GENERALINIO ADVOKATO

NILS WAHL IŠVADA,

pateikta 2014 m. liepos 10 d. ( 1 )

Byla C‑171/13

Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Uwv)

prieš

M. S. Demirci,

D. Cetin,

A. I. Önder,

R. Keskin,

M. Tüle,

A. Taskin

(Centrale Raad van Beroep (Nyderlandai)

pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas — Asociacijos tarybos sprendimas Nr. 3/80 — Darbuotojų migrantų socialinė apsauga — Papildomos išmokos pagal nacionalinės teisės aktus — Gyvenamosios vietos kriterijus — Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalis — Išmokų eksportas — Kelias pilietybes turintys išmokų gavėjai — Europos Sąjungos valstybės narės pilietybė — EEB ir Turkijos asociacijos susitarimo papildomo protokolo 59 straipsnis — Nuostata dėl vienodų sąlygų taikymo“

1. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnį (toliau – Sprendimas Nr. 3/80) ( 2 ). Jo nuostata draudžiama nustatyti gyvenamosios vietos sąlygą dėl tam tikrų išmokų pinigais darbuotojams turkams mokėjimo.

2. Konkrečiau kalbant, byla yra susijusi su tos nuostatos taikymu buvusiems Turkijos piliečiams darbuotojams, vėliau įgijusiems priimančiosios valstybės narės pilietybę ir kartu pasilikusiems Turkijos pilietybę. Pateikti šie klausimai: ar įgiję priimančiosios valstybės narės pilietybę šie darbuotojai netenka teisių, kurias turėtų pagal 6 straipsnį? Ar darbuotojai tebeturi teisę gauti papildomas neįmokines išmokas pinigais (kartu su invalidumo išmokomis), skirtas pagal priimančiosios valstybės narės nacionalinės teisės aktus ( 3 ), net jei jie grįžo į Turkiją ir pagal nacionalinės teisės aktus jiems yra taikomas gyvenamosios vietos kriterijus? Jeigu ne, nuo kada papildomos išmokos gali būti panaikintos?

I – Teisinis reglamentavimas

A – EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas

3. 1963 m. rugsėjo 12 d. buvo pasirašytas susitarimas, kuriuo įsteigta Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos Respublikos asociacija (toliau – Asociacijos susitarimas) ( 4 ). To susitarimo 9 straipsnyje susitariančiosios šalys bendrai pripažįsta, kad bet kokia diskriminacija dėl pilietybės draudžiama.

4. 1970 m. lapkričio 23 d. buvo pasirašytas Asociacijos susitarimo papildomas protokolas (toliau – Papildomas protokolas) ( 5 ) ir jo 39 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad „senatvės pensijos, išmokos mirties atveju ir invalidumo pensijos“ gali būti perkeliamos į Turkiją. Pagal 39 straipsnio 5 dalį nuo šios nuostatos galima nukrypti, tik jeigu Turkija ir valstybė narė dvišaliu pagrindu susitaria dėl palankesnių sąlygų.

5. Papildomo protokolo 59 straipsniu draudžiama taikyti palankesnes sąlygas ir nustatyta, kad „šio Protokolo taikymo srityse Turkijai netaikomos palankesnės sąlygos nei tos, kurias valstybės narės taikytų viena kitai <...>“

6. 1980 rugsėjo 19 d. Asociacijos taryba priėmė Sprendimą Nr. 3/80. Šio sprendimo tikslas – suderinti valstybių narių socialinės apsaugos sistemas, kad darbuotojai turkai, jų šeimų nariai ir maitintojo netekę asmenys turėtų teisę gauti socialines išmokas.

7. Pagal Sprendimo Nr. 3/80 2 straipsnį to sprendimo nuostatos, be kita ko, taikomos „darbuotojams, kuriems taikoma ar buvo taikoma vienos (arba) daugiau valstybių narių teisė ir kurie yra Turkijos piliečiai“.

8. Sprendimo Nr. 3/80 3 straipsnio 1 dalyje visiems užtikrinamos vienodos sąlygos, susijusios su „prievolėmis ir išmokomis pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus“.

9. Sprendimo Nr. 3/80 4 straipsnyje nustatyta priemonės materialinė taikymo sritis. Pagal 4 straipsnio 1 dalies b punktą sprendimas taikomas „invalidumo išmokoms, įskaitant tas, kurios skirtos darbingumui išsaugoti ar atgauti“.

10. Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta: „Jeigu šiame sprendime nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar maitintojo netekimo išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus, negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar išieškomos vien dėl to, kad jų gavėjas gyvena Turkijoje ar kitos valstybės narės teritorijoje nei ta, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą. <…>“

B – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 ( 6 )

11. Reglamentu Nr. 1408/71 derinamos valstybių narių socialinės apsaugos sistemos siekiant užtikrinti, kad Europos Sąjungoje judantiems darbuotojams visuomet galiotų socialinės apsaugos teisės aktai.

12. 4 straipsnyje nustatoma reglamento materialinė taikymo sritis. Pagal 4 straipsnio 1 dalį Reglamentas Nr. 1408/71 taikomas „invalidumo išmok[oms], įskaitant tas, kurios skirtos darbingumui išsaugoti ar atgauti“.

13. Konkrečiau, 4 straipsnio 2a dalyje apibrėžiamos „specialios neįmokinės išmokos“, t. y. kategorija, į kurią patenka išmokos, svarstomos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose.

14. Pagal 10 straipsnio 1 dalį valstybės narės negali taikyti gyvenamosios vietos kriterijaus, o 10a straipsnio 1 dalyje nustatyta šio draudimo išimtis tam tikroms specialioms neįmokinėms išmokoms. 10a straipsnio 1 dalis išdėstyta taip: „10 straipsnio ir III antraštinės dalies nuostatos netaikomos specialioms neįmokinėms išmokoms, nurodytoms 4 straipsnio 2a dalyje. Asmenys, kuriems taikomas šis reglamentas, gauna šias išmokas, jei jos paminėtos IIa priede, išimtinai teritorijoje tos valstybės narės, kurioje jie gyvena, ir pagal tos valstybės teisės aktus. Išmokas savo sąskaita moka gyvenamosios vietos įstaiga.“

15. Iš dalies pakeitus šį reglamentą Reglamentu (EB) Nr. 647/2005 ( 7 ), TW buvo įtrauktas į reglamento IIa priede esantį specialių neįmokinių išmokų sąrašą. Šis pakeitimas įsigaliojo 2005 m. gegužės 5 d.

C – Nyderlandų teisė

16. TW reglamentuojamas papildomų išmokų skyrimas Nyderlanduose. Šios išmokos skiriamos siekiant visiems užtikrinti tam tikrą minimalų gyvenimo lygį. Pagal TW gavusi asmens prašymą Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Darbuotojų socialinio draudimo tarnyba, toliau – Uwv) sprendžia, ar jis turi teisę gauti papildomas išmokas.

17. 1999 m. gegužės 27 d. patvirtinus Wet beperking export uitkeringen (Išmokų eksporto apribojimo įstatymas, toliau – Wet BEU) TW buvo papildytas nauja nuostata, pagal kurią teisė gauti papildomas išmokas ėmė priklausyti nuo to, ar asmuo gyvena Nyderlanduose. Taigi nuo 2000 m. sausio 1 d. visi papildomų išmokų gavėjai privalo gyventi Nyderlanduose.

18. Taikant pereinamojo laikotarpio nuostatas pagal Wet BEU XI straipsnį, išmokos pagal TW gavėjams, kurie gavo papildomas išmokas dar iki įsigaliojant naujajai tvarkai ir kurie tuo metu gyveno ne Nyderlanduose, turi būti laipsniškai panaikinamos nuo 2000 m. sausio 1 d. kasmet mažinant jas trečdaliu. Tokią pat laipsniško panaikinimo tvarką reikėjo taikyti nuo 2007 m. ES ir EEE piliečiams po to, kai TW buvo įtrauktas į Reglamento Nr. 1408/71 IIa priede esantį sąrašą.

II – Faktinės aplinkybės, procesas ir pateikti klausimai

19. M. S. Demirci ir dar penki buvę darbuotojai migrantai (toliau – kitos apeliacinio proceso šalys) yra Turkijos piliečiai, kurie kelerius metus dirbo ir gyveno Nyderlanduose. Dėl invalidumo jie prarado darbingumą ir jiems buvo skirtos invalidumo išmokos ( 8 ) ir papildomos neįmokinės išmokos pagal TW. Tokios papildomos išmokos skirtos siekiant užtikrinti gavėjams kuo panašesnio į minimalų darbo užmokestį lygio pajamas. Kitos apeliacinio proceso šalys iki 2000 m. grįžo į Turkiją, nors per tą laiką šalia Turkijos pilietybės įgijo ir Nyderlandų pilietybę, todėl turėjo teisę pasilikti gyventi Nyderlanduose.

20. Kai Uwv laipsniškai panaikino papildomas išmokas pagal Wet BEU, kitos apeliacinio proceso šalys užginčijo priimtus sprendimus. Po kelių teismų sprendimų Uwv dar kelerius metus toliau skyrė papildomas išmokas, bet galiausiai jas visiškai panaikino nuo 2004 ar 2007 m., atsižvelgdama į konkrečias aplinkybes.

21. Abejodamas, ar papildomų išmokų mokėjimas buvo nutrauktas teisėtai, Centrale Raad van Beroep (Vyriausiasis administracinis teismas) (Nyderlandai) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą šiais klausimais: „1. Ar, atsižvelgiant į Papildomo protokolo 59 straipsnį, Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji nesuderinama su valstybės narės teisės nuostata, pavyzdžiui, [TW] 4a straipsniu, pagal kurią papildomos išmokos, skirtos remiantis nacionaline teise, nebemokamos, kai šios išmokos gavėjai nebegyvena šios valstybės teritorijoje, net jeigu šie gavėjai, išsaugodami Turkijos pilietybę, įgijo priimančiosios valstybės narės pilietybę? 2. Jeigu atsakydamas į pirmąjį klausimą [Teisingumo Teismas] nuspręstų, kad suinteresuotieji asmenys gali remtis Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalimi, tačiau šis rėmimasis ribojamas Papildomo protokolo 59 straipsniu, ar tuomet Papildomo protokolo 59 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama toliau mokėti papildomas išmokas Turkijos piliečiams, kaip antai kitoms apeliacinio proceso šalims, nuo tada, kai pagal ES teisę ES piliečiai nebeturi teisės į šias išmokas, net jeigu pagal nacionalinę teisę atitinkamas išmokas ES piliečiai gautų ilgiau?“

22. Pastabas raštu šioje byloje pateikė Uwv, M. S. Demirci, R. Keskin ir Nyderlandų vyriausybė, taip pat Komisija. Per 2014 m. gegužės 14 d. teismo posėdį pastabas žodžiu pateikė visos šios šalys ir D. Cetin.

III – Vertinimas

A – Preliminarios pastabos

23. Byloje, kurią nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (toliau – ši byla), svarstomos problemos itin primena sudėtingą padėtį, dėl kurios buvo priimtas Teisingumo Teismo sprendimas byloje Akdas ir kt. ( 9 ) . Iš esmės ir byloje Akdas, ir šioje byloje nagrinėjamas neįmokinių išmokų (specialių papildomų išmokų) eksportas į Turkiją pagal TW, kai ES piliečiai tokių išmokų nebegali eksportuoti į kitas valstybes nares.

24. Vis dėlto tarp dviejų bylų yra vienas itin svarbus skirtumas. Byloje Akdas buvę darbuotojai turkai buvo Turkijos piliečiai. Šioje byloje kitos apeliacinio proceso šalys šalia turėtos Turkijos pilietybės įgijo priimančiosios valstybės narės pilietybę. Iš šios bylos matyti, kad dėl kelių pilietybių nepaprastai sunku aiškinti Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnį.

25. Prieš pradedant išsamiau nagrinėti tuos sunkumus, verta prisiminti, kad Reglamente Nr. 1408/71 nustatytos konkrečios sąlygos „specialioms neįmokinėms išmokoms“ nuo 1992 m. Nors tokios išmokos patenka į to reglamento taikymo sritį, pagal jo 10a straipsnį (dabar – Reglamento (EB) Nr. 883/2004 70 straipsnis) ( 10 ) valstybės narės pasilieka teisę nuspręsti, ar skirti tokias išmokas tik šalyje gyvenantiems asmenims. Tai įmanoma, jei tos išmokos yra įtrauktos į sąrašą Reglamento Nr. 1408/71 IIa priede (dabar – Reglamento Nr. 883/2004 X priedas). TW yra įtrauktas į tą sąrašą priede.

26. Turėdamas tai galvoje, Teisingumo Teismas byloje Akdas konstatavo, jog nepaisant to, kad iš vienos valstybės narės į kitą keliaujantys ES piliečiai neturi teisės eksportuoti pagal TW skirtų papildomų išmokų, darbuotojams turkams toks apribojimas netaikomas. Svarbu tai, jog, Teisingumo Teismo nuomone, aplinkybė, kad Turkijos piliečiai gali eksportuoti tokias papildomas išmokas, neprieštarauja Papildomo protokolo 59 straipsniui, pagal kurį Turkijos piliečiams draudžiama taikyti palankesnes sąlygas nei ES piliečiams ( 11 ).

27. Atsižvelgiant į Sprendimą Akdas (EU:C:2011:346), dabar kyla klausimas, kokį poveikį priimant sprendimą šioje byloje turi kitų apeliacinio proceso šalių natūralizacija. Kaip matyti iš skirtingų nuomonių, išsakytų pastabas pateikusių šalių, atsakymas į šį klausimą visiškai nėra akivaizdus. Tačiau, kaip mėginsiu parodyti toliau, manau, kitų apeliacinio proceso šalių padėtis iš esmės skiriasi nuo darbuotojų turkų padėties byloje Akdas. Vis dėlto, būdami Nyderlandų piliečiai, jie yra Europos Sąjungos valstybės narės piliečiai.

B – Europos Sąjungos valstybės narės pilietybės turėjimo poveikis

28. Darbuotojams migrantams, tokiems kaip Turkijos piliečiai, darbas Europos Sąjungos valstybėje narėje ir priimančiosios valstybės narės pilietybės įgijimas, be abejonės, yra svarbus žingsnis siekiant galutinai integruotis ( 12 ). Dėl toliau išdėstytų priežasčių, mano nuomone, Sprendimas Nr. 3/80 nebetaikomas, kai tik darbuotojas turkas įgyja priimančiosios valstybės narės pilietybę. Tas darbuotojas pats tampa ES piliečiu. Todėl jis nebegali rinktis taikytinų taisyklių, kurios būtų jam naudingiausios visais atvejais.

29. Mano nuomone, kai tik Turkijos piliečiai, atvykę į valstybę narę pagal EEB ir Turkijos asociacijos susitarimą, natūralizuojasi priimančiojoje valstybėje narėje, jų socialinės apsaugos teisėms nebetaikomas Sprendimas Nr. 3/80. Kadangi jie yra (visateisiai) ES piliečiai, jų teisėms taikoma tam tikros valstybės narės teisė ir tam tikrais atvejais – ES teisė. Kitaip vienu metu būtų taikomos dvi skirtingos invalidumo išmokų mokėjimo tvarkos.

30. Pavyzdžiui, Sprendimu Nr. 1/80 ( 13 ) – priemone, kuri buvo patvirtinta siekiant atgaivinti ir plėtoti Turkijos Respublikos ir Europos Sąjungos prekybos ir ekonominius santykius ( 14 ) – siekiama pagerinti darbuotojams ir jų šeimų nariams pagal EEB ir Turkijos asociacijos susitarimą taikomas socialines sąlygas ( 15 ). Iš to matyti, kad Turkijos piliečiams Asociacijos susitarimas ir Sprendime Nr. 1/80 nurodytas teisinis režimas taikomi tik kaip darbuotojams arba darbuotojo šeimos nariams ( 16 ). Pagal ES teisę darbuotojų (ar bet kurios kitos kategorijos asmenų), turinčių valstybės narės pilietybę ir pasinaudojusių savo laisvo judėjimo teise, padėtis tokia nėra. Jų teisėms galioja ES teisė vien todėl, kad jie yra Europos Sąjungos valstybės narės piliečiai ( 17 ).

31. Tai matyti ir iš bylos Kahveci ( 18 ), kuria taip pat remiasi kitos apeliacinio proceso šalys. Bylos Kahveci esmė buvo susijusi su Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio ( 19 ) tinkamu aiškinimu. Svarstytas klausimas, ar darbuotojų turkų, kurie, kaip ir kitos apeliacinio proceso šalys, buvo ir Nyderlandų, ir Turkijos piliečiai, šeimų nariams ta nuostata vis dar gali būti taikoma po to, kai tie darbuotojai įgyja priimančiosios valstybės narės pilietybę.

32. Visiškai pritariu generalinės advokatės E. Sharpston vertinimui toje byloje. Dėl tų darbuotojų pasakytina, kad dirbdamos su dvigubą pilietybę turinčiais darbuotojais valstybės narės valdžios institucijos gali su jais elgtis taip, tarsi jie būtų tik tos valstybės narės piliečiai ( 20 ). Tačiau jos negali ignoruoti asmens Turkijos pilietybės dirbdamos su jo šeimos nariais, kurie nėra ES piliečiai. Taip yra todėl, kad valdžios institucijų santykių su tokiu šeimos nariu požiūriu kelias pilietybes turintis darbuotojas tebėra Turkijos pilietis, teisėtai dirbantis Nyderlandų darbo rinkoje. Nors pats darbuotojas naudojasi savo teisėmis kaip atitinkamos valstybės narės pilietis, jis vis tiek tebelaikomas „darbuotoju turku“, kaip apibrėžta Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnyje. Kitaip tariant, jei tokie darbuotojai yra tam tikroje valstybėje narėje teisėtai, šeimos nariai gali naudotis teisėmis pagal 7 straipsnį, net jei tų teisių šaltinis pats jomis naudotis negali, nes santykiuose su šiuo asmeniu valstybės narės valdžios institucijos privalo neatsižvelgti į kitą jo pilietybės statuso pusę ( 21 ).

33. Atsižvelgiant į tai, reikėtų pabrėžti, jog palankesnių sąlygų taikymas tam tikrai ES piliečių kategorijai (t. y. tiems, kurie turi ir Turkijos, ir valstybės narės pilietybę) dėl to, kad jie yra ne ES piliečiai, tiesiog reikštų, kad būtų daromas skirtumas tarp įvairių ES piliečių kategorijų. Taigi leidus kai kuriems ES piliečiams eksportuoti teises (Europos Sąjungos viduje), o kitiems to neleidus, tai aiškiai prieštarautų bendrajam nediskriminavimo principui.

34. Kitaip tariant, kai darbuotojai turkai, tokie kaip kitos apeliacinio proceso šalys, įgyja priimančiosios valstybės narės pilietybę, jie tiesiog nebėra „darbuotojai turkai“, kaip apibrėžta Sprendime Nr. 3/80 (arba apskritai asociaciją reglamentuojančiuose teisės aktuose). Nuo to momento jų teisėms į socialines išmokas galioja ne asociaciją reglamentuojantys teisės aktai, o nacionalinė teisė ir tam tikrais atvejais – ES teisė.

35. Todėl, mano nuomone, Sprendimas Nr. 3/80 neturėtų būti taikomas tomis sąlygomis byloje, kurią nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kai darbuotojai įgijo priimančiosios valstybės narės pilietybę ir kartu pasiliko Turkijos pilietybę.

36. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir pastabas pateikusios šalys labiau pritarė kitokiam požiūriui į šios bylos aspektų aiškinimo klausimus; jie vadovaujasi būtent Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsniu (ir Teisingumo Teismo sprendimu Akdas, EU:C:2011:346). Kad vertinimas būtų išsamus, nors ir rizikuodamas be reikalo sukelti daugiau neaiškumų, toliau parodysiu, kad net ir remiantis Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsniu, nagrinėjant jį kartu su Papildomo protokolo 59 straipsniu, ši byla skiriasi nuo Akdas (EU:C:2011:346).

C – Argumentavimas remiantis „Akdas “

1. Akdas ir Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnis

37. Byloje Akdas (EU:C:2011:346) Teisingumo Teismas patvirtino, kad Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalis tiesiogiai taikoma į sprendimo materialinę taikymo sritį patenkantiems asmenims ( 22 ). Sprendimo Nr. 3/80 2 straipsnis, be kita ko, taikomas darbuotojams, kuriems galioja valstybės narės teisė ir kurie yra Turkijos piliečiai. Darant prielaidą, kad Sprendimas Nr. 3/80 tebetaikomas, kitos apeliacinio proceso šalys (kaip ir asmenys byloje Akdas (EU:C:2011:346) atitinka tą kriterijų: jie yra Turkijos piliečiai, kuriems taikyta valstybės narės, t. y. Nyderlandų, teisė. Taigi buvę darbuotojai turkai iš principo turėtų turėti galimybę vadovautis Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsniu stengdamiesi užtikrinti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos papildomos išmokos būtų jiems ir toliau mokamos Turkijoje.

38. Teisingumo Teismui priėmus Sprendimą Akdas (EU:C:2011:346), taip pat aišku, kad papildomos neįmokinės išmokos, kaip ir šioje byloje nagrinėjamos išmokos, patenka į Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies materialinę taikymo sritį ( 23 ). Konkrečiau, svarstomų išmokų eksporto klausimu Teisingumo Teismas pripažino, kad buvę darbuotojai turkai, grįžę į Turkiją, pagal Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalį tebeturi teisę gauti socialines išmokas, kaip ir tas papildomas išmokas (nors ES piliečiai tokios teisės neturi) ( 24 ). Teisingumo Teismas šią išvadą padarė dėl toliau nurodytų priežasčių.

39. Pirma, Papildomo protokolo 39 straipsnio 4 dalyje aiškiai numatytas tam tikrų socialinių išmokų, prie kurių priskiriamos darbuotojų Turkijos piliečių pagal vienos ar kelių valstybių narių teisės aktus gautos pensijos ir invalidumo išmokos, eksportas į Turkiją. Antra, kaip jau minėta, Sprendimo Nr. 3/80 2 straipsnis apima darbuotojus turkus, kuriems „taikyta“ vienos ar kelių valstybių narių teisė, ir ši sąvoka nebetikslinama. Darbuotojai turkai patenka į Sprendimo Nr. 3/80 taikymo sritį vien todėl, kad jiems taikyta bent vienos valstybės narės teisė ( 25 ).

40. Trečia (ir tai galbūt dar svarbiau), Sprendimo Nr. 3/80 aplinkybėmis taikant pagal Reglamentą Nr. 1408/71 galiojančią sistemą dėl specialių neįmokinių išmokų, tai prilygtų to sprendimo pakeitimui. Tačiau tą gali padaryti tik Asociacijos taryba.

41. Tačiau šioje byloje itin aktualus Turkijos piliečių statusas tampa tada, kai jie nustoja dirbti priimančiojoje valstybėje narėje. Remdamasis byla Bozkurt ( 26 ) , Teisingumo Teismas konstatavo, kad Turkijos pilietis, anksčiau dirbęs valstybėje narėje, kaip apibrėžta Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnyje ( 27 ), savaime neįgyja teisės pasilikti tos valstybės teritorijoje po nelaimingo atsitikimo darbe. Tai ypač pasakytina apie atvejus, kai dėl nelaimingo atsitikimo jis visam laikui tampa nedarbingas ir todėl tikrai nebeliks darbo rinkoje ( 28 ).

42. Kadangi byloje Akdas (EU:C:2011:346) asmenys nebegalėjo būti laikomi darbo jėga, pagal Sprendimą Nr. 1/80 jie neturėjo teisės likti priimančiosios valstybės narės teritorijoje ( 29 ). Todėl, remiantis Papildomo protokolo 59 straipsniu, tų asmenų padėties nebuvo galima pagrįstai palyginti su ES piliečių padėtimi. Iš esmės taip yra todėl, kad ES piliečiai (dėl to, kad jie yra Europos Sąjungos valstybės narės piliečiai) turi teisę persikraustyti į kitų valstybių narių teritoriją ir joje gyventi (tam tikromis sąlygomis). Taigi ES piliečiai taip pat išsaugo teisę gyventi atitinkamas išmokas skyrusioje valstybėje narėje. Kitaip tariant, jie gali priimti sprendimą išvykti iš tos valstybės ir dėl to netekti išmokų, bet, kita vertus, jie taip pat gali ir grįžti į tą valstybę narę.

2. Sprendimas Akdas ir Papildomo protokolo 59 straipsnis

43. Kaip matyti iš Teisingumo Teismo argumentų sprendime Akdas (EU:C:2011:346), Papildomo protokolo 59 straipsnis taikomas kaip „paskutinė priemonė“ siekiant užtikrinti, kad, aiškinant EEB ir Turkijos asociacijos susitarimo nuostatas, ES piliečiams nebūtų nepagrįstai taikomos ne tokios palankios sąlygos nei Turkijos piliečiams. Tačiau 59 straipsnis nėra prioritetinė nediskriminavimo nuostata, kurią ES piliečiai galėtų taikyti visais atvejais, kai pagal EEB ir Turkijos asociacijos susitarimą Turkijos piliečiams suteikiamos teisės, kurių ES piliečiai neturi ( 30 ).

44. Šis aspektas puikiai iliustruojamas Sprendime Derin ( 31 ) . Toje byloje Teisingumo Teismas konstatavo, kad Papildomo protokolo 59 straipsnis nekliudo aiškinti Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio taip, kad darbuotojo Turkijos piliečio šeimos narys, sulaukęs pilnametystės, gyvena savarankiškai ir nėra išlaikomas to darbuotojo, išlaiko teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje. Taip yra nepaisant to, kad ES piliečiai pagal taikytinas ES taisykles tokios teisės neturi.

45. Iš tiesų toks aiškinimas buvo pagrįstas, nes Turkijos piliečių teisinio statuso (pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnį) negalima buvo lyginti su ES piliečių statusu (pagal Reglamentu (EEB) Nr. 1612/68 sukurtą sistemą ( 32 )). Pagal asociaciją reglamentuojančius teisės aktus atsirandančios teisės buvo ne tokios palankios nei iš ES teisės kylančios ES piliečių teisės dėl kelių priežasčių ( 33 ). Todėl nelaikyta, kad Papildomo protokolo 59 straipsnis kliudo suteikti Turkijos piliečiams teisę, kurios ES piliečiai tokiomis aplinkybėmis neturi. Iš to sprendimo matyti, kad svarbus bendrasis Turkijos ir ES piliečių teisinis statusas. Kitaip tariant, 59 straipsniu tiesiog reikalaujama, kad ES piliečių padėtis apskritai nebūtų mažiau palanki nei Turkijos piliečių padėtis, kai kalbama apie tam tikrą teisių kategoriją ( 34 ).

46. Iš tiesų, kaip ir byloje Derin (EU:C:2007:442), teisinė tvarka, sukurta siekiant suderinti pagal Sprendimą Nr. 3/80 taikomas socialinės apsaugos sistemas, kuri buvo svarstoma byloje Akdas (EU:C:2011:346), nevisiškai atitinka Reglamentą Nr. 1408/71 (dabar – Reglamentas Nr. 883/2004). Nors pagal sprendimą gali būti užtikrinamas tam tikrų išmokų eksportas, galima pagrįstai daryti prielaidą, kad juo numatoma mažesnė apsauga, nei suteikiama apskritai visiems, turintiems ES pilietybę ( 35 ).

47. Priešingai, Turkijos piliečių požiūriu, kai laikoma, kad Turkijos piliečių padėtį galima palyginti su ES piliečių padėtimi, taikant Papildomo protokolo 59 straipsnį, gali susiklostyti padėtis, kai neužtikrinamos teisės, kurias Turkijos piliečiai kitaip turėtų pagal EEB ir Turkijos asociacijos susitarimą ( 36 ).

48. Ar kitų apeliacinio proceso šalių pozicija labai skiriasi nuo darbuotojų Turkijos piliečių pozicijos byloje Akdas (EU:C:2011:346)? Kaip jau paaiškinta pirmiau, manau, kad taip. Tačiau, nebijodamas pasikartoti, trumpai apžvelgsiu tuos skirtumus atsižvelgdamas į bylą Akdas.

3. Sprendimas Akdas ir ši byla

49. Byloje Akdas (EU:C:2011:346) buvę darbuotojai turkai prarado darbingumą Nyderlanduose. Todėl jie nebegalėjo būti priimančiosios valstybės narės darbo jėgos dalis, kad galėtų išlaikyti teisę toliau gyventi šalyje. Man atrodo, aišku, kad tokios Turkijos piliečių padėties negalima pagrįstai palyginti su ES piliečių padėtimi (taip nurodo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), atsižvelgiant į tai, kad pastarieji turi teisę judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje: priešingai nei darbuotojai turkai, ES piliečiai naudojasi laisve ne tik išvykti iš valstybės narės, bet ir į ją sugrįžti. Svarbiausia turbūt tai, kad tam tikros valstybės narės piliečiai taip pat visuomet gali nuspręsti apskritai iš jos neišvažiuoti.

50. Šioje byloje kitos apeliacinio proceso šalys naudojasi teise gyventi Nyderlanduose būtent todėl, kad darbuotojai migrantai yra įgiję tos valstybės pilietybę: jų nevertė palikti valstybės narės, kurios piliečiai jie yra, ir jie visuomet gali į ją sugrįžti, jei norės. Jei jie sugrįš, taip pat gaus ir tas papildomas išmokas. Todėl, vadovaudamasis šiuo antruoju požiūriu, pritariu, visų pirma, Komisijai ir Nyderlandų vyriausybei, kad kitų apeliacinio proceso šalių padėtis iš esmės skiriasi nuo asmenų padėties byloje Akdas EU:C:2011:346). Kalbant apie kitų apeliacinio proceso šalių teisę gyventi, jiems taikomos tos pačios sąlygos, kaip ir visiems kitiems ES piliečiams. Iš tikrųjų jie ir yra ES piliečiai.

51. Vien tik tuo, regis, galima pateisinti išvadą, kad kitų apeliacinio proceso šalių atveju dėl Papildomo protokolo 59 straipsnio Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies negalima aiškinti taip, kad jiems būtų leista eksportuoti nagrinėjamas papildomas išmokas už valstybės narės, kurioje yra už išmokų mokėjimą atsakinga institucija, ribų. Tačiau atsižvelgdamas į tai, kad savo pastabose kitos apeliacinio proceso šalys remiasi Teisingumo Teismo sprendimu byloje Kahveci (EU:C:2012:180), trumpai grįšiu prie to sprendimo. Iš esmės, iš sprendimo kitos apeliacinio proceso šalys supranta, kad vien tik dėl kelių valstybių pilietybės negalima netekti teisių, kurias kitaip asmuo turėtų pagal EEB ir Turkijos asociacijos susitarimą.

52. Nesu tikras, kad Teisingumo Teismo sprendimą byloje Kahveci (EU:C:2012:180) galima tiesiogiai taikyti šioje byloje ar kad byla Kahveci (EU:C:2012:180) galima naudingai remtis šioje byloje. Kaip jau paaiškinta, Kahveci (EU:C:2012:180) esmė buvo susijusi su Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio tinkamu aiškinimu dėl darbuotojų Turkijos piliečių šeimos narių teisių. Toje byloje Teisingumo Teismas konstatavo, kad svarbiausias 7 straipsnio tikslas yra skatinti darbuotojų turkų ir jų šeimos narių integraciją priimančiojoje valstybėje narėje ( 37 ).

53. Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsniu siekiama dviejų tikslų. Viena vertus, juo norima leisti šeimos nariams būti kartu su darbuotoju migrantu. Numatant šeimos susijungimo galimybę, šiuo straipsniu siekiama padėti darbuotojui turkui, kuris teisiškai jau integravosi priimančiojoje valstybėje narėje, susieti darbą ir gyvenamąją vietą ( 38 ). Kita vertus, ir tai, mano nuomone, svarbiausia, kad šia nuostata siekiama paskatinti darbuotojų migrantų turkų šeimos integraciją priimančiojoje valstybėje narėje. Šio tikslo pasiekimas užtikrinamas suteikiant šeimos nariams galimybę patekti į darbo rinką. Taigi šia nuostata stengiamasi laipsniškai sustiprinti šeimos nario padėtį priimančiojoje valstybėje narėje, kad jis galiausiai taptų nepriklausomas nuo darbuotojo migranto ( 39 ).

54. Priešingai, Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsniu nesiekiama užtikrinti šeimos susijungimo priimančiojoje valstybėje narėje. Juo, be kita ko, užtikinama, kad buvę darbuotojai turkai, kurie grįžo į Turkiją ar persikraustė į kitą valstybę narę nei ta, kurioje yra už išmokų mokėjimą atsakinga institucija, ir toliau turėtų teisę į tam tikras išmokas (neatsižvelgiant į gyvenamosios vietos sąlygas, kurias gali nustatyti priimančioji valstybė narė), pavyzdžiui, nagrinėjamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme. Be kita ko, tikslas yra padėti buvusiam darbuotojui turkui sugrįžti į Turkiją, jei jis priimtų tokį sprendimą.

55. Šiuo požiūriu Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnyje įtvirtintą draudimą nustatyti gyvenamosios vietos sąlygas galima apibūdinti kaip siekį numatyti „kompensaciją“. Tokiu draudimu užtikrinama, kad buvę darbuotojai Turkijos piliečiai, nukentėję dėl nelaimingo atsitikimo darbe ar profesinės ligos, gautų pakankamą kompensaciją už priimančiojoje valstybėje narėje patirtas nelaimes. Tai, atrodo, pagrįsta, atsižvelgiant į tai, kad valstybė iš tų darbuotojų darbo gavo naudos.

56. Iš pirmo žvilgsnio, turint galvoje šį tikslą, mano siūlomas požiūris gali pasirodyti nepagrįstas. Vadinasi, mano požiūrio suponuojama logiška išvada yra ta, kad buvę darbuotojai turkai, įgiję priimančiosios valstybės narės pilietybę, turėtų netekti teisių, kuriomis kitaip naudotųsi pagal Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnį. Taip yra, jei ši nuostata yra nagrinėjama kartu su Papildomo protokolo 59 straipsniu.

57. Tačiau šiuo argumentu neatsižvelgiama į vieną svarbų aspektą. Pakartosiu, kad pagal asociaciją reglamentuojančius teisės aktus darbuotojams Turkijos piliečiams (bent jau dažniausiai) suteikiama mažesnė apsauga nei ES piliečiams pagal ES teisę. Nors, be abejo, reikia apgailestauti, kad netenkama teisės eksportuoti tam tikras išmokas, natūralizacija priimančiojoje valstybėje narėje suteikia kitų teisių, kurių neturi vien tik Turkijos pilietybę turintys darbuotojai. Šiuo požiūriu natūralizuoto buvusio darbuotojo turko socialinės apsaugos teisės, kurias turi kitos apeliacinio proceso šalys, visiškai prilygsta (kitų) ES piliečių teisėms (ir šiuo atveju kitų Nyderlandų piliečių teisėms). Taip nėra buvusių darbuotojų turkų, kurie neįgijo priimančiosios valstybės narės pilietybės, atveju (kaip byloje Akdas EU:C:2011:346).

58. Be to, kaip nurodė kai kurios pastabas pateikusios šalys, teisę eksportuoti papildomas išmokas į Turkiją galima susigrąžinti atsisakius Nyderlandų pilietybės. Tiesa, toks sprendimas gali kelti keblumų, atsižvelgiant į tikslą užtikrinti darbuotojų turkų integraciją priimančiojoje valstybėje narėje. Tai galėtų atgrasyti tuos darbuotojus įgyti priimančiosios valstybės narės pilietybę. Tačiau nesu tikras, kad tikimybė netekti papildomų išmokų, kaip nagrinėjama šioje byloje, tikrai turėtų tokį numanomą atgrasomąjį poveikį, nes, kaip jau minėta, priimančiosios valstybės narės pilietybė suteikia kitas su Europos Sąjungos valstybės narės pilietybe susijusias teises (įskaitant laisvo judėjimo teisę).

59. Taigi, net ir laikantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pasirinkto aiškinimo, rezultatas iš esmės būtų tas pats. Todėl, mano nuomone, Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio, nagrinėjamo kartu su Papildomo protokolo 59 straipsniu, negalima aiškinti taip, kad juo valstybei narei draudžiama įtvirtinti teisės nuostatas, kuriomis pagal nacionalinę teisę skirtos papildomos išmokos yra panaikinamos, jei tų išmokų gavėjai nebegyvena tos valstybės teritorijoje ir jei turėdami Turkijos pilietybę tų išmokų gavėjai taip pat įgyja priimančiosios valstybės narės pilietybę.

60. Atsižvelgiant į pirmiau išdėstytus argumentus, kyla klausimas, nuo kada galima nutraukti papildomų išmokų mokėjimą. Šis klausimas nagrinėjamas toliau.

D – Tinkamas laikas nutraukti papildomų išmokų mokėjimą

61. Kaip ir pirmasis pateiktas klausimas, antrasis klausimas parengtas remiantis Papildomo protokolo 59 straipsniu. Konkrečiau kalbant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal tą nuostatą negalima ir toliau mokėti papildomų išmokų kitoms apeliacinio proceso šalims, kai ES piliečiai tokiomis pat aplinkybėmis (grįžę į kilmės valstybę) pagal ES teisę netenka teisės į tokias išmokas.

62. Kaip matyti iš pastabų raštu ir žodžiu, šiuo atveju gana sunku rasti tinkamą palyginamąjį objektą. Šiuo požiūriu ypatingas dėmesys kreipiamas į tai, kad ES piliečiai, kurie tuo metu, kai buvo patvirtintas gyvenamosios vietos kriterijus, gyveno kitose valstybėse narėse, vis dėlto išsaugojo teisę į tas išmokas pereinamojo laikotarpio metu pagal nacionalinės teisės aktus ( 40 ).

63. Kad ir kaip ten būtų, norėčiau aiškiai pasakyti, kad šiuo atveju konkrečiai kalbame apie Nyderlandų piliečius, kurie persikraustė iš Nyderlandų į trečiąją šalį ir nori eksportuoti (ar iš tikrųjų eksportavo) iš tos valstybės narės gaunamas papildomas išmokas už Europos Sąjungos ribų. Todėl esu tvirtai įsitikinęs, kad tinkamas palyginamasis objektas yra ne ES pilietis (pavyzdžiui, vokietis), grįžtantis į savo kilmės valstybę po darbo Nyderlanduose. Priešingai, kitas apeliacinio proceso šalis reikia lyginti su kitais Nyderlandų piliečiais, kurie nori eksportuoti papildomas išmokas į trečiąsias šalis (Turkiją ar bet kurią kitą šalį).

64. Šiomis aplinkybėmis, mano nuomone, tinkamas laikas, nuo kada nutraukti išmokų mokėjimą, nustatomas tik pagal nacionalinę teisę, ir, sprendžiant šį klausimą, nereikėtų vadovautis Papildomo protokolo 59 straipsnio aiškinimu ( 41 ). Kitaip tariant, kadangi kalbama apie Nyderlandų piliečius, eksportuojančius papildomas išmokas į trečiąją šalį, atrodo, kad tai visiškai nesusiję su ES teise. Kitos apeliacinio proceso šalys nepasinaudojo savo laisvo judėjimo teise Europos Sąjungos viduje ( 42 ).

65. Taigi nemanau, kad šios bylos aplinkybėmis Papildomo protokolo 59 straipsnyje nenurodytas kriterijus, tinkamas nustatyti laiką, nuo kada reikėtų nutraukti tam tikrų papildomų išmokų mokėjimą. Tai klausimas, spręstinas pagal nacionalinės teisės aktus, ir jį turi spręsti nacionalinis teismas.

IV – Išvada

66. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į Centrale Raad van Beroep pateiktus klausimus atsakyti taip: 1. 1980 m. rugsėjo 19 d. sprendimas Nr. 3/80 dėl Europos Bendrijų valstybių narių socialinės apsaugos sistemų taikymo darbuotojams Turkijos piliečiams ir jų šeimos nariams neturėtų būti taikomas byloje, kurią nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kurioje tam tikri asmenys yra įgiję priimančiosios valstybės narės pilietybę, kartu pasilikdami Turkijos pilietybę. 2. Šiomis aplinkybėmis klausimas, nuo kada reikėtų nutraukti papildomų išmokų mokėjimą, spręstinas pagal nacionalinės teisės aktus, ir jį turi spręsti nacionalinis teismas.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) 1980 m. rugsėjo 19 d. sprendimas dėl Europos Bendrijų valstybių narių socialinės apsaugos sistemų taikymo darbuotojams Turkijos piliečiams ir jų šeimos nariams (OL C 110,1983, p. 60).

( 3 ) 1986 m. lapkričio 6 d.Toeslagenwet (Papildomų išmokų įstatymas; toliau – TW).

( 4 ) Šį susitarimą Bendrijos vardu sudarė, aprobavo ir patvirtino Europos Bendrijos Taryba 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (OL C 113, 1973, p. 1).

( 5 ) Papildomas protokolas buvo pasirašytas 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje ir Bendrijos vardu sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas 1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 (OL L 361, 1977, p. 60).

( 6 ) 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, p. 2), su pakeitimais.

( 7 ) 2005 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas Nr. 647/2005, iš dalies keičiantis Tarybos reglamentus (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, ir (EEB) Nr. 574/72, nustatantį Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką (OL L 117, 2005, p. 1).

( 8 ) Jos buvo skirtos remiantis Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering (Nedarbingumo draudimo įstatymu).

( 9 ) C‑485/07, EU:C:2011:346 (toliau – Sprendimas Akdas).

( 10 ) 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1).

( 11 ) Sprendimo Akdas, EU:C:2011:346, 88 punktas ir ten nurodyta teismo praktika.

( 12 ) Žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvados byloje Kahveci, C‑7/10 ir C‑9/10, EU:C:2011:673, 61–63 punktus dėl integracijos priimančiosiose valstybėse narėse sąvokos ir su šiuo procesu susijusių sunkumų.

( 13 ) 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimas dėl asociacijos plėtojimo.

( 14 ) Šis tikslas yra suformuluotas sprendimo pirmojoje konstatuojamojoje dalyje.

( 15 ) Šiuo požiūriu žr. sprendimo trečiąją konstatuojamąją dalį.

( 16 ) Generalinio advokato Y. Bot išvados byloje Ziebell, C‑371/08, EU:C:2011:244, 49 punktas.

( 17 ) Taip pat žr. Sprendimą Micheletti ir kt., C‑369/90, EU:C:1992:295. Toje byloje Teisingumo Teismas konstatavo, kad Ispanijos valdžios institucijos turėjo elgtis su dvigubą Argentinos ir Italijos pilietybę turinčiu asmeniu kaip su ES piliečiu. Mano nuomone, iš to sprendimo galima daryti išvadą, kad dirbdamos su kelių valstybių pilietybę turinčiais asmenimis (kaip ir šioje byloje) valstybės narės valdžios institucijos privalo elgtis su tais asmenimis kaip su tos valstybės piliečiais.

( 18 ) Sprendimas Kahveci, C‑7/10 ir C‑9/10, EU:C:2012:180.

( 19 ) 7 straipsniu reglamentuojamos priimančiojoje valstybėje narėje teisėtai gyvenančių darbuotojų turkų šeimos narių teisės. Jame, be kita ko, yra nustatyta, kad tokie šeimos nariai turi teisę priimti bet kokius darbo pasiūlymus, kai jie teisėtai gyvena toje valstybėje narėje bent trejus metus, ir kad jie gali laisvai rinktis bet kokį mokamą darbą savo nuožiūra, jei jie teisėtai gyvena priimančiojoje valstybėje narėje bent penkerius metus.

( 20 ) Iš tiesų, kaip žinoma, valstybės narės tebeturi teisę nustatyti pilietybės įgijimo ir netekimo sąlygas. Tas pats pasakytina ir apie valstybių narių įgaliojimų įgyvendinimą apskritai pilietybės srityje. Tačiau taip yra su sąlyga, kad šie įgaliojimai turi būti įgyvendinami laikantis ne tik ES, bet ir tarptautinės teisės aktų.

( 21 ) Generalinės advokatės E. Sharpston išvados byloje Kahveci, EU:C:2011:673, 74 punktas. Atrodo, kad Teisingumo Teismas (bent numanomai) šiam argumentavimui pritarė (žr. sprendimo toje byloje 35 punktą). Teisingumo Teismo nuomone, Sprendimo Nr. 1/80 svarbiausiam tikslui pagerinti darbuotojų turkų socialines sąlygas priimančiojoje valstybėje narėje būtų sukliudyta, jei įgyjant priimančiosios valstybės narės pilietybę būtų reikalaujama, kad Turkijos pilietybę pasiliekantis darbuotojas atsisakytų jam naudingų sąlygų, skatinančių šeimos susijungimą priimančiojoje valstybėje narėje.

( 22 ) EU:C:2011:346, 74 punktas.

( 23 ) Sprendimo Akdas, EU:C:2011:346, 89–91 punktai.

( 24 ) Ten pat, žr. visų pirma 74 ir 89–96 punktus.

( 25 ) Tų darbuotojų šeimos narių padėtis kiek skiriasi. Iš tikrųjų, remiantis Sprendimo Nr. 3/80 2 straipsnio antra įtrauka, tas sprendimas taikytinas „vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenančių darbuotojų šeimos nariams“.

( 26 ) Sprendimas Bozkurt, C‑434/93, EU:C:1995:168.

( 27 ) 6 straipsniu reglamentuojamos tikrojo įdarbinimo priimančiojoje valstybėje narėje sąlygos, skirtos padėti darbuotojui turkui laipsniškai integruotis priimančiojoje valstybėje narėje. Pagal tą nuostatą tinkamai užsiregistravęs valstybėje narėje kaip dirbantis asmuo, darbuotojas turkas toje valstybėje narėje po vienų metų teisėto darbo turi teisę į tai, kad jam būtų pratęstas leidimas dirbti tam pačiam darbdaviui, jei darbo vieta yra laisva. Po trejų metų teisėto darbo tam tikroje valstybėje narėje toks darbuotojas įgyja teisę priimti kitą darbo pasiūlymą (jei įvykdytos tam tikros kitos sąlygos). Galiausiai, po ketverių metų teisėto darbo asmuo gali pats savo nuožiūra rinktis bet kokį mokamą darbą valstybėje narėje.

( 28 ) Sprendimo Bozkurt, EU:C:1995:168, 42 punktas.

( 29 ) EU:C:2011:346, 94 punktas. Dėl to asmenys neišvyko iš valstybės narės patys taip nusprendę ir be teisėtos priežasties. Iš tiesų teisės aktuose įtvirtinta, kad išvykus be teisėtos priežasties galima netekti pagal EEB ir Turkijos asociacijos susitarimą įgytų teisių. Šiuo klausimu žr. Sprendimo Er, C‑453/07, EU:C:2008:524, 30 punktą. Taip pat žr. Sprendimo Genc, C‑14/09, EU:C:2010:57, 42 punktą.

( 30 ) Iš tiesų, kaip nurodė dvi pastabas pateikusios šalys, „šioms dviem kategorijoms taikomi skirtingi teisiniai režimai, kurių teisiniai pagrindai skirtingi ir už kuriuos atsako skirtingi teisės aktų leidėjai“. Žr. K. Eisele ir A. van der Mei, „Portability of Social Benefits and Reverse Discrimination of EU Citizens vis-à-vis Turkish Nationals: Comment on Akdas“, 37(2012) European Law Review, 204–212 punktai, p. 211.

( 31 ) Sprendimas Derin, C‑325/05, EU:C:2007:442.

( 32 ) 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo (OL L 257, p. 2).

( 33 ) Žr. visų pirma Derin, EU:C:2007:442, 62–67 punktus. Taip pat žr. generalinio advokato Y. Bot išvados byloje Ziebell, EU:C:2011:244, 52 punktą dėl iš vienos valstybės narės į kitą keliaujančių ES piliečių statuso.

( 34 ) Minėti K. Eisele ir A. van der Mei, p. 208.

( 35 ) Tiesa, ir Sprendimu Nr. 3/80, ir Reglamentu Nr. 1408/71 siekiama užtikrinti socialinės apsaugos sistemų koordinavimą, kai darbuotojai juda. Vis dėlto sprendime minimos išmokos pagal Reglamentą Nr. 1408/71, išskyrus bedarbio išmokas. Taip pat svarbu paminėti, kad Teisingumo Teismo sprendimas Akdas (EU:C:2011:346) paskatino Komisiją pateikti pasiūlymą iš dalies pakeisti Sprendimą Nr. 3/80 ir į naująjį sprendimą įtraukti taisyklę dėl draudimo eksportuoti specialias neįmokines išmokas pinigais. Žr. Komisijos pasiūlymą, 2012 m. kovo 30 d., COM(2012) 153 final, p. 8.

( 36 ) Prie šio klausimo grįšiu 55 punkte. Kalbant apie Teisingumo Teismo praktiką, žr., pavyzdžiui, Sprendimą Soyal and Savatli, C‑228/06, EU:C:2009:101, ir 2007 m. birželio 29 d. nutartį byloje Komisija prieš Nyderlandus, C‑92/07, EU:C:2007:402.

( 37 ) Žr. EU:C:2012:180, 33 punktą. Taip pat žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvadą byloje Kahveci, EU:C:2011:673.

( 38 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimo Kahveci, EU:C:2012:180, 32 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką.

( 39 ) Šiuo klausimu žr. ten pat, 33 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką.

( 40 ) Kaip jau minėta, papildomų išmokų eksportas Europos Sąjungoje apribotas nuo 2005 m. gegužės 5 d., kai įsigaliojo Reglamentas Nr. 647/2005. Nuo to momento kitoms ES valstybėms narėms taikomos nacionalinės pereinamojo laikotarpio taisyklės (numatant laipsniško panaikinimo laikotarpį).

( 41 ) Šiuo požiūriu iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad papildomų išmokų mokėjimas gavėjams, kurie jau gavo tokias išmokas iki įsigaliojant naujajai tvarkai ir kurie gyveno tuo metu ne Nyderlanduose, turėjo būti laipsniškai nutrauktas nuo 2000 m. sausio 1 d.

( 42 ) Jei taip būtų, teisė eksportuoti išmokas pagal ES teisės aktus galiotų tik iki 2005 m. gegužės 5 d. Nuo tos dienos taikomi skirtingi dvišaliai susitarimai.