ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Išnagrinėjęs VT 4 straipsnio 1 dalies c punktą ir 76/C straipsnio 2 dalį, taip pat Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 dalies c punktą ir Direktyvos 2008/95 4 straipsnio 3 dalį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarė išvadą, kad šiose nuostatose nieko nenurodyta dėl Sąjungos geografinė teritorijos dydžio, kuriuo remiantis būtų galima teigti, jog Bendrijos prekių ženklas turi gerą vardą. Be to, kyla klausimas, ar, net jei prekių ženklas turi gerą vardą, galima teigti, kad tuo atveju, kai šis prekių ženklas nežinomas konkrečioje valstybėje narėje, be teisėto pagrindo naudojant vėlesnį prekių ženklą nebūtų gaunama nepagrįsta nauda dėl ankstesnio Bendrijos prekių ženklo skiriamojo požymio ar gero vardo arba jiems nebūtų padaryta žalos.
22

Komisija teigia, kad nagrinėjamos direktyvos nevisiškai perkeltos į Lenkijos teisę, nes į perkėlimui užtikrinti Lenkijos Respublikos priimtų teisės aktų taikymo sritį nepatenka nagrinėjami audiniai ir ląstelės. Be to, anot Komisijos, nurodydama, kad, kiek tai susiję su nagrinėjamais audiniais ir ląstelėmis, šių direktyvų nuostatos plačiai taikomos kasdienėje medicinos praktikoje, Lenkijos Respublika netiesiogiai, tačiau neišvengiamai pripažino, kad šios nuostatos į Lenkijos teisės sistemą perkeltos tik iš dalis. Bet kuriuo atveju, Komisijos nuomone, akivaizdu, kad per pagrįstoje nuomonėje nurodytą terminą neįsigaliojo privalomi, aiškūs ir tikslūs teisės aktai, užtikrinantys visišką minėtų direktyvų perkėlimą.
54

Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį, kuris Bendrajam Teismui taikomas pagal to paties statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą, ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 81 straipsnį, kuriame nurodoma Bendrajam Teismui tenkanti pareiga motyvuoti, iš jo nereikalaujama pateikti paaiškinimo, kuriame išsamiai ir vienas po kito būtų išnagrinėti visi ginčo šalių pateikti argumentai, ir kad dėl to motyvai gali būti implicitiniai, jeigu jie leidžia suinteresuotiesiems asmenims sužinoti priežastis, dėl kurių Bendrasis Teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti jam pavestą kontrolę (žr., be kita ko, Sprendimo Edwin / VRDT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 64 punktą ir Sprendimo Isdin / Bial‑Portela, C‑597/12 P, EU:C:2013:672, 21 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
33

Be to, pažymėtina, kad kai sprendimas grąžinti priimtas dėl trečiosios šalies piliečio, tačiau pastarasis nesilaikė įpareigojimo grįžti – nei per nustatytą terminą savanoriškai išvykti iš šalies, nei šiuo tikslu nenustačius jokio termino – pagal Direktyvos 2008/115 8 straipsnio 1 dalį, siekiant veiksmingai įgyvendinti grąžinimo procedūrą, valstybės narės įpareigojamos imtis visų būtinų priemonių, kad atitinkamas asmuo būtų išsiųstas, tai yra jis būtų fiziškai išvežtas iš minėtos valstybės narės, kaip tai numatyta šios direktyvos 3 straipsnio 5 punkte (šiuo klausimu žr. Sprendimo Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, 35 punktą).
42

Parlamento teigimu, vien ginčijamos direktyvos 5 konstatuojamosios dalies, pagal kurią ginčijamos direktyvos nuostatos yra viršesnės už Direktyvos 98/83 nuostatas, nepakanka šiam teisiniam neapibrėžtumui įveikti. Iš tiesų, dėl egzistuojančių dviejų tekstų, kuriais siekiama to paties tikslo, t. y. apsaugoti visuomenės sveikatą nuo žmonėms vartoti skirto vandens užterštumo radioaktyviosiomis medžiagomis, bet kurių turinys yra skirtingas, sukuriama netikrumo situacija, kuri negali būti panaikinta nurodant principą lex specialis derogat legi generali. Bet kuriuo atveju valstybės narės ir toliau privalo pagal Direktyvą 98/83 palikti galioti nuostatas, priimtas šios direktyvos I priedo C daliai ir II priedui perkelti, o šios pareigos pažeidimu gali remtis bet kuri suinteresuotoji šalis kreipdamasi į jurisdikciją turinčius nacionalinius teismus. Ši pareiga gali būti panaikinta tik aiškiai panaikinus nagrinėjamas nuostatas, pagal kurias reikalaujama remtis teisiniu pagrindu, kylančiu iš SESV 192 straipsnio 1 dalies. Tačiau iš ginčijamos direktyvos akivaizdžiai matyti, kad minėtos nuostatos nepanaikintos ne dėl paprasto neapsižiūrėjimo. Be to, Parlamento teigimu, teisės aktą priėmusi institucija negali remtis principu lex specialis derogat legi generali, kad pateisintų dviejų savo priimtų teisės aktų koliziją.
Sąjungos išorės kompetencija gali egzistuoti kitais nei SESV 3 straipsnio 2 dalyje numatytais atvejais. Sąjungos kompetencija sudaryti tarptautinius susitarimus gali būti ne tik ekspliticiškai nustatyta Sutartyse, bet taip pat implicitiškai kilti iš kitų Sutarčių nuostatų ir aktų, kuriuos pagal šias nuostatas priima Sąjungos institucijos. Kalbant konkrečiai, kiekvieną kartą, kai Sąjungos teisėje minėtų institucijų atžvilgiu nustatoma vidaus kompetencija, kad būtų įgyvendintas konkretus tikslas, Sąjungai suteikiama kompetencija prisiimti tarptautinius įsipareigojimus, reikalingus šiam tikslui pasiekti, net ir nesant aiškios nuostatos šiuo klausimu. Pastarasis atvejis dabar nurodytas SESV 216 straipsnio 1 dalyje.

Be to, reikia atskirti Sąjungos išorės kompetencijos buvimą ir šios galimos kompetencijos išimtinį ar pasidalijamąjį pobūdį. Šis atskyrimas perteiktas SESV. Iš pačios SESV 216 straipsnio 1 dalies formuluotės, kurioje nedaroma jokio skirtumo pagal tai, ar Sąjungos kompetencija yra išimtinė, ar pasidalijamoji, matyti, kad Sąjungai suteikta tokia kompetencija keturiais atvejais. Situacija, kai susitarimo sudarymas gali paveikti bendras taisykles arba pakeisti jų apimtį – situacija, kai Sąjungos kompetencija yra išimtinė pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį, tėra tik vienas iš šių atvejų. Be to, palyginus atitinkamas SESV 216 straipsnio 1 dalies ir 3 straipsnio 2 dalies formuluotes matyti, kad atvejai, kai, remiantis pirmąja iš šių nuostatų, Sąjunga turi išorės kompetenciją, neapsiriboja antrojoje iš šių nuostatų numatytomis įvairiomis situacijomis, kai Sąjunga turi išimtinę išorės kompetenciją.

(žr. 45–47, 49–51 punktus)
Reglamento Nr. 1/2005 dėl gyvūnų apsaugos juos vežant ir atliekant susijusias operacijas I priedo V skyriaus 1.4 punkto d papunktį reikia aiškinti taip, kad kelių transporto priemonėmis vežant nurodytų veislių gyvūnus, konkrečiai – galvijus, išskyrus veršelius, pirma, tarp vežimo laikotarpių iš esmės gali būti ilgesnis nei vienos valandos poilsio laikotarpis. Vis dėlto, jei ši trukmė ilgesnė nei valanda, ji negali būti tokia, kuri tam tikromis viso poilsio ir vežimo sąlygomis keltų riziką, kad gyvūnai susižalos ar patirs didelių kančių. Be to, visa kelionės ir poilsio laikotarpių trukmė, kaip nustatyta šio skyriaus 1.4 punkto d papunktyje, neturi viršyti 29 valandų, nebent pagal šio skyriaus 1.8 punktą pasinaudojama galimybe ją pratęsti 2 valandomis gyvūnų labui ir nepažeidžiant šio reglamento 22 straipsnio nuostatų, susijusių su nenumatytomis aplinkybėmis. Antra, per kiekvieną ne ilgesnį kaip 14 valandų vežimo laikotarpį gali būti vienas ar keli sustojimai. Šie sustojimo laikotarpiai turi būti pridedami prie vežimo laikotarpių apskaičiuojant visą ilgiausio leidžiamo 14 valandų vežimo laikotarpio, kurio dalis jie yra, trukmę.

(žr. 43 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
Dėl skolų Sąjungos institucijoms susigrąžinimo reikia nurodyti, kad nors nei Reglamento Nr. 966/2012 dėl Sąjungos bendrajam biudžetui taikomų finansinių taisyklių 81 straipsnyje, nei Deleguotojo reglamento Nr. 1268/2012 dėl Reglamento Nr. 966/2012 taikymo taisyklių 93 straipsnyje nenustatytas terminas, per kurį debeto aviza, t. y. aktas, kuriame skolininkui pranešama apie tokios skolos nustatymą, turi būti jam pateikta nuo ginčijamos skolos susidarymo momento, teisinio saugumo principas reikalauja, kad Sąjungos institucijos įgyvendintų savo įgaliojimus per protingą terminą. Termino protingumą reikia vertinti atsižvelgiant į visas kiekvienos bylos aplinkybes ir, be kita ko, į bylos svarbą suinteresuotajam asmeniui, jos sudėtingumą, Sąjungos institucijos procedūros įvairius etapus, taip pat šalių elgesį vykstant šiai procedūrai. Termino protingumas negali būti nagrinėjamas remiantis abstrakčiai apibrėžtu, tiksliu galutiniu terminu.

Atsižvelgiant į tai, kad Reglamento Nr. 966/2012 81 straipsniu siekiama laiko atžvilgiu apriboti Sąjungos galimybę susigrąžinti skolas iš trečiųjų šalių, kad būtų laikomasi patikimo finansų valdymo principo, ir šiam tikslui nustatytas penkerių metų terminas, terminas, per kurį Sąjungos institucija turi pateikti skolininkui debeto avizą, iš principo turi būti laikomas neprotingu, jei tokia aviza pateikiama vėliau nei per penkerius metus nuo tada, kai institucija įprastai galėjo pareikalauti grąžinti skolą. Remiantis Reglamento Nr. 966/2012 78 straipsnio 1 ir 2 dalimis ir Deleguotojo reglamento Nr. 1268/2012 81 ir 82 straipsniais, Sąjungos institucija įprastai gali pareikalauti grąžinti skolą nuo tada, kai turi patvirtinamuosius dokumentus, jog skola yra reali, fiksuoto dydžio ir mokėtina, arba galėjo turėti šiuos patvirtinamuosius dokumentus, jeigu būtų veikusi rūpestingai, kaip to reikalaujama.

Tačiau aplinkybė, jog nuo datos, kai institucija įprastai galėjo pareikalauti grąžinti skolą, iki debeto avizos pateikimo datos praėjo daugiau nei penkeri metai, savaime nelemia protingo termino principo pažeidimo. Dar reikia patikrinti, ar tokį laikotarpį galima paaiškinti konkrečiomis bylos aplinkybėmis. Panašiai tokios debeto avizos pateikimas per trumpesnį nei penkerių metų laikotarpį mažiau sudėtingoje byloje, turinčioje didelę svarbą skolininkui, arba byloje, kurioje Sąjungos institucija veikė nerūpestingai, be kita ko, kiek tai susiję su patvirtinamųjų dokumentų, jog skola yra reali, fiksuoto dydžio ir mokėtina, gavimu, galėtų neatitikti pagal protingo termino principą keliamų reikalavimų. Tokiu atveju skolininkas turėtų pateikti įrodymą, kad toks trumpesnis nei penkeri metai terminas neprotingas.

(žr. 89, 96, 99–104, 106 punktus)
Direktyvos 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 7 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamos nacionalinės teisės normos, kuriomis remiantis individualų vartotojo ieškinį dėl jo su pardavėju ar tiekėju sudarytos sutarties sąlygos pripažinimo nesąžininga nagrinėjantis nacionalinis teismas privalo automatiškai stabdyti tokio ieškinio nagrinėjimą, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl nagrinėjamo grupės ieškinio, vartotojų asociacijos pareikšto pagal šio straipsnio antrą dalį prašant įpareigoti nutraukti sąlygų, analogiškų tai, dėl kurios pateiktas individualus ieškinys, naudojimą tokio tipo sutartyse, jeigu negalima atsižvelgti į tai, ar toks sustabdymas tinkamas individualų ieškinį teisme pareiškusio vartotojo apsaugai užtikrinti, ir jeigu šis vartotojas negali nuspręsti atsiskirti nuo grupės ieškinio.

Iš tikrųjų individualių ir grupės ieškinių pagal Direktyvą 93/13 tikslai ir teisiniai padariniai yra skirtingi, todėl procesinio pobūdžio ryšys tarp vienų ir kitų nagrinėjimo gali tenkinti tik procesinio pobūdžio reikalavimus, nustatytus siekiant, be kita ko, užtikrinti tinkamą teisingumo vykdymą ir išvengti tarpusavyje prieštaraujančių teismo sprendimų, su sąlyga, kad šių skirtingų ieškinių derinimas nesusilpnins Direktyvoje 93/13 numatytos vartotojų apsaugos. Šiomis aplinkybėmis būtinybė užtikrinti teismo sprendimų nuoseklumą negali pateisinti veiksmingumo trūkumo, dėl kurio vartotojas prarastų dėl pareikšto individualaus ieškinio pripažįstamas teises, kai šio ieškinio nagrinėjimas sustabdomas, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl nagrinėjamo grupės ieškinio, nes teisminės kontrolės, vykdomos pagal grupės ir individualų ieškinį, skirtingas pobūdis iš esmės turėtų padėti išvengti tarpusavyje prieštaraujančių teismo sprendimų. Be to, kalbant apie būtinybę vengti pernelyg didelės teismų apkrovos, reikia pažymėti, kad veiksmingo naudojimosi Direktyvoje 93/13 vartotojams pripažintomis subjektyviomis teisėmis negali paneigti svarstymai, susiję su valstybės narės teismų organizacija.

(žr. 30, 35, 40–43 punktus ir rezoliucinę dalį)
Reglamento Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 94 straipsnį reikia aiškinti taip, kad saugomos veislės savininko, kurio teisės į šią veislę buvo pažeistos, teisė į žalos atlyginimą apima visą jo patirtą žalą, bet šis straipsnis negali būti pagrindas nustatyti vienkartinę priemoką už pažeidimą, ypač kompensuoti pažeidėjo gautą naudą ir pelną.

Šio reglamento 94 straipsnyje nustatyta Bendrijoje saugomos augalų veislės savininko teisė į žalos atlyginimą, kuri yra ne tik visa, bet ir, be kita ko, objektyviai pagrįsta, t. y. apima tik žalą, atsiradusią dėl pažeidimo. Todėl pagal šį 94 straipsnį negalima priteisti iš pažeidėjo vienkartinės priemokos už pažeidimą, nes tokia priemoka nebūtinai atspindi veislės savininko, kurio teisės į veislę buvo pažeistos, patirtą žalą, nors Direktyva 2004/48 dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo nekliudo valstybėms narėms numatyti didesnių apsaugos priemonių. Be to, šiuo straipsniu teisės į augalų veislių apsaugą Bendrijoje turėtojui neleidžiama prašyti kompensuoti pažeidėjo gautą naudą ir pelną. Ir tinkamas atlyginimas, ir pagal Reglamento Nr. 2100/94 94 straipsnio 2 dalį mokėtino žalos atlyginimo suma turi būti nustatomi remiantis nukentėjusiojo asmens patirta žala, o ne pažeidėjo gauta nauda.

(žr. 33, 40, 41, 43 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
Nors iš Pagrindinio antidempingo reglamento Nr. 384/96 6 straipsnio 1 dalies iš tiesų matyti, kad iš esmės į duomenis, susijusius su laikotarpiu po tiriamojo laikotarpio, neatsižvelgiama atliekant dempingo ir žalos tyrimą, Sąjungos teisės aktų leidėjas nesiekė visiškai atmesti galimybės atsižvelgti į tokius duomenis.

Taigi tam tikromis aplinkybėmis Sąjungos institucijos turi teisę atsižvelgti į duomenis, susijusius su laikotarpiu po tiriamojo laikotarpio. Tokios teisės suteikimas dar labiau pateisinamas atliekant tyrimus siekiant ne konstatuoti žalą, bet nustatyti žalos grėsmę, dėl kurios pobūdžio reikia atlikti perspektyvų analizę. Žalos grėsmės buvimas, kaip ir žalos buvimas, turi būti nustatytas tą dieną, kai imamasi antidempingo priemonės. Be to, iš pagrindinio reglamento 3 straipsnio 9 dalies matyti, jog didelės žalos grėsmės nustatymas turi būti paremtas faktais, o ne vien prielaidomis, spėjimais ar neaiškiomis perspektyvomis, maža to, aplinkybių pasikeitimas, dėl kurio susiklostytų tokia padėtis, kad dempingas lemtų žalą, turi būti aiškiai numatomas ir neišvengiamas. Tokiomis aplinkybėmis duomenys, susiję su laikotarpiu po tiriamojo laikotarpio, gali būti naudojami siekiant patvirtinti arba paneigti laikinajame reglamente pateiktas prognozes ir pirmuoju atveju – sudaryti sąlygas nustatyti galutinį antidempingo muitą.

Tačiau toks rėmimasis duomenimis, susijusiais su laikotarpiu po tiriamojo laikotarpio, negali išvengti Sąjungos teismo kontrolės. Atliekant šią kontrolę turi būti paisoma plačios Sąjungos institucijų diskrecijos prekybos apsaugos priemonių srityje, Bendrasis Teismas neviršija šios kontrolės ribų tikrindamas, ar įrodymai, kuriais minėtos institucijos grindžia savo išvadas, patvirtina institucijų remiantis tais įrodymais padarytas išvadas.

(žr. 70–74 punktus)
Direktyvos 2001/23 dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo 1 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad į šios direktyvos taikymo sritį patenka atvejis, kai viešoji įmonė, vykdanti intermodalinio transporto vienetų valdymo ūkinę veiklą, pagal viešųjų paslaugų administravimo sutartį šios veiklos vykdymą patiki kitai įmonei ir perduoda šiai jai priklausančią būtiną infrastruktūrą ir įrangą, o vėliau nusprendžia nutraukti šią sutartį ir neperimti šios įmonės darbuotojų, kaip motyvą nurodydama tai, kad toliau pati vykdys šią veiklą ir tam naudos savo darbuotojus.

Šiuo klausimu pažymėtina, kad jei Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies b punktas būtų aiškinamas taip, kad į šios direktyvos taikymo sritį nepatektų atvejis, kai konkrečiai veiklai vykdyti būtinas materialinis turtas visada priklausė perėmėjui, direktyva netektų dalies veiksmingumo.

Be to, vien to, kad naujas verslininkas neperėmė daugumos darbuotojų, vertinant jų skaičių ir specialybę, kuriuos jo pirmtakas buvo paskyręs vykdyti tą pačią veiklą, nepakanka norint paneigti įmonės perdavimą išsaugant jos tapatybę, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/23, sektoriuje, kuriame veikla daugiausia remiasi įranga. Kitoks aiškinimas prieštarautų pagrindiniam šios direktyvos tikslui išsaugoti perdavėjo darbuotojų darbo sutartis, net jei tai prieštarautų perėmėjo valiai.

(žr. 40, 41, 44 punktus ir rezoliucinę dalį)
Sąvoka „programa“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2010/13 dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų tam tikrų nuostatų, susijusių su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikimu, derinimo 1 straipsnio 1 dalies b punktą, turi būti aiškinama taip, kad ji apima laikraščio interneto svetainės subdomene teikiamus trumpus vaizdo įrašus – trumpus epizodus, paimtus iš vietos žinių, sporto ar pramoginio pobūdžio įvykių. Šioje nuostatoje reikalaujama, kad filmuoti epizodai prilygtų televizijos programų formai ir turiniui, o ne kad visas trumpų vaizdo įrašų rinkinys prilygtų visam televizijos programų operatoriaus sudarytam tvarkaraščiui ar katalogui.

Be to, tai, kad vaizdo įrašai yra trumpi, nėra kliūtis juos laikyti programa. Taip pat tai, kad interneto vartotojas, naudodamasis internetinio laikraščio operatoriaus sudarytu katalogu gali bet kada atsidaryti jį dominantį vaizdo įrašą, nedaro jokios įtakos tam, kad vaizdo įrašai, kaip ir televizijos programos, yra skirti plačiajai visuomenei ir gali jai daryti akivaizdų poveikį, kaip teigiama Direktyvos 2010/13 21 konstatuojamojoje dalyje. Be to, tokia galimybė atitinka Direktyvos 2010/13 1 straipsnio 1 dalies g punkte apibrėžiant užsakomąją audiovizualinės žiniasklaidos paslaugą aiškiai numatytą galimybę. Todėl toks vaizdo įrašų išsirinkimo būdas nesiskiria nuo išsirinkimo būdo teikiant užsakomosios audiovizualinės žiniasklaidos paslaugas, kurios patenka į šios direktyvos taikymo sritį.

(žr. 19–21, 24 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
Direktyva 2006/112 dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos teisė į pirkimo pridėtinės vertės mokesčio, mokėtino ar sumokėto už prekių ar paslaugų, panaudotų apmokestinamiesiems sandoriams, įsigijimą, atskaitą nesuteikiama apmokestinamajam asmeniui, kuris, priešingai, turi sumokėti gautą mokestį, tik dėl to, kad jis neįsiregistravo kaip pridėtinės vertės mokesčio mokėtojas, kai vykdė šiuos sandorius, iki tol, kol jis tinkamai neįsiregistruoja kaip pridėtinės vertės mokesčio mokėtojas ir nepateikia mokesčio deklaracijos, kurią turėjo pateikti.

Iš tiesų, teisė į atskaitą yra sudedamoji pridėtinės vertės mokesčio sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ji taikoma nedelsiant visiems mokesčiams, kuriais apmokestinami pirkimo sandoriai. Be to, pridėtinės vertės mokesčio neutralumo principu reikalaujama, kad būtų suteikta teisė į pirkimo mokesčio atskaitą, jeigu esminiai reikalavimai yra įvykdyti, net jei apmokestinamieji asmenys neįvykdė kai kurių formalių reikalavimų. Todėl, jeigu mokesčių administratorius turi reikiamus duomenis, kad nustatytų, jog esminiai reikalavimai įvykdyti, jis negali nustatyti, kiek tai susiję su šio apmokestinamojo asmens teise atskaityti šį mokestį, papildomų sąlygų, galinčių naudojimąsi šia teise padaryti neįmanomą. Šiuo klausimu įsiregistravimas kaip pridėtinės vertės mokesčio mokėtojo, numatytas Direktyvos 2006/112 214 straipsnyje, ir apmokestinamojo asmens pareiga pranešti, kada jo, kaip apmokestinamojo asmens, veikla prasideda, pasikeičia ar baigiasi, kaip numatyta šios direktyvos 213 straipsnyje, yra formalūs reikalavimai, nustatyti kontrolės tikslais, kurie negali turėti įtakos, be kita ko, teisei į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą, jei įvykdytos materialinės šios teisės atsiradimo sąlygos. Dėl apmokestinamojo asmens pareigų tvarkyti apskaitą ir deklaruoti nesilaikymo sankcionavimo teisės į atskaitą nesuteikimu, tai aiškiai viršija tai, kas būtina siekiant užtikrinti šių pareigų vykdymą, nes Sąjungos teisė valstybėms narėms nedraudžia prireikus taikyti baudą ar piniginę sankciją, proporcingą pažeidimo rimtumui.

(žr. 56, 58–60, 63, 65 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
30

Be to, apeliantė mano, kad Bendrasis Teismas skirtingai vertino Duravit pareiškimo įrodomąją galią pastarajame sprendime ir skundžiamame sprendime. Iš tikrųjų 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendime Keramag Keramische Werke ir kt. / Komisija (T‑379/10 ir T‑381/10, nepaskelbtas Rink., EU:T:2013:457, 115–116 punktai) Bendrasis Teismas nusprendė, kad šiuo pareiškimu negalima remtis prieš ieškoves minėtoje byloje, nes joms apie jį nebuvo pranešta per administracinę procedūrą. Vis dėlto skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas nusprendė atsižvelgti į šį pareiškimą. To sprendimo 293 punkte teismas nurodė, kad nors ginčijamame sprendime „nesiremiama“ minėtu pareiškimu, jis patvirtino Ideal Standard pareiškimą dėl neteisėtų diskusijų, kurios „tikriausiai“ vyko 2004 m. vasario 25 d., turinio.
11

Tų pačių bendrųjų veiksmų 3 straipsnyje Eulex Kosovo užduotys apibrėžtos taip: „Pagal 2 straipsnyje nurodytą misijos apibūdinimą Eulex Kosovo: a) atlieka stebėseną, teikia konsultacijas ir patarimus kompetentingoms Kosovo valdžios institucijoms visose su platesniais teisinės valstybės principais susijusiose srityse (įskaitant muitinės tarnybą), tuo pat metu išlaikydama tam tikras vykdomąsias pareigas; b) be kita ko, prireikus konsultuodamasi su atitinkamomis tarptautinėmis civilinėmis institucijomis Kosove, užtikrina teisinės valstybės principų, viešosios tvarkos ir saugumo laikymąsi ir skatinimą atšaukdama arba panaikindama kompetentingų Kosovo valdžios institucijų priimtus operatyvinius sprendimus; c) padeda užtikrinti, kad visos Kosovo teisinės valstybės principų įgyvendinimą užtikrinančios tarnybos, įskaitant muitinės tarnybą, nepriklausytų nuo politinės įtakos; d) užtikrina, kad laikantis taikomos teisės, atitinkamais atvejais, be kitų subjektų, tarptautiniai tyrėjai, prokurorai ir teisėjai kartu su Kosovo tyrėjais, prokurorais ir teisėjais arba veikdami nepriklausomai tinkamai tirtų bylas dėl karo nusikaltimų, terorizmo, organizuoto nusikalstamumo, korupcijos, etninių nusikaltimų, finansinių ir (arba) ekonominių bei kitų sunkių nusikaltimų, kad už tai būtų baudžiama, nuteisiama ir kad būtų vykdomi teismo sprendimai, bei atitinkamais atvejais taip pat kuriant policijos ir baudžiamojo persekiojimo institucijų bendradarbiavimo ir veiklos koordinavimo struktūras; e) padeda stiprinti bendradarbiavimą ir veiklos koordinavimą viso teisminio proceso metu, visų pirma organizuoto nusikalstamumo srityje; f) padeda kovoti su korupcija, sukčiavimu ir finansiniais nusikaltimais; g) padeda įgyvendinti Kosovo kovos su korupcija strategiją ir kovos su korupcija veiksmų planą; h) konsultuodamasi su atitinkamomis Tarybos agentūromis, prisiima vykdyti kitas pareigas, nepriklausomai arba remiant kompetentingoms Kosovo valdžios institucijoms, siekiant užtikrinti teisinės valstybės principų, viešosios tvarkos bei saugumo laikymąsi ir skatinimą; ir i) užtikrina, kad visa jos veikla būtų vykdoma laikantis tarptautinių žmogaus teisių standartų ir lyčių [lygybės] aspekto integravimo principų.“