>“

9. Direktyvos 8 straipsnyje „Nacionalinė teisė ir minimali apsauga“ numatyta:

„1. Šios direktyvos nustatytos teisės yra vykdomos nepažeidžiant kitų teisių, kuriomis vartotojas gali remtis pagal nacionalines normas, reguliuojančias sutartinę ar nesutartinę atsakomybę.

2. Kad užtikrintų aukštesnio lygio vartotojų apsaugą, valstybės narės šios direktyvos taikymo srityje gali priimti ar palikti galioti griežtesnes nuostatas, neprieštaraujančias Sutarčiai.“

B – Nacionalinė teisė

10. Kalbant apie prekes su trūkumais, Vokietijos civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB) 437 straipsnyje pirkėjui suteikiamos tokios teisės:

„Kai daiktas turi trūkumų, pirkėjas gali, jeigu įvykdytos šių nuostatų sąlygos ir nenustatyta kitaip:

1) reikalauti įvykdyti prievolę natūra pagal 439 straipsnį;

2) atsisakyti sutarties <...> arba reikalauti sumažinti pardavimo kainą pagal 441 straipsnį;

3) reikalauti atlyginti nuostolius <....> arba patirtas išlaidas <...>“

11. BGB 439 straipsnyje „Prievolės įvykdymas natūra“, kuriuo į Vokietijos teisę perkeltas direktyvos 3 straipsnis, numatyta:

„1. Pirkėjas gali kaip prievolės įvykdymo natūra savo pasirinkimu reikalauti pašalinti trūkumus arba pateikti daiktą be trūkumų.

2. Pardavėjas padengia išlaidas, reikalingas prievolei įvykdyti natūra, visų pirma transportavimo, pristatymo, darbo ir medžiagų išlaidas.

3. Nepažeisdamas 275 straipsnio 2 ir 3 dalių, pardavėjas gali atsisakyti vykdyti prievolę natūra pirkėjo pasirinktu būdu, jei toks vykdymas įmanomas tik patiriant neproporcingų išlaidų. Šiuo tikslu turi būti atsižvelgiama visų pirma į daikto vertę, kurią jis turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo, neatitikimo reikšmingumą ir tai, ar alternatyvi teisių gynimo priemonė galėtų būti įgyvendinta nesukeliant didelių nepatogumų pirkėjui. Tokiais atvejais pirkėjas turi teisę pasirinkti tik alternatyvius prievolės vykdymo natūra būdus, tačiau tai nepažeidžia pardavėjo teisės taip pat atsisakyti alternatyvios teisių gynimo priemonės laikantis pirmame sakinyje nurodytų sąlygų.

4. Pardavėjas, kuris vykdydamas prievolę natūra pateikia sutartį atitinkantį daiktą, gali reikalauti, kad pirkėjas grąžintų daiktą su trūkumais pagal 346–348 straipsnius.“

III – Faktai, procedūra ir prejudiciniai klausimai

12. 2005 m. sausio mėn. J. Wittmer iš Weber įsigijo 45,36 m2 Italijoje pagamintų poliruotų grindų plytelių už 1 382,27 EUR. 33 m2 šių plytelių jis paklojo savo name.

13. Vėliau plytelių paviršiuje pasirodė plika akimi pastebimų dėmių. J. Wittmer iniciatyva pradėtame nepriklausomame įrodymų rinkimo procese ekspertas padarė išvadą, kad ginčijamos dėmės buvo mikrošlifavimo pėdsakai, kurių neįmanoma pašalinti, todėl vienintelė galima teisių gynimo priemonė yra visų plytelių pakeitimas naujomis. Eksperto vertinimu, tai kainuotų 5 830,57 EUR.

14. Nesėkmingai pareikalavęs įvykdyti prievolę ir nustatęs tokio įvykdymo terminą, J. Wittmer pareiškė Weber ieškinį Kaselio Landgericht (Apygardos teisme), reikalaudamas pristatyti kokybiškas plyteles ir sumokėti 5 830,57 EUR bei palūkanas. Šis teismas priteisė tik kainos sumažinimą ir nurodė Weber sumokėti 273,10 EUR su palūkanomis, o likusią ieškinio dalį atmetė.

15. Išnagrinėjęs J. Wittmer apeliacinį skundą, Frankfurto prie Maino Oberlandesgericht (Aukštesnysis apygardos teismas) 2008 m. vasario 14 d. sprendimu, kuriuo iš dalies pakeitė Apygardos teismo sprendimą, nurodė Weber pristatyti 45,36 m2 kokybiškų plytelių ir už nekokybiškų plytelių nuardymą sumokėti 2 122,37 EUR su palūkanomis.

16. Pagrindinėje byloje Bundesgerichtshof turi priimti sprendimą dėl kasacinio skundo, kuriuo apskųstas šis sprendimas ir kuriuo Weber ginčija nurodymą sumokėti 2122,37 EUR su palūkanomis. Pasak šio teismo, kasacinės instancijos teismo sprendimas priklauso nuo to, ar Oberlandesgericht nuomonė, kad J. Wittmer gali reikalauti Weber atlyginti plytelių nuardymo išlaidas, yra teisinga.

17. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nurodo, kad, priešingai nei mano Oberlandesgericht, pagal Vokietijos teisę J. Wittmer neturi teisės reikalauti, kad Weber atlygintų nekokybiškų plytelių nuardymo išlaidas. Pastaroji galėtų, remdamasi BGB 439 straipsnio 3 dalimi, teisėtai atsisakyti vykdyti prievolę natūra, t. y. pristatyti kokybiškas plyteles ir atitinkamai taip pat nuardyti nekokybiškas plyteles.

18. Jo aiškinimu, remdamasis šia nuostata pardavėjas gali atsisakyti vykdyti prievolę natūra pirkėjo pasirinktu būdu, jei toks vykdymas galimas tik patiriant neproporcingų išlaidų. Tai taikoma ne tik tuomet, kai pirkėjo reikalaujamas prievolės įvykdymo būdas, palyginti su kitu jos įvykdymo būdu, sukelia neproporcingų išlaidų (santykinis neproporcingumas), bet ir tuomet, kai pirkėjo reikalaujamas ar vienintelis galimas prievolės įvykdymo būdas pats savaime sukelia neproporcingų išlaidų (absoliutus neproporcingumas).

19. Kadangi, pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, šioje byloje nustatyta, kad įvykdyti prievolę natūra vienu būdu, t. y. pataisant prekes, yra neįmanoma, teisė atsisakyti įvykdyti prievolę likusiu būdu gali atsirasti tik esant absoliučiam neproporcingumui, ir šioje byloje turi būti laikoma, kad toks neproporcingumas yra. Be faktinių kokybiškų plytelių pristatymo sąnaudų, kurios sudarytų apie 1 200 EUR, įskaitant transporto išlaidas, pardavėjui tektų nekokybiškų plytelių nuardymo išlaidos – apie 2 100 EUR, t. y. bendros išlaidos siektų 3 300 EUR. Ši suma gerokai viršija 150 % kokybiškų plytelių vertės.

20. Tačiau Vokietijos teisės nuostata (BGB 439 straipsnio 3 dalis), įtvirtinanti pardavėjo teisę atsisakyti įvykdyti prievolę natūra, ne tik dėl tokio pasirinkto įvykdymo būdo išlaidų neproporcingumo, palyginti su kitu prievolės įvykdymo būdu (santykinis neproporcingumas), bet ir jei tokios išlaidos pačios savaime yra neproporcingos (absoliutus neproporcingumas), gali prieštarauti direktyvos 3 straipsnio 3 daliai, kurioje, sprendžiant iš jos formuluotės, numatytas tik santykinis neproporcingumas.

21. Galiausiai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, jei pagal direktyvą pardavėjui negali būti leidžiama atsisakyti tam tikro prievolės įvykdymo natūra būdo remiantis absoliučiu neproporcingumu, šioje byloje kyla klausimas, ar pagal direktyvos 3 straipsnį pardavėjo gali būti reikalaujama, remiantis teise į nekokybiškų prekių pakeitimą, išmontuoti nekokybišką prekę iš kito objekto, kuriame ji pagal savo paskirtį buvo įmontuota, ir atitinkamai atlyginti su tuo susijusias išlaidas. Galiojančioje Vokietijos teisėje tokia pardavėjo pareiga iš esmės nėra numatyta.

22. Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

„1. Ar 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų 3 straipsnio 3 dalies pirmą ir antrą pastraipas reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiama nacionalinio įstatymo nuostata, pagal kurią sutarties neatitinkančių vartojimo prekių pristatymo atveju pardavėjas gali atsisakyti taikyti vartotojo reikalaujamą teisių gynimo priemonę, jei dėl jos patirtų nepagrįstų (visiškai neproporcingų) išlaidų, palyginti su verte, kurią vartojimo prekės turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo, ir neatitikimo reikšmingumu?

2 Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalies ir 3 dalies trečios pastraipos nuostatas reikia aiškinti taip, kad pardavėjas, užtikrinęs vartojimo prekės atitiktį sutarčiai, pakeisdamas ją kita, turi prisiimti išlaidas, susijusias su sutarties neatitinkančios prekės išmontavimu iš objekto, kuriame vartotojas ją įmontavo laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties?“

IV – Teisinė analizė

A – Pirminės pastabos

23. Teisinė problema, kurią Teisingumo Teismo prašoma išspręsti šioje byloje, yra klasikinis sutarčių teisės, tiksliau – prekių pirkimo-pardavimo teisės, objektas nuo pat tų laikų, kai Romos teisininkai, pavyzdžiui, Julianas ir Ulpianas, aptarinėjo „nekokybiškų“ galvijų pardavimo antikinio pasaulio turgavietėse teisines pasekmes, tiksliau – pardavėjo atsakomybės už nekokybiškų prekių pristatymą apimties klausimą, arba, pirkėjo apsaugos požiūriu, klausimą, kokiomis teisių gynimo priemonėmis privalėtų turėti galimybę pasinaudoti pirkėjas, kuriam pardavėjas yra pristatęs pardavimo sutarties neatitinkančių prekių.

24. Kaip matyti ne tik iš šios bylos šalių pateiktų paaiškinimų, nors praktiškai taikant įvairias šios srities valstybių narių nacionalinės teisės normas daugeliu atveju pasiekiamas panašus rezultatas ir panašus teisinės apsaugos lygis, faktiškai šios teisės normos vienos nuo kitų labai skiriasi, bent jau savo tradicinėmis iki suderinimo buvusiomis redakcijomis( ). Šie skirtumai yra susiję ne tik su vartojamų teisinių sąvokų, sąlygų ir apibrėžčių elementais, bet ir (bendresniu lygmeniu) su pačių teisių gynimo priemonių sistemomis, t. y. tiek su sutarties pažeidimo atveju suteikiamų teisių gynimo priemonių formomis, tiek su šių priemonių tarpusavio santykiais bei hierarchija, su tuo, kokią vietą šiose sistemose užima nuostolių atlyginimas ar kaip jis su šiomis sistemomis susijęs, tai pat su sutartinių ir nesutartinių reikalavimų, galinčių kilti pristačius sutarties neatitinkančias prekes, atribojimu.

25. Be to, kaip matyti iš Bundesgerichtshof šioje byloje pateiktos informacijos, kalbant apie konkrečias su neatitiktimi sutarčiai ir jos pasekmėmis susijusias problemas, pavyzdžiui, apie pardavėjo atsakomybę už sutarties neatitinkančių prekių pašalinimą, tos pačios teisės sistemos teisinėje literatūroje lieka neaiškumų ir nuomonių skirtumų dėl pirkėjo turimų teisių ir jų teisinio pagrindo.

26. Atsižvelgdamas į tai, Europos Sąjungos teisės lygmeniu šį nekokybiškų prekių pašalinimo išlaidų klausimą nagrinėsiu specialiu apsaugos, kuri vartotojams suteikiama direktyva, požiūriu.

27. Viena vertus, šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad, kaip nurodyta direktyvos 1 konstatuojamojoje dalyje ir kaip Teisingumo Teismas teisingai pabrėžė Sprendime Quelle, direktyva siekiama užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą( ).

28. Kita vertus, nevalia pamiršti, kad direktyva yra ne visų, o tik tam tikrų vartojimo prekių pardavimo aspektų minimalaus suderinimo priemonė. Todėl direktyvos tikslas, kaip matyti iš jos 6 konstatuojamosios dalies, yra suderinti nacionalinius vartojimo prekių pardavimą reglamentuojančius teisės aktus prekių neatitikties sutarčiai požiūriu, tačiau padaryti tai nepažeidžiant su sutartine ir nesutartine atsakomybe susijusių nacionalinės teisės nuostatų bei principų.

29. Tokiomis aplinkybėmis ir direktyvoje nesant aiškių šį klausimą reglamentuojančių nuostatų, panašu, kad galima tik kelti pagrįstą klausimą, ar yra numatyta, kad pardavėjo atsakomybė prieš vartotoją už „neatitikimą“, kuri reglamentuojama direktyva, apima atsakomybę už išlaidas, pavyzdžiui, už nekokybiškų prekių, kurias, jas pristačius, vartotojas įmontavo, pašalinimą, ir dėl to toks vartotojas gali, remdamasis pakeitimu kaip teisių gynimo priemone ar kuria nors kita direktyvos nuostata, reikalauti pardavėjo prisiimti šias išlaidas, kurių klausimas bent jau dalyje nacionalinių teisės sistemų būtų laikomos (kaip nurodė kai kurios šalys) netiesioginių nuostolių (angl. k. consequential damages) problema, o ne visiškai netinkamo sutarties įvykdymo klausimu.

30. Atsižvelgiant į direktyvos tikslą sustiprinti vartotojų apsaugą, gali atrodyti, kad į šį klausimą derėtų atsakyti teigiamai. Tačiau tai nėra taip paprasta. Kaip bet kurioje išsivysčiusioje teisės sistemoje, reglamentuojančioje pirkėjo ir pardavėjo teises bei pareigas, kylančias netinkamai įvykdžius sutartį, direktyvoje įtvirtintoje teisių gynimo priemonių sistemoje negalima tiesiog teikti pirmenybės vartotojui arba pardavėjui, o turi būti siekiama tinkamos jų interesų pusiausvyros( ).

31. Atsižvelgiant į tai, dviem su direktyvos 3 straipsnio aiškinimu susijusiais klausimais, kuriais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar J. Wittmer, kaip vartotojas, gali turėti teisę reikalauti, kad pardavėjas prisiimtų išlaidas, susijusias su pagrindinėje byloje minimų nekokybiškų plytelių nuardymu, iš esmės siekiama nustatyti, pirma, ar pagal direktyvą pardavėjas gali atsisakyti (net jei nekokybiškų prekių pataisyti neįmanoma) pakeisti šias prekes, remdamasis tuo, kad toks pakeitimas yra neproporcingas, ir, antra, ar vartotojui direktyvos 3 straipsniu suteikiamos teisės apima teisę reikalauti nekokybiškų prekių pašalinimo išlaidų atlyginimo.

32. Mano manymu, šiuos klausimus (kurie iš esmės yra glaudžiai susiję) logiškiau nagrinėti atvirkštine eilės tvarka, t. y. pirmiausia išanalizuoti, ar vartotojo teisės pagal direktyvos 3 straipsnį esant neatitikimui apima tokią, kaip antai šioje byloje ginčijamą, reikalavimo teisę, ir, jei taip, ar tokiai reikalavimo teisei gali būti taikomas proporcingumo reikalavimas, kaip jį apibūdina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas( ).

B – Dėl to, ar vartotojas gali reikalauti, kad pardavėjas prisiimtų sutarties neatitinkančių prekių pašalinimo išlaidas (2 klausimas)

33. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad pardavėjui užtikrinus prekės atitiktį sutarčiai pakeičiant ją kita vartotojas gali reikalauti, kad pardavėjas atlygintų išlaidas, susijusias su sutarties neatitinkančios prekės išmontavimu iš objekto, kuriame vartotojas ją įmontavo, laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties.

1. Pagrindiniai šalių argumentai

34. Šioje byloje savo pastabas pateikė Weber, Komisija ir Austrijos, Belgijos, Vokietijos, Lenkijos bei Ispanijos vyriausybės. Weber, Komisijos ir Austrijos bei Vokietijos vyriausybių atstovai taip pat dalyvavo 2010 m. vasario 25 d. posėdyje.

35. Weber ir Austrijos, Belgijos bei Vokietijos vyriausybės teigia, kad į antrąjį klausimą turėtų būti atsakyta neigiamai.

36. Weber ir Vokietijos vyriausybė iš esmės teigia, kad tokioje byloje kaip ši pardavėjas privalo pristatyti pardavimo sutartį atitinkančias prekes. Todėl esant neatitikimui, kuris turi būti nustatomas pristatymo metu, pardavėjas pagal direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalis privalo užtikrinti nekokybiškų prekių atitiktį sutarčiai, t. y. pakeitimo atveju pristatyti sutartį atitinkančias prekes. Jo pareigos negali būti pernelyg išplečiamos, kad apimtų (kaip siūloma šioje byloje) nekokybiškų prekių, kurias vartotojas naudojo po to, kai jos buvo pristatytos, pašalinimą jo pageidavimu. Šiuo požiūriu pardavėjui sudėtinga numatyti, kaip vartotojas naudosis pristatytomis prekėmis, taip pat ir tais atvejais, kai toks naudojimasis atitinka jų pobūdį ir naudojimo paskirtį, todėl to paties produkto pašalinimo išlaidos kiekvienu atskiru atveju gali labai skirtis.

37. Be to, jų nuomone, tokia pareiga pašalinti nekokybiškas prekes ar prisiimti su tuo susijusias išlaidas neišplaukia nei iš direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių, kuriose kalbama apie nekokybiškų prekių pakeitimą, formuluočių, nei iš to, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 3 ir 4 dalis toks pakeitimas turi būti„nemokamas“ ir „nesukelti jokių didelių nepatogumų vartotojui“. Šiomis sąlygomis įtvirtinta tik pardavėjo pareiga iš naujo nemokamai pristatyti kokybiškas prekes ir jos negali būti aiškinamos kaip nustatančios pardavėjui papildomą pareigą prisiimti pašalinimo išlaidas.

38. Galiausiai šios šalys pabrėžia, kad jei naudojant (ar nuardant) šioje byloje minimas nekokybiškas prekes padaroma žala, vartotojas gali reikšti reikalavimus pagal sutartinę ar nesutartinę atsakomybę reglamentuojančias nacionalinės teisės normas.

39. Austrijos ir Belgijos vyriausybės iš esmės pritaria šiems argumentams. Tačiau Belgijos vyriausybė nurodo, kad pardavėjas turi prisiimti nekokybiškų prekių gabenimo išlaidas.

40. Komisija ir Lenkijos bei Ispanijos vyriausybės, priešingai, teigia, kad keisdamas sutarties neatitinkančias prekes pardavėjas privalo prisiimti ir šių prekių pašalinimo išlaidas, todėl jos siūlo į antrąjį klausimą atsakyti teigiamai.

41. Konkrečiau kalbant, Komisija laikosi nuomonės, kad pataisymas ar pakeitimas, į kuriuos vartotojas turi teisę pagal direktyvos 3 straipsnio 3 dalį, būtinai yra susiję su sutarties neatitinkančiomis prekėmis tokios būklės ir tokioje aplinkoje, kurioje jos yra tuo metu, kai paaiškėja neatitikimas. Iš to išplaukia, kad jei sutarties neatitinkančios prekės buvo pagal savo pobūdį ir naudojimo paskirtį įmontuotos kitame objekte, būtent tokios būklės sutarties neatitinkančios prekės yra pataisymo ar pakeitimo objektas. Todėl keičiant prekes vartotojui turi būti sukurta situacija, kurioje jis būtų buvęs, jei jam būtų buvusios pristatytos kokybiškos prekės, o tai reiškia, kad prireikus, sutarties neatitinkančios prekės turi būti pašalintos ir turi būti sumontuotos kokybiškos prekės. Tokį aiškinimą patvirtina ir žodžio „pakeisti“ vartojimas direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalyse. Tačiau per posėdį Komisija pripažino, kad tai, jog remiantis direktyvos 3 straipsnio 3 ir 4 dalimis pakeitimas turi būti nemokamas ir nesukelti jokių didelių nepatogumų vartotojui, neturi ryšio su pareigų, susijusių su pakeitimo teise, nustatymu.

42. Nors Ispanijos ir Lenkijos vyriausybės, priešingai, pritaria šioms nuostatoms, iš esmės jos laikosi tokios pačios nuomonės kaip ir Komisija.

2. Vertinimas

43. Pirmiausia pažymėtina, kad direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalis aiškinant pažodžiui nėra aišku, ar vartotojo teisė į sutarties neatitinkančių prekių pakeitimą apima teisę reikalauti, kad pardavėjas pašalintų tokias prekes arba prisiimtų su tuo susijusias išlaidas.

44. Nors direktyvos redakcijose kai kuriomis kalbomis, pavyzdžiui, anglų kalba (replacement) (liet. k. pakeitimas) ir prancūzų kalba (remplacement), atitinkami jose vartojami žodžiai iš esmės gali būti suprantami kaip reiškiantys ir nekokybiškų prekių pašalinimą, atrodo, kad redakcijose kitomis kalbomis, tarp jų – vokiečių kalba (Ersatzlieferung) ir slovakų kalba (výmena alebo náhrada), laikomasi kiek siauresnės apibrėžties ir kalbama apie pakeitimą kaip apie pristatymą arba apie prekių, kuriomis keičiamos nekokybiškos prekės, pristatymą, o ne apie veiksmus, kuriuos atlikus techniškai gali būti pakeistos nekokybiškos prekės.

45. Tačiau direktyvos 3 straipsnį aiškinant atsižvelgiant į kontekstą arba sistemiškai, mano nuomone, greičiau patvirtinamas požiūris, kad pardavėjo atsakomybė neapima sutarties neatitinkančių prekių pašalinimo išlaidų.

46. Šiuo klausimu direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje pateikiamas išsamus teisių gynimo priemonių, kuriomis vartotojas gali pasinaudoti prieš pardavėją esant neatitikimui, sąrašas, kuriame nurodytas pataisymas, pakeitimas, kainos sumažinimas arba sutarties nutraukimas.

47. Konkrečiau kalbant, remdamasis direktyvoje įtvirtinta teisių gynimo priemonių sistema, vartotojas gali, pirmiausia pasinaudodamas į sutarties vykdymą orientuotomis teisių gynimo priemonėmis, t. y. pataisymu arba pakeitimu, reikalauti, kad pardavėjas užtikrintų nekokybiškų prekių atitiktį sutarčiai. Taip atkuriamas pirminis abipusis susitarimas pagal pardavimo sutartį ir vartotojui užtikrinamas sutarties įvykdymas. Kadangi šis sprendimas tenkina pagrindinį sutarties šalių interesą, direktyvoje jam teikiama pirmenybė palyginti su kainos sumažinimu arba sutarties nutraukimu( ).

48. Paskutinėms išvardintoms papildomoms teisių gynimo priemonėms, priešingai, būdingas abipusis naudos atsisakymas. Taikant jas, atitinkamų vartotojo ir pardavėjo interesų pusiausvyra, kurią yra sutrikdęs pardavėjas, pristatęs nekokybiškas prekes, atkuriama arba atitinkamai sumažinant vartotojo įsipareigojimus (kainos sumažinimas), arba abi šalis atleidžiant nuo sutartyje numatytų įsipareigojimų nutraukiant sutartį.

49. Bet kuriuo atveju galima pastebėti, kad abiem atvejais vartotojo teisės, mano manymu, iš esmės ir toliau ribojamos įsipareigojimais, numatytais pardavimo sutartyje.

50. Šis požiūris patvirtinamas atsižvelgiant į platesnį direktyvos 3 straipsnio kontekstą.

51. Pirma nurodytomis šioje nuostatoje numatytomis vartotojo teisėmis įtvirtinama pardavėjo atsakomybės prieš vartotoją apimtis, arba jos yra šios atsakomybės padarinys. Remiantis direktyvos 3 straipsnio 1 dalimi, tokia atsakomybė turi būti prisiimama esant bet kuriam neatitikimui prekių pristatymo metu.

52. Ši atsakomybės apibrėžtis savo ruožtu akivaizdžiai atspindi direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje pateiktą pagrindinės pardavėjo pareigos pagal vartojimo pirkimo-pardavimo sutartį apibrėžtį, pagal kurią ši pareiga yra pateikti vartotojui prekes, kurios atitinka pardavimo sutartį.

53. Analizuojant nurodytas nuostatas atrodo, kad direktyvos 3 straipsnyje minimos vartotojų teisės kyla iš atitikties sutarčiai sąvokos, todėl jos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į pirminėje pardavimo sutartyje įtvirtintas teises ir pareigas.

54. Kitaip tariant, direktyvos 3 straipsnyje įtvirtintos vartotojų teisės yra skirtos pašalinti neatitikimą, palyginti su pirminiu įsipareigojimu vartotojui pagal pardavimo sutartį, t. y. suteikti vartotojui kokybiškas prekes.

55. Ši pardavėjo atsakomybė už netinkamą sutarties įvykdymą arba, tiksliau sakant, už pačių prekių trūkumus, kurių atžvilgiu taikomos direktyvoje vartotojams numatytos teisių gynimo priemonės ir dėl kurių pardavėjas turi, nemokamai pataisydamas ar pakeisdamas prekes, sukurti (pavėluotai) situaciją, kurią iš pradžių buvo įsipareigojęs sukurti vartotojui, mano nuomone, turi būti atribojama nuo galimos atsakomybės (kaip siūloma šioje byloje) už su sutarties neatitinkančiomis prekėmis susijusius papildomus darbus arba atitinkamas išlaidas, kai tokie darbai atliekami arba išlaidos patiriamos po prekių pateikimo (apie kurį kalbama direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje) ir po to, kai vartotojas jomis pasinaudoja.

56. Taigi, taikant šią platesnės apimties atsakomybę pardavėjas privalėtų, kaip yra siūliusi Komisija, sukurti vartotojui situaciją, kurioje jis būtų atsidūręs tam tikru metu po prekių pateikimo, jei jam būtų buvusios pateiktos kokybiškos prekės, t. y. šiuo atveju – situaciją, kurioje nekokybiškos plytelės, kurias vartotojas pritvirtino prie grindų, būtų nuardytos ir būtų paklotos naujos kokybiškos plytelės. Taigi tokia atsakomybė, kaip yra pastebėjusios kelios šalys, būtų išplėsta taip, kad apimtų faktus ir aplinkybes, atsiradusius po rizikos perėjimo vartotojui ir dėl to priklausomus nuo jo valios ir ypač nuo to, kaip jis naudojasi tokiomis prekėmis.

57. Taikyti pardavėjui atsakomybę ir už tokios rūšies labiau netiesiogines jo netinkamo sutarties įvykdymo pasekmes ar už dėl tokio netinkamo sutarties įvykdymo atsiradusią žalą, žinoma, įmanoma ir, matyt, tokia atsakomybė numatyta skirtingus reikalavimus įtvirtinančiose nacionalinėse teisės sistemose, taip pat, pavyzdžiui, Jungtinių Tautų konvencijos dėl tarptautinio prekių pirkimo-pardavimo sutarčių (toliau – KTPPS) 45 straipsnyje( ).

58. Taigi, kaip yra pareiškusi Vokietijos vyriausybė, išlaidos, kurių vartotojas patiria šalindamas nekokybiškas prekes, gali būti išieškomos pagal nuostolių atlyginimą reglamentuojančias Vokietijos teisės normas, tačiau tik laikantis taikytinų sąlygų, įskaitant kaltę.

59. Vis dėlto, kalbant apie direktyvą, pirmiausia pažymėtina, kad joje įtvirtintoje teisių gynimo priemonių esant neatitikimui sistemoje nėra numatytas reikalavimas atlyginti nuostolius, kitaip nei, pavyzdžiui, KTPPS 45 straipsnio 1 dalies b punkte arba Komisijos pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartotojų teisių( ) 27 straipsnyje.

60. Antra, galima pastebėti, kad būtent dėl to, jog tokie, kaip antai šioje byloje nagrinėjami, darbai arba išlaidos ne tik yra tiesioginė prekių neatitikties sutarčiai pasekmė, bet ir kyla iš veiksmų, kurie patenka į vartotojo atsakomybės sritį (šiuo atveju tokie veiksmai yra nekokybiškų plytelių paklojimas ant grindų). Pardavėjo atsakomybė už tokias išlaidas paprastai priklauso nuo priežastinio ryšio, netiesioginio priežastinio ryšio ar galbūt kaltės sąvokos ir nustatoma remiantis šiomis sąvokomis.

61. Akivaizdu, kad direktyvoje nėra net užuominos apie tokio pobūdžio filtrą ar priemonę.

62. Tikriausiai tokią funkciją galima priskirti sąlygai naudoti prekes „pagal jų pobūdį ir paskirtį“, kaip siūlo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir pritaria Komisija. Tačiau iš tiesų ši sąvoka, kaip yra nurodžiusios Weber ir Vokietijos vyriausybė, yra gana netiksli ir galimybės apibrėžti pardavėjo atsakomybės ribas bei užtikrinti galimybę nustatyti pardavėjo riziką remiantis ja yra gana ribotos.

63. Galimo „įprasto“ tiksliai apibrėžtų ir gatavų prekių, pavyzdžiui, kompiuterio ar stalo, naudojimo variantai gali būti gana apibrėžti ir iš anksto numatomi, tačiau kuo paprastesnės prekės, tuo daugiau galimų „įprasto“ naudojimo variantų. Todėl kuo prekės artimesnės statybiniam komponentui ar žaliavai, pagal tuo daugiau paskirčių jos gali būti naudojamos atsižvelgiant į jų pobūdį, ir tuo šios paskirtys yra labiau neapibrėžtos. Todėl to paties produkto pašalinimo išlaidos gali labai skirtis.

64. Atsižvelgdamas į išdėstytas aplinkybes, nepritariu nuomonei, kad direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalyse įtvirtinta vartotojo teisė į prekių atitikties sutarčiai užtikrinimą jas pakeičiant gali būti aiškinama kaip vartotojo teisė reikalauti, kad pardavėjas išmontuotų nekokybiškas prekes iš objekto, kuriame vartotojas jas yra įmontavęs, arba kad pardavėjas prisiimtų su tuo susijusias išlaidas.

65. Taip pat sutinku, kad direktyvos 3 straipsnio 2–4 dalyse įtvirtintas reikalavimas pardavėjui „nemokamai“ užtikrinti prekių atitiktį sutarčiai jas pakeičiant nekelia abejonių šios išvados teisingumu. Šiuo reikalavimu apibrėžiamos sąlygos, kuriomis pardavėjas privalo pasiūlyti ir įgyvendinti atitikties sutarčiai (kurią jis privalo užtikrinti vartotojui) užtikrinimą, t. y. ji turi būti užtikrinama nemokamai, bet juo negalima iš esmės praplėsti pačios numatytos teisių gynimo priemonės apimties. Direktyvos 3 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje įtvirtintas reikalavimas užtikrinti prekių atitiktį sutarčiai „nesukeliant jokių didelių nepatogumų“ taip pat apibrėžia, kaip turi būti užtikrinama atitiktis sutarčiai, o ne tai, ką tas užtikrinimas apima.

66. Galiausiai šiuo požiūriu turi būti nustatyti šios bylos ir bylos Quelle skirtumai. Sprendime Quelle Teisingumo Teismas konstatavo, kad reikalavimas „nemokamai“ užtikrinti prekės atitiktį sutarčiai reiškia, kad negalimas joks pardavėjo, vykdančio sutartyje numatytos prekės atitikties užtikrinimo pareigą, finansinis reikalavimas( ). Todėl, atsižvelgdamas į toliau išdėstytus argumentus, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad direktyvos nuostatomis draudžiami teisės aktai, leidžiantys nekokybišką prekę pardavusiam pardavėjui reikalauti vartotojo kompensacijos už tokios nekokybiškos prekės naudojimą iki jos pakeitimo nauja. Šioje byloje nekalbama apie su prekių pakeitimu susijusį pardavėjo finansinį reikalavimą vartotojui; joje kalbama apie tai, ar užtikrinant nekokybiškų prekių atitiktį sutarčiai vartotojas gali reikalauti pardavėjo ne tik nemokamai pristatyti naujas kokybiškas prekes, bet ir pašalinti nekokybiškas prekes arba padengti su tuo susijusias išlaidas.

67. Iš visų nurodytų aplinkybių išplaukia, kad atsakymas į antrąjį prejudicinį klausimą turėtų būti toks: užtikrinant prekės atitiktį sutarčiai pakeičiant ją kita, direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalyse įtvirtintos vartotojo teisės neapima teisės reikalauti, kad pardavėjas prisiimtų išlaidas, susijusias su sutarties neatitinkančios prekės išmontavimu iš objekto, kuriame vartotojas ją įmontavo laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties.

C – Dėl proporcingumo reikalavimo (1 klausimas)

68. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 3 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos pardavėjas, pardavęs sutarties neatitinkančią vartojimo prekę, gali, jei laikytina, kad nekokybiškos prekės pataisyti neįmanoma, atsisakyti taikyti vartotojo pasirinktą alternatyvią teisių gynimo priemonę, susijusią su tokios prekės pakeitimu, jei dėl jos patirtų nepagrįstų išlaidų, palyginti su verte, kurią prekė turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo, ir neatitikimo reikšmingumu.

69. Šioje byloje toks klausimas nekyla, jei, kaip nurodžiau, vartotojas negali naudodamasis teise reikalauti pakeisti nekokybiškas prekes, ir kad pardavėjas prisiimtų tokias, kaip šioje byloje nurodytas, nekokybiškų prekių pašalinimo išlaidas. Vis dėlto išnagrinėsiu šį klausimą taip, kaip jis būtų nagrinėjamas, jei Teisingumo Teismas padarytų kitokią išvadą arba nuspręstų į klausimus atsakinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pasiūlyta eilės tvarka.

1. Pagrindiniai šalių argumentai

70. Weber, kuri, be kita ko, yra pareiškusi, kad pirmasis klausimas nepriimtinas, ir Vokietijos bei Austrijos vyriausybės laikosi nuomonės, kad pagal direktyvos 3 straipsnį sutarties neatitinkančių prekių pardavėjas gali (net ir tokiu atveju kaip šis, kai laikoma, kad kita teisių gynimo priemonė yra neįmanoma) atsisakyti taikyti vartotojo reikalaujamą teisių gynimo priemonę, jei tokia priemonė yra neproporcinga, nes dėl jos pardavėjas patirtų nepagrįstų išlaidų, palyginti su sutartį atitinkančių prekių verte, ir todėl į pirmąjį klausimą turėtų būti atsakyta neigiamai.

71. Remdamosi šiek tiek skirtingais argumentais, šios šalys mano, kad tokį aiškinimą patvirtina direktyvos, kuria siekiama užtikrinti vartotojo ir pardavėjo interesų pusiausvyrą, formuluotė, sistema ir ypač jos tikslas. Iš esmės remdamosi santykinio proporcingumo sąvoka, kurią nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jos teigia, kad direktyvos 3 straipsnyje įtvirtintoms pardavėjo pareigoms visuomet, net jei kuri nors iš direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtintų teisių gynimo priemonių yra neįmanoma, taikoma proporcingumo sąlyga, todėl negalima reikalauti, kad pardavėjas pakeistų nekokybiškas prekes, jei dėl to jis patirtų visiškai nepagrįstų išlaidų.

72. Šiuo požiūriu Weber ir Vokietijos bei Austrijos vyriausybės iš esmės sutaria, kad nors panašu, jog direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje (taip pat ir direktyvos 11 konstatuojamojoje dalyje) kalbama tik apie vienos priemonės neproporcingumą, palyginti su kita, šioje nuostatoje įtvirtinti kriterijai turi būti suprantami kaip bendro pobūdžio ir kaip taikomi ir tokiais atvejais kaip šis, kai laikoma, kad įmanoma tik viena teisių gynimo priemonė. Tokiomis aplinkybėmis Weber nurodo, kad direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtinta neįmanomumo sąvoka gali būti aiškinama kaip apimanti ir (absoliutaus) neproporcingumo atvejus. Austrijos vyriausybės nuomone, šios bylos aplinkybėmis gali būti laikoma, kad šios nuostatos prasme prekių pakeisti neįmanoma dėl to, kad plytelės negali būti nuardytos ir grąžintos jų nesugadinus.

73. Be to, pasak šių šalių, tokiose bylose kaip ši, kuriose direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nurodytos teisių gynimo priemonės būtų neįmanomos arba neproporcingos, direktyvos nuostatomis vartotojui suteikiama pakankama apsauga numatant, kad jis gali, remdamasis direktyvos 3 straipsnio 5 dalimi, reikalauti atitinkamai sumažinti kainą arba nutraukti sutartį.

74. Galiausiai jos pabrėžia, kad, kaip teigiama direktyvos 6 konstatuojamojoje dalyje, direktyvoje įtvirtintos teisės bei pareigos bet kuriuo atveju nepažeidžia su sutartine ir nesutartine atsakomybe susijusių nacionalinės teisės nuostatų bei principų, todėl vartotojas gali reikalauti atlyginti nuostolius remdamasis jais.

75. Komisija ir Belgijos, Lenkijos bei Ispanijos vyriausybės, priešingai, iš esmės teigia, kad proporcingumo testas taikomas tik renkantis iš dviejų direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje numatytų teisių gynimo priemonių ir todėl jį taikant negali būti imamasi kainos mažinimo ar sutarties nutraukimo, kaip papildomų direktyvos 3 straipsnio 5 dalyje įtvirtintų priemonių. Todėl jos siūlo į pirmąjį klausimą atsakyti teigiamai.

76. Kalbant konkrečiai apie Komisiją, toks jos aiškinimas pirmiausia kildinamas iš direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antros pastraipos ir 11 konstatuojamosios dalies formuluočių. Be to, remiantis direktyvos 3 straipsnio struktūra, sutarties įvykdymui teikiama pirmenybė palyginti su kainos sumažinimu ar sutarties nutraukimu, todėl šiame straipsnyje nuoroda į proporcingumą turi būti aiškinama siaurai. Tačiau Komisija neneigia, kad kraštutiniais atvejais, kai vienintelė galima ir reikalaujama teisių gynimo priemonė būtų itin neproporcinga, palyginti su vartotojo interesu pasinaudoti šia teisių gynimo priemone, tokie atvejai galėtų būti laikomi neįmanomumo atvejais direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos prasme.

77. Belgijos, Lenkijos ir Ispanijos vyriausybės iš esmės pritaria Komisijos argumentams, laikydamosi nuomonės, kad jei pardavėjas galėtų atsisakyti taikyti vienintelę galimą teisių gynimo priemonę remdamasi tuo, kad jis gali patirti pernelyg didelių išlaidų, tai prieštarautų teisėms ir aukštam apaugos lygiui, kuriuos siekiama suteikti vartotojams direktyvos nuostatomis.

2. Vertinimas

78. Kaip esu nurodęs( ), direktyvoje numatytų teisių gynimo priemonių sistemoje yra įtvirtinta hierarchija, nes joje pataisymui ir pakeitimui, t. y. teisių gynimo priemonėms, kuriomis vartotojas gauna rezultatą, dėl kurio yra sudaręs sutartį, teikiama pirmenybė, palyginti su kainos sumažinimu ir sutarties nutraukimu, t. y. palyginti su teisių gynimo priemonėmis, kuriomis atsižvelgiant į neatitikimą keičiamos teisės ir pareigos, dėl kurių buvo susitarta iš pradžių, arba jos visiškai panaikinamos.

79. Taigi, remdamasis direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa, vartotojas „pirmiausia“ gali reikalauti, kad pardavėjas užtikrintų prekių atitiktį sutarčiai jas pataisydamas ar pakeisdamas. Paskui, kaip matyti analizuojant direktyvos 3 straipsnio 5 dalį, vartotojas gali pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis, susijusiomis su kainos sumažinimu arba sutarties nutraukimu, jeigu jis „neturi teisės nei į prekių pataisymą, nei į jų pakeitimą“ arba jei pardavėjas neįgyvendino tokios teisės gynimo priemonės per protingą laiką ar nesukeldamas didelių nepatogumų vartotojui.

80. Šiuo požiūriu, kaip aiškiai matyti iš direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos, vartotojas turi teisę pasinaudoti į sutarties įvykdymą orientuotomis teisių gynimo priemonėmis, susijusiomis su prekių pataisymu ar pakeitimu, „nebent tai yra neįmanoma ar neproporcinga“.

81. Mano manymu, iš šios nuostatos aiškiai matyti, kad ši išlyga taikoma bet kuriai „pirminio lygmens“ teisių gynimo priemonei, todėl neatsižvelgiant į tai, ar vartotojas pasirenka pataisymą, ar pakeitimą, tokia priemonė bet kuriuo atveju privalo būti ir įmanoma, ir proporcinga, o priešingu atveju pardavėjas gali atsisakyti pirminių teisių gynimo priemonių, ir vartotojo pasirinkimas ribojamas kainos sumažinimu arba sutarties nutraukimu.

82. Reikia pripažinti, kad atrodo, jog direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antros pastraipos formuluotė, pagal kurią teisių gynimo priemonės proporcingumas turi būti nustatomas palyginus ją su „alternatyvia teisės gynimo priemone“, reiškia, kad proporcingumo reikalavimas taikomas tik renkantis iš dviejų pirminių teisių gynimo priemonių, o ne iš šių priemonių ir kainos sumažinimo arba sutarties nutraukimo.

83. Tačiau toks aiškinimas nėra įtikinamas ir turėtų būti atmestas atsižvelgiant ne tik į minėtas direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos nuostatas.

84. Jei remiantis tokiu aiškinimu iš tiesų turėtų būti laikoma, kad direktyvos nuostatos reiškia, jog vartotojas, esant tokioms aplinkybėms kaip pagrindinėje byloje kai viena iš dviejų pagrindinių direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nurodytų teisių gynimo priemonių yra neįmanoma, galėtų pasirinkti kitą teisių gynimo priemonę, neatsižvelgiant į tai, ar ji būtų proporcinga. Papildomų teisių gynimo priemonių, susijusių su kainos sumažinimu arba sutarties nutraukimu, taikymas remiantis direktyvos 3 straipsnio 5 dalies pirma įtrauka akivaizdžiai būtų labai ribojamas, konkrečiai kalbant, atvejais, kai prekių neįmanoma nei pataisyti, nei pakeisti.

85. Mano nuomone, laikantis tokio aiškinimo būtų pernelyg nepaisoma pardavėjo interesų, todėl nebūtų užtikrinta tinkama vartotojo ir pardavėjo interesų pusiausvyra( ). Tai, kad toks aiškinimas negali būti taikomas nesukuriant nepriimtinų nepatogumų pardavėjui, netiesiogiai turėjo pripažinti ir Komisija, kuri pareiškė, kad kraštutiniais didelio neproporcingumo atvejais gali būti daromos išimtys.

86. Be to, atsižvelgiant į tai pažymėtina, kad Teisingumo Teismas yra pripažinęs, jog pagal direktyvą finansiniai pardavėjo interesai, be kita ko, saugomi vien jau direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje, numatant jo teisę atsisakyti pakeisti prekę tuo atveju, kai tokia teisių gynimo priemonė yra neproporcinga, nes ja nustatomos jam nepagrįstos išlaidos( ).

87. Galiausiai pažymėtina, kad, kalbant apie įvertinimą, ar tam tikra teisių gynimo priemone pardavėjui nustatomos nepagrįstos išlaidos ir dėl to ji turi būti laikoma neproporcinga, veiksniai, į kuriuos reikia atsižvelgti remiantis (absoliutaus) neproporcingumo sąvoka, kurią apibūdino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš esmės atspindi veiksnius, numatytus direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje.

88. Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pirmąjį Bundesgerichtshof pateiktą prejudicinį klausimą reikėtų atsakyti, kad direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmos ir antros pastraipų nereikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos pardavėjas, pardavęs sutarties neatitinkančią vartojimo prekę, gali, jei nekokybiškos prekės pataisyti neįmanoma, atsisakyti taikyti alternatyvią vartotojo pasirinktą teisių gynimo priemonę, susijusią su tokios prekės pakeitimu, jei dėl jos patirtų nepagrįstų išlaidų, palyginti su verte, kurią prekė turėtų, jeigu būtų be trūkumų, ir su neatitikimo reikšmingumu.

V – Išvada

89. Todėl siūlau, kad Teisingumo Teismas į prejudicinius klausimus atsakytų taip:

– tais atvejais, kai prekės atitiktis sutarčiai užtikrinama ją pakeičiant kita, 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų 3 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytos vartotojo teisės neapima teisės reikalauti, kad pardavėjas prisiimtų išlaidas, susijusias su sutarties neatitinkančios prekės išmontavimu iš objekto, kuriame vartotojas ją įmontavo laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties,

– Direktyvos 1999/44/EB 3 straipsnio 3 dalies pirmą ir antrą pastraipas reikia aiškinti taip, kad pagal jas nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias sutarties neatitinkančių vartojimo prekių pristatymo atveju, jei pataisyti nekokybiškų prekių neįmanoma, pardavėjas gali atsisakyti taikyti vartotojo pasirinktą alternatyvią teisių gynimo priemonę, susijusią su tokių prekių pakeitimu, jei tokia teisių gynimo priemonė būtų neproporcinga, nes dėl jos jis patirtų nepagrįstų išlaidų, palyginti su verte, kurią prekės turėtų, jeigu būtų be trūkumų, ir su neatitikimo reikšmingumu.