ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Šveicarijos Konfederacijos išduotiems leidimams gyventi, minimiems Sprendimo Nr. 896/2006 2 straipsnyje ir nurodytiems šio sprendimo priede, be kita ko, priskiriamas užsieniečiams skirtas asmens dokumentas C, susijęs su C tipo leidimu nuolat gyventi.
Keywords

Summary



Keywords

Aplinka – Žalos aplinkai prevencija ir jos ištaisymas – Atsakomybė už aplinkos apsaugą – Direktyva 2004/35 – Principas „teršėjas moka“

(Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/35 3 straipsnio 1 dalis, 4 straipsnio 5 dalis, 11 straipsnio 2 dalis ir 16 straipsnio 1 dalis)

Summary

Kai susidūrus su žala aplinkai netenkinamos sąlygos Direktyvai 2004/35/EB dėl atsakomybės už aplinkos apsaugą siekiant išvengti žalos aplinkai ir ją ištaisyti (atlyginti) taikyti ratione temporis ir (arba) ratione materiae , tokią situaciją reglamentuos nacionalinė teisė, laikantis Sutarties nuostatų ir nepažeidžiant kitų antrinės teisės aktų.

Direktyva 2004/35 nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais kompetentingai institucijai, besivadovaujančiai šia direktyva, leidžiama preziumuoti, kad yra priežastinis ryšys, įskaitant išplitusios taršos atvejus, tarp subjektų ir nustatytos žalos dėl to, kad jų įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos. Tačiau remiantis principu „teršėjas moka“ norėdama preziumuoti tokį priežastinį ryšį ši institucija turi turėti patikimų duomenų savo prezumpcijai pagrįsti, kaip antai, kad šių subjektų įrenginiai yra netoli užterštos teritorijos ir kad sutampa rasti teršalai ir šio subjekto savo veikloje naudojamos medžiagos.

Direktyvos 2004/35 3 straipsnio 1 dalį, 4 straipsnio 5 dalį ir 11 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad kompetentingai institucijai nusprendus taikyti žalos ištaisymo priemones subjektams, kurių veikla patenka į šios direktyvos III priedą, ji neprivalo nustatyti nei šių subjektų, dėl kurių veiklos padaryta žala aplinkai, kaltės, nei nerūpestingumo ar juo labiau tyčios. Tačiau ši institucija privalo pirmiausia nustatyti konstatuotos taršos šaltinį, kadangi šiuo klausimu ji turi didelę diskreciją pasirinkti, kokias procedūras ir būdus taikyti ir kiek laiko toks tyrimas truks. Kita vertus, ši institucija, remdamasi nacionalinėmis įrodinėjimą reglamentuojančiomis taisyklėmis, turi nustatyti priežastinį ryšį tarp subjektų, kuriems nustatytos žalos ištaisymo priemonės, veiklos ir šios taršos.

Be to, kadangi Direktyvos 2004/35 16 straipsnio 1 dalyje pagal EB 176 straipsnį aiškiai numatyta, kad direktyva netrukdo valstybėms narėms išsaugoti arba priimti griežtesnes nuostatas, susijusias su žalos aplinkai prevencija ir ištaisymu, valstybė narė, be kita ko, gali nuspręsti, kad kitą nei išvardyta minėtos direktyvos III priede profesinę veiklą vykdantys subjektai objektyviai gali būti laikomi atsakingi už žalą aplinkai, t. y. šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto a–c papunkčių prasme – ne tik už žalą saugomoms rūšims ir buveinėms, bet taip pat vandeniui ir dirvožemiui.

(žr. 44, 57, 65, 68–70 punktus ir rezoliucinę dalį)
Bendrojo susitarimo dėl tėvystės atostogų, išdėstyto Direktyvos 96/34 dėl Bendrojo susitarimo dėl tėvystės atostogų, sudaryto tarp UNICE, CEEP ir ETUC, iš dalies pakeistos Direktyva 97/75, priede, 2 straipsnio 6 ir 7 dalys turi būti aiškinamos kaip draudžiančios, kad darbdaviui vienašališkai be svarbios priežasties ar nesilaikant įstatyme numatyto pranešimo apie atleidimą iš darbo termino nutraukus neterminuotai ir darbui visą darbo dieną įdarbinto darbuotojo darbo sutartį, kai šis yra išėjęs vaiko priežiūros atostogų ne visą darbo laiką, šiam darbuotojui mokėtina kompensacija būtų apskaičiuojama remiantis atleidimo momentu jo gaunamu sumažintu atlyginimu.

Šiuo atžvilgiu aptariamo susitarimo 2 straipsnio 7 dalyje, kalbant apie darbo sutarties arba darbo santykių statuso nustatymą per vaiko priežiūros atostogų laikotarpį, o tai apima ir kuria dalimi tuo metu darbuotojas gali ir toliau įgyti teises darbdavio atžvilgiu, daroma nuoroda į valstybes nares ir (arba) socialinius partnerius; remiantis teleologiniu bei sisteminiu aiškinimu šią nuorodą reikia suprasti taip, kad ji neturi įtakos to paties straipsnio 6 daliai, kurioje nustatyta, jog „tėvystės atostogų metu ir joms prasidėjus darbuotojo įgytos teisės [prasidedant tėvystės atostogoms darbuotojo įgytos arba įgyjamos teisės] išlieka nepakitusios iki pat tėvystės atostogų pabaigos“. Visos šios teisės ir nauda nebūtų užtikrintos, jeigu nesilaikant įstatyminio pranešimo apie atleidimą termino atleidimo iš darbo per vaiko priežiūros atostogas ne visą darbo laiką atveju visai darbo dienai įdarbintas darbuotojas prarastų teisę į tai, kad jo gautina išeitinė kompensacija būtų nustatyta remiantis jo atlyginimu pagal darbo sutartį.

(žr. 45–46, 56 punktus ir rezoliucinę dalį)
40

Pagal fiziniams asmenims rezidentams taikomas teisės nuostatas per ilgą laiką (daugiau kaip metus) gautas kapitalo prieaugis apmokestinamas taikant tokį patį arba didesnį tarifą nei tas, kuris taikomas per trumpą laiką (per metus ar mažiau) gautam kapitalo prieaugiui. Taip siekta išvengti progresyvinio mokesčių tarifo kumuliatyvaus poveikio per kelerius metus susidariusiam kapitalo prieaugiui, kuris užuot būtų apmokestinamas kasmet vos susidaręs, yra apmokestinamas gavimo momentu. Taigi yra tiesioginis ekonominis ryšys tarp mokesčių lengvatos suteikimo mokesčių mokėtojams rezidentams (apmokestinimo mažesniu tarifu) ir nuostolio, kurį jie patirtų nesant tokio pernelyg didelį progresyvumą pašalinančio arba panašų poveikį turinčio kitokio mechanizmo. Tačiau taikyti palankesnį mokesčių tarifą apmokestinant mokesčių mokėtojus ne rezidentus, kai jie gauna per ilgą laiką susidariusį kapitalo prieaugį, nėra jokios priežasties. Iš tiesų, jeigu jiems būtų taikomas 15% mokesčių tarifas, jie naudotųsi palankesniu režimu, kuris skirtas kompensuoti jiems netaikomo progresyvinio mokesčių tarifo poveikį.
20

Be to, iš tos pačios konstatuojamosios dalies išplaukia, kad teisė atsisakyti sutarties skirta apsaugoti vartotojus esant ypatingai nuotolinės prekybos situacijai, kai jie „prieš sudarydami sutartį <…> iš esmės neturi galimybių pamatyti prekių ir įvertinti teikiamų paslaugų pobūdžio“. Taigi teise atsisakyti sutarties siekiama kompensuoti neigiamas pasekmes, kurios atsiranda vartotojui iš nuotolinės prekybos sutarties, suteikiant jam tinkamą apmąstymo laikotarpį, per kurį jis turi galimybę patikrinti ir išbandyti įsigytą prekę.
7

Minėtas 89h straipsnis atsirado priėmus 2004 m. birželio 30 d. Konkurencijos įstatymo ir kai kurių kitų įstatymų pakeitimo įgyvendinant Reglamentus (EB) Nr. 1/2003 ir Nr. 139/2004 įstatymą (wet tot wijziging van de Mededingingswet en van enige andere wetten in verband met de implementatie van EG-verordeningen 1/2003 en 139/2004) (Stb. 2004, Nr. 345). Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šio įstatymo aiškinamajame rašte (Parengiamieji darbai II, Posėdžių metai 2003-2004, 29276, Nr. 3) nurodyta: „2.5 Bendradarbiavimas su nacionaliniais teismais Komisijos ir nacionalinių teismų bendradarbiavimas aprašytas (Reglamento Nr. 1/2003) 15 straipsnyje ir 21 konstatuojamojoje dalyje. <…> Be to, šio straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad Komisija ir nacionalinės konkurencijos institucijos gali teikti pastabas raštu ir žodžiu teisėjui nagrinėjant bylą (amicus curiae). Šios pastabos laikomos nuomonėmis, o jų tikslas – skatinti nuoseklų konkurencijos taisyklių taikymą. Šiuo tikslu Komisija ir nacionalinės konkurencijos institucijos turi laikytis Nyderlandų procesinių taisyklių. Iš tiesų byloje tarp dviejų šalių teismas yra pasyvus ir nustato proceso ritmą. Be to, Komisijos nuomonė teismui neprivaloma (21 konstatuojamoji dalis). Taigi dėl teismo nepriklausomumo nekyla abejonių. Komisija ir nacionalinės konkurencijos institucijos turi gerbti šalių teises ir užtikrinti, kad konfidencialūs bylų duomenys liktų konfidencialūs. Galiausiai, remiantis reglamento (Nr. 1/2003) 15 straipsnio 1 dalimi, nacionalinis teismas turi teisę prašyti Komisijos pateikti jam informaciją arba nuomonę. <…> 3.4 NKT generalinio direktoriaus, Komisijos ir teismų bendradarbiavimas Remiantis reglamento [Nr. 1/2003] 15 straipsnio 3 dalimi, nacionalinės konkurencijos institucijos ir Komisija savo iniciatyva gali raštu pateikti nacionaliniams teismams pastabas dėl Sutarties 81 ir 82 straipsnių taikymo, o teismui leidus – ir žodžiu. Be to, reglamento (Nr. 1/2003) 15 straipsnio 1 dalis numato galimybę teismui prašyti Komisijos pateikti informaciją ar nuomonę Sutarties 81 ir 82 straipsnių taikymo klausimais. <…> <…> Reglamento (Nr. 1/2003) 15 straipsnį administraciniai teismai įgyvendina taikydami Konkurencijos įstatymą (pakeitimo įstatymo] I straipsnio G dalis, 89h, 89i ir 89j straipsniai), o civiliniai teismai – taikydami Civilinio proceso kodeksą (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering) (III straipsnis).“
23

Iš to išplaukia, jog be to, kad remdamasis visiems sutartiniams santykiams taikomomis nacionalinėmis nuostatomis vartotojas teisę pareikšti ieškinį, Direktyvos 87/102 11 straipsnio 2 dalyje numatyta pastarojo teisė pareikšti ieškinį yra papildoma apsauga, kuri pagal šią direktyvą suteikiama vartotojui kredito davėjo atžvilgiu. Todėl šiame straipsnyje įtvirtintas sąlygas reikalaujama įvykdyti, tik jeigu ieškinys reiškiamas šios papildomos apsaugos pagrindu.
32

Be to, priešingai, nei tvirtina Europos Bendrijų Komisija, pagrindinėje byloje nagrinėjama valstybės narės priimta priemonė neviršija ir to, kas yra būtina tikslui pasiekti, vien dėl to, kad joje nenumatyti kriterijai, kuriais remiantis būtų galima klasifikuoti nagrinėjamus kūrinius kaip „kultūros produktus“.
47

Tačiau šioje byloje tokių aplinkybių nėra. Viena vertus, šioje byloje nuo minėto 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją praėjęs laikotarpis yra gerokai trumpesnis, be to, minėtas sprendimas buvo įvykdytas praėjus labai nedaug laiko nuo ieškinio pareiškimo Teisingumo Teisme. Kita vertus, įsipareigojimų neįvykdymas susijęs tik su dalimi Direktyvos 2001/18 nuostatų, būtent tomis, kurios skiriasi nuo Direktyvos 90/220 nuostatų arba jas papildo, be to, jo praktinės pasekmės tėra labai ribotos. Todėl ši byla labiau panaši į visas kitas bylas, kuriose Teisingumo Teismas nusprendė, jog nėra tikslinga įpareigoti sumokėti vienkartinę sumą.
9

Tarnybos nuostatų XIII priedo 12 straipsnyje nustatyta: „1. Nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2006 m. balandžio 30 d. nuorodos į lygius AST ir AD pareigų grupėse tarnybos nuostatų 31 straipsnio 2 ir 3 dalyse daromos taip: — AST1–AST 4: C*1–C*2 ir B*3–B*4 — AD 5–AD 8: A*5–A*8 — AD 9, AD 10, AD 11, AD 12: A*9, A*10, A*11, A*12. 2. Pareigūnams, įdarbintiems juos išsirinkus iš tinkamų kandidatų sąrašų, sudarytų po konkursų, apie kuriuos buvo paskelbta iki 2004 m. gegužės 1 d., tarnybos nuostatų 5 straipsnio 3 dalis netaikoma. 3. Pareigūnai, įtraukti į tinkamų kandidatų sąrašus prieš 2006 m. gegužės 1 d. ir įdarbinti nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2006 metų balandžio 30 d.: — jeigu sąrašas buvo sudarytas A*, B* ar C* kategorijoms, priskiriami tam lygiui, kuris buvo nurodytas skelbtame konkurse, — jeigu sąrašas buvo sudarytas A, LA, B ar C kategorijoms, priskiriami lygiui pagal šią lentelę: Konkurse nurodytas lygis Įdarbinus priskirtas lygis A 8/LA 8 A*5 A 7/LA 7 et A 6/LA 6 A*6 A5/LA 5 et A 4/LA 4 A*9 A 3/LA 3 A*12 A 2 A*14 A 1 A*15 B 5 ir B 4 B*3 B 3 ir B 2 B*4 C 5 ir C 4 C*1 C 3 ir C 2 C*2“ (Pataisytas vertimas)
4

Pagal Bundesversorgungsgesetz 9 straipsnio 5 punktą karo aukomis pripažintų asmenų našliai (ir jiems prilyginami asmenys) iš esmės turi teisę į maitintojo netekusių asmenų išlaikymą, numatytą to paties įstatymo 38–52 straipsniuose. Greta – neindeksuojamos – pagrindinės pensijos, įvykdžius tam tikras papildomas sąlygas, egzistuoja teisė į kompensaciją, praradus karo auka pripažinto asmens pajamas dėl invalidumo, apskaičiuojamą atsižvelgiant į teorines pajamas, kurios būtų gaunamos nesant invalidumo (Bundesversorgungsgesetz 40a straipsnis), bei į galimą kompensaciją už slaugą (Bundesversorgungsgesetz 40b straipsnis) ir (arba) į kompensacinę pensiją (Bundesversorgungsgesetz 41 straipsnis). Be to, našliai, sulaukę 45 metų amžiaus, pagal Bundesversorgungsgesetz 41 straipsnio 1 dalies b punktą ir 2 dalį gali pretenduoti į visą kompensacinę pensiją, atskaičius galimas asmenines pajamas.
49

Be to, kaip matyti iš minėtos konvencijos 16 straipsnio, šiais teisiniais dokumentais patvirtinamas valstybės sutikimas laikyti sutartį įpareigojančia nuo tada, kai, be kita ko, apie juos pranešama susitariančiosioms valstybėms arba depozitarui. Taigi Graikijos Respublika teigia, kad papildomo memorandumo 14 straipsnis, susijęs su jo taikymu, aiškiai skiria šio memorandumo pasirašymą, kuris lemia tik laikiną taikymą, ir jo įsigaliojimą, kuris įvyksta šalims paskelbus, jog jį ratifikavo. Tačiau, nors Graikijos Respublika pasirašė papildomą memorandumą ir iš pradžių dalyvavo projekto Abudža II konkretinimo darbuose, ji šio memorandumo niekada neratifikavo.
5

Šio reglamento 69 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Pagal darbo sutartį dirbęs asmuo arba savarankiškai dirbęs asmuo, tapęs bedarbiu ir įvykdęs valstybės narės teisės aktų sąlygas teisei gauti išmokas, išvykęs į vieną ar daugiau kitų valstybių narių ieškoti darbo, išsaugo savo teisę gauti išmokas pagal šias sąlygas ir apribojimus: a) prieš išvykdamas jis turi būti įsiregistravęs kaip darbo ieškantis asmuo ir būti kompetentingos valstybės įdarbinimo tarnybų žinioje mažiausiai keturias savaites po to, kai tapo bedarbiu. Tačiau kompetentingos tarnybos ar įstaigos gali leisti jam išvykti iki to laikotarpio pabaigos; b) jis turi įsiregistruoti kiekvienos valstybės narės, į kurią atvyksta, įdarbinimo tarnybose kaip darbo ieškantis asmuo ir jam turi būti, taikoma ten galiojanti kontrolės tvarka. Ši sąlyga laikoma įvykdyta per laikotarpį iki registracijos, jeigu atitinkamas asmuo įsiregistravo per septynias dienas nuo tos dienos, nuo kurios jo nebėra valstybės, iš kurios išvyko, įdarbinimo tarnybų žinioje. Tam tikrais atvejais kompetentingos tarnybos ar įstaigos šį laikotarpį gali pratęsti; c) teisė į išmokas ilgiausiai galioja tris mėnesius nuo tos dienos, nuo kurios atitinkamas asmuo nustoja buvęs valstybės, iš kurios išvyko, įdarbinimo įstaigų žinioje, su sąlyga, kad bendras išmokų mokėjimo laikotarpis neviršytų išmokų, į kurias jis turėjo teisę pagal tos valstybės teisės aktus, mokėjimo laikotarpio. Sezoniniams darbuotojams šis laikotarpis be to dar apribojamas laikotarpiu, likusiu iki sezoninio darbo pabaigos.“
85

Be to, priešingai nei per teismo posėdį teigė bendrovės Total, Bendrijai nėra privalomos Konvencija dėl civilinės atsakomybės ir FIPOL konvencija. Iš tikrųjų, pirma, Bendrija nėra prisijungusi prie šių tarptautinių dokumentų ir, antra, ji negali būti laikoma perėmusia savo valstybių narių įsipareigojimus vien todėl, kad ne visos valstybės narės yra šių konvencijų susitariančiosios šalys (pagal analogiją žr. 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo Peralta, C-379/92, Rink. p. I-3453, 16 punktą bei 2008 m. birželio 3 d. Sprendimo Intertanko ir kt., C-308/06, Rink. p. I-4057, 47 punktą), ar netiesiogiai saistoma šių konvencijų dėl 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje pasirašytos Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos, įsigaliojusios 1994 m. lapkričio 16 d. ir Europos bendrijos vardu patvirtintos 1998 m. kovo 23 d. Tarybos sprendimu 98/392/EB (OL L 179, p. 1), 235 straipsnio, kurio 3 dalis, kaip per posėdį pabrėžė Prancūzijos vyriausybė, tik nustato bendrą šios konvencijos šalių pareigą bendradarbiauti.
Procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo grindžiama objektyviu valstybės narės įsipareigojimų, kuriuos jai nustato Bendrijos teisė, nesilaikymo konstatavimu, ir valstybė narė negali remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu, kad užkirstų kelią tokiam konstatavimui, nes toks pateisinimas, jei jam būtų pritarta, prieštarautų EB 226 straipsnyje numatytos procedūros tikslui.

Tai, jog Komisija iš karto arba per trumpą laikotarpį nesiima, remdamasi pagrįsta nuomone, tolesnių veiksmų, negali sukelti atitinkamai valstybei narei teisėtų lūkesčių, jog procedūra baigta. Tai juo labiau tiesa, kai per tariamą neveikimo laikotarpį buvo dedamos pastangos surasti sprendimo būdą tariamam įsipareigojimų neįvykdymui pašalinti. Be to, Komisijai nepareiškus pozicijos, jog ji ketina užbaigti pradėtą įsipareigojimų neįvykdymo procedūrą, atitinkama valstybė narė negali pagrįstai remtis tuo, jog ši institucija, neužbaigusi minėtos procedūros, pažeidė teisėtų lūkesčių principą.

(žr. 25–27 punktus)
Byla C-488/07

Royal Bank of Scotland Group plc

prieš

The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs

(Court of Session (Scotland) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Šeštoji PVM direktyva — Perkant sumokėto mokesčio atskaita — Prekės ir paslaugos, naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams ir atleistiems nuo mokesčio sandoriams — Atskaitos proporcija — Apskaičiavimas — 17 straipsnio 5 dalies trečiojoje pastraipoje numatyti metodai — Pareiga taikyti 19 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje nustatytą suapvalinimo taisyklę“

2008 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas I ‐ 10411

Sprendimo santrauka

Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto mokesčio atskaita – Prekės ir paslaugos, naudojamos ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas

(Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnio 5 dalies trečioji pastraipa ir 19 straipsnio 1 dalis)

Valstybės narės neprivalo taikyti Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 19 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje nustatytos suapvalinimo taisyklės, kai teisės į perkant sumokėto mokesčio atskaitą proporcija apskaičiuojama pagal kurį nors iš šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečiosios pastraipos a, b, c ar d punktuose nustatytų specialių metodų.

Šeštosios direktyvos 19 straipsnio 1 dalyje pateikiama nuoroda tik į šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirmojoje pastraipoje numatytą atskaitos proporciją ir todėl išsami taisyklė nustatoma tik pastarojoje nuostatoje numatytai proporcijai apskaičiuoti. Iš to matyti, kad jei tam tikru konkrečiu atveju yra taikoma Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečiosios pastraipos a–d punktuose numatyta leidžianti nukrypti sistema, šios direktyvos 19 straipsnyje įtvirtinta atskaitos proporcijos apskaičiavimo taisyklė jam netaikoma. Todėl valstybės narės nėra įpareigotos taikyti pastarojoje nuostatoje įtvirtintos suapvalinimo taisyklės, kai jos naudojasi šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečiosios pastraipos a, b, c ar d punktuose numatytais apskaičiavimo metodais, bet gali nustatyti savo suapvalinimo taisykles, atitinkančias bendrą pridėtinės vertės mokesčio sistemą pagrindžiančius principus.

(žr. 22, 25, 29 punktus ir rezoliucinę dalį)
Byla C-372/07

Nicole Hassett

prieš

South Eastern Health Board

ir

Cheryl Doherty

prieš

North Western Health Board

(Supreme Court prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Jurisdikcija — Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 — 22 straipsnio 2 punktas — Bylos dėl bendrovės valdymo organų sprendimų galiojimo — Išimtinė buveinės valstybės teismų jurisdikcija — Gydytojų profesinė organizacija“

2008 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas I ‐ 7405

Sprendimo santrauka

Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymas – Reglamentas Nr. 44/2001 – Išimtinė jurisdikcija – Bylos dėl bendrovių ir juridinių asmenų

(Tarybos reglamento Nr. 44/2001 22 straipsnio 2 punktas)

Reglamento Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 22 straipsnio 2 punktas turi būti aiškinamas taip, kad ieškinys, kuriuo viena šalis tvirtina, jog bendrovės valdymo organo priimtas sprendimas pažeidė teises, jai tariamai suteiktas šios bendrovės įstatais, nėra susijęs su bendrovės valdymo organo sprendimų galiojimu minėtos nuostatos prasme.

Tam, kad būtų taikomas Reglamento Nr. 44/2001 22 straipsnio 2 punktas, nepakanka, kad teisme reiškiamas ieškinys būtų kaip nors susijęs su bendrovės organo priimtu sprendimu. Pagrindinis šioje nuostatoje įtvirtinta išimtimi iš bendrosios jurisdikcijos taisyklės, kuria numatoma išimtinė bendrovės buveinės valstybės narės teismų jurisdikcija, siekiamas tikslas yra centralizuoti jurisdikciją tam, kad būtų išvengta prieštaraujančių sprendimų dėl bendrovių egzistavimo ir jų organų priimtų nutarimų galiojimo. Tačiau jei šis straipsnis būtų taikomas visoms su bendrovės organo sprendimu susijusioms byloms, tai reikštų, kad bendrovėms teisme reiškiami ieškiniai, nesvarbu, ar jie grindžiami sutartimis, deliktu ar kitu pagrindu, beveik visuomet priklausytų šios bendrovės buveinės valstybės narės teismų jurisdikcijai.

Be to, toks aiškinimas reikštų šios nukrypstančiosios jurisdikcijos, įtvirtintos 22 straipsnio 2 punkte, taikymą ir toms byloms, kuriose neįmanoma priimti prieštaraujančių sprendimų dėl bendrovės organų nutarimų, ir toms byloms, kurios visiškai nereikalauja nagrinėti bendrovei taikomų paskelbimo formalumų Taigi toks aiškinimas išplėstų Reglamento Nr. 44/2001 22 straipsnio 2 punkto taikymo sritį daugiau, nei to reikia pasiekti jo tikslą. Taigi į šios nuostatos taikymo sritį patenka tik tos bylos, kuriose viena šalis ginčija bendrovės organo sprendimo galiojimą remdamasi taikytina bendrovių teise arba jos organų funkcijas apibrėžiančiomis įstatų nuostatomis.

(žr. 19, 20, 22–26 punktus ir rezoliucinę dalį)
Byla C-226/07

Flughafen Köln/Bonn GmbH

prieš

Hauptzollamt Köln

(Finanzgericht Düsseldorf prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Direktyva 2003/96/EB — Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūra — 14 straipsnio 1 dalies a punktas — Energetikos produktų, naudojamų elektros energijai gaminti, atleidimas nuo mokesčių — Teisė apmokestinti aplinkos apsaugos politikos sumetimais — Tiesioginis atleidimo nuo mokesčių veikimas“

2008 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas I - 6001

Sprendimo santrauka

Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Energetikos produktų ir elektros energijos apmokestinimas – Direktyva 2003/96

(Tarybos direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalies a punktas)

Direktyvos 2003/96/EB, keičiančios Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą, 14 straipsnio 1 dalies a punktas tiek, kiek jame įtvirtinamas energetikos produktų, panaudotų elektros energijai gaminti, atleidimas nuo šioje direktyvoje numatytų mokesčių, veikia tiesiogiai, dėl to asmuo juo gali remtis nacionaliniuose teismuose – tiek, kiek tai susiję su laikotarpiu, kuriuo atitinkama valstybė narė per nustatytą terminą nebuvo perkėlusi šios direktyvos į savo nacionalinę teisę, – ginče prieš šios valstybės muitinės institucijas, siekdamas, kad nebūtų taikomos su šia nuostata nesuderinamos nacionalinės teisės nuostatos, ir dėl to susigrąžinti šiai nuostatai prieštaraujantį mokestį.

Iš tiesų pareiga nuo šia direktyva numatytų mokesčių atleisti energetikos produktus, skirtus elektros energijai gaminti, suformuluota pakankamai aiškiai ir besąlygiškai, kad asmenims būtų suteikta teisė remtis šia nuostata nacionaliniuose teismuose, ginčijant jai prieštaraujančias nacionalinės teisės nuostatas. Aplinkybė, kad Direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalies pirma sakinio dalimi valstybėms narėms suteikiama diskrecija dėl sąlygų, siekiant užtikrinti teisingą ir aiškų išimties taikymą, negali paneigti besąlyginio minėtos pareigos atleisti nuo apmokestinimo pobūdžio.

Šios išvados nepaneigia Direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalies a punkto antrame sakinyje numatyta galimybė valstybėms narėms aplinkos apsaugos politikos sumetimais apmokestinti aptariamus produktus, nes šis atleidimo nuo mokesčių taisyklės apribojimas yra tik galimo pobūdžio, ir valstybė narė, kuri šia teise nepasinaudojo, negali remtis pastaruoju faktu atsisakydama mokesčių mokėtojui taikyti atleidimą nuo mokesčio, kurio jis gali teisėtai reikalauti pagal Direktyvą 2003/96.

(žr. 31–33, 39 punktus ir rezoliucinę dalį)