ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28.

Teisingumo Teismas dėl Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos a punkto kartu su 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktu yra aiškiai nurodęs, kad, nepaisant to, jog sąvoka „visos apmokestinamojo asmens išlaidos, patirtos teikiant šias paslaugas“ yra Sąjungos teisės sąvoka, valstybės narės, nustatydamos susijusių išlaidų sumos apskaičiavimo taisykles, turi tam tikrą diskreciją. Be to, valstybės narės turi tam tikrą diskreciją ir pagal Šeštosios direktyvos 20 straipsnio 1 ir 4 dalis, kuriose nustatyta, kad pradinė atskaita turi būti tikslinama „valstybių narių nustatyta tvarka“ ir kad, be kita, vykdydamos 20 straipsnio 2 dalį valstybės narės gali apibrėžti mokėtino mokesčio dydį, į kurį atsižvelgiama tikslinant atskaitą, ir nustatyti paprastesnes administracines procedūras.
33.

2008 m. gruodžio 18 d. Taryba priėmė Reglamentą Nr. 1355/2008. Šio reglamento 17 konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „Nustačius laikinąsias priemones, visi trys atrinkti Kinijos bendradarbiaujantys eksportuojantys gamintojai ir du nesusiję EB importuotojai suabejojo dėl Bendrijos pramonės kainų taikymo apskaičiuojant normaliąją vertę. Jie teigė, kad normalioji vertė turėtų būti apskaičiuojama pagal gamybos sąnaudas [Kinijoje], atsižvelgiant į atitinkamus koregavimus, susijusius su [Bendrijos] ir [Kinijos] rinkų skirtumais. Šiuo atveju pažymėtina, kad naudojant informaciją iš ne rinkos ekonomikos šalies, visų pirma iš bendrovių, kurioms netaikomas RER, būtų prieštaraujama pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punktui. Dėl to šis argumentas atmetamas. Be to, buvo tvirtinama, kad buvo galima pagrįstai naudoti visų kitų importuojančiųjų šalių kainų duomenis arba atitinkamą paskelbtą informaciją, atsižvelgiant į panašios šalies bendradarbiavimo stoką. Tačiau laikantis pagrindinio reglamento 6 straipsnio 8 dalies nuostatų nebūtų buvę galima patikrinti tokios bendros informacijos, priešingai negu Komisijos naudojamų duomenų, tikslumo. Dėl to šis argumentas atmetamas. Kitų argumentų, dėl kurių būtų galima suabejoti, ar Komisijos naudojamas metodas atitinka Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punkto nuostatas, visų pirma, ar šiuo konkrečiu atveju šis metodas yra vienintelis rimtas pagrindas normaliajai vertei apskaičiuoti, nebuvo pateikta.“
42.

Be to, reikia atmesti Komisijos argumentą, kad valstybės narės negali remtis veiksmų laisve, nes EB 249 straipsnio trečia pastraipa netaikytina, todėl, kad direktyvos 9 straipsnio 3 dalis yra „reglamentuojamojo“ pobūdžio. Komisija mano, kad direktyvos nuostata, kuri taikytina tik tarp institucijų ir valstybių narių, taigi kurios taikymas nepriklauso nuo pirma atliktino perkėlimo į nacionalinę teisę, yra „reglamentuojamojo“ pobūdžio. Šis samprotavimas neįtikina. EB 249 straipsnio trečia pastraipa taikoma visoms direktyvos nuostatoms, taigi ir nuostatoms, taikytinoms tik tarp institucijų ir valstybių narių. Be to, Komisija nepateikia jokio įtikinamo argumento, kodėl nuostata, kaip antai direktyvos 9 straipsnio 3 dalis, neturėtų palikti veiksmų laisvės valstybėms narėms renkantis formą ir būdus, jeigu šie nėra suderinti direktyva. Bet kuriuo atveju Bendrojo Teismo požiūris yra pagrįstas atsižvelgiant į tai, kad direktyva priimta pasidalijamosios kompetencijos srityje, kur valstybės narės išlieka kompetentingos, jei tam tikras aspektas nėra suderintas.
75.

Apeliantės visų pirma nurodo, kad, atsižvelgiant į šios bylos faktines ir procesines aplinkybes, nereikia taikyti Teisingumo Teismo praktikos, pagal kurią per ilgos trukmės proceso Pirmosios instancijos teisme atveju galimybė siekti, kad būtų panaikintas Pirmosios instancijos teismo sprendimas, priklauso nuo to, ar įrodoma, kad per ilga proceso trukmė turėjo įtakos sprendžiant bylą, nepažeidžiant galimybės reikalauti žalos, patirtos dėl per ilgos trukmės proceso, atlyginimo, kaip tai numatyta EB 235 ir EB 288 straipsniuose.
61.

Antra, vertinant kitos to paties straipsnio dalies (31 straipsnio 2 dalies) formuluotę gana akivaizdu, kad joje net ir riboto konkurso ar derybų atveju pateiktas neišsamus pašalinimo kriterijų sąrašas. Paaiškinu: angliškas direktyvos tekstas yra toks: „The criteria used may include the criteria specified in Article 23 of Directive 71/305/EEC and in Article 20 of Directive 77/62/EEC“. Prancūziškas tekstas: „Les critères utilisés peuvent inclure ceux d’exclusion énumérés à l’article 23 de la directive 71/305/CEE et à l’article 20 de la directive 77/62/CEE“, vokiškas tekstas:„Die angewandten Kriterien können die in Artikel 23 der Richtlinie 71/305/EWG und Artikel 20 der Richtlinie 77/62/EWG angegebenen Ausschließungsgründe einschließen“ ( 22 ). Žodžiai „gali įeiti“ įvairiomis direktyvos teksto kalbomis rodo (mano manymu, pakankamai nuosekliai), kad pateiktas pavyzdinis, o ne išsamus atrankos kriterijų sąrašas.
47.

Pirmiausia konstatuotina, kad direktyvoje nėra numatyta, jog atleidimui nuo kapitalo mokesčio gali būti nustatyta kad ir tik formali sąlyga. Be to, Ispanijos normoje įtvirtinta daugiau nei paprasčiausias formalumas. Tai, viena vertus, matyti iš to, kad joje nustatytas terminas, per kurį apie ypatingo mokesčio režimo pasirinkimą turi būti pranešta institucijoms, ir, be to, numatyti tam tikri formos reikalavimai. Kita vertus, kaip teigia Komisija, ypatingo mokesčių režimo pasirinkimas turi įtakos ir apmokestinant pelno bei pajamų mokesčiais.
24.

Taigi TNT pateikė High Court of Justice of England and Wales (Administrative Court) kasacinį skundą dėl pagal 1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo 9 priedo 3 grupės nuostatas Royal Mail taikomo atleidimo nuo pridėtinės vertės mokesčio teisėtumo teisminio peržiūrėjimo. Šiame procese 2007 m. liepos 12 d. Nutartimi High Court Teisingumo Teismui pateikė tokius prejudicinius klausimus: „1) a) Kaip turi būti aiškinamas Šeštosios direktyvos (Direktyva 77/388/EEB) 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte (dabar – Direktyvos 2006/112/EB 132 straipsnio 1 dalies a punktas) numatyta formuluotė „viešosios pašto tarnybos“? b) Ar šios formuluotės aiškinimui daro įtaką faktas, kad ši pašto paslauga valstybėje narėje buvo liberalizuota, kad nėra rezervuotų paslaugų Tarybos direktyvos 97/67/EEB su pakeitimais prasme ir kad yra vienas paskirtas universaliųjų paslaugų teikėjas, apie kurį buvo pranešta Komisijai pagal šią direktyvą (kaip antai Royal Mail Jungtinėje Karalystėje)? c) Šios bylos aplinkybėmis (kurios nurodytos b punkte), ar ši formuluotė apima: i) tik vienintelį paskirtą universaliųjų paslaugų teikėją (kaip antai Royal Mail Jungtinėje Karalystėje); ar ii) taip pat ir privatų pašto operatorių (kaip antai TNT Post)? 2) Šios bylos aplinkybėmis, ar Šeštosios PVM direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas (dabar – Direktyvos 2006/112/EB 132 straipsnio 1 dalies a punktas) turi būti aiškinamas kaip reikalaujantis ar leidžiantis valstybei narei neapmokestinti visų „viešųjų pašto tarnybų“ teikiamų pašto paslaugų? 3) Jei valstybės narės privalo arba gali neapmokestinti kai kurių, bet ne visų, „viešųjų pašto tarnybų“ teikiamų paslaugų, kokiais kriterijais remiantis šios paslaugos turi būti nustatomos?“
13.

Priėmus šį sprendimą, ieškovai pateikė ieškinius Rechtbank (Nyderlandai). Šis teismas pateikia kitokį susijusių direktyvos nuostatų aiškinimą. Nacionalinis teismas konkrečiai mano, kad pagal direktyvos 15 straipsnio c punktą, kuriame atsižvelgiama į ginkluoto konflikto apsaugos prašytojų kilmės valstybėje buvimą, reikalaujamas mažesnis nei pagal direktyvos 15 straipsnio b punktą bei pagal ginčijamą nacionalinę nuostatą grėsmės individualizavimo laipsnis. Todėl apsaugos nuo rimtos ir asmeninės grėsmės prašantys asmenys gali lengviau pateikti įrodymą pagal direktyvos 15 straipsnio c punktą nei pagal 15 straipsnio b punktą. Tad Rechtbank panaikino 2006 m. gruodžio 20 d. sprendimus atmesti papildomos apsaugos prašymus, nes įrodinėjimo pareiga pagal direktyvos 15 straipsnio c punktą buvo prilyginta įrodymo pareigai pagal to paties straipsnio b punktą, perkeltą į 2000 m. Užsieniečių įstatymo 29 straipsnio 1 dalies b punktą. Šio teismo nuomone, Nyderlandų Teisingumo ministras turėjo išnagrinėti, ar nėra priežasčių prašytojams suteikti leidimą laikinai gyventi pagal 2000 m. Užsieniečių įstatymo 29 straipsnio 1 dalies d punktą dėl smurto veiksmų direktyvos 15 straipsnio c punkto prasme.
27.

Tačiau, pastabas šioje byloje pateikusių vyriausybių nuomone, tarpvalstybinio pobūdžio dovanos natūra nepatenka į EB 56 straipsnio taikymo sritį. Šios vyriausybės mano, kad šis straipsnis susijęs tik su kapitalo judėjimu vykdant ekonominę veiklą arba siekiant ekonominio tikslo. Kalbama tik apie kapitalo judėjimą „tiesioginio investavimo“ arba „kitokio investavimo“ tikslais. Šios vyriausybės priduria, kad nomenklatūra, pridėta prie 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio įgyvendinimo ( 6 ) (šis straipsnis buvo panaikintas Amsterdamo sutartimi), tėra pavyzdinio pobūdžio ir neturi privalomosios galios, be to, bet kuriuo atveju jos XI skyrius „Asmeninio kapitalo judėjimai“ yra susijęs tik su fizinių asmenų santykiais. Be to, Airijos teigimu, sunku įsivaizduoti, kad priimant Direktyvos 88/361 I priedą buvo galvojama apie kitokias nei pinigines dovanas. Galiausiai Graikijos vyriausybė teigia, kad kasdienio vartojimo daiktų, kurie nėra mokėjimo priemonė ir kurie nėra perduodami investavimo tikslais, perdavimas patenka išimtinai į Sutarties nuostatų, susijusių su laisvu prekių judėjimu, taikymo sritį.
84.

Nors abi konvencijas ratifikavo beveik visos valstybės narės, tačiau jų nėra ratifikavusi Bendrija. Todėl jos nėra Bendrijos teisės dalis ir, priešingai negu per posėdį nurodė Total, nėra privalomos Bendrijai ( 57 ). Komisija per posėdį taip pat teisingai pabrėžė, kad abi konvencijos nėra privalomos Bendrijai kaip tarptautinės paprotinės teisės aktai ( 58 ). Taigi Teisingumo Teismas per procesą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šių konvencijų aiškinti negali ( 59 ). Tačiau, nepaisant to, kad šios konvencijos neturi privalomojo poveikio Bendrijai, jis gali įvertinti, ar jos kliudo taikyti Pagrindų direktyvos dėl atliekų 15 straipsnį.
15.

Bendrovė BG Erhvervsfinans A/S ( 3 ), kurios teisių perėmėjos yra bendrovės Nordania Finans A/S ir BG Factoring A/S, 1995–1998 m. vykdė plataus masto daugiausia automobilių lizingo (išperkamosios nuomos) veiklą. Ji taip pat teikė finansines paslaugas.
204.

Pirmosios instancijos teismas atmetė abu minėtuosius kaltinimus. Pirmasis kaltinimas pripažintas netinkamu, konstatavus, kad ADM neįvykdė pranešimo dėl bendradarbiavimo B skyriaus e punkte numatytos sąlygos, nes buvo nustatyta, kad ji atliko kartelio organizatorės vaidmenį, o norint taikyti aptariamą lengvatą turi būti tenkinamos visos B skyriaus a–e punktuose išdėstytos sąlygos ( 128 ). Antrasis kaltinimas buvo pripažintas nepagrįstu, nes Pirmosios instancijos teismas, išnagrinėjęs pareiškimus, kuriais rėmėsi ADM, manė, kad per administracinę procedūrą Komisija nesuteikė jokių aiškių garantijų, kad sumažins ADM baudą, be to, Komisija negalėjo suteikti tokių garantijų, nes tik remdamasi bendru per administracinę procedūrą įmonių pateiktos informacijos vertinimu Komisija gali nuspręsti, ar vienai iš įmonių gali būti suteikta tokia lengvata ( 129 ).
63.

Be to, atsižvelgdamas į tai, kad O2 ypač pabrėžė, be kita ko, per posėdį, kad ginčijamojoje reklamoje buvo atgaminami iškreipti jos prekių ženklų-burbulų paveikslėliai, sudarant grėsmę tokių prekių ženklų skiriamajam požymiui ir reputacijai, noriu pabrėžti, kad tariamas iškraipymas galėtų lemti šios reklamos neleistinumą tik tuo atveju, jei prieštarautų Direktyvos 84/450 3a straipsnyje įtvirtintoms sąlygoms.
14.

Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia sezione staccata di Brescia nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus: „1. Ar galiojančių gamtinių dujų paskirstymo koncesijų, kurios buvo suteiktos be konkurso, automatinis ir bendras pratęsimas iki 2007 m. gruodžio 31 dienos atitinka EB 43 ir 49 straipsnius ir 86 straipsnio 1 dalį bei vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir skaidrumo principus? 2. Ar EB 43, 49 straipsnius ir 86 straipsnio 1 dalį bei vienodo požiūrio, nediskriminacijos ir skaidrumo principus atitinka paskesni automatiniai galiojančių koncesijų dėl gamtinių dujų paskirstymo, kurios buvo pirmiau suteiktos be konkurso, pratęsimai iki 2009 m. gruodžio 31 d., jeigu: a) koncesininkas sujungė bendroves ir dėl to jo aptarnaujamų vartotojų skaičius padvigubėjo, palyginti su didžiausios susijungusios bendrovės pirmiau aptarnautų vartotojų skaičiumi; b) koncesininko vartotojais tapo per 100000 galutinių vartotojų, arba jis per metus paskirsto per 100 mln. m3 dujų, arba vykdo savo veiklą bent jau visai provincijos teritorijai prilygstančioje zonoje; c) mažiausia 40 % koncesininko akcinio kapitalo perduota privatiems akcininkams? 3. Ar 2003 m. birželio 26 d. Direktyvos 2003/55/EB ketvirtą, aštuntą, dešimtą ir aštuonioliktą konstatuojamąsias dalis, jos 23 straipsnio 1 dalį, Sutarties 10 straipsnį bei protingumo ir proporcingumo principus atitinka galiojančių koncesijų dėl gamtinių dujų paskirstymo pratęsimas pirmajame ir antrajame klausimuose numatytais atvejais, ypač atsižvelgiant į: a) valstybių pareigą iki 2007 m. liepos 1 d. įgyvendinti gamtinių dujų rinkos liberalizavimo tikslą; b) draudimą valstybėms priimti ar palikti galioti nacionalinės teisės normas, prieštaraujančias gamtinių dujų rinkos liberalizavimui; c) valstybių (narių) pareigą numatyti protingą ir objektyvų pereinamojo laikotarpio terminą?“
9.

Ši tvarka pagrindinei bylai svarbiu laikotarpiu buvo taikoma tik perviršio mokėtojams, taigi apmokestinamiesiems asmenims, iš kurių į biudžetą per atitinkamą mokestinį laikotarpį surinktas pardavimo mokestis yra didesnis už sumokėtą pirkimo mokestį. Priešinga yra repayment traders situacija, kurie dėl per atitinkamą mokestinį laikotarpį sumokėtos per didelės mokesčio sumos turi teisę į mokesčio grąžinimą. Pastariesiems netaikoma nuostata, panaši į 80 straipsnio 3 dalį ( 8 ).
30.

Be to, Vokietijos vyriausybė ginčija, kad Teisingumo Teismo praktika dėl teisėtų lūkesčių apsaugos (sąžiningumo) principo pridėtinės vertės mokestį reglamentuojančių taisyklių srityje ( 4 ) neturi reikšmės šiai bylai, nes tose bylose Teisingumo Teismas siekė užkirsti kelią to paties sandorio dvigubam apmokestinimui, o ši byla susijusi su klausimu, ar nagrinėjami sandoriai apskritai turi būti apmokestinami. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo minėta teismų praktika dėl atsisakymo išieškoti importo ir eksporto mokesčius sąlygų ( 5 ) labiau patvirtina požiūrį, kad tokia situacija, kokia nagrinėjama šioje byloje, negarantuoja atleidimo nuo mokesčio tiekėjo naudai. Tokia rizika turi tekti ūkio subjektui, o ne visuomenei.
20.

Šiuo klausimu reikia nustatyti, ar šio straipsnio 3 dalyje (pagal kurią „eksporto grąžinamosios išmokos nėra mokamos už vežimo metu kritusius gyvūnus ar už gyvūnus, dėl kurių kompetentinga valdžios institucija, atsižvelgdama į 2 dalyje nurodytus dokumentus, 4 straipsnyje nurodytas patikrinimo ataskaitas ir (arba) kitus jos turimus įrodymus apie 1 straipsnio nuostatų laikymąsi, mano, jog nebuvo laikytasi Direktyvos dėl gyvūnų apsaugos juos vežant“) numatyta „išimtis“, kaip nurodyta Finanzgericht Hamburg pateiktame prašyme. Todėl reikia išaiškinti, ar ji skaitytina kartu su 2 dalies nuostata, pagal kurią prašymas skirti eksporto grąžinamąsias išmokas, pateiktas laikantis 1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamento Nr. 3665/87 (EEB), nustatančio bendras išsamias grąžinamųjų eksporto išmokų už žemės ūkio produktus sistemos taikymo taisykles (OL L 351, p. 1), 47 straipsnio reikalavimų, turi būti pateiktas per minėtame straipsnyje nustatytą laikotarpį kartu su įrodymais, kad buvo laikytasi 1 straipsnio nuostatų, o tokie įrodymai yra: i) tinkamai užpildytas 2 straipsnio 3 dalyje nurodytas dokumentas ir, jei taikoma, ii) 3 straipsnio 2 dalyje nurodyta ataskaita, ar šios nuostatos turėtų būti vertinamos ir taikomos atskirai viena nuo kitos. Pirmuoju atveju smarkiai sumažėtų 5 straipsnio 2 dalies nuostatų laikymosi įrodymo, kurį eksportuotojas pateikia pristatydamas galvijų išvežimo iš Bendrijos punkto oficialiai paskirto veterinarijos gydytojo pagal 2 straipsnio 3 dalį išduotą dokumentą, patvirtinantį, kad gydytojas patikrino ir, kiek svarbu šiai bylai, konstatavo, jog „transporto priemonė, kuria gyvūnai bus išvežami iš Bendrijos muitų teritorijos, atitinka Direktyvos 91/628/EEB reikalavimus“ (šios direktyvos 5 straipsnis, be kita ko, valstybes nares įpareigoja užtikrinti, kad „bet kuris vežėjas <…> c) šioje direktyvoje minimiems gyvūnams vežti naudoja transporto priemones, kurios užtikrina, kad laikomasi <…> priede nustatytų reikalavimų“), vertė. Grąžinamąsias išmokas skiriančiai kompetentingai institucijai užtektų, remiantis bet kokiais jos turimais įrodymais, iš esmės suabejoti, ar laikomasi direktyvos, kad būtų panaikinta eksportuotojo pateiktų įrodymų galia ir jis būtų priverstas įrodyti, jog šios abejonės yra nepagrįstos. Antruoju atveju, atvirkščiai, minėta institucija turėtų patvirtinti įrodymų, kuriais ji remiasi, pagrįstumą ir nustatyti, kad prie prašymo skirti grąžinamąją išmoką pridėtais dokumentais nepatvirtinama, jog laikomasi direktyvos.
11.

Pagal CGI 271 A straipsnio 3 dalį suma, kurią apmokestinamasis asmuo turėjo teisę atskaityti, bet jos neatskaitė pagal 271 A straipsnio 1 dalį ir laikantis 271 A straipsnio 2 dalyje nustatytų taisyklių, laikoma iždo (Trésor)skola apmokestinamajam asmeniui. Skolos negalima perleisti ar parduoti, tačiau ji gali būti naudojama kaip užstatas ar garantija. Be to, skola gali būti perleista, inter alia, įmonės jungimosi ar pardavimo atveju. Be kita ko, skola turi būti grąžinta vėliausiai per dvidešimt metų.
12.

2001 m. vasario 1 d. Sprendimu Hauptzollamt Hamburg‐Jonas (toliau – Hauptzollamt), remdamasi Reglamento Nr. 615/98 5 straipsnio 3 dalimi, atmetė Viamex pateiktą eksporto grąžinamųjų išmokų prašymą, nes nustatė, kad ši įvykdė nagrinėjamą vežimą pažeisdama Bendrijos teisę gyvūnų apsaugos srityje. Be kita ko, Hauptzollamt pažymėjo, kad iš Viamex pateikto kelionės plano buvo aišku, jog ji nesilaikė Direktyvos 91/628 priedo VII skyriaus 48 punkto 4 dalies d punkte maksimalaus vežimo laiko, nes antroji vežimo fazė truko ilgiau kaip keturiolika valandų. Be to, Hauptzollamt nurodė, kad praėjus dvidešimt devynioms kelionės valandoms ji nesilaikė minėto skyriaus 48 punkto 5 dalyje numatyto mažiausiai dvidešimt keturių valandų poilsio laiko, nes pertrauka Prosecco truko tik dvidešimt valandų.
34.

Be to, VRDT primena, kad Pirmosios instancijos teismas nepakeitė Apeliacinės tarybos sprendimo. Tačiau reformatio in pejus draudimas apeliacinės instancijos teismui neleidžia peržengti apelianto reikalavimų ir pabloginti jo situaciją, palyginti su ta, kurioje jis būtų buvęs, jei nebūtų pareiškęs skundo. Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas nepakeitė sprendimo, kuriuo Apeliacinė taryba iš dalies patenkino protestą. Todėl apeliantės situacija nepablogėjo, palyginti su buvusia iki ieškinio pareiškimo Pirmosios instancijos teisme.
33.

Duplike ir rašytinėse pastabose atitinkamai dėl Ispanijos ir Jungtinės Karalystės paaiškinimų dėl prašymų įstoti į bylą Komisija nesutinka su prieštaravimais dėl prieštaravimo dėl teisėtumo priimtinumo visų pirma primindama, kad priimtinumu remiamasi tik atsižvelgiant į ES 47 straipsnį, t. y. dėl tų pačių motyvų, kuriais grindžiamas ir Komisijos pagrindinis reikalavimas panaikinti ginčijamą sprendimą, ir, be to, kad privilegijuoti ieškovai turi teisę remtis norminio akto neteisėtumu, kai minėtas neteisėtumas visiškai paaiškėja jį konkrečiai taikant pasibaigus EB sutarties 230 straipsnio 5 dalyje nustatytam terminui, per kurį galima pareikšti ieškinį dėl minėto akto panaikinimo.
65.

Komisija mano, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos yra įsisteigimo laisvės apribojimas ir netiesiogiai diskriminuojančios, nes jos netaikomos psichoterapeutams, kurie per ginčijamose pereinamojo laikotarpio nuostatose nustatytą atskaitinį laikotarpį iš esmės medicinos praktika vertėsi pagal kitų valstybių narių, išskyrus Vokietijos Federacinę Respubliką, privalomojo sveikatos draudimo ligonių kasų sistemą. Komisija primena ikiteisminės procedūros etape minėtų dviejų skundus pateikusių asmenų padėtį, kurie per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte nurodytą atskaitinį laikotarpį įsikūrė vietoje, kurioje pagal 1998 m. birželio 16 d. Įstatymą nustatyta galutinė kvotų sistema atsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius nuo 1999 m. sausio 1 dienos, ir kurie negalėjo pasinaudoti minėtame straipsnyje numatyta sutarčių su ligonių kasomis sistema dėl to, kad neišdirbo psichoterapinės sveikatos priežiūros valandų skaičiaus per nepertraukiamą ne mažiau kaip šešių – dvylikos mėnesių laikotarpį pagal Vokietijos privalomojo sveikatos draudimo sistemą. Komisija pabrėžia, kad, nors teoriškai psichoterapeutai ir galėjo tęsti profesinę veiklą įsisteigimo vietoje tuo metu, kai įsisteigė Vokietijoje, tačiau jie neturėjo teisės teikti sveikatos priežiūros paslaugų pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą, taigi jie neteko vienintelės realios galimybės eksploatuoti savo kabinetą iš pradžių pasirinktoje įsisteigimo vietoje.
115.

Vis dėlto nei iš šių sprendimų motyvų, nei iš konteksto, kuriame jie buvo priimti, nematyti, kad „galiojančių apribojimų“ sąvoka yra taikoma ir tuomet, kai teisės aktai, galioję atitinkamu metu, buvo panaikinti, o po to, praėjus tam tikram laikui, vėl įvesti į nacionalinę teisės sistemą. Bylose, kuriose buvo priimti minėti sprendimai Konle, Test Claimants in the FII Group Litigation ir Holböck, ginčijamas teisės aktas buvo teisės akto, galiojusio atitinkamu metu, pakeitimas. Tai yra nebuvo laikotarpio, per kurį, kaip antai pagrindinėje byloje, pradinis apribojimas būtų buvęs pašalintas iš nacionalinės teisinės sistemos, o ginčijamas teisės aktas dar nebuvo įsigaliojęs.
48.

Konkrečiai nacionalinės teisės nuostatos dėl teismo įgaliojimų turi būti aiškinamos, kiek įmanoma, taip, kad jos leistų teismui, remiantis sutarties turiniu ir tikruoju tikslu, kurio siekia sutarties šalys, perkvalifikuoti kredito suteikimą į tikslinį kreditą tam, kad būtų taikomos kodekse numatytos vartotojų apsaugos nuostatos. Be to, rašytinėse pastabose pati Franfinance ir Prancūzijos vyriausybė rėmėsi neseniai priimtais Kasacinio teismo sprendimais, kuriuose pripažinta nacionalinio teismo teisė perkvalifikuoti į tikslinį kreditą kredito sutartį, kurią šalys pateikė kitokia forma. Be to, pažymėsiu, kad pati pirmojo prejudicinio klausimo formuluotė, kuri pateikta sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, leidžia galvoti, kad tribunal d’instance neatmeta galimybės nagrinėjamą kredito sutartį kvalifikuoti kitaip nei kaip sutartį dėl kredito suteikimo. Laikantis tokio požiūrio gali būti paaiškintas akivaizdžiai perteklinis dvigubos sąlygos, esančios baigiamojoje klausimo dalyje („kai kredito sutartyje nenurodytos finansuojamos prekės arba ji sudaryta suteikiant kreditą ir nenurodant finansuojamų prekių“), pobūdis.
b)

pajamos pinigais ar natūra, gautos kaip subsidija ar dotacija, išskyrus 53 straipsnio 1 dalies e ir f punktuose numatytas subsidijas ir subsidijas, skirtas nudėvimam turtui įsigyti, neatsižvelgiant į naudojamo finansavimo rūšį. Šios pajamos įskaičiuojamos į mokestiniais metais, per kuriuos jos buvo užpajamuotos kasoje, ar tiesioginiu būdu mokestiniais metais, per kuriuos jos buvo užpajamuotos kasoje, ir daugiausia ketverius metus po to gautas pajamas. <…>“
6.

Be to, būtų galima pažymėti, kad 2004 m. balandžio 29 d., po to, kai Pirmosios instancijos teismas priėmė sprendimą, tačiau prieš pateikiant apeliacinį skundą, Taryba panaikino ginčijamas įgyvendinimo nuostatas ir priėmė naujas. Be kitų pakeitimų, buvo nustatytos naujos aktuarinės vertės, kurios buvo vienodos vyrams ir moterims. Tačiau jos ir toliau skyrėsi pagal amžių. Nė viena apeliacinio proceso šalis savo pradiniuose procesiniuose dokumentuose neatkreipė Teisingumo Teismo dėmesio į tuos pakeitimus.
70

Be to, to paties Procedūros reglamento 217 ir 218 straipsniuose, kurie yra skirti nustatyti proceso eigai ir nuostatoms, taikomoms nagrinėjant bylą po to, kai Bendrojo Teismo sprendimas panaikinamas ir jam grąžinama byla, taip pat nėra nuostatos, apibrėžiančios į apeliacinę bylą įstojusių šalių statusą tokiuose procesuose.