Keywords

Summary



Keywords

1. Laisvė teikti paslaugas – Paslaugos – Sąvoka – Kitoje valstybėje narėje suteiktos ir paciento apmokėtos sveikatos priežiūros paslaugos – Įtraukimas

(EB 49 straipsnis)

2. Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Sveikatos draudimas – Kitoje valstybėje narėje suteiktos paslaugos

(Tarybos reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnis)

3. Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Nacionalinės teisės aktai, susiję su kitoje valstybėje narėje patirtų gydymo išlaidų kompensavimu

(EB 49 straipsnis)

Summary

1. Atlygintinai teikiamos medicinos paslaugos patenka į nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas taikymo sritį, nesvarbu, ar sveikatos priežiūros paslaugos teikiamos ligoninėse, ar kitur.

Be to, EB 152 straipsnio 5 dalimi neatmetama galimybė, kad kitomis Sutarties nuostatomis, kaip antai EB 49 straipsniu, valstybės narės bus įpareigotos iš dalies pakeisti savo socialinės apsaugos sistemas, nelaikant, kad tokie pakeitimai pažeidžia jų išimtinę kompetenciją šioje srityje.

Tai, kad nacionalinės teisės aktai priklauso socialinės apsaugos sričiai ir kad pagal juos, konkrečiai kalbant, sveikatos draudimo srityje numatytos išmokos natūra, o ne piniginė kompensacija, nepašalina gydymo iš šios laisvės taikymo srities. Be to, gydymo paslaugos nepraranda paslaugų teikimo statuso, kaip tai suprantama pagal EB 49 straipsnį, jei pacientas, už suteiktas sveikatos priežiūros paslaugas atsiskaitęs su užsienio paslaugų teikėju, vėliau nacionalinės sveikatos institucijos prašo kompensuoti suteiktų paslaugų išlaidas.

Darytina išvada, kad EB 49 straipsnis taikomas tarpvalstybinio sveikatos priežiūros paslaugų teikimo srityje.

(žr. 46, 49–52 punktus)

2. Reglamento 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 118/97, kuris buvo iš dalies pakeistas Reglamentu 1992/2006, 22 straipsniu sveikatos priežiūros paslaugų užsienyje teikimas privalomai nesiejamas su išankstinio leidimo suteikimu kitoje valstybėje narėje.

Tai, kad nacionalinė priemonė galbūt atitinka antrinės teisės nuostatą, kaip antai minėtą 22 straipsnį, nereiškia, kad šiai priemonei netaikomos Sutarties nuostatos. Be kita to, Reglamento 1408/71 22 straipsnio 1 dalimi siekiama apsidraudusiam asmeniui, kuriam kompetentinga institucija leido vykti į kitą valstybę narę pasinaudoti jo būklę atitinkančiomis sveikatos priežiūros paslaugomis natūra kompetentingos institucijos sąskaita, tačiau laikantis valstybės, kur teikiamos paslaugos, teisės aktų nuostatų, ypač kai tokia kelionė yra būtina atsižvelgiant į suinteresuotojo asmens sveikatos būklę, ir nepatiriant papildomų išlaidų. Kita vertus, Reglamento 1408/71 22 straipsniu taip, kaip jis turi būti aiškinamas atsižvelgiant į jo tikslą, nesiekiama reglamentuoti kitoje valstybėje narėje suteiktų gydymo paslaugų išlaidų, taigi ir netrukdoma valstybei narei, kur asmuo apdraustas, pagal joje galiojančius tarifus kompensuoti šių išlaidų net negavus išankstinio leidimo.

(žr. 69 ir 70 punktus)

3. Nenumačiusi galimybės kompensuoti kitoje valstybėje narėje ne ligoninėje suteiktų gydymo paslaugų, kurioms teikti nereikalinga nacionalinės teisės aktuose išsamiai išvardyta sudėtinga ir brangi įranga, išskyrus Reglamente Nr. 1408/71, iš dalies pakeistame ir atnaujintame Reglamentu Nr. 118/97, su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 1992/2006, numatytus atvejus, arba nacionalinės teisės aktuose, nustatančiuose užsienyje patirtų gydymo išlaidų kompensavimo sąlygas, numačiusi galimybę kompensuoti šias gydymo paslaugas tik gavus išankstinį leidimą, valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

Nors toks teisės aktas tiesiogiai netrukdo pacientams kreiptis į kitoje valstybėje narėje įsisteigusį gydymo paslaugų teikėją, finansinių nuostolių galimybė dėl neigiamo administracinio sprendimo nekompensuoti gydymo išlaidų iš nacionalinės sveikatos apsaugos sistemos jau savaime gali juos atgrasyti. Kaip kitą atgrasomąjį veiksnį gauti sveikatos priežiūros paslaugas užsienyje galima nurodyti leidimo procedūros, kai ji veikia per savo trilypę struktūrą, sudėtingumą. Be to, kadangi nacionalinės teisės aktuose užsienyje suteiktų sveikatos priežiūros paslaugų kompensavimas numatytas tik išimtiniu atveju, kai nacionalinėje sveikatos sistemoje nėra numatyto pagal šią sistemą apsidraudusiojo gydymo, ši sąlyga, atsižvelgiant vien į jos pobūdį, gali gerokai apriboti atvejus, kuriais gali būti gaunamas leidimas.

Tokio apribojimo nepateisina socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros rimto pažeidimo pavojus, nes Teisingumo Teismo turima bylos medžiaga nepatvirtina, kad išankstinio leidimo panaikinimas kitoje valstybėje narėje ne ligoninėje suteiktų gydymo paslaugų atveju, nepaisant kalbos barjerų, geografinių atstumų, gyvenimo užsienyje kainos, sukeltų tokio masto pacientų judėjimą per sieną, kad tai rimtai pažeistų nacionalinės socialinės apsaugos sistemos finansinę pusiausvyrą ir dėl to kiltų pavojus bendram visuomenės sveikatos apsaugos lygiui, o tuo būtų galima tinkamai pateisinti pagrindinio laisvės teikti paslaugas principo apribojimą.

Be to, išankstinio leidimo nagrinėjamoms gydymo išlaidoms kompensuoti reikalavimas negali būti pateisintas sveikatos apsaugos pagrindais, remiantis poreikiu kontroliuoti užsienyje teikiamų paslaugų kokybę. Taip pat ir esminės nacionalinės sistemos savybės, kaip antai tai, kad nėra gydymo išlaidų kompensavimo tvarkos ir pareigos prieš kreipiantis į specialistą pasikonsultuoti su bendrosios praktikos gydytoju, neleidžia pateisinti išankstinio leidimo reikalavimo.

Motyvai, susiję tiek su reikalavimo gauti išankstinį leidimą ribojamuoju pobūdžiu, tiek su jo teisėto pagrindimo stoka, aiškiai taikomi a fortiori ne ligoninėje suteiktų gydymo paslaugų išlaidų, kurių negalima kompensuoti, atveju.

(žr. 62, 63, 76, 83, 84, 88, 92, 95 punktus ir rezoliucinę dalį)