GENERALINIO ADVOKATO

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,

pateikta 2016 m. vasario 4 d. ( 1 )

Byla C‑481/14

Jørn Hansson

prieš

Jungpflanzen Grünewald GmbH

(Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apeliacinis apygardos teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Intelektinė ir pramoninė nuosavybė — Augalų veislių apsauga Bendrijoje — Pažeidimas — Reglamentas (EB) Nr. 2100/94 — 94 straipsnis — Tinkamas atlyginimas — Savininko patirtos žalos atlyginimas — Pažeidėjo gauta nauda — 97 straipsnis — Papildomas nacionalinės teisės taikymas — Direktyva 2004/48/EB — 2 straipsnio 1 dalis — Taikymo sritis — 13 straipsnis — Nuostoliai — Vienkartinė suma — Hipotetinis licencinis mokestis — Pažeidėjo gautas pelnas — 14 straipsnis — Teismo ir kitų išlaidų atlyginimas“

I – Įžanga

1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje ( 2 ) 94 straipsnio ir 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo ( 3 ) 13 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.

2. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant ginčą tarp J. Hansson, teisės į augalo veislės – ypatingos ramunių veislės – apsaugą Bendrijoje turėtojo, ir Jungpflanzen Grünewald GmbH (toliau – Jungpflanzen Grünewald) dėl žalos, kurią J. Hansson teigia patyręs dėl neleistino šios veislės platinimo, atlyginimo.

3. Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apeliacinis apygardos teismas) klausia Teisingumo Teismo, į kokio dydžio žalos atlyginimą gali pretenduoti savininkas, nukentėjęs dėl jo teisės į augalų veislių apsaugą Bendrijoje pažeidimo, ir kokius metodus taikyti siekiant įvertinti šią žalą ir ją atlyginti.

II – Teisinis pagrindas

A – Reglamentas Nr. 2100/94

4. Reglamento Nr. 2100/94 13 straipsnio 2 dalyje nurodyti veiksmai, kurie negali būti atliekami be augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje turėtojo leidimo, tarp jų, be kita ko, saugomos veislės gaminimas, dauginimas ir siūlymas parduoti.

5. Vieno iš šių veiksmų atlikimas be leidimo reiškia pažeidimą, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 94 straipsnį, kuriame nustatyta: „1. Kiekvienam asmeniui, kuris: a) neturėdamas teisės atlikti veiksmus su veisle, kuriai yra suteikta teisinė apsauga Bendrijoje, atlieka vieną iš 13 straipsnio 2 dalyje nurodytų veiksmų arba b) nenaudoja tikslaus veislės pavadinimo, kaip nurodyta 17 straipsnio 1 dalyje, ar nenurodo atitinkamos informacijos, kaip nurodyta 17 straipsnio 2 dalyje, arba c) pažeisdamas 18 straipsnio 3 dalį, naudoja veislės, kuriai suteikta teisinė apsauga Bendrijoje, pavadinimą ar pavadinimą, kuris gali būti su juo painiojamas, savininkas gali pareikšti ieškinį dėl tokio pažeidimo arba reikalauti tinkamo žalos atlyginimo, arba ir dėl vieno, ir dėl kito. 2. Kiekvienas asmuo, kuris veikia tyčia ar dėl neatsargumo, privalo atlyginti savininkui ir visą tolesnę dėl to veiksmo patirtą žalą. Nedidelio neatsargumo atvejais tokie reikalavimai gali būti sumažinti pagal tokio nedidelio neatsargumo laipsnį, bet jokiu būdu ne tokiu mastu, kad jie būtų mažesni už pažeidimą padariusio asmens iš to gautą naudą.“

6. Minėto reglamento 97 straipsnis „Papildomas nacionalinės teisės taikymas dėl pažeidimo“ suformuluotas taip: „1. Jei pagal 94 straipsnį atsakingas asmuo dėl pažeidimo pasipelnė padarydamas žalą savininkui ar naudojimo teises turinčiam asmeniui, pagal 101 ar 102 straipsnius kompetentingi teismai dėl žalos atlyginimo taiko jų nacionalinę teisę, įskaitant privatinę tarptautinę teisę. 2. 1 dalis taip pat taikoma kitiems ieškiniams, kurie gali atsirasti dėl veiksmų atlikimo ar neatlikimo pagal 95 straipsnį, nuo paraiškos suteikti augalų veislių teisinę apsaugą Bendrijoje paskelbimo iki prašymo patenkinimo. 3. Visais kitais atvejais augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje galiojimas nustatomas tik pagal šio reglamento nuostatas.“

7. Kalbant apie procedūrines taisykles, to paties reglamento 103 straipsnyje numatyta, kad taikomos jurisdikciją turinčio teismo valstybės narės nuostatos, kuriomis reglamentuojami to paties tipo ieškiniai dėl atitinkamų nacionalinių nuosavybės teisių.

8. Pagal Reglamento Nr. 2100/94 107 straipsnį „valstybės narės imasi visų atitinkamų priemonių užtikrinti, kad skiriant nuobaudas už augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje pažeidimus būtų taikomos tos pačios nuostatos, kokios taikomos skiriant nuobaudas už atitinkamus nacionalinių teisių pažeidimus“.

B – Direktyva 2004/48

9. Direktyvos 2004/48 10 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „šios direktyvos tikslas – suderinti teisės sistemas [valstybių narių teisės aktus], kad vidaus rinkoje būtų užtikrintas aukštas, vienodas ir vieningas [intelektinės nuosavybės] apsaugos lygis.“

10. Šios direktyvos 26 konstatuojamojoje dalyje patikslinta: „Siekiant kompensuoti patirtą žalą dėl pažeidimo, kurį padarė pažeidėjas, vykdęs veiklą žinodamas arba pagrįstai galėjęs žinoti, kad dėl tokios veiklos bus įvykdytas toks pažeidimas, teisių turėtojui turėtų būti skiriama tokia žalos atlyginimo suma, kuri leistų atsižvelgti į visus svarbius aspektus, tokius kaip teisių turėtojo negautos pajamos arba pažeidėjo neteisėtai gauta nauda ir atitinkamais atvejais moralinė teisių turėtojui padaryta žala. Kaip alternatyvą, pavyzdžiui, kai yra sunku nustatyti faktiškai patirtą žalą, ją būtų galima nustatyti pagal autorinį atlyginimą ar vienkartinį mokestį, kuris būtų sumokėtas, jei pažeidėjas būtų prašęs leidimo naudotis tomis intelektinės nuosavybės teisėmis. Siekiama ne numatyti pareigą nustatyti baudžiamąsias žalos atlyginimo sumas, o užtikrinti, kad kompensacija būtų paremta objektyviu kriterijumi, atsižvelgiant į teisių turėtojo patirtas išlaidas, tokias kaip identifikavimo ir tyrimų sąnaudos.“

11. Minėtos direktyvos 2 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje nustatyta: „Nepažeidžiant priemonių, kurios yra ar gali būti numatytos Bendrijos ar nacionalinės teisės aktuose, jei tokios priemonės yra palankesnės teisių turėtojams, šioje direktyvoje numatytos priemonės, procedūros ir gynybos būdai yra taikomi 3 straipsnio nustatyta tvarka visiems intelektinės nuosavybės teisių pažeidimams, numatytiems Bendrijos ir (arba) atitinkamos valstybės narės nacionaliniuose teisės aktuose.“

12. Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje valstybių narių numatytos priemonės, procedūros ir žalos atlyginimo būdai turi būti „veiksmingi, proporcingi ir atgrasantys“.

13. Direktyvos 2004/48 13 straipsnyje numatyta: „1. Valstybės narės užtikrina, kad kompetentingos teismo institucijos nukentėjusiojo asmens prašymu reikalautų [iš] pažeidėjo, kuris, žinodamas arba turėdamas pakankamą pagrindą žinoti, dalyvavo teises pažeidžiančioje veikloje, atlyginti teisių turėtojui žalą, kuri atitiktų faktiškai jo patirtus nuostolius dėl pažeidimo. Nustatydamos nuostolių dydį, teismo institucijos: a) atsižvelgia į visus atitinkamus aspektus, tokius kaip neigiamos ekonominės pasekmės, įskaitant negautas pajamas, kurių neįgijo nukentėjusioji šalis, neteisėtai gautą pažeidėjo naudą [pelną] ir atitinkamais atvejais kitus ne ekonominius veiksnius, tokius kaip dėl pažeidimo teisių turėtojo patirtą moralinę žalą; arba b) kaip alternatyvą a punktui, jos gali atitinkamais atvejais nustatyti vienkartinę žalos atlyginimo sumą, remdamosi tokiais elementais kaip bent autorinis atlyginimas ar vienkartinis mokestis, kuris būtų sumokėtas, jei pažeidėjas būtų prašęs leidimo naudotis atitinkama intelektinės nuosavybės teise. 2. Kai pažeidėjas dalyvavo teises pažeidžiančioje veikloje nežinodamas arba neturėdamas pagrindo žinoti, valstybės narės gali nustatyti, kad teismo institucijos galėtų reikalauti atiduoti pelną arba atlyginti žalą, ir tai galėtų būti iš anksto nustatyta [kuriuos galima nustatyti iš anksto].“

14. Pagal minėtos direktyvos 14 straipsnį „valstybės narės užtikrina, kad laimėjusios šalies patirtas pagrįstas ir proporcingas teismo ir kitas išlaidas paprastai padengtų pralaimėjusioji šalis, jei tai neprieštarauja teisingumui“.

III – Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

15. J. Hansson yra augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje, taikomos veislei EU 4282 „Lemon Symphony“, kuri priklauso Keiptauno ramunių rūšiai, turėtojas. 2002–2009 m. Jungpflanzen Grünewald be J. Hansson leidimo platino šios rūšies gėles pavadinimu „Summerdaisy’s Alexander“.

16. Tvirtindamas, kad padarytas saugomos veislės pažeidimas, J. Hansson kreipėsi į Landgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apygardos teismas) su prašymu uždrausti šią veiklą taikant laikinąsias apsaugos priemones. Ir minėtas teismas, ir Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apeliacinis apygardos teismas), nagrinėdamas apeliacinį skundą, atmetė šį prašymą, remdamiesi tuo, kad J. Hansson pakankamai neįrodė pažeidimo tikėtinumo. Abiejose instancijose nagrinėjamose bylose dėl laikinųjų priemonių taikymo iš jo buvo priteistos bylinėjimosi išlaidos.

17. Vėliau nagrinėdamas bylą iš esmės Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis federalinis teismas) galiausiai konstatavo pažeidimą.

18. J. Hansson vėl turėjo kreiptis į Landgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apygardos teismas) dėl žalos, kurią jis teigė patyręs dėl šio pažeidimo, atlyginimo. Šiuo atžvilgiu jis reikalavo sumokėti: — 66231,74 EUR sumą, gautą padauginus licencinio mokesčio, numatyto pagal licencines sutartis dėl saugomos veislės, tarifą iš atsakovės pagrindinėje byloje 2002–2009 m. parduoti pateiktų šios veislės vienetų; — 33115,89 EUR sumą, sudarančią pusę pirmiau nurodytos sumos, kaip „priemoką už pažeidimą“, nustatytą siekiant atsižvelgti į šios bylos aplinkybes ir neleisti, kad pažeidėjas įgytų pranašumą prieš licenciatus; — 6067,35 EUR sumą, skirtą kelionių siekiant susitikti su advokatu išlaidoms atlyginti, už šiems susitikimams skirtą laiką ir bylos dokumentų parengimą, ir — palūkanas, skaičiuojamas nuo minėtų trijų sumų.

19. Landgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apygardos teismas) priteisė iš atsakovės pagrindinėje byloje pirmąją iš nurodytų sumų su palūkanomis. Vis dėlto minėtas teismas atsisakė priteisti „priemoką už pažeidimą“, laikydamasis nuomonės, kad ši priemoka yra baudžiamojo pobūdžio ir nenumatyta nei Reglamente Nr. 2100/94, nei Direktyvoje 2004/48, nei nacionalinėje teisėje. Jis taip pat atmetė prašymą atlyginti kitas išlaidas, taip pat kompensaciją už J. Hansson skirtą laiką. Šiuo klausimu minėtas teismas visų pirma pažymėjo, kad išlaidos, kurias privatus asmuo patyrė, asmeniškai rengdamasis bylai, iš principo nėra atlygintinos nei per procedūrą dėl bylinėjimosi išlaidų nustatymo, nei pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį.

20. Abi šalys apskundė tokį teismo sprendimą Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apeliacinis apygardos teismas). Jos iš esmės ginčija mokėtinos sumos, į kurią J. Hansson turėjo teisę pagal minėto reglamento 94 straipsnio 1 ir 2 dalis, apskaičiavimą pirmojoje instancijoje.

21. J. Hansson visų pirma teigia, kad Landgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apygardos teismas) klaidingai apskaičiavo minėto reglamento 94 straipsnio 1 dalyje nurodytą tinkamą atlyginimą, remdamasis vien įprastu licenciniu mokesčiu, dėl kurio susitariama licencinėse sutartyse dėl saugomos veislės, nors daug aplinkybių suteikė pagrindą taikyti priemoką prie šio licencinio mokesčio. Subsidiariai J. Hansson teigia, kad pagal minėtos nuostatos 2 dalį jis turi teisę ne tik į tinkamo atlyginimo, nustatyto remiantis šiuo licenciniu mokesčiu, sumokėjimą, bet ir į pažeidėjo gautos naudos, kuri yra 66703,14 EUR, restituciją.

22. Jungpflanzen Grünewald savo ruožtu ginčija licencinio mokesčio tarifų, kuriais remdamasis pirmosios instancijos teismas apskaičiavo tinkamą atlyginimą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį, įprastą pobūdį. Be to, atsakydama į ieškovo pagrindinėje byloje apeliaciniam skundui pagrįsti pateiktus argumentus, ji tvirtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, apskaičiuodamas šį tinkamą atlyginimą, negali prie įprasto licencinio mokesčio už gamybą pagal licenciją pridėti vienkartinės priemokos. Ji taip pat nesutinka su kai kuriomis aplinkybėmis, kurias J. Hansson nurodė siekdamas pagrįsti savo prašymą padidinti minėtą licencinį mokestį.

23. Atsakovė pagrindinėje byloje taip pat tvirtina, kad neteisėtą veiklą vykdė nebūdama nesąžininga ir apskritai padarė nebent nesunkų pažeidimą. Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto patikslina manantis, kad ji elgėsi nesąžiningai.

24. Šiomis aplinkybėmis Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apeliacinis apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar nustatant „tinkamą atlyginimą“, kurį pažeidėjas turi sumokėti augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje turėtojui pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 1 dalies a punktą už šio reglamento 13 straipsnio 2 dalyje nurodytus veiksmus, kuriuos atliko neturėdamas įgaliojimų, be įprasto mokesčio, kurį jis turi sumokėti toje pačioje srityje už reglamento [Nr. 2100/94]13 straipsnio 2 dalyje nurodytus veiksmus pagal rinkoje įprastą licenciją, turi būti visuomet papildomai nustatoma vienkartinė fiksuota „priemoka už pažeidimą“? Ar tai matyti iš direktyvos [2004/48] 13 straipsnio 1 dalies antro sakinio? 2. Ar nustatant „tinkamą atlyginimą“, kurį pažeidėjas turi sumokėti augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininkui pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 1 dalies a punktą už šio reglamento 13 straipsnio 2 dalyje nurodytus veiksmus, kuriuos atliko neturėdamas įgaliojimų, be įprasto mokesčio, kurį jis turi sumokėti toje pačioje srityje už reglamento [Nr. 2100/94] 13 straipsnio 2 dalyje nurodytus veiksmus pagal rinkoje įprastą licenciją, konkrečiu atveju dar reikia atsižvelgti į kitus argumentus arba aplinkybes, dėl kurių padidėtų atlyginimas: a) į tai, kad nagrinėjama augalų veislė, dėl kurios padarytas pažeidimas, reikšmingu laikotarpiu yra veislė, kurios padėtis rinkoje yra išskirtinė dėl ypatingų savybių, kai rinkoje įprastas licencinis mokestis nustatomas ir apskaičiuojamas licencinėse sutartyse, kurios sudaromos dėl nagrinėjamos augalų veislės? Jeigu konkrečiu atveju atsižvelgiama į šią aplinkybę: Ar padidinti atlyginimą galima tik tuomet, kai veislių teisinės apsaugos aprašyme nurodomi požymiai, pagrindžiantys nagrinėjamos augalų veislės išskirtinę padėtį? b) į tai, kad nagrinėjama augalų veislė pažeistos augalų veislės pateikimo rinkai momentu rinkoje jau buvo sėkmingai pardavinėjama, todėl pažeidėjas neturėjo išlaidų teikdamas rinkai pažeistą augalų veislę, kai rinkoje įprastas licencinis mokestis nustatomas ir apskaičiuojamas licencinėse sutartyse, kurios sudaromos dėl nagrinėjamos augalų veislės; c) į tai, kad nagrinėjamos augalų veislės pažeidimas buvo laikinas ir nepaprastai paveikė parduotų vienetų skaičių; d) į argumentą, kad pažeidėjas, kitaip nei licencijos gavėjas, neturi baimintis, kad moka licencinį mokestį (ir negalės jo susigrąžinti), nors nagrinėjama augalų veislė, dėl kurios pateiktas prašymas dėl panaikinimo, bus vėliau panaikinta; e) į tai, kad pažeidėjas, kitaip nei įprastai licencijos gavėjas, neprivalėjo atsiskaityti kas ketvirtį; f) į argumentą, kad augalų veislių teisinės apsaugos savininkui tenka infliacijos rizika, dėl kurios teisinis persekiojimas trunka ilgą laikotarpį; g) į argumentą, kad augalų veislių teisinės apsaugos savininkas dėl būtino teisinio persekiojimo, kitaip, nei siekiant pajamų iš parduodamos nagrinėjamos augalų veislės licencijos, negali planuoti pajamų už nagrinėjamą augalų veislę; h) į argumentą, kad nagrinėjamos augalų veislės pažeidimo atveju augalų veislių teisinės apsaugos savininkui tenka ne tik bendro pobūdžio su teismo procesu susijusi rizika, bet ir rizika, kad galiausiai nebus galima nubausti pažeidėjo; i) į argumentą, kad nagrinėjamos augalų veislės pažeidimo atveju augalų veislių teisinės apsaugos savininkas dėl pažeidėjo savavališko elgesio negalėjo laisvai nuspręsti, ar apskritai leisti pažeidėjui naudotis nagrinėjama augalų veisle? 3. Ar nustatant „tinkamą atlyginimą“, kurį pažeidėjas turi sumokėti augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininkui pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 1 dalies a punktą už šio reglamento 13 straipsnio 2 dalyje nurodytus veiksmus, kuriuos atliko neturėdamas įgaliojimų, reikia atsižvelgti ir į palūkanas nuo kasmet nesumokamo atlyginimo pagal įprastą palūkanų normą, jeigu remiamasi tuo, kad protingos bylos šalys tokias palūkanas turėjo numatyti? 4. Ar apskaičiuojant „kitą dėl pažeidimo patirtą žalą“, kurią pažeidėjas turi atlyginti augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininkui pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį už šio reglamento 13 straipsnio 2 dalyje nurodytus veiksmus, kuriuos atliko neturėdamas įgaliojimų, įprastas mokestis, kurį jis turi sumokėti toje pačioje srityje už šio reglamento 13 straipsnio 2 dalyje nurodytus veiksmus pagal rinkoje įprastą licenciją, imamas kaip apskaičiavimo pagrindas? 5. Jeigu į ketvirtąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: a) Ar apskaičiuojant „kitą žalą“ remiantis rinkoje įprasta licencija pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį konkrečiu atveju antrojo klausimo a–i punktuose nurodytus argumentus arba aplinkybes ar aplinkybę, kad augalų veislių teisinės apsaugos savininkas dėl būtino teisinio persekiojimo priverstas skirti įprasto asmeninio laiko pažeidimui tirti ir užsiimti reikalais ir augalų veislių teisinės apsaugos pažeidimų atveju kaip įprasta dalyvauti juos nagrinėjant, reikia atsižvelgti taip, jog jais pagrindžiamas licencinio mokesčio padidinimas? b) Ar apskaičiuojant „kitą žalą“ remiantis rinkoje įprasta licencija pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį turi būti visuomet nustatoma vienkartinė fiksuota „priemoka už pažeidimą“? Ar tai matyti iš direktyvos [2004/48] 13 straipsnio 1 dalies antro sakinio? c) Ar apskaičiuojant „kitą žalą“ remiantis rinkoje įprasta licencija pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį reikia atsižvelgti į palūkanas nuo kasmet nesumokamo atlyginimo pagal įprastą palūkanų normą, jeigu remiamasi tuo, kad protingos bylos šalys tokias palūkanas turėjo numatyti? 6. Ar reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 2 dalies [pirmą] sakinį reikia aiškinti taip, kad dėl pažeidimo gautas pelnas yra „kita žala“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, kurios galima reikalauti su tinkamu atlyginimu pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 1 dalį, ir ar pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį mokėtinas pelnas, gautas padarius pažeidimą, gali būti sumokamas tik kaip tinkamo atlyginimo pagal 94 straipsnio 1 dalį alternatyva? 7. Ar reikalavimui atlyginti žalą pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 2 dalį prieštarauja nacionalinės teisės normos, pagal kurias augalų veislių teisinės apsaugos savininkas, iš kurio procese dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo dėl augalų veislių teisinės apsaugos pažeidimo galutiniu sprendimu priteistos bylinėjimosi išlaidos, negali reikalauti atlyginti šių išlaidų remdamasis materialine teise, net jeigu jis laimėjo vėlesniame pagrindiniame procese dėl to paties augalų veislių teisinės apsaugos pažeidimo? 8. Ar reikalavimui atlyginti žalą pagal reglamento [Nr. 2100/94] 94 straipsnio 2 dalį prieštarauja nacionalinės teisės normos, pagal kurias nukentėję asmenys negali įprastai reikalauti kompensuoti laiko sąnaudų dėl ikiteisminių veiksmų ir teismo proceso dėl savo reikalavimo atlyginti žalą, kuri nebuvo nustatyta per griežtai taikomą išlaidų nustatymo procedūrą, jeigu laiko sąnaudos neviršija įprastų ribų?“

25. J. Hansson, Jungpflanzen Grünewald ir Europos Komisija pateikė pastabas raštu ir dalyvavo 2015 m. lapkričio 12 d. įvykusiame posėdyje.

IV – Vertinimas

A – Pirminiai argumentai

26. Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma, pirma, patikslinti Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 ir 2 dalių tarpusavio ryšį, kai nuo pažeidimo nukentėjusio augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininko teisės į žalos atlyginimą apimtis priklauso nuo tyčinio (arba neatsargaus) arba netyčinio pažeidimo pobūdžio. Antra, Teisingumo Teismas šioje byloje turi galimybę patikslinti, kokiais metodais reikia vadovautis apskaičiuojant tokio žalos atlyginimo sumą.

27. Pirmiausia norėčiau patikslinti bendrąjį minėto reglamento 94 straipsnio tikslą ir specialiuosius šios nuostatos 1 ir 2 dalių tikslus. Tuomet, siekdamas geriau apibrėžti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, atskirsiu aplinkybių, turinčių reikšmę nustatant atlygintiną žalą, nustatymo klausimą ir metodų, leidžiančių apskaičiuoti šią žalą ir tuo remiantis nustatyti žalos atlyginimo sumą, klausimą.

1. Dėl Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio tikslų

28. Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalyje, dėl kurios užduoti pirmi trys prejudiciniai klausimai, pažeidėjui, neatsižvelgiant į jokį subjektyvų elementą, nustatoma pareiga sumokėti „tinkamą atlyginimą“ nuo pažeidimo nukentėjusiam savininkui. Pagal šios nuostatos 2 dalį, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti savo ketvirtuoju, penktuoju, šeštuoju, septintuoju ir aštuntuoju klausimais, pažeidėjas, jeigu jis veikė tyčia arba neatsargiai, taip pat privalo atlyginti „žalą“, kurią savininkas patyrė dėl pažeidimo.

29. Kalbant apie šio reglamento 94 straipsnio tikslus ir minėtų dviejų jo dalių tarpusavio ryšį, reikia pasakyti, kad šios nuostatos 2 dalies formuluotė, ypač jos versijos danų, anglų ir portugalų kalbomis ( 4 ), man atrodo, naudinga trimis aspektais.

30. Pirma, manau, kad frazių „eventuel yderligere opstået skade“, „any further damage“ ir „quaisquer danos suplementares“ vartojimas reiškia, kad ja siekiama užtikrinti visos savininko dėl pažeidimo patirtos žalos atlyginimą, kitaip tariant, sugrąžinti jį į padėtį, kuri būtų buvusi, jeigu pažeidimas nebūtų buvęs padarytas ( 5 ).

31. Antra, tokia formuluotė rodo, kad šio žalos atlyginimo tikslo siekiama ne tik pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį, bet ir pagal jo 1 dalį. Žodžių junginiai „eventuel yderligere opstået skade“, „any further damage“ ir „quaisquer danos suplementares“ iš tiesų leidžia manyti, kad sumokant tinkamą atlyginimą, kaip tai suprantama pagal minėto straipsnio 1 dalį, jau siekiama atlyginti savininko patirtos žalos dalį ( 6 ). Be to, Teisingumo Teismas Sprendime Geistbeck laikėsi nuomonės, kad minėtu 94 straipsniu, vertinant jį visą, „siekiama atlyginti augalų veislės apsaugos savininko, nukentėjusio nuo pažeidimo, patirtą žalą <…>“ ( 7 ).

32. Trečia, minėta formuluotė parodo pagal 2 dalį atlygintinos žalos likutinį pobūdį, nes ji apima visą žalą, kuri dar nėra atlyginta pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį. Todėl pagal šią nuostatą negalima du kartus atsižvelgti į skirtingas žalos dalis. Taigi šios dalys pasiskirsto taip, kad viena žalos dalis atlyginama kiekvieno pažeidėjo pagal 1 dalį, o kita žalos dalis pagal minėto 94 straipsnio 2 dalį atlyginama tik tuo atveju, jeigu pažeidėjas veikė tyčia arba neatsargiai.

33. Be to, iš minėtos nuostatos teksto ir Reglamento Nr. 2100/94 sistemos darau išvadą, kad ja nesiekiama jokio kito tikslo, kaip tik užtikrinti visą savininko patirtos žalos atlyginimą.

34. Iš tiesų, man atrodo, dėl žodžių „atlyginti <...> patirtą žalą“ negalimas bet koks aiškinimas, pagal kurį minėta nuostata siekiama vadinamojo baudžiamojo tikslo, kai savininkui suteikiamas žalos atlyginimas viršija sumą, būtiną jo patirtai žalai atlyginti.

35. Vis dėlto pagal kitas Reglamento Nr. 2100/94 nuostatas pažeidėjui leidžiama nustatyti šios žalos atlyginimą papildančias prievoles. Be to, baudimo tikslą galima pasiekti baudžiamojo pobūdžio sankcijomis, kurios pagal minėto reglamento 107 straipsnį ( 8 ) priklauso valstybių narių vidaus teisei, jeigu Europos Sąjungos lygmeniu nėra suderinimo ( 9 ). Pagal to paties reglamento 97 straipsnio 1 dalį valstybės narės taip pat gali siekti ne vien žalos atlyginimo tikslo ir savo vidaus teisėje numatyti pažeidėjo naudos, gautos iš turėtojo arba licenciato, kuri viršijo savininko patirtos žalos sumą, grąžinimą – prie to dar sugrįšiu nagrinėdamas šeštąjį klausimą.

2. Dėl atlygintinos žalos dalių nustatymo ir žalos atlyginimo metodo atskyrimo

36. Man atrodo, atliekant analizę taip pat naudinga pažymėti atlygintinos žalos dalių nustatymo ir šios žalos apskaičiavimo bei nuostolių sumos nustatymo atskyrimą.

37. Nustatant atlygintinos žalos dalis reikia išsiaiškinti esminės teisės į žalos atlyginimą, kuri pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnį suteikiama nukentėjusiam savininkui, apimtį arba, kitaip tariant, nustatyti įvairias žalos dalis, į kurių atlyginimą savininkas gali pretenduoti pagal šios nuostatos 1 ir 2 dalis. Taigi šis veiksmas yra susijęs su jo siekiamu rezultatu.

38. Toks yra būtent antrojo ir trečiojo klausimų, susijusių su aplinkybėmis, į kurias atsižvelgtina apskaičiuojant tinkamą atlyginimą, kaip tai suprantama pagal minėto 94 straipsnio 1 dalį, kontekstas. Tas pats pasakytina ir apie penktojo klausimo a ir c punktus ir septintąjį bei aštuntąjį klausimus, susijusius su žalos, kurios atlyginimas numatytas šio straipsnio 2 dalyje, nustatymu.

39. Norint apskaičiuoti žalą ir nustatyti nuostolių sumą nacionaliniams teismams reikia konkrečiu atveju pasirinkti metodą, leidžiantį apskaičiuoti atlygintiną žalą ir atsižvelgiant į tai nustatyti pažeidėjo mokėtino žalos atlyginimo sumą. Ši užduotis praktiškai gali pasirodyti kebli, visų pirma atsižvelgiant į sunkumą vertinti įvairių žalos dalių įrodymus.

40. Šiuo požiūriu išanalizuosiu pirmąjį ir ketvirtąjį klausimus, taip pat penktojo klausimo b punktą, kuriais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar žalos atlyginimą, į kurį savininkas turi teisę pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 ir (arba) 2 dalis, reikia apskaičiuoti remiantis licenciniu mokesčiu, renkamu pagal esamas licencines sutartis, susijusias su saugoma veisle atitinkamoje rinkoje, prireikus pridėjus vienkartinę priemoką. Šeštasis klausimas, susijęs su pažeidėjo gauto pelno grąžinimu, taip pat iš esmės suponuoja žalos atlyginimo apskaičiavimo metodą pagal šią nuostatą.

41. Vis dėlto minėtame 94 straipsnyje nėra išsamiai reglamentuoti žalos apskaičiavimo ir nuostolių nustatymo metodai. Manau, tai paaiškinama tuo, kad Reglamento Nr. 2100/94 pagrindinis tikslas nėra suderinti civilinius teisių gynimo būdus, kuriais nubaudžiama už pažeidimą. Vis dėlto šio tikslo siekiama Direktyva 2004/48, tad joje gali būti tam tikros papildomos, tikslesnės informacijos apie minėtus metodus. Atsižvelgiant į tai, man atrodo, būtina pirmiausia išanalizuoti, ar ši direktyva taikoma augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje pažeidimams, o jeigu taip, tuomet išsiaiškinti jos ir minėto reglamento tarpusavio ryšį.

B – Dėl Direktyvos 2004/48 taikytinumo augalų veislių teisinei apsaugai Bendrijoje ir jos ryšio su Reglamentu Nr. 2100/94

1. Dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje įtraukimo į Direktyvos 2004/48 taikymo sritį

42. Kaip matyti iš Direktyvos 2004/48 2 straipsnio 1 dalies, ji bendrai taikoma visiems Sąjungos ir (arba) valstybių narių teisės aktuose numatytiems intelektinės nuosavybės teisių pažeidimams. Kaip J. Hansson ir Komisija ( 10 ), manau, kad šios teisės apima augalų veislių teisinę apsaugą Bendrijoje.

43. Atsakovės pagrindinėje byloje argumentai, grindžiami Reglamento Nr. 2100/94 97 straipsnio 3 dalimi, neleidžia suabejoti tokia išvada.

44. Iš esmės atsakovė pagrindinėje byloje teigia, pirma, kad Direktyvos 2004/48 nuostatos netaikytinos augalų veislių teisinei apsaugai Bendrijoje, nes Reglamento Nr. 2100/94 97 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad šios nuostatos 1 ir 2 dalyse neapibrėžtais atvejais „[šios] apsaugos <...> galiojimas nustatomas tik pagal šio reglamento nuostatas“.

45. Šiuo klausimu man atrodo, kad visų pirma iš šio reglamento 97 straipsnio pavadinimo („Papildomas nacionalinės teisės taikymas dėl pažeidimo“) matyti, kad šios nuostatos 3 dalyje atmetamas tik nacionalinės teisės, o ne kitų Sąjungos teisės aktų, pavyzdžiui, Direktyvos 2004/48, kurios, be to, minėto reglamento priėmimo dieną dar nebuvo ( 11 ), taikymas.

46. Kita vertus, Jungpflanzen Grünewald tvirtina, kad to paties reglamento 97 straipsnio 3 dalyje augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje srityje draudžiama taikyti nacionalines nuostatas, kuriomis Direktyva 2004/48 perkeliama į nacionalinę teisę.

47. Mano nuomone, toks požiūris yra pateisinamas atsižvelgiant į minėtos nuostatos tikslą, kaip jis yra apibūdintas Reglamento Nr. 2100/94 23 konstatuojamojoje dalyje, kurioje patikslinamas šio reglamento vaidmuo, siejamas su „valstybių narių nesuderintomis teisinėmis nuostatomis“. Šiuo požiūriu „nacionalinė teisė“, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 97 straipsnį, neapima nacionalinės teisės, kuria Direktyva 2004/48 perkeliama į nacionalinę teisę.

2. Dėl Direktyvos 2004/48 ir Reglamento Nr. 2100/94 ryšio

48. Pagal Direktyvos 2004/48 2 straipsnio 1 dalį ja tik minimaliai suderinama intelektinės nuosavybės teisių apsauga, nepažeidžiant savininkams palankesnių nacionalinės arba Sąjungos teisės aktų nuostatų ( 12 ).

49. Šiuo atveju Reglamentu Nr. 2100/94 suteikiama platesnė apsauga nei minėta direktyva, nes jo 94 straipsnio 1 dalyje iš pažeidėjo reikalaujama sumokėti tinkamą atlyginimą, net jei jis neveikė tyčia ar neatsargiai. Vis dėlto minėtos direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje valstybėms narėms paliekama nuspręsti, ar leisti kompetentingiems teismams įpareigoti atlyginti žalą savininkui, jeigu pažeidėjas dalyvavo darant pažeidimą to nežinodamas arba neturėdamas pagrindo žinoti ( 13 ).

50. Vis dėlto nė vienoje minėto reglamento nuostatoje nepatikslinamas nuostolių, skirtų atlyginti už pažeidimo pasekmes, nustatymo metodas, kaip tai daroma Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalyje. Reglamente Nr. 2100/94 taip pat nesureguliuotas teismo išlaidų, kurios yra minėtos direktyvos 14 straipsnio dalykas, atlyginimas.

51. Šiomis aplinkybėmis, priešingai, nei teigia Komisija, nesu įsitikinęs, kad šio reglamento 94 ir paskesni straipsniai yra lex specialis minėtos direktyvos, visų pirma jos 13 ir 14 straipsnių, atžvilgiu. Mano nuomone, šios nuostatos veikiau yra papildomo pobūdžio. Todėl, jeigu yra pažeidžiama augalų veislių teisinė apsauga Bendrijoje, jas reikia aiškinti vienodai. Šiuo atveju įrodysiu, kad tarp šių dviejų šioje byloje nagrinėjamų teisės aktų nuostatų nėra jokio prieštaravimo, kuris kliudytų šiems dviem teisės aktams darniai koegzistuoti.

52. Be to, Direktyva 2004/48 prireikus gali būti tinkamas kontekstas, į kurį atsižvelgtina aiškinant Reglamentą Nr. 2100/94 ( 14 ). Vis dėlto reikia neleisti, kad, prisidengus šio reglamento aiškinimu pagal jo kontekstą, būtų sukurtos tiesiogiai taikytinos teisės, kurių šiame reglamente nėra, paimant jas iš minėtos direktyvos.

3. Dėl Direktyvos 2004/48 taikytinumo pagrindinėje byloje

53. Vis dėlto Jungpflanzen Grünewald ginčija Direktyvos 2004/48 taikytinumą pagrindinėje byloje remdamasi tuo, kad ji nebuvo tinkamai perkelta į Vokietijos teisę. Jos teigimu, teisės aktai, kuriais ši direktyva perkelta į nacionalinę teisę, buvo taikomi tik nacionalinei augalų veislių apsaugai. Taigi, atsižvelgiant į nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su direktyvų tiesioginio „horizontalaus“ veikimo nebuvimu ( 15 ), minėtos direktyvos nuostatos negali būti tiesiogiai taikomos santykiams tarp privačių asmenų.

54. Teisingumo Teismas šioje byloje nėra įgaliotas priimti sprendimą dėl Direktyvos 2004/48 perkėlimo į Vokietijos teisę tinkamumo ir pakankamumo.

55. Vis dėlto bet kuriuo atveju tai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi aiškinti savo nacionalinę teisę laikydamasis minėtos direktyvos ( 16 ), jeigu jai neprieštarauja reikšmingų nacionalinių nuostatų tekstas ( 17 ). Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė jokios vidaus teisės nuostatos, kuri būtų nesuderinama su minėtos direktyvos 13 ir 14 straipsniais, kaip juos išaiškinsiu šioje išvadoje.

C – Dėl pirmojo, antrojo ir trečiojo klausimų, susijusių su „tinkamo atlyginimo “ nustatymu, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį

56. Pirmais trimis klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar tinkamo atlyginimo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį, suma apima tik licencinį mokestį, renkamą pagal esamas licencines sutartis, susijusias su atitinkamoje rinkoje saugoma augalų veisle (toliau – įprastas licencinis mokestis), ar jis reiškia šią sumą: i) kuri yra pakeista siekiant atsižvelgti į kitas pažeidėjo padėtį apibūdinančias aplinkybes, palyginti su licencijos turėtojo padėtimi (antrasis klausimas), ii) prie kurios yra pridėtos palūkanos (antrasis klausimas) ir (arba) iii) prie kurios pridedama vienkartinė priemoka (pirmasis klausimas).

57. Atsižvelgdamas į minėto 94 straipsnio 1 dalies tikslus, pirmiausia pritarsiu požiūriui, kad tinkamam atlyginimui, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, prilygsta licencinis mokestis, kurį pažeidėjas būtų turėjęs sumokėti savininkui, jeigu būtų paprašęs leidimo naudoti saugomą veislę, atsižvelgiant į visas bylos aplinkybes, į kurias būtų paprastai atsižvelgusios protingos sutarties šalys (toliau – hipotetinis licencinis mokestis), ir kuris ne visuomet atitinka įprastą licencinį mokestį. Tuomet paaiškinsiu, kodėl, nors šitaip apibrėžto tinkamo atlyginimo nustatymas nebūtinai reiškia, kad prie įprasto licencinio mokesčio turi būti pridedama vienkartinė priemoka, tokia veikla turėtų būti leidžiama, jeigu šiuo padidinimu siekiama tik atspindėti pažeidėjo padėčiai būdingas aplinkybes, palyginti su pavyzdinės licencijos turėtojų padėtimi.

1. Dėl tinkamo atlyginimo prilyginimo „hipotetiniam licenciniam mokesčiui“

58. Teisingumo Teismas sprendime Geistbeck jau patikslino, kad Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalyje siekiama kompensuoti naudą, kurią pažeidėjas gauna dėl to, kad nesumokėjo licencinio mokesčio už konkrečios veislės gamybą pagal licenciją ( 18 ). Taigi, turėtojo požiūriu, šia nuostata siekiama atlyginti jam žalą dėl to, kad jis negalėjo gauti tokio mokesčio už pažeidėjo veiklą, „bet nenumatytas kitoks žalos atlyginimas, nesusijęs su minėto tinkamo atlyginimo nesumokėjimu“ ( 19 ).

59. Mano nuomone, iš to paties sprendimo darytina išvada, kad žala, kurią minėto 94 straipsnio 1 dalimi siekiama atlyginti, atitinka ne paties įprasto licencinio mokesčio, o hipotetinio licencinio mokesčio, kurį pažeidėjui būtų reikėję sumokėti, atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, jeigu jis būtų paprašęs leidimo naudoti saugomą veislę, nesumokėjimą ( 20 ).

60. Iš tiesų Teisingumo Teismas, pirma, patikslino, kad įprasto licencinio mokesčio už gamybą pagal licenciją suma yra tinkamo atlyginimo „apskaičiavimo pagrindas“ ( 21 ). Taigi, mano supratimu, ši suma tėra atskaitos taškas, kuriuo reikia remtis atsižvelgiant į bylos aplinkybes ( 22 ).

61. Antra, jis pabrėžė būtinybę neleisti nustatant tinkamą atlyginimą privilegijuoti pažeidėją, palyginti su licencijos turėtoju, kuris įvykdė visus savo įsipareigojimus ( 23 ). Tokia padėtis susiklostytų tik tuo atveju, jeigu ir pažeidėjas, ir licencijos turėtojas privalėtų mokėti tokį patį mokestį, nors tam tikros ypatingos pažeidėjo padėčiai būdingos aplinkybės suteiktų pagrindą nustatyti didesnį licencinį mokestį, jeigu jis būtų susitaręs su savininku sudaryti licencinę sutartį.

62. Todėl manau, kad tinkamo atlyginimo suma turi atspindėti pažeidėjo padėčiai būdingas aplinkybes, palyginti su licencijos turėtojų padėtimi, sudarant pavyzdines sutartis, jeigu kompetentingas teismas mano, kad protingos sutarties šalys būtų į jas atsižvelgusios. Vis dėlto į aplinkybes, kurias jau atspindi tokiose sutartyse sutarto įprasto licencinio mokesčio suma, negali būti atsižvelgta antrą kartą, didinant šią sumą, kai yra apskaičiuojamas tinkamas atlyginimas.

63. Kadangi nacionaliniai teismai gali geriausiai įvertinti visas reikšmingas aplinkybes atsižvelgiant į bylos faktinį kontekstą, jie turi turėti didelę diskreciją nustatant šias aplinkybes ir galiausiai – minėto atlyginimo sumą. Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jau pareiškė savo poziciją dėl atsižvelgimo į esminius veiksnius nagrinėjant antrąjį jo klausimą. Nenorėčiau jo vertinimo pakeisti savuoju, todėl pateiksiu tik keletą bendro pobūdžio argumentų: — Šis teismas mano, kad įprasto licencinio mokesčio suma jau atspindi naudą, kurią pažeidėjas gauna dėl saugomos veislės išimtinumo, jos komercinės sėkmės ir sutaupytų išlaidų dėl pateikimo rinkai, taip pat dėl pažeidimo trukmės ir masto. Jei tai tiesa, tuomet sutinku su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvada, kad šie veiksniai nepateisina bet kokio šios sumos pakeitimo. — Jeigu pažeidimas dėl savo trukmės ar masto būtų sukėlęs ne tik žalą, susijusią su tinkamo atlyginimo nesumokėjimu, bet ir tam tikrų konkrečių nepatogumų, už juos reikėtų atlyginti ne pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį, bet pagal jo 2 dalį, nes yra konstatuotas jame numatytas subjektyvusis požymis ( 24 ). Šiuos nepatogumus, be kita ko, galėtų lemti galimi konkurencijos iškraipymai rinkoje ir dėl to sumažėjusios kainos, paskatinusios licenciatus reikalauti sumažinti sutartus licencinius mokesčius, kaip J. Hansson nurodo savo rašytinėse pastabose. — Mano nuomone, tai, kad pažeidėjui nekyla pavojaus sumokėti atlyginimą, nesant galimybės jo susigrąžinti, jeigu nagrinėjama augalų veislė vėliau būtų panaikinta, gali būti pagrindas atskirti pažeidėjo padėtį nuo licencijos turėtojo padėties, jeigu pavyzdinėse licencinėse sutartyse tokiu atveju nenumatyta atlyginti licencinių mokesčių. — Manau, tai, kad pažeidėjo sutartiniai įsipareigojimai nebuvo tokie patys kaip licenciato, visų pirma apskaitos srityje, taip pat gali pateisinti reikalavimą, kad pažeidėjas mokėtų kitokį atlygį nei tas, kurį reikia mokėti licenciatui. — Tas pats pasakytina apie nepatogumus, kuriuos savininkas patiria dėl to, kad pažeidėjas apskritai sumoka tinkamą žalos atlyginimą gerokai vėliau nei licencijos turėtojas. Tarp šių nepatogumų yra nenauda iždui ir galimos infliacijos rizika, tenkanti savininkui, taip pat jo negalėjimas iš anksto planuoti pajamas, susijusias su tuo, kad pažeidėjas naudoja saugomą veislę. Mano nuomone, nacionaliniai teismai gali atsižvelgti į šias aplinkybes, prie tinkamo žalos atlyginimo sumos pridėdami sumą, atitinkančią palūkanas, kurias protingos sutarties šalys būtų numačiusios (nors pavyzdinėse sutartyse dėl to nėra sąlygos). Be to, nacionaliniai teismai, įgyvendindami savo diskreciją, dar gali padidinti tinkamo žalos atlyginimo sumą, jeigu mano, kad tokios palūkanos nėra tinkama kompensacija. — Tačiau, mano nuomone, rizika, susijusi su teismo procesu ir sprendimo dėl pažeidėjo nevykdymu, taip pat atsiranda, jeigu savininką ir jo licenciatą sieja sutartiniai santykiai. Komisija taip pat pažymėjo, kad į šią riziką paprastai jau atsižvelgiama nustatant įprasto licencinio mokesčio, mokamo už gamybą pagal licenciją, sumą. — Argumentas, kad nustatant hipotetinį licencinį mokestį savininkas yra, jei galima taip teigti, priverstas „fiktyviai“ sudaryti sutartį su pažeidėju, netaikomas, jeigu žala atlygintina pagal minėtą 94 straipsnio 1 dalį. Iš tiesų, manau, kad sutarties šalies laisvė pati negali paveikti mokesčio, renkamo pagal licencinę sutartį, dydžio. — Nemanau, kad galimi savininko licencijavimo politikos iškraipymai į rinką patekus suklastotiems produktams yra tiesiogiai susiję su tinkamo žalos atlyginimo nesumokėjimu. Priešingai, kartais jie gali nulemti žalos atlyginimą pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį.

2. Dėl galimybės vieną kartą padidinti įprasto licencinio mokesčio dydį

64. Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta pirmiau, taip pat buvo patikslintas pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį atlygintinos žalos mastas. Dabar nagrinėsiu klausimą, susijusį su tuo, kokį metodą taikyti nustatant tinkamo atlyginimo sumą siekiant atlyginti šią žalą: ar šią sumą reikia (arba galima) apskaičiuoti, prie įprasto licencinio mokesčio už gamybą pagal licenciją pridedant vienkartinę priemoką?

65. Nors Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apeliacinis apygardos teismas), pateikdamas pirmąjį klausimą, neapibrėžia sąvokos „vienkartinė priemoka“, sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą jis dar nurodo teorinę sumą, nustatytą remiantis įrodymais. Taigi minėtas teismas, mano nuomone, ketina nustatyti sumą remdamasis įprastu licenciniu mokesčiu, nustatytą pagal teisingumo reikalavimus, nesant kiekvienos savininko dėl tinkamo atlyginimo nesumokėjimo faktiškai patirtos žalos dalies įrodymų.

66. Pirmiausia nesutinku su tuo, kad pagal minėto 94 straipsnio 1 dalį egzistuoja pareiga įpareigoti pažeidėją sumokėti tokią priemoką. Iš tiesų, mano nuomone, tinkamas atlyginimas atitinka hipotetinį licencinį mokestį, kurį protingos sutarties šalys būtų nustačiusios atsižvelgdamos į visas reikšmingas aplinkybes. Vis dėlto jos nebūtinai ir nebūtinai tokiu pat mastu pateisina įprasto licencinio mokesčio, kuriuo vadovaujamasi kaip apskaičiavimo pagrindu, sumos padidinimą.

67. Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalies antros pastraipos b punkte, kuriame numatyta, kad nacionaliniai teismai gali vieną kartą įvertinti savininko patirtą žalą remdamiesi „bent“ hipotetinio mokesčio suma, šiuo atžvilgiu juo labiau nenustatoma jokia pareiga. Iš tiesų, be to, kad šioje nuostatoje numatytas tik toks atvejis, kai pažeidėjas veikė „žinodamas arba turėdamas pakankamą pagrindą žinoti“, joje valstybės narės tik įpareigojamos užtikrinti, kad teismai galėtų taikyti tokį metodą kaip alternatyvų nuostolių nustatymo metodui atsižvelgiant į „visus atitinkamus aspektus“, apibūdintam šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkte. Vis dėlto pasirinkti metodą kiekvienu konkrečiu atveju priklauso minėtiems teismams.

68. Nors pirmojo klausimo tekste minimas tik pareigos prie įprasto licencinio mokesčio pridėti vienkartinę priemonę buvimas arba nebuvimas, man atrodo, pravartu išnagrinėti ir tai, ar šie teismai turi bent jau galimybę taip elgtis.

69. Šiuo atžvilgiu J. Hansson nurodo, kad sunku apskaičiuoti kiekvienos aplinkybės, į kurią protingos sutarties šalys paprastai būtų turėjusios atsižvelgti nustatydamos mokestį už gamybą pagal licenciją, reikšmę. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymėjo, kad hipotetinio mokesčio suma paprastai negali būti nei tiksliai įrodyta, nei tiksliai apskaičiuota. Mano supratimu, šie argumentai suteikia pagrindą leisti nacionaliniams teismams nustatyti šią sumą teisingai, prireikus prie įprasto mokesčio pridedant vienkartinę priemoką.

70. Atsižvelgdamas į tai, manau, kad tinkamas atlyginimas negali būti apskaičiuojamas remiantis vienkartine suma, viršijančia įprasto licencinio mokesčio sumą, nebent ši vienkartinė suma yra išimtinai skirta žalai, susijusiai su tokio mokesčio nesumokėjimu, atlyginti. Kitaip tariant, vienkartinis padidinimas gali tik atspindėti aplinkybes, pavyzdžiui, nurodytas šios išvados 63 punkte, į kurias būtų atsižvelgusios protingos sutarties šalys. Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui remiantis teisingumo motyvais ir įrodymais, kuriuos jis laikys reikšmingais, taip pat reikės įvertinti, ar J. Hansson reikalaujama priemoka yra tinkama tokiam tikslui pasiekti, arba prireikus nustatyti atitinkamos priemokos dydį.

71. Vis dėlto šitaip didinant atlyginimą neleidžiama atsižvelgti į kitas savininko patirtos žalos, kuri atlyginama ne pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį, bet pagal jo 2 dalį, dalis. Juo labiau šiuo padidinimu negali būti siekiama baudžiamojo tikslo ( 25 ). Iš tiesų minėtos nuostatos 1 dalyje taip pat kalbama apie pažeidėją be kaltės, todėl atgrasymo ir juo labiau baudimo sąvoka šiomis aplinkybėmis nėra aktuali ( 26 ).

D – Dėl ketvirtojo, penktojo ir šeštojo klausimų, susijusių su žalos atlyginimu pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį

72. Dabar išnagrinėsiu kitus klausimus atsižvelgdamas į skirtumą tarp, pirma, atlygintinos žalos dalių nustatymo ir, antra, metodo, kuriuo reikia vadovautis siekiant apskaičiuoti šią žalą ir tuomet nustatyti jos sumą.

1. Dėl atlygintinos žalos dalių nustatymo pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį

73. Penktojo klausimo a ir c punktais, taip pat septintuoju ir aštuntuoju klausimais (kuriuos nagrinėsiu atskirai šios išvados 105–123 punktuose) iš esmės siekiama, kad būtų patikslintos žalos dalys, kurių atlyginimo savininkas gali reikalauti pažeidėjo tyčios arba neatsargumo atveju pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį. Ar šios dalys apima su antruoju klausimu susijusias aplinkybes (jeigu į jas dar neatsižvelgta pagal šios nuostatos 1 dalį), pažeidimui išaiškinti skirtą laiką ir ieškinio teismui parengimą ir kai kurias kitas išlaidas, susijusias su savininko teisių apsauga teisme ( 27 )?

74. Kaip jau pažymėjau šios išvados 32 punkte, žalos atlyginimas pagal minėto 94 straipsnio 2 dalį yra likutinio pobūdžio, nes jis apima visas savininko patirtos žalos dalis, į kurias dar nebuvo atsižvelgta pagal šios nuostatos 1 dalį.

75. Todėl, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas manytų, kad kai kurios iš pateikiant antrąjį klausimą išvardytų aplinkybių nesudaro žalos, susijusios su tinkamo atlyginimo nesumokėjimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į jas, žalą prireikus reikėtų atlyginti pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį.

76. Šios aplinkybės visų pirma gali apimti apribojimą, nulemtą to, kad pažeidimo atveju savininkas galėtų reikalauti žalos atlyginimo tik a posteriori, būdamas laisvas pasirinkti savo kontrahentus, ir dėl to kilusius jo licencijų politikos iškraipymus. Mano nuomone, jos taip pat apima galimus konkurencijos iškraipymus rinkoje, atsiradusius dėl ypatingai ilgos trukmės arba didelio masto pažeidimo.

77. Vis dėlto manau, kad šio reglamento 94 straipsnio 2 dalyje nenumatyta atlyginti žalą už laiką ir pastangas, skirtas tyrimams ir pasirengimui teismo procesui, ar teismo išlaidas ir kitas išlaidas, susijusias su savininko teisių gynimu. Tai paaiškinsiu analizuodamas septintąjį ir aštuntąjį klausimus (šios išvados 105–123 punktuose).

2. Dėl nuostolių nustatymo metodo pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį

78. Ketvirtuoju klausimu ir penktojo klausimu b punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar žalos atlyginimą pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį reikia (arba galima) apskaičiuoti remiantis įprastu licenciniu mokesčiu už gamybą pagal licenciją (nors juo jau remiamasi apskaičiuojant tinkamą atlyginimą, kaip tai suprantama pagal šios nuostatos 1 dalį), prireikus pridėjus vienkartinę priemoką.

a) Pirminės pastabos

79. Minėtoje 94 straipsnio 2 dalyje nepatikslintas metodas, taikytinas apskaičiuojant nuo pažeidimo nukentėjusio savininko patirtą žalą. Taigi savo dėmesį nukreipsiu į Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalį, kurioje nustatomas apsaugos, taikytinos, be kita ko, augalų veislių teisinei apsaugai Bendrijoje, minimalus pagrindas.

80. Pirmojoje šios nuostatos pastraipoje, kurioje reglamentuojama savininko teisės į žalos atlyginimą apimtis, valstybės narės įpareigojamos numatyti, kad pažeidėjas, kuris veikė žinodamas aplinkybes, 1 dalies antroje pastraipoje valstybėms narėms nurodoma užtikrinti, kad kompetentingi teismai galėtų taikyti du alternatyvius metodus, kad pasiektų pirmojoje pastraipoje nurodytą rezultatą ( 28 ).

81. Pagal Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktą pirmasis iš šių metodų grindžiamas atsižvelgimu į visus reikšmingus aspektus, pavyzdžiui, neigiamas ekonomines pasekmes, kurios apima savininko prarastas pajamas ir pažeidėjo neteisėtai gautą pelną, ir kai kuriuos neekonominius veiksnius, kaip antai savininko patirtą neturtinę žalą.

82. Antrasis metodas pagal minėtos nuostatos b punktą grindžiamas reikalavimu „nustatyti vienkartinę žalos atlyginimo sumą, remiantis tokiais elementais kaip bent autorinis atlyginimas ar vienkartinis mokestis, kuris būtų sumokėtas, jei pažeidėjas būtų prašęs leidimo naudotis atitinkama intelektinės nuosavybės teise“. Taigi augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje kontekste ši minimali suma atitinka hipotetinį licencinį mokestį, apskaičiuotą pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį. Kaip pažymima minėtos direktyvos 26 konstatuojamojoje dalyje, toks metodas ypač tinka tais atvejais, kai savininko faktiškai patirtą žalą sunku įrodyti.

83. Šiuo atžvilgiu doktrinoje, visų pirma Vokietijos doktrinoje, dažnai pažymimi praktiniai sunkumai dėl žalos, grindžiamos pažeidėjo gautu pelnu arba savininko patirtais nuostoliais, nustatymo metodu, daugiausia susiję su įrodinėjimo pareiga ir prieinamų priemonių, kaip surinkti reikiamus įrodymus, nebuvimu. Šiomis aplinkybėmis metodas, grindžiamas hipotetiniu mokesčiu, atrodo praktiškai veiksmingiausias ( 29 ). Kaip teigia kai kurie komentatoriai, ir teismai dažnai pasirenka šį būdą ( 30 ). Tokias išvadas taip pat galima padaryti iš Europos intelektinės nuosavybės teisių pažeidimų stebėjimo centro atlikto tyrimo dėl civilinės žalos intelektinės nuosavybės teisių srityje ( 31 ).

84. Mano nuomone, vertinant šiuo požiūriu ir hipotetinis mokestis, ir rėmimasis pažeidėjo gautu pelnu yra pakaitalai, skirti savininko realiai patirtai žalai įvertinti, nesant pakankamų visų tokią žalą sudarančių dalių įrodymų ( 32 ). Taigi kiekvienu iš skirtingų Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatytų metodų siekiama to paties rezultato, t. y. tinkamai įvertinti ir atlyginti minėtą žalą. Be to, šioje nuostatoje pripažįstama nacionalinių teismų diskrecija pasirinkti metodą, kuris, jų nuomone, yra tinkamas pagal bylos aplinkybes ir, be kita ko, turimas įrodinėjimo priemones.

b) Dėl galimybės apskaičiuoti nuostolius remiantis įprastu licenciniu mokesčiu, prireikus pridėjus prie jo vienkartinę priemoką

85. Pagal savo formuluotę ketvirtasis klausimas ir penktojo klausimo b punktas susiję tik su pareigos apskaičiuoti žalos atlyginimą pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį remiantis įprasto licencinio mokesčio suma, pridėjus prie jos vienkartinę priemoką, buvimu. Tokia pareiga, man atrodo, nesuderinama su diskrecija, kuri pagal Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą pripažįstama nacionaliniams teismams pasirenkant nuostolių nustatymo metodą. Mano supratimu, jie gali įvertinti, pirma, žalą, susijusią su tinkamo atlyginimo nesumokėjimu, vieną kartą remdamiesi hipotetiniu mokesčiu, apskaičiuotu pagal įprastą mokestį (vadovaujamasi šios nuostatos b punkte apibūdintu kriterijumi), ir, antra, likusią savininko patirtą žalą, remdamiesi kitais reikšmingais veiksniais (taikomas minėtos nuostatos a punkte nurodytas metodas).

86. Vis dėlto, man atrodo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai taip pat susiję su teisės nustatyti nuostolius pagal minėto 94 straipsnio 2 dalį buvimu, vieną kartą padidinant įprasto mokesčio sumą.

87. Šiuo klausimu atsakovė pagrindinėje byloje ir Komisija mano, jog dėl to, kad šis mokestis jau yra pagrindas apskaičiuoti tinkamą atlyginimą, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 94 straipsnio 1 dalį, juo negalima remtis pagal šios nuostatos 2 dalį.

88. Manau, jeigu pažeidimas padarytas tyčia arba dėl neatsargumo, nacionaliniai teismai neprivalo įpareigoti pažeidėjo sumokėti dvi atskiras sumas, atitinkamai pagal minėto 94 straipsnio 1 ir 2 dalis. Atvirkščiai, kadangi visos šios nuostatos tikslas yra atlyginti savininko patirtą žalą, praktiškai niekas nekliudo šiems teismams priteisti žalos atlyginimą kaip bendrą sumą, skirtą ir žalai, susijusiai su tinkamo atlyginimo nesumokėjimu, atlyginti, ir kitas žalos dalis.

89. Šiuo klausimu primenu, kad pagal Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalies antros pastraipos b punktą valstybės narės turi leisti kompetentingiems teismams nustatyti vienkartinio pobūdžio žalą remiantis bent hipotetinio mokesčio suma, kuri iš principo apskaičiuojama remiantis įprasto mokesčio suma. Kaip matyti iš šios nuostatos formuluotės, ji taikoma, jeigu pažeidėjas veikė „žinodamas arba turėdamas pakankamą pagrindą žinoti“, – šis atvejis sutampa su Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalyje nurodytu atveju. Todėl manau, kad augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje kontekste tokia teisė nustatyti vienkartinį žalos atlyginimą apima visą savininko patirtą žalą, neapsiribojant vien tik žala, susijusia su tinkamo atlyginimo nesumokėjimu, už kurį minėto 94 straipsnio 1 dalyje numatyta atlyginti.

90. Atsižvelgiant į tai, jeigu nacionaliniai teismai nustato bendrą žalos atlyginimą pagal minėto reglamento 94 straipsnio 1 ir 2 dalis, remdamiesi įprasto licencinio mokesčio suma, mano nuomone, patirtos žalos visiško atlyginimo tikslas reikalauja, kad jie pritaikytų šią sumą siekdami kuo tiksliau atspindėti šią žalą. Be to, toks aiškinimas užtikrina minėto 94 straipsnio 2 dalies veiksmingumą. Iš tiesų šios nuostatos 1 dalyje, kaip ją išaiškinau šios išvados 58–71 punktuose, jau numatyta savininkui sumokėti hipotetinio mokesčio sumą, atitinkančią įprastą mokestį, prireikus pakoreguotą siekiant atspindėti pažeidėjo padėčiai būdingas aplinkybes, palyginti su pavyzdinių licencijų turėtojų padėtimi.

91. Toks požiūris taip pat atitinka Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, pagal kurią nuostoliai turi būti pritaikyti pagal savininko realiai patirtą žalą. Vis dėlto, kaip generalinis advokatas M. Wathelet pažymėjo savo išvadoje byloje Liffers, hipotetinio mokesčio suma ne visada atspindi visą šią žalą ( 33 ).

92. Taigi kyla klausimas, ar toks įprasto licencinio mokesčio sumos pakoregavimas gali būti vienkartinė priemoka.

93. Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apeliacinis apygardos teismas) nurodo baudžiamąjį tokios priemokos nustatymo pobūdį. Kiek šitaip jis vadina padidinimą, kuriuo siekiama atlyginti savininkui nuostolius, kuriais siekiama kitų tikslų, nei atlyginti realiai jo patirtą žalą, man atrodo, kad toks padidinimas neatitinka Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalies kompensacinio tikslo. Todėl manau, kad šia nuostata nacionaliniam teismui neleidžiama skirti savininkui tokio pobūdžio priemokos.

94. Vis dėlto žodis „baudžiamasis“ yra klaidinantis, nes minėtas teismas taip ketina pavadinti nuostolius, kuriais, (net smarkiai) viršijant įprasto licencinio mokesčio sumą, iš tiesų siekiama atlyginti dėl pažeidimo realiai patirtą žalą.

95. Mano nuomone, nė viena minėto reglamento ar Direktyvos 2004/48 nuostata nedraudžiamas tokio pobūdžio žalos atlyginimas. Reglamente reikalaujama rezultato – visiškai atlyginti savininko patirtą žalą, šiuo tikslu nenurodant konkrečios metodikos. Direktyvoje, remiantis jos 2 straipsnio 1 dalimi, numatyta tik minimali savininko teisių apsaugos sistema, nepaveikiant savininkui palankesnių nacionalinės ar Sąjungos teisės nuostatų taikymo. Taigi, nors šia direktyva valstybės narės neįpareigojamos skirti nuostolių atlyginimo remiantis vienkartine suma, viršijančia hipotetinį licencinį mokestį (kuris pats apskaičiuojamas remiantis įprastiniu licenciniu mokesčiu), pagal ją valstybėms narėms to taip pat nedraudžiama daryti ( 34 ). Priešingai, tokia teisė aiškiai matyti iš minėtos direktyvos 13 straipsnio 1 dalies antros pastraipos b punkto, kuriame nurodyta vienkartinė suma, atitinkanti „bent“ hipotetinio mokesčio sumą ( 35 ). Šį požiūrį taip pat patvirtina tos pačios direktyvos 26 konstatuojamoji dalis, kurioje patikslinama, kad, nors šioje nuostatoje nenustatoma pareiga numatyti „baudžiamąsias“ žalos atlyginimo sumas, ja siekiama „užtikrinti, kad kompensacija būtų paremta objektyviu kriterijumi <…>“.

96. Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta pirmiau, laikausi nuomonės, kad nacionalinis teismas, siekdamas nustatyti nuostolius, skirtus visai savininko žalai pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 ir 2 dalis atlyginti, gali atsižvelgti į licencinio mokesčio už gamybą pagal licenciją dydį kaip apskaičiavimo pagrindą ir padidinti jį vieną kartą, kad jis atspindėtų visas šios žalos dalis, remdamasis teisingumo sumetimais ir visomis aplinkybėmis, kurios, jo nuomone, yra tinkamos ( 36 ).

c) Dėl pažeidėjo gauto pelno grąžinimo

97. Šeštuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar pažeidėjo gautas pelnas reiškia žalą, į kurios atlyginimą savininkas gali pretenduoti pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį, pridedant jos atlyginimą prie tinkamo atlyginimo, nustatyto pagal šios nuostatos 1 dalį, ar šis pelnas grąžintinas tik kaip tinkamo atlyginimo alternatyva.

98. Iš karto norėčiau priminti, kad, atsižvelgiant į išimtinai kompensacinį Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio tikslą, savininkas gali pretenduoti tik į žalos, kurią jis realiai patyrė dėl pažeidimo, atlyginimą.

99. Vien pats pažeidėjo gautas pelnas nėra sudedamoji šios žalos dalis. Kaip nurodyta šios išvados 84 punkte, pažeidėjo įgyta nauda arba gautas pelnas tiek pagal minėto 94 straipsnio 2 dalį, tiek pagal Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktą, kaip ir hipotetinis licencinis mokestis, tėra tik pakaitalas, skirtas savininko iš tikrųjų patirtai žalai įvertinti, nesant visų žalą sudarančių dalių įrodymų ( 37 ). Kitaip tariant, rėmimasis hipotetiniu licenciniu mokesčiu arba pažeidėjo pelnu yra būdai, leidžiantys nacionaliniams teismams įvertinti šią žalą ir taip nustatyti žalos atlyginimo sumą.

100. Šiomis aplinkybėmis manau, kad šie teismai pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnį negali įpareigoti sumokėti savininkui ir tinkamą sumos, atitinkančios hipotetinio licencinio mokesčio sumą, atlyginimą ir sumos, rodančios pažeidėjo pelną, atlyginimą, nes kitaip būtų viršytas šios nuostatos kompensacinis tikslas.

101. Atsižvelgiant į tai, šio pelno suma praktiškai gali viršyti hipotetinį licencinį mokestį, į kurio mokėjimą savininkas turi teisę pagal šio reglamento 94 straipsnio 1 dalį, atlyginant žalą, susijusią su tinkamo atlyginimo nesumokėjimu. Tokiu atveju likusi žala, kuri gali būti atlyginta savininkui pagal šios nuostatos 2 dalį, gali būti įvertinta atsižvelgiant į minėto pelno dalį, viršijančią šio mokesčio sumą ( 38 ). Vis dėlto šia teise nacionaliniai teismai gali pasinaudoti tik jeigu mano, kad tai yra tinkama siekiant įvertinti savininko realiai patirtą žalą.

102. Šiuo klausimu, man atrodo, naudinga pažymėti, kad, atsižvelgiant į minėto reglamento 94 straipsnio kompensacinį pobūdį, priešingai, negu teigia Komisija, šios nuostatos 2 dalies antrasis sakinys nereiškia, kad pažeidėjo įgyta nauda yra žemiausia riba, privaloma nacionaliniams teismams net ir tuo atveju, jeigu ji viršytų savininko patirtos žalos sumą ( 39 ). Mano nuomone, tokiu teiginiu šiems teismams pripažįstama diskrecija, leidžiant jiems sumažinti atlygintinos žalos sumą iki realiai patirtos žalos sumos remiantis teisingumo motyvais, jeigu pažeidėjas padarė tik nesunkų pažeidimą. Šiomis aplinkybėmis atsižvelgimas į pažeidėjo įgytą naudą reiškia tik tai, kad, taikydami tokią teisingumo priemonę, minėti teismai negali apriboti žalos atlyginimo sumos taip, kad ja ne tik kad nebūtų atlyginta visa savininko patirta žala, bet ir kad ji neapimtų pažeidėjo gauto pelno. Vis dėlto, jeigu šio pelno suma viršija žalos sumą, tie patys teismai turi apriboti atlyginimo sumą iki šios žalos sumos ( 40 ).

103. Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkte numatant, kad nacionaliniai teismai „atsižvelgia“ į visus atitinkamus aspektus, tokius kaip neteisėtai pažeidėjo gautas pelnas, nenustatoma minimali šio pelno riba ar žalos vertinimui privalomas kriterijus. Mano nuomone, šioje nuostatoje nacionaliniam teismui tiesiog suteikiama diskrecija įvertinti šią žalą pagal kriterijus, kuriuos jis laiko tinkamais, tarp kurių yra ir šis pelnas ( 41 ).

104. Taigi, nors Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalimi ir Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalimi savininkui nesuteikiama teisė į pažeidėjo gauto pelno likučio, kuris viršija jo patirtos žalos sumą, grąžinimą, tokia teisė vis dėlto gali būti jam pripažinta pagal valstybių narių vidaus teisę pagal šio reglamento 97 straipsnio 1 dalį. Pagal šią nuostatą, lygiagrečiai taikant minėtą reglamentą, taikyti nacionalines taisykles, kuriose numatytas naudos, kurią pažeidėjas gavo savininko arba licenciato nenaudai, grąžinimą, neatsižvelgiant į jokį subjektyvų elementą. Šiomis aplinkybėmis, kaip pažymėjo Komisija, pažeidėjo pelnas yra ne priemonė, leidžianti kiekybiškai apskaičiuoti savininko patirtą žalą, o ieškinio dėl restitucijos, grindžiamo nacionaline teise, dalykas. Atsižvelgiant į tai, 97 straipsnio 1 dalies aiškinimas kelia šiai nuostatai būdingų sunkumų, kurie nėra šios bylos dalykas ( 42 ).

E – Dėl septintojo ir aštuntojo klausimų, susijusių su teismo išlaidų ir kitų išlaidų, susijusių su savininko teisių gynimu, atlyginimu

105. Pateikdamas du paskutinius klausimus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalyje draudžiamos nacionalinės nuostatos, pagal kurias nuo pažeidimo nukentėjusiam savininkui neleidžiama susigrąžinti išlaidų, patirtų byloje dėl laikinųjų apsaugos priemonių, jeigu jis šioje byloje pralaimėjo, tačiau vėliau laimėjo bylą dėl esmės (septintasis klausimas), ir reikalauti atlyginti už laiką, skirtą pasirengti bylai, jeigu neviršijamos įprastos tokio laiko ribos (aštuntasis klausimas) ( 43 ).

106. Norint atsakyti į šiuos klausimus, pirmiausia reikėtų nustatyti, ar žala, atlygintina pagal 94 straipsnio 2 dalį, apima teismo išlaidas ir kitas išlaidas, susijusias su pasirengimu teismo procesui.

107. J. Hansson ir Komisija teigia, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai, atsižvelgiant į šios nuostatos ir į Direktyvos 2004/48 13 straipsnio formuluotes, kuriose numatytas savininko žalos atlyginimas, nenustatant jokio apribojimo. Be to, per posėdį Komisija teigė, kad dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje ypatumų, visų pirma susijusių su sunkumais vertinant pažeidimo įrodymus, Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį tenka aiškinti taip, kad šiuo pagrindu atlygintina žala apima teismo išlaidas ir pažeidimo išaiškinimo bei tyrimo išlaidas.

108. Vis dėlto, atsižvelgiant į bendresnį šių nuostatų kontekstą, veikiau turėtų būti priešingai.

109. Nors minėtame reglamente nesureguliuotas teismo išlaidų ir kitų su teismo procesu susijusių išlaidų atlyginimo klausimas, kituose Sąjungos teisės aktuose, susijusiuose su intelektinės nuosavybės teisių apsauga, tam yra skirtos specialios nuostatos, atskiros nuo nuostatų, susijusių su savininko dėl pažeidimo patirtos žalos atlyginimu. Taigi Direktyvos 2004/48 kontekste teismo išlaidų ir „kitų išlaidų“, kurias patyrė bylą laimėjusi šalis, grąžinimas yra reglamentuojamas konkrečioje nuostatoje, t. y. 14 straipsnyje, atskirtame nuo 13 straipsnio, susijusio su nuostoliais. Šios direktyvos parengiamieji darbai leidžia manyti, kad tos „kitos išlaidos“ visų pirma apima tyrimo ir ekspertizės išlaidas, susijusias su pažeidimo išaiškinimu ( 44 ). Be to, minėtame 14 straipsnyje numatyta, kad bylą pralaimėjusi šalis turi atlyginti teismo išlaidas ir „kitas išlaidas“ tik jeigu jos yra pagrįstos ir proporcingos ( 45 ), atsižvelgiant į teisingumo motyvus. Susitarime dėl bendro patentų teismo yra panaši nuostata ( 46 ).

110. Be to, kaip matyti iš Europos intelektinės nuosavybės teisių pažeidimų stebėjimo centro atlikto tyrimo dėl civilinės žalos intelektinės nuosavybės teisių srityje, valstybių narių vidaus teisėje nėra bendrų principų, kuriais būtų suteikiama platesnė teisė į teismo ir kitų su teismo procesu susijusių išlaidų grąžinimą ar juo labiau teisė į visų šių išlaidų atlyginimą tokiu pat pagrindu kaip ir atlyginant bet kurią kitą savininko patirtos žalos dalį. Remdamosi šiuo tyrimu, dauguma valstybių narių šioms išlaidoms nustato specialias taisykles, susijusias su išlaidų apmokestinimu, ir atskiria jas nuo bendrųjų nuostatų, susijusių su civiline atsakomybe ( 47 ). Nespręsdamas dėl šių taisyklių atitikties Direktyvos 2004/48 14 straipsniui ( 48 ), norėčiau pažymėti, kad šiomis taisyklėmis apskritai ribojamas šių išlaidų kartotinis pobūdis, neleidžiant grąžinti tam tikrų jų kategorijų, numatant maksimalius įkainius ar tarifus, paliekant nacionaliniams teismams diskreciją, susijusią su teisingumo motyvais, arba sujungiant kelis iš šių metodų ( 49 ).

111. Atsižvelgdamas į visa tai, kas nurodyta, neįžvelgiu jokios priežasties, kuri, nesant jokios nuorodos šiuo atžvilgiu Reglamento Nr. 2100/94 tekste, pateisintų palankesnės teismo ir kitų išlaidų, susijusių su pasirengimu teismo procesui, grąžinimo sistemos taikymą augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininkui, palyginti su sistema, paprastai taikoma kitų intelektinės nuosavybės teisių turėtojams. Be to, negalima atmesti galimybės, kad, ginant tas kitas teises arba bent kai kurias iš jų, pažeidimo įrodymų vertinimas ir ieškinio teismui parengimas reikalauja tiek pat daug pastangų ir išlaidų.

112. Todėl manau, kad šio reglamento 94 straipsnio 2 dalyje, aiškinant šią nuostatą pagal jos kontekstą, savininkui nesuteikiama teisė į teismo ir kitų išlaidų, susijusių su jo teisių gynimu teisme, atlyginimą. Taigi, mano nuomone, šių išlaidų grąžinimas priklauso valstybių narių vidaus teisei, prireikus įskaitant nuostatas, kuriomis Direktyva 2004/48 perkeliama į nacionalinę teisę.

113. Šiuo klausimu primenu, kad, kaip teigia Komisija, pagal šios direktyvos 14 straipsnį bylą laimėjusi šalis gali iš pralaimėjusios šalies išsireikalauti teismo ir kitų pagrįstų bei proporcingų išlaidų grąžinimą net nesant pastarosios šalies kaltės.

114. Šiomis aplinkybėmis, norint pateikti naudingus atsakymus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, man atrodo, kad septintąjį ir aštuntąjį klausimus taip pat reikia išnagrinėti atsižvelgiant ir į šią nuostatą, nors minėtas teismas jos nepaminėjo savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą ( 50 ).

115. Dėl septintojo klausimo manau, kad Direktyvos 2004/48 14 straipsnis taikomas atskirai, jeigu, pirma, tai yra byla dėl laikinųjų apsaugos priemonių ir, antra, byla nagrinėjama iš esmės, nes šios bylos susijusios su skirtingais ieškiniais, kurių dalykas skiriasi. Iš tiesų byla dėl laikinųjų apsaugos priemonių siekiama laikinosios priemonės pritaikymo, o bylos nagrinėjimas iš esmės yra susijęs su paties pažeidimo nustatymu. Šioje byloje, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ieškiniu dėl laikinųjų apsaugos priemonių buvo prašoma laikinai uždrausti ginčijamą Jungpflanzen Grünewald veiklą. Šio ieškinio sėkmė priklausė ne tik nuo savininko teisės nustatymo laikantis specialių įrodinėjimo taisyklių, bet ir nuo skubios padėties buvimo.

116. Vis dėlto iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad J. Hansson pralaimėjo bylą dėl laikinųjų apsaugos priemonių ir pirmojoje, ir apeliacinėje instancijoje. Pagal minėtą 14 straipsnį tokioje padėtyje atsidūręs ieškovas iš principo padengia su tokiu ieškiniu susijusias išlaidas, nors galiausiai jis ir laimi bylą dėl esmės.

117. Iš to darau išvadą, kad šia nuostata nedraudžiama tokia nacionalinė norma, pagal kurią ieškovas, kuris procesui pasibaigus laimi bylą dėl esmės, prieš tai pralaimėjęs ieškinį dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, negali susigrąžinti su tokiu ieškiniu susijusių išlaidų.

118. Norint atsakyti į aštuntąjį klausimą reikia nustatyti, ar sąvoka „kitos išlaidos“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/48 14 straipsnį, apima laiką, skirtą bylai pasirengti, visų pirma sugaištą susitikimams su advokatais ir šiuo tikslu reikalingoms kelionėms.

119. Kaip jau pažymėjau šios išvados 109 punkte, šios direktyvos parengiamieji darbai rodo, kad Komisija, vartodama sąvoką „kitos išlaidos“, visų pirma turėjo omenyje tyrimo ir ekspertizės išlaidas ( 51 ), būdingas teisminiams ginčams dėl intelektinės nuosavybės.

120. Be to, Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad minėtame 14 straipsnyje įtvirtinant intelektinės nuosavybės teisių savininkams ypač palankias teismo išlaidų atlyginimo sąlygas siekiama neleisti, kad jie būtų atgrasyti nuo savo teisių gynimo teisme ( 52 ).

121. Šiuo klausimu manau, kad, kaip generalinis advokatas P. Mengozzi nurodė byloje Realchemie Nederland, atgrasymo rizika, kuriai šia nuostata siekiama užkirsti kelią, kyla dėl procedūrų ir įrodinėjimo priemonių intelektinės nuosavybės bylose ypatingumo, nes tyrimo ir ekspertizės išlaidos šiomis aplinkybėmis gali būti labai didelės ( 53 ).

122. Vis dėlto man neatrodo, kad laikas, kurį savininkas skyrė susitikimams su savo advokatais ir kelionėms šiuo tikslu, būtų kaip nors ypatingai susijęs su teisminiu ginču dėl intelektinės nuosavybės ar kad jis galėtų atgrasyti nuo bylos teisme iškėlimo.

123. Todėl manau, kad Direktyvos 2004/48 14 straipsniu nedraudžiamos nacionalinės nuostatos, kuriomis ribojama galimybė gauti kompensaciją už laiką, skirtą ieškiniui parengti.

V – Išvada

124. Atsižvelgdamas į pirmiau išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apeliacinis apygardos teismas) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip: 1. 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 94 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad teisingo atlyginimo suma atitinka licencinio mokesčio, kurį pažeidėjas būtų turėjęs sumokėti augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininkui, jeigu būtų paprašęs šio savininko leidimo naudoti saugomą veislę, sumą, atsižvelgiant į visas bylos aplinkybes, į kurias paprastai būtų atsižvelgusios protingos sutarties šalys. Nacionalinis teismas turi nustatyti šias aplinkybes ir atitinkamai nustatyti tinkamo atlyginimo sumą. Įgyvendindamas šią diskreciją, šis teismas, be kita ko, gali atsižvelgti į laiką, kuris praėjo nuo pažeidimų padarymo, prie tinkamo atlyginimo sumos pridėdamas palūkanas. 2. Nei Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalyje, nei 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo 13 straipsnio 1 dalyje nacionaliniam teismui nenustatyta pareiga nustatyti tinkamo atlyginimo sumą, prie licencinio mokesčio, renkamo pagal esamas licencines sutartis dėl saugomos veislės nagrinėjamoje rinkoje, pridedant vienkartinę priemoką. Vis dėlto pagal minėtas nuostatas minėtam teismui nedraudžiama šitaip pasielgti, jeigu jis mano, kad tai yra tinkama siekiant apskaičiuoti licencinio mokesčio, kurį pažeidėjas būtų turėjęs sumokėti, jeigu jis būtų paprašęs savininko leidimo naudoti saugomą veislę, sumą, atsižvelgiant į visas bylos aplinkybes, į kurias būtų atsižvelgusios protingos sutarties šalys. Vis dėlto tokia vienkartinė priemoka negali būti pridedama kitais tikslais pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį. 3. Nei Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalyje, nei Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalyje nacionaliniam teismui nenustatoma pareiga nuostolių sumą, skirtą visai savininko patirtai žalai atlyginti, nustatyti remiantis licencinio mokesčio, sutarto pagal esamas licencines sutartis dėl atitinkamoje rinkoje saugomos veislės, suma. Vis dėlto minėtos nuostatos nekliudo nacionaliniam teismui atsižvelgti į tokį mokestį kaip atskaitos tašką apskaičiuojant minėtus nuostolius ir prireikus juos pakoreguoti, jeigu jis mano, kad tai yra tinkama siekiant atlyginti savininko dėl pažeidimo realiai patirtą žalą. 4. Nei Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalyje, nei Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalyje nacionaliniam teismui, jeigu jis nuspręstų nustatyti nuostolius, skirtus visai savininko patirtai žalai atlyginti, remdamasis pagal esamas licencines sutartis dėl atitinkamoje rinkoje saugomos veislės sutarto licencinio mokesčio suma, nenustatoma pareiga prie jos pridėti vienkartinę priemoką. Vis dėlto šios nuostatos nekliudo nacionaliniam teismui taip pasielgti, jeigu jis mano, kad to reikia siekiant atlyginti savininko dėl pažeidimo realiai patirtą žalą. Tačiau tokios vienkartinės priemokos negalima pridėti kitais tikslais. 5. Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pažeidėjo gautas pelnas nėra savininko patirta žala, kurios atlyginimo jis gali reikalauti pagal minėtą nuostatą šalia tinkamo atlyginimo pagal šio reglamento 94 straipsnio 1 dalį. Tačiau nacionalinis teismas gali atsižvelgti į šio pelno sumą, kad įvertintų savininko patirtą žalą, ir tuo remdamasis nustatyti žalos atlyginimo sumą. 6. Nei Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalyje, nei Direktyvos 2004/48 14 straipsnyje nedraudžiamos nacionalinės nuostatos, pagal kurias savininkui neleidžiama susigrąžinti ieškinio dėl laikinųjų apsaugos priemonių, susijusių su pažeidimu, pareiškimo išlaidų, nors jis vėliau ir laimėtų bylą dėl esmės. 7. Nei Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalyje, nei Direktyvos 2004/48 14 straipsnyje nedraudžiamos tokios nacionalinės nuostatos, pagal kurias savininkui neleidžiama gauti kompensacijos už laiką, skirtą ieškiniui dėl žalos atlyginimo parengti.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) OL L 227, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 16 t., p. 390.

( 3 ) OL L 157, p. 45; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 32.

( 4 ) Tas pats matyti iš versijų čekų, vokiečių, estų, graikų, kroatų, latvių, vengrų, nyderlandų, slovakų, slovėnų ir švedų k. Nors kitos kalbinės versijos šiuo klausimu yra ne tokios aiškios, jos niekaip nepaneigia išvardytų kalbinių versijų.

( 5 ) Išskirta mano. Taip pat žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, 40 punktas). Vis dėlto patikslinsiu teiginį, kad Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsniu siekiama užtikrinti visą dėl pažeidimo patirtos žalos atlyginimą, šios išvados 105–123 punktuose nurodydamas, kad teisė į žalos atlyginimą pagal šią nuostatą neapima teismo išlaidų ir kitų išlaidų, susijusių su savininko teisių gynimu.

( 6 ) Išskirta mano.

( 7 ) C‑509/10, EU:C:2012:416, 36 punktas.

( 8 ) Nors šios nuostatos versijoje prancūzų kalba aiškiai nenurodyta, kad joje nenumatytos civilinio pobūdžio sankcijos, toks aiškinimas vienareikšmiškai matyti, be kita ko, iš versijų danų, anglų, italų ir nyderlandų kalbomis, kuriose atitinkamai vartojami žodžiai „strafbarhed“, „penalties“, „reprimere“ ir „bestraffing“. Be to, šis aiškinimas leidžia užtikrinti Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio veiksmingumą.

( 9 ) 2013 m. Komisija pasiūlė iš dalies pakeisti Reglamentą Nr. 2100/94 ir įpareigoti valstybes nares priimti veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias baudžiamąsias sankcijas (2013 m. gegužės 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl augalų dauginamosios medžiagos auginimo ir tiekimo rinkai pasiūlymas (2013) 262 final, p. 98). Šis pasiūlymas buvo atmestas 2014 m. kovo 11 d. Europos Parlamento teisėkūros rezoliucija (T7‑0185/2014), o vėliau Komisija jį atsiėmė (OL C 80, 2015, p. 20).

( 10 ) Komisija taip pat patikslino, kad šios direktyvos taikymo sritis, be kita ko, apima augalų veislių apsaugą (Komisijos pareiškimas dėl Direktyvos 2004/48 2 straipsnio, OL L 94, 2005, p. 37).

( 11 ) Atsakovė pagrindinėje byloje nurodo Komisijos ataskaitą, kurioje pabrėžiama rizika, kad Reglamento 2100/94 97 straipsnio 3 dalis nebūtų aiškinama kaip tokia, kuria atmetamas visos Direktyvos 2004/48 taikymas, todėl rekomenduojama dėl to pataisyti šią nuostatą (Europos Komisijos Sveikatos ir maisto produktų saugos generalinis direktoratas „Evaluation of the Community Plant Variety Right Acquis – Final Report“, 2011 m. balandžio mėn., skelbiamas adresu http://ec.europa.eu/food/plant/plant_property_rights/evaluation/docs/cpvr_evaluation_final_report_en.pdf, p. 28). Mano supratimu, minėta ataskaita patvirtina išvadą, kad ši direktyva turėtų būti taikoma augalų veislių teisinei apsaugai Bendrijoje, juo labiau kad joje nepalaikoma Jungpflanzen Grünewald pozicija.

( 12 ) Taip pat žr. Direktyvos 2004/48 16 straipsnį, kuriame nustatyta, kad „nepažeisdamos civilinių ir administracinių priemonių, procedūrų ir gynybos būdų, nustatytų šioje direktyvoje, valstybės narės gali taikyti kitas atitinkamas sankcijas tais atvejais, kai yra pažeistos intelektinės nuosavybės teisės“.

( 13 ) 2012 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (ES) Nr. 1257/2012, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas kuriant bendrą patentinę apsaugą (OL L 361, p. 1), kurio 13 konstatuojamojoje dalyje daroma nuoroda į nacionalines nuostatas, kuriomis įgyvendinama Direktyva 2004/48, valstybės narės neįpareigojamos numatyti, kad pažeidėjas be kaltės atlygina žalą. Tas pats pasakytina apie Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, pridėtos prie 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše pasirašytos Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties, patvirtintos 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (OL L 336, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 80), 45 straipsnį.

( 14 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimą Cilfit ir kt. (283/81, EU:C:1982:335, 20 punktas).

( 15 ) Be kita ko, žr. sprendimus Marshall (152/84, EU:C:1986:84, 48 punktas) ir Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, 20 punktas).

( 16 ) Be kita ko, žr. Sprendimą Pfeiffer ir kt. (C‑397/01‑C‑403/01, EU:C:2004:584, 110–119 punktai).

( 17 ) Visų pirma žr. Sprendimą Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 100 punktas ir nurodyta teismo praktika).

( 18 ) C‑509/10, EU:C:2012:416, 40 punktas.

( 19 ) Žr. ten pat, 50 punktas.

( 20 ) Šios išvados nepaneigia šio sprendimo 40 punkte esanti nuoroda į sumą, „lygią sumai, mokėtinai už gamybą pagal C licenciją, kurios [ūkininkas] nesumokėjo“. Iš tiesų, aiškinant šią formuluotę pagal minėto sprendimo kontekstą, ji tiesiog reiškia, kad tokia suma turi būti tinkamo žalos atlyginimo atskaitos taškas, priešingai nei mažesnė pagal šio reglamento 14 straipsnio 3 dalį ūkininkų, kuriems pagal šios nuostatos 1 dalį taikoma „ūkininkams taikoma išlyga“, mokėtino atlyginimo suma.

( 21 ) Sprendimas Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 37 punktas).

( 22 ) Be to, licencinių sutarčių dėl saugomos augalų veislės kartais gali ir nebūti, visų pirma, jeigu pažeidimas yra susijęs su rinka, kurioje ši veislė dar nebuvo pateikiama prekybai. Taigi nacionalinis teismas galėtų kaip apskaičiavimo pagrindu remtis licenciniu mokesčiu, dėl kurio susitarta licencinėse sutartyse, susijusiose su panašiomis augalų veislėmis arba rinkomis, arba, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes, nustatyti protingą sumą.

( 23 ) Sprendimas Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, 40 ir 41 punktai).

( 24 ) Bet kuriuo atveju, man atrodo, tikėtina, kad didelio masto ir ilgos trukmės pažeidimas vargu ar kada padaromas dėl neatsargumo, todėl už šiuos nepatogumus galėtų būti atlyginama pagal šio reglamento 94 straipsnio 2 dalį.

( 25 ) Žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, 57 punktas).

( 26 ) Aiškinant Sprendimo Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416) 42 punktą, kuriame nurodytas minėto 94 straipsnio 1 dalies „skatinamasis pobūdis“, pagal jo kontekstą ši išvada nepaneigiama. Šis sprendimas buvo susijęs su ypatinga ūkininko situacija, kai jis pažeidė jam tenkančią informavimo pareigą pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalį, todėl nebegalėjo remtis šioje nuostatoje numatyto atlyginimo (palankesniu) apskaičiavimo būdu.

( 27 ) Nors penktasis klausimas pateiktas Teisingumo Teismui tik jeigu jis, atsakydamas į ketvirtąjį klausimą, nutartų, kad žalos atlyginimas pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį taip pat turi būti apskaičiuojamas remiantis įprastu licenciniu mokesčiu, man jis atrodo reikšmingas, nesvarbu, kaip bus atsakyta į ketvirtąjį klausimą. Iš tiesų prieš nustatant atlygintinos žalos dalis reikia nustatyti tinkamą šios žalos apskaičiavimo metodą ir nustatyti atitinkamus nuostolius.

( 28 ) Taip pat žr. Susitarimo dėl bendro patentų teismo (OL C 175, 2013, p. 1) 68 straipsnio 3 dalį.

( 29 ) Žr., be kita ko, C. Geiger, J. Raynard, ir C. Rodà „What developments for the European framework on enforcement of intellectual property rights? A comment on the evaluation report dated December 22, 2010“, EIPR, 2011, Nr. 9, p. 547; P. Meier Beck „Les dommages intérêts pour contrefaçon de brevet en droit allemand – Principes fondamentaux, évaluation et mise en œuvre“, Revue mensuelle du JurisClasseur – Propriété Industrielle, 2004, p. 11‑15, ir M. Rau, „Damages for patent infringement in Germany“, RIPIA, 2000, Nr. 201, p. 78‑82. Dėl sudėtingumo apskaičiuojant turėtojo patirtus nuostolius žr. G. Moss, ir D. Rogers „Damages for Loss of Profits in Intellectual Property Litigation“, EIPR, 1997, p. 425 ir paskesni.

( 30 ) Be kita ko, žr. J. Raynard „IP enforcement in Europe: acquis and future plans“, Constructing European intellectual property: Achievements and new perspectives, red. C. Geiger, 2013, p. 392.

( 31 ) Anksčiau ji vadinosi Europos kovos su klastojimu ir piratavimu tarnyba. European Observatory on Counterfeiting and Piracy, „Damages in Intellectual Property Rights“, pateikiama adresu http://ec.europa.eu/internal_market/iprenforcement/docs/damages_en.pdf, p. 3 skiltyje „Analysis, recommendations and best practices“, taip pat apžvalginės lentelės p. 1–22 ir 44–53.

( 32 ) Žr. Direktyvos 2004/48 26 konstatuojamąją dalį.

( 33 ) C‑99/15, EU:C:2015:768, 27 punktas.

( 34 ) Direktyvos 2004/48 parengiamieji darbai nepaneigia šios išvados. Tiesa, pradiniame Komisijos pasiūlyme buvo numatyta, kad nacionaliniai teismai turėtų galėti įvertinti savininko patirtą žalą remdamiesi vienkartine suma, atitinkančia dvigubą hipotetinį mokestį, kartu patikslinant, kad tokia vienkartinė suma nėra baudžiamoji žala (2003 m. sausio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl priemonių ir procedūrų, skirtų užtikrinti intelektinės nuosavybės teisių laikymąsi, pasiūlymas, COM (2003) 46 final, p. 25 ir 43). Atsižvelgiant į minimalų šia direktyva atliekamo derinimo pobūdį, patvirtinus ne tokią griežtą jos 13 straipsnio 1 dalies b punkto galutinę redakciją, valstybės narės vis dėlto nepraranda teisės leisti savo teismams taip elgtis.

( 35 ) Visų pirma klausimas, ar Direktyvos 2004/48 13 straipsnio 1 dalyje leidžiama nustatyti žalą, prie hipotetinio mokesčio sumos, nustatytos pagal šios nuostatos antros pastraipos b punktą, pridėjus sumą, skirtą neturtinei žalai atlyginti, pateiktas Teisingumo Teismo nagrinėjamos bylos Liffers (C‑99/15) prejudiciniame klausime. Generalinis advokatas M. Wathelet pasiūlė teigiamai atsakyti į šį klausimą (išvada byloje Liffers, C‑99/15, EU:C:2015:768).

( 36 ) Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2004/48 17 konstatuojamąją dalį, kurioje pažymima, kad svarbu žalos atlyginimo sumą nustatyti atsižvelgiant į kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes. Iš principo vienkartinė priemoka, pridedama prie įprasto mokesčio sumos, kurią turi sumokėti kaltas pažeidėjas, kad atlygintų visą savininko patirtą žalą, būtų didesnė nei vienkartinė priemoka, kuri prireikus galėtų būti paskirta pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 1 dalį siekiant atlyginti žalą, susijusią tik su tinkamo atlyginimo nesumokėjimu.

( 37 ) Remiantis pažeidėjo gautu pelnu taip pat galima suteikti savininkui galimybę gauti žalos atlyginimą, neatskleidus jo sąnaudų struktūros ar pelno gavimo galimybių (žr. P. Meier‑Beck „Allemagne: les dommages‑intérêts pour contrefaçon des droits de propriété industrielle après la loi sur l’amélioration du respect des droits de propriété intellectuelle“, Propriété Industrielle – Revue mensuelleLexisNexis Jurisclasseur, 2013 m. lapkričio mėn., p. 21).

( 38 ) Šiuo atveju iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nauda, kurią Jungpflanzen Grünewald gavo dėl pažeidimo, yra 66703,14 EUR, t. y. suma, labai panaši į 66231,74 EUR sumą, kurią J. Hansson priteisė Landgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apygardos teismas) ir kuri buvo nustatyta pagal įprastą licencinį mokestį (žr. šios išvados 18 ir 21 punktus). Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo apeliacinis apygardos teismas) įgyvendindamas savo diskreciją, galėtų atsižvelgti į 471,4 EUR likutį, kuris atitinka šių sumų skirtumą, kad apskaičiuotų likusią J. Hansson patirtą žalą, kuri dar nėra atlyginta priteisus tinkamą atlyginimą.

( 39 ) Šiuo klausimu žr. N. Bouche „Protection communautaire des obtentions végétales“, Jurisclasseur Droit International, atnaujinta 2014 m. lapkričio 20 d., 225 punktas.

( 40 ) Tačiau jeigu galima atsižvelgti į pažeidėjo gautą pelną vertinant savininko realiai patirtą žalą, tikslus jos dydis nėra žinomas. O jeigu šios žalos dydis nustatomas, manau, pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį nacionalinis teismas neįpareigojamas apskaičuoti dėl šio pelno patirtus nuostolius, kai jie viršija minėtą žalą.

( 41 ) Šiuo klausimu žr. C. Rodá „Les conséquences civiles de la contrefaçon des droits de propriété industrielle“, CEIPI rink., Nr. 58, 2010, p. 243 ir 244. Pažymiu, kad iš pradžių direktyvos pasiūlyme (COM (2003) 46 final, 17 straipsnis, p. 25 ir 43) taip pat buvo paminėta valstybių narių galimybė atgrasymo tikslais numatyti pažeidėjo gauto pelno grąžinimą, jeigu į jį nebuvo atsižvelgta apskaičiuojant žalos sumą. Vis dėlto šios nuostatos nėra galutinės redakcijos Direktyvoje 2004/48.

( 42 ) Visų pirma iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad pagrindinėje byloje būtų buvę remtasi nacionalinių normų, susijusių su tokio pelno grąžinimu, taikymu.

( 43 ) Pastaroji problema taip pat keliama penktojo klausimo a punkte.

( 44 ) Direktyvos pasiūlymas, COM (2003) 46 final, 18 straipsnis, p. 26.

( 45 ) Kai kuriose kalbinėse versijose, kaip antai versijose ispanų, danų, prancūzų ir italų kalbomis, iš minėto 14 straipsnio sintaksės galima spręsti, kad būdvardiškai vartojami žodžiai „pagrįstas ir proporcingas“ yra skirti tik „teismo išlaidoms“ ir netaikomi „kitoms išlaidoms“, kurias patyrė bylą laimėjusi šalis. Tačiau kitos kalbinės versijos nėra tiek dviprasmiškos, pavyzdžiui, vokiečių k. („dass die Prozesskosten und sonstigen Kosten <…>, soweit sie zumutbar und angemessen sind“), anglų k. („reasonable and proportionate legal costs and other expenses“) arba nyderlandų k. („redelijke en evenredige gerechtskosten en andere kosten“). Jeigu Sąjungos teisės akto nuostatos kalbinės versijos skiriasi, ją reikia aiškinti atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ši nuostata yra, sistemą ir tikslą (Sprendimas Endendijk, C‑187/07, EU:C:2008:197, 22–24 punktai ir juose nurodyta teismo praktika). Direktyvoje 2004/48 nenurodyta jokia aplinkybė, kuri paaiškintų, kad yra ribojamas tik teismo išlaidų grąžinimas. Be to, ir aš nerandu jokio objektyvaus pateisinimo tokiam atskyrimui. Šiomis aplinkybėmis teikiu pirmenybę aiškinimui, kad ir teismo išlaidos, ir kitos išlaidos gali būti susigrąžinamos tik jeigu jos yra „pagrįstos ir proporcingos“.

( 46 ) Susitarimo 69 straipsnio 1 dalis.

( 47 ) Vis dėlto kai kurie nacionaliniai teismai pripažįsta teismo išlaidų arba techninio konsultavimo išlaidų kartotinį pobūdį kaip žalos, atlygintinos esant pažeidėjo kaltei, elementą pagal civilinę atsakomybę reglamentuojančias taisykles, kartais taikant su teisingumo motyvais susijusius apribojimus (žr. European Observatory on Counterfeiting and Piracy ataskaitą „Damages in Intellectual Property Rights“, pateikiamą adresu http://ec.europa.eu/internal_market/iprenforcement/docs/damages_en.pdf, apžvalginės lentelės p. 66–96, ir C. Rodá „Les conséquences civiles de la contrefaçon des droits de propriété industrielle“, CEIPI rink., Nr. 58, 2010, p. 213–218 ir 321–327).

( 48 ) Teisingumo Teisme dar nagrinėjamoje byloje United Video Properties (C‑57/15) Teisingumo Teismo prašoma iš esmės nustatyti, ar Direktyvos 2004/48 14 straipsniu draudžiamos nacionalinės nuostatos, kuriose numatyta vienkartinių tarifų sistema atstovavimo išlaidų kartotinio pobūdžio srityje, o techninio konsultavimo išlaidų grąžinimas priklauso nuo pažeidėjo kaltės buvimo.

( 49 ) European Observatory on Counterfeiting and Piracy, op. cit., p. 3, skiltyje „Analysis, recommendations and best practices“, p. 9, skiltyje „Executive summary“, taip pat apžvalginės lentelės p. 66–81.

( 50 ) Šiuo klausimu žr. sprendimus Medipac‑Kazantzidis (C‑6/05, EU:C:2007:337, 34 punktas) ir Enterprise Focused Solutions (C‑278/14, EU:C:2015:228, 17 punktas).

( 51 ) Vis dėlto, manau, minėtame 14 straipsnyje įpareigojama atlyginti tik išlaidas, susijusias su konkrečioje byloje nagrinėjamo pažeidimo nustatymu. Vis dėlto praktiškai dėl rinkos kontrolės ir stebėjimo patiriamos pradinės išlaidos gali būti įtrauktos į įprasto licencinio mokesčio už gamybą pagal licenciją sumą (šiuo klausimu žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:187, 64 ir 72–74 punktai). Mano supratimu, būtent šiuo tikslu Direktyvos 2004/48 26 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad vienkartinis žalos įvertinimas remiantis hipotetiniu mokesčiu leidžia atsižvelgti į savininko patirtas tyrimų ir identifikavimo išlaidas.

( 52 ) Sprendimai Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, 48 punktas) ir Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 77 punktas).

( 53 ) C‑406/09, EU:C:2011:209, 87 punktas.