GENERALINIO ADVOKATO

MICHAL BOBEK IŠVADA,

pateikta 2021 m. gegužės 6 d. ( 1 )

Byla C‑428/19

OL,

PM,

RO

prieš

Rapidsped Fuvarozási és Szállítmányozási Zrt.

(Gyulai Törvényszék (Diulos apygardos teismas, Vengrija) (buvęs Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Diulos administracinis ir darbo teismas, Vengrija)) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

(Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 96/71/EB – Laisvė teikti paslaugas – Darbuotojų komandiravimas teikiant paslaugas – Tarptautinio transporto sektoriuje dirbantys vairuotojai – Komandiravimo šalies minimalių užmokesčio normų laikymasis – Dienpinigiai – Reglamentas (EB) Nr. 561/2006 – Priedas už sutaupytus degalus)

I. Įvadas

1. Ieškovai pagrindinėje byloje yra tarptautinių reisų vairuotojai. Jie nuolat komandiruojami iš Vengrijos į Prancūziją. Ieškovai pareiškė ieškinį Vengrijos darbdaviui Gyulai Törvényszék (Diulos apygardos teismas, Vengrija); jame nurodė, kad už komandiruotės laikotarpį jiems mokamas faktinis darbo užmokestis yra gerokai mažesnis nei Prancūzijoje taikomas minimalusis darbo užmokestis, dėl to pažeidžiamos Direktyvos 96/71/EB ( 2 ) (toliau – Komandiruotųjų darbuotojų direktyva) 3 straipsnio 1 dalyje garantuojamos darbo sutarties sąlygos.

2. Būtent šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti, be kita ko, pirma, ar Komandiruotųjų darbuotojų direktyva taikoma ieškovams; antra, ar ieškovams mokami dienpinigiai turi būti laikomi minimaliojo darbo užmokesčio dalimi ir, trečia, ar kartais darbuotojams išmokamas priedas už sutaupytus degalus dėl savo pobūdžio gali kelti grėsmę saugiam eismui keliuose ir taip pažeidžiamas Reglamentas (EB) Nr. 561/2006 ( 3 ).

II. Teisinis pagrindas

1. Direktyva 96/71

3. Pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 1 straipsnio 1 dalį „ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją <…>“.

4. Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 2 straipsnyje sąvoka „komandiruotasis darbuotojas“ apibrėžta kaip „darbuotojas, kuris ribotą laiką dirba kitos valstybės narės nei tos, kurioje jis paprastai dirba, teritorijoje“.

5. Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnis susijęs su „darbo sutarties sąlygomis“. Reikšmingose jo atitinkamose dalyse nustatyta: „1. Valstybės narės užtikrina, kad, nepriklausomai nuo to, kokia teisė yra taikoma darbo santykiams, 1 straipsnio 1 dalyje paminėtos įmonės garantuoja į jų teritoriją komandiruotiems darbuotojams darbo sutarties sąlygas dėl toliau nurodytų dalykų, kuriuos toje valstybėje narėje, kurioje darbas yra atliekamas, reglamentuoja: – įstatymai ir kiti teisės aktai ir (arba) <…> c) dėl minimalių užmokesčio normų, įskaitant viršvalandžių apmokėjimo normas; šis punktas netaikomas papildomo pensinio draudimo sistemoms; <…> Šioje direktyvoje šio straipsnio 1 dalies c punkte paminėtų minimalių užmokesčio normų sąvoką apibrėžia valstybės narės, į kurios teritoriją darbuotojas yra komandiruojamas, nacionalinės teisės aktai ir (arba) praktika. <…> 7. Šio straipsnio 1–6 dalys netrukdo taikyti darbuotojams palankesnių darbo sutarties sąlygų. Komandiruotpinigiai laikomi minimalaus darbo užmokesčio dalimi, nebent jie yra mokami kompensuojant su komandiruote susijusias faktiškąsias kelionės, buto ir maisto išlaidas.“

2. Reglamentas Nr. 561/2006

6. Reglamento Nr. 561/2006 III skyriuje „Transporto ūkio subjektų atsakomybė“ yra tik 10 straipsnis. Kaip nurodyta 10 straipsnio 1 dalyje, „transporto ūkio subjektas nemoka samdomiems arba jai [jam] perduotiems vairuotojams jokių mokėjimų, netgi premijų ar priedų prie atlyginimo už nuvažiuotą atstumą ir (arba) vežamų krovinių kiekį, jei šių mokėjimų pobūdis kelia grėsmę saugiam eismui keliuose ir (arba) skatina pažeisti šį reglamentą“.

III. Faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniame teisme ir prejudiciniai klausimai

7. 2015 ir 2016 m. ieškovai pagrindinėje byloje su Vengrijoje įsteigtu juridiniu asmeniu Rapidsped (toliau – atsakovas) sudarė darbo sutartis dėl tarptautinių reisų vairuotojo darbo.

8. Pagal šias sutartis atsakovas įsipareigojo darbuotojams mokėti ne tik pagrindinį darbo užmokestį, bet ir dienpinigius (kuo ilgesnė komandiruotės trukmė, tuo dienpinigiai didesni). Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsakovo informaciniame lankstinuke nurodyta, kad dienpinigiai skirti „užsienyje patirtoms išlaidoms“ padengti. Be to, darbdavys pagal darbo sutarties sąlygas, bet savo nuožiūra moka vairuotojams priedą už sutaupytus degalus tais atvejais, kai degalų sąnaudos yra mažesnės nei „įprasta“.

9. Dėl savo darbo ieškovai turėjo vykti mikroautobusu į Prancūziją ir tuomet, vykdydami savo darbo funkcijas, keletą kartų kirsti sienas. Prieš kiekvieną komandiruotę į užsienį atsakovas vairuotojams įteikdavo Vengrijos notaro patvirtintą deklaraciją ir ministère du Travail, de l’Emploi et de l’Insertion (Prancūzijos darbo ministerija) nustatytą attestation de détachement (komandiravimo pažyma) su įrašais, kad darbuotojų darbo užmokestis yra 10,40 EUR už valandą. Šis darbo užmokestis viršija Prancūzijoje nustatytą minimalųjį valandinį darbo užmokestį tame darbo sektoriuje –9,76 EUR.

10. Ieškovai pagrindinėje byloje pareiškė atsakovui ieškinį Gyulai Törvényszék (Diulos apygardos teismas, Vengrija) ir nurodė, kad jiems mokamas darbo užmokestis už Prancūzijoje atliekamą darbą nėra lygus Prancūzijos minimaliajam darbo užmokesčiui. Pagal ieškovų darbo sutartis jie gauna 544 EUR bruto mėnesinį darbo užmokestį, t. y. apie 3,24 EUR už valandą. Tai reiškia, kad skirtumas tarp Prancūzijos minimaliojo darbo užmokesčio ir šių vairuotojų gaunamo valandinio darbo užmokesčio yra 6,52 EUR.

11. Atsakovas savo ruožtu tvirtina, kad 6,52 EUR už valandą skirtumą tarp Prancūzijos minimaliojo darbo užmokesčio ir ieškovų gaunamo valandinio darbo užmokesčio faktiškai padengia ieškovams mokami dienpinigiai ir priedas už sutaupytus degalus. Šios dvi išmokos yra ieškovų darbo užmokesčio dalis, taigi ieškovai gauna Prancūzijos minimaliajam darbo užmokesčiui lygiavertį atlyginimą.

12. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Gyulai Törvényszék (Diulos apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismu šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar [Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos] 1 straipsnio 1 dalies nuostatas, atsižvelgiant į šios direktyvos 3 ir 5 straipsnius ir [Vengrijos] Darbo kodekso 285 ir 299 straipsnius, reikia aiškinti taip, kad Vengrijos darbuotojai šios direktyvos ir minimalųjį darbo užmokestį reglamentuojančių Prancūzijos teisės aktų pažeidimu gali remtis prieš savo Vengrijos darbdavius Vengrijos teismuose inicijuotose bylose? 2. Ar dienpinigiai, skirti per darbuotojo komandiruotę užsienyje patirtoms išlaidoms padengti, laikytini darbo užmokesčio dalimi? 3. Ar pagal [Reglamento Nr. 561/2006] 10 straipsnį draudžiama darbdavio praktika, kai, sutaupius degalų, proporcingai nuvažiuotam atstumui ir sunaudotų degalų santykiui jis pagal tam tikrą formulę moka kelių transporto priemonių vairuotojams priedą, kuris nėra jų darbo sutartyje nustatyto darbo užmokesčio dalis ir už kurį taip pat nemokami mokesčiai ar socialinio draudimo įmokos? Ar turi reikšmės tai, kad toks priedas už sutaupytus degalus skatina transporto priemonių vairuotojus vairuoti taip, kad jie gali kelti grėsmę saugiam eismui keliuose (pavyzdžiui, leisdamiesi nuokalnėmis kuo ilgiau naudoti laisvosios eigos sistemą)? 4. Ar [Komandiruotųjų darbuotojų direktyva] taikoma tarptautiniam krovinių vežimui, ypač atsižvelgiant į tai, kad Europos Komisija pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų nevykdymo prieš Prancūziją ir Vokietiją dėl to, kad šios šalys kelių transporto sektoriuje taiko teisės aktus, reglamentuojančius minimalųjį darbo užmokestį? 5. Tuo atveju, jeigu direktyva neperkelta į nacionalinę teisę, ar pagal ją savaime privačiam asmeniui kyla tokios pareigos, kad vien ja remiantis galima pagrįstai pareikšti ieškinį tokiam asmeniui nacionaliniame teisme?“

13. Rašytines pastabas pateikė ieškovai, atsakovas, Prancūzijos, Vengrijos, Nyderlandų ir Lenkijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Be to, ieškovai, atsakovas ir Vengrijos vyriausybė atsakė į Teisingumo Teismo raštu pateiktą klausimą.

IV. Analizė

14. Ši išvada yra toliau nurodytos struktūros. Pirmiausia išnagrinėsiu ketvirtąjį klausimą dėl Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos taikymo (A skirsnis). Vėliau vadovausiuosi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nustatyta pirmojo–penktojo klausimų eilės tvarka (B–E skirsniai).

A. Ketvirtasis klausimas

15. Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Komandiruotųjų darbuotojų direktyva taikoma tarptautiniam paslaugų teikimui kelių transporto sektoriuje. Konkrečiai kalbant, ar ši direktyva taikoma vairuotojų komandiravimui šiame sektoriuje?

16. Šis konkretus klausimas buvo išspręstas neseniai priimtame Teisingumo Teismo sprendime Federatie Nederlandse Vakbeweging ( 4 ) su Nyderlandais susijusioje byloje dėl Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos taikymo tarptautinio kelių transporto sektoriuje dirbantiems vairuotojams. Teisingumo Teismas nusprendė, kad Komandiruotųjų darbuotojų direktyva taikoma tarpvalstybinėms vežimo paslaugoms ( 5 ). Teisingumo Teismas nurodė, kad, kaip matyti iš Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 1 straipsnio 1 ir 3 dalių, siejamų su jos 4 konstatuojamąja dalimi, ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios, teikdamos tarpvalstybines paslaugas, komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją.

17. Pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 1 straipsnio 2 dalį į jos taikymo sritį nepatenka tik paslaugos, susijusios su laivininkystės įmonių personalu, dirbančiu jūroje. Kitiems sektoriams išimčių nenumatyta. Taigi ši direktyva iš principo taikoma bet kokiam tarpvalstybiniam paslaugų teikimui, kai reikia komandiruoti darbuotojus, neatsižvelgiant į ekonomikos sektorių, su kuriuo tos paslaugos yra susijusios. Tai apima ir tarpvalstybinį paslaugų teikimą kelių transporto sektoriuje ( 6 ).

18. Atsižvelgiant į šį atsakymą tikrai nebūtina išsamiai išnagrinėti šalių argumentų, kuriais remiantis ginčijamas Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos taikymas šioje byloje. Vis dėlto, siekiant išsamumo, gali būti naudinga išnagrinėti Teisingumo Teismui šioje byloje pateiktus tris konkrečius argumentus.

19. Pirma, Vengrijos ir Lenkijos vyriausybėms kyla abejonių dėl to, ar EB 57 straipsnio 2 dalis ir 66 straipsnis (dabar – SESV 53 straipsnio 1 dalis ir 62 straipsnis) yra tinkamai pasirinktas Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos teisinis pagrindas. Šios su laisvu paslaugų judėjimu susijusios nuostatos negali būti aiškinamos kaip apimančios tarpvalstybinių paslaugų teikimą kelių transporto sektoriuje.

20. Sprendime Federatie Nederlandse Vakbeweging Teisingumo Teismas atmetė visas abejones dėl Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos teisinio pagrindo pasirinkimo. Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagrindinis šios direktyvos tikslas nėra konkrečiai reglamentuoti transporto paslaugas (tokiu atveju reikėjo remtis SESV 58 straipsniu ( 7 )) ( 8 ). Priešingai – šia direktyva siekiama reaguoti į bendruosius socialinius ir ekonominius padarinius, kylančius dėl darbuotojų komandiravimo (visų ir bet kurių) paslaugų teikimo sistemoje ( 9 ). Taigi, siekiant nurodyti, kad kelių transporto veikla patenka į šios direktyvos taikymo sritį, nebuvo būtina remtis papildomu teisiniu pagrindu, susijusiu su transportu ( 10 ).

21. Priešingai, nei teigia Vengrijos ir Lenkijos vyriausybės, šios išvados nekeičia tai, kad naujausioje direktyvoje, kurioje peržiūrėti vykdymo užtikrinimo reikalavimai ir nustatytos vairuotojų komandiravimo taisyklės (Direktyva (ES) 2020/1057) ( 11 ), kaip jos teisinis pagrindas nurodyta SESV 91 straipsnio 1 dalis, taigi, su transportu susijusi nuostata. Direktyva (ES) 2020/1057 siekiama suderinti konkrečias kelių transporto vairuotojų komandiravimo taisykles. Vadinasi, jos taikymo sritis yra gerokai konkretesnė nei Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos. Taigi, kadangi pastarąja direktyva nesiekiama nustatyti „bendrų taisyklių“, „vežėjų nerezidentų“ veiklos sąlygų, „priemonių transporto saugumui gerinti“ arba kitų „atitinkamų nuostatų“transporto srityje, nebuvo būtina remtis SESV 91 straipsnio 1 dalies a, b, c arba d punktais ( 12 ).

22. Antra, atsakovas ir Vengrijos bei Lenkijos vyriausybės teigia, kad ieškovai nepakankamai susiję su Prancūzijos teritorija. Šios vyriausybės tvirtina, kad ieškovai nepatenka į sąvoką „komandiruotasis darbuotojas“, kaip tai suprantama pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 2 straipsnio 1 dalį.

23. Nesutinku su tuo.

24. Akivaizdu, kad pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 2 straipsnio 1 dalį „komandiruotasis darbuotojas“ reiškia bet kurį darbuotoją, kuris ribotą laiką dirba kitos valstybės narės nei ta, kurioje jis paprastai dirba, teritorijoje. Vis dėlto, kadangi, atsižvelgiant į šią direktyvą, darbuotojas negali būti laikomas komandiruotu į valstybės narės teritoriją, jeigu jo atliekamas darbas nėra pakankamai susijęs su šia teritorija, tai reiškia, kad pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvą reikia visapusiškai įvertinti visus atitinkamo darbuotojo veiklą apibūdinančius elementus ( 13 ).

25. Kalbant konkrečiai apie tarptautinio kelių transporto srityje dirbančius vairuotojus, tokio darbuotojo veiklos teikiant vežimo paslaugą ryšio su kiekvienos atitinkamos valstybės narės teritorija intensyvumo laipsnis ypač svarbus. Tas pat pasakytina apie šios veiklos dalį, kalbant apie visą atitinkamų paslaugų teikimą ( 14 ).

26. Nors tai įvertinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šioje byloje visos šalys pripažįsta, kad ieškovai mikroautobusu iš Vengrijos vežami į tam tikrą paskirties vietą Prancūzijoje. Iš tos „bazės“ jie teikia kelių transporto paslaugas Prancūzijoje. Tam tikromis aplinkybėmis jos gali apimti ir tarpvalstybines transporto operacijas. Vis dėlto atrodo, kad, kol ieškovai komandiruotės metu vykdo darbo funkcijas, jų „bazė“ paprastai lieka ta pati tol, kol jie grįžta į Vengriją. Tai reiškia, kad ieškovų teikiamos aptariamos transporto paslaugos labai glaudžiai susijusios su Prancūzijos teritorija.

27. Pažymėtina, kad šie požymiai skiriasi kalbant apie darbuotoją, kuris teikia tik ribotas paslaugas priimančiosios valstybės narės teritorijoje, kaip antai Sprendime Dobersberger ( 15 ) aptartu atveju. Toje byloje išnagrinėtu atveju Austrijos federalinė geležinkelių bendrovė per kelis subrangovus su bendrove sudarė sutartį dėl maitinimo paslaugų teikimo jos traukiniuose ( 16 ). Tuose traukiniuose dirbusių darbuotojų ryšys su teritorija, per kurią jie pravažiuodavo, buvo gana trumpalaikis ir laikinas ( 17 ). Iš esmės jie nebuvo laikomi „komandiruotaisiais darbuotojais“, kaip tai suprantama pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 2 straipsnio 1 dalį.

28. Taigi, man atrodo, kad ieškovų faktinę padėtį reikia skirti nuo Sprendime Dobersberger nagrinėtos padėties arba net nuo kelių transporto darbuotojų, kurie tik pravažiuoja tranzitu per kitos valstybės narės nei jų gyvenamosios vietos arba priimančioji valstybė narė teritoriją arba joje iškrauna prekes, padėties. Taip yra dėl to, kad šiais pavyzdiniais atvejais akivaizdžiai nėra nieko, kas būtų panašu į nuolatinę „bazę“, iš kurios būtų atliekamas darbas.

29. Trečia, Vengrijos vyriausybė tvirtina, kad ieškovų darbo sutartys specialiai suformuluotos taip, kad darbas užsienyje iš esmės būtų norma, o ne išimtis. Tokia formuluotė užtikrina, kad komandiruotasis darbuotojas negalėtų būti laikomas dirbančiu „kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jis paprastai dirba“, kaip tai suprantama pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 2 straipsnio 1 dalį, nes toks darbuotojas „paprastai“ dirba užsienyje. Taigi, iš tiesų nėra jokio „komandiravimo“, kaip tai suprantama pagal tą nuostatą.

30. Šis argumentas nelogiškas. Jame logika, kuria grindžiama Komandiruotųjų darbuotojų direktyva, iš esmės apversta ir siekiama ją pakeisti tuščia tautologija: darbuotojo įprasta darbo vieta yra ten, kur jis dirba. Jeigu jis ten dirba tam tikru momentu, negali būti laikoma, kad jis yra į ten komandiruotas, nes jis ten faktiškai dirba. Iš tiesų pagal šį supratimą Vengrijos darbuotojas iš esmės niekada negalėtų būti komandiruotas. Jis tiesiog nuolat perkeltų savo „įprastą“ darbo vietą pagal Vengrijoje esančio darbdavio pageidavimą. Tokiu atveju jo įprasta darbo vieta būtų, pavyzdžiui, tris savaites sausio mėn. – Prancūzijos teritorijoje, keturias savaites vasario ir kovo mėn. – Vokietijos teritorijoje ir dvi savaites balandžio mėn. – Ispanijos teritorijoje, ir jis niekada negalėtų remtis esminėmis minimalios apsaugos taisyklėmis pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvą.

31. Komandiruotųjų darbuotojų direktyva yra teisės aktas, kuriuo, be kita ko, siekiama apsaugoti visus „komandiruotuosius“ darbuotojus ( 18 ). Ar toks komandiravimas vykdomas, pagal ją vertinama žvelgiant iš darbuotojo ir jo „įprastos“ darbo vietos per jo profesinę karjerą perspektyvos, atsižvelgiant į darbuotojo „(ekonominį) gyvenimo centrą“ ( 19 ). Norint atlikti šį vertinimą, reikia didelio nuspėjamumo, nes komandiruotojo darbuotojo „įprasta“ darbo vieta iš esmės yra vieta, į kurią jis paprastai grįžta po komandiruotės. Taigi klaidinga šį vertinimą atlikti atskirai atsižvelgiant į konkretų laikotarpį, per kurį darbuotojas komandiruojamas, tam, kad iš esmės būtų užtikrinta, kad tam tikriems darbo santykiams nebūtų taikoma Komandiruotųjų darbuotojų direktyva.

32. Būtent dėl šio visoje Europos Sąjungoje „besikeičiančio“ darbo pobūdžio Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje buvo siekiama suderinti minimalią apsaugą užtikrinančias privalomas teisės normas ir taip nustatyti darbo sutarties sąlygų pamatinį lygį, kurio darbdaviai, komandiruojantys savo darbuotojus, turi laikytis priimančiojoje šalyje ( 20 ). Atsižvelgiant į direktyvos 17 konstatuojamąją dalį, šių teisės normų galima atsisakyti tik tuo atveju, jeigu darbuotojui būtų taikomos palankesnės sąlygos.

33. Taigi, manau, kad akivaizdu, jog (jokios) priešingos sutarties nuostatos negali būti viršesnės už Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos taikymą objektyviai komandiruotiems darbuotojams ir taip pažeisti tos direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje tokiems darbo santykiams nustatyto privalomų teisės nuostatų „pamatinio lygio“.

34. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į ketvirtąjį klausimą: 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma tarpvalstybiniam paslaugų teikimui kelių transporto sektoriuje.

B. Pirmasis klausimas

35. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Vengrijos darbuotojai gali remtis Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos ir Prancūzijos minimalųjį darbo užmokestį reglamentuojančių teisės aktų pažeidimu prieš Vengrijos darbdavį Vengrijos teismuose iškeltoje byloje.

36. Visos pastabas dėl šio klausimo pateikusios šalys mano, kad tai yra prašymas išaiškinti, kuriame (‑iuose) Sąjungos teisės akte (‑uose) prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui suteikta jurisdikcija. Manau, kad šis klausimas gali būti suprantamas ne tik taip. Atsižvelgiant į šio klausimo tekstą, juo veikiau gali būti siekiama išsiaiškinti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tiesų gali nagrinėjamoje byloje taikyti Prancūzijos teisę (jos dalį) ir remdamasis ja galbūt konstatuoti teisės pažeidimą (ir nurodyti, kurios teisės pažeidimas tai yra). Todėl pagal antrąjį galimą supratimo variantą šis klausimas iš esmės yra susijęs ne su jurisdikcijos priskyrimu, o veikiau su taikytina teise.

37. Bet kuriuo atveju atsakymas į pirmąjį klausimą, atsižvelgiant į abu variantus, kaip jis gali būti suprantamas, yra gana aiškus. Vengrijos teismo jurisdikcijos spręsti tokias bylas kaip ši Komandiruotųjų darbuotojų direktyva visiškai neriboja.

38. Pirma, kalbant apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikciją nagrinėti ginčą pagrindinėje byloje, neginčijama, kad ši byla susijusi su Vengrijos darbuotojų ieškiniu, pareikštu Vengrijos darbdaviui Vengrijos teisme dėl pagal Vengrijos darbo teisę sudarytos sutarties. Atsižvelgiant į šiuos gana aiškius jurisdikcijos elementus, visiškai natūralu, kad darbdavio įsisteigimo vietos (Vengrija) kompetentingi teismai laikomi turinčiais numatytąją jurisdikciją.

39. Darau prielaidą, kad taip jau yra pagal Vengrijos nacionalinės teisės nuostatas. Jeigu būtų taikytini Sąjungos privatinės teisės aktai, kaip antai Reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 ( 21 ), rezultatas būtų toks pat. Vengrijos teismai būtų kompetentingi arba pagal bendrąją taisyklę, nustatytą šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje (akivaizdu, kad atsakovas yra Vengrijos juridinis asmuo, taigi, tikėtina, kad jo buveinės vieta yra toje valstybėje narėje), arba galbūt, jeigu būtų tenkinamos šio reglamento 5 straipsnio 1 dalyje nustatytos sąlygos ( 22 ), pagal specialųjį jurisdikcijos pagrindą, taikomą darbo sutartims visų pirma pagal Reglamento Nr. 1215/2012 21 straipsnio 1 dalies a punktą.

40. Ar Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 ir 5 straipsniai tai kažkaip keičia, kaip teigia atsakovas?

41. Nesuprantu, kaip jie galėtų kažką pakeisti. Šios nuostatos susijusios su būtiniausių ir privalomų darbo sutarties sąlygų kontrole ir viešu jų vykdymo užtikrinimu ( 23 ). Jos nekeičia (nacionalinių) jurisdikcijos taisyklių. Iš tiesų Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 6 straipsnis yra vienintelė nuostata, kurioje reglamentuota jurisdikcija. Vis dėlto toje nuostatoje tik papildomai nustatyta priimančiosios valstybės narės jurisdikcija. Savaime suprantama, kad taip šia nuostata nepakeistos (numatytosios) jurisdikcijos taisyklės, pagal kurias Vengrijos teismai nagrinėja bylas dėl savo šalies piliečių pagal įprastas nacionalines jurisdikcijos taisykles.

42. Antra, kalbant apie tai, kaip nustatyti taikytiną teisę byloje, kaip antai nagrinėjamoje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, kurioje darbo santykių privalomų būtiniausių sąlygų elementas išplaukia iš Prancūzijos teisės, atsakymas taip pat aiškus. Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodytos pagrindinės „privalomos“ sąlygos, nuo kurių valstybės narės ir komandiruotųjų darbuotojų darbdaviai negali nukrypti, nepriklausomai nuo to, kokia teisė yra taikoma darbo santykiams ( 24 ). Iš esmės šios sąlygos sudaro komandiruotųjų darbuotojų apsaugos pagrindą, kurio negalima pažeisti. „Minimalios užmokesčio normos“ yra šio apsaugos pagrindo dalis atitinkamo darbuotojo komandiruotės laikotarpiu ( 25 ) ir jos nustatomos priimančiosios valstybės narės nacionalinėje teisėje, kurioje apibrėžiama tokių „minimalių užmokesčio normų“ sąvoka ( 26 ).

43. Šioje byloje tai neišvengiamai reiškia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ieškovų darbo sutartims taiko Prancūzijos teisės aktus dėl minimaliojo darbo užmokesčio tam, kad nustatytų, ar šios sutartys atitinka „minimalių užmokesčio normų“ reikalavimą, nustatytą Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje. Taigi šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodyti svarbūs Prancūzijos teisės elementai yra privalomos teisės nuostatos, kurios taikomos vietoj visų kitų (arba priešingų) sutarties nuostatų. Iš tiesų Prancūzijos teisės elementai tampa taikytina nuostata situacijoje, kurioje priešingu atveju, ko gero, iš esmės būtų taikoma Vengrijos teisė.

44. Praktiškai tariant, galima pridurti, kad, kaip teisingai pažymi Prancūzijos vyriausybė, prireikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali gauti reikiamą informaciją apie Prancūzijos minimalųjį darbo užmokestį reglamentuojančius teisės aktus pasinaudodamas teismų bendradarbiavimo tarptautinėmis teisinėmis priemonėmis, kaip antai Europos teisminiu tinklu civilinėse ir komercinėse bylose arba Europos konvencija dėl informacijos apie užsienio teisę.

45. Apibendrinant pažymėtina, kad Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 1 dalis, atsižvelgiant į jos esmę, gana panaši į taikytiną teisę reglamentuojančią lex specialis ( 27 ). Dėl jos neišvengiamai susiklosto situacijų, kai gyvenamosios vietos (buveinės) valstybėje narėje nagrinėjamai bylai taikomi priimančiosios valstybės narės materialinės teisės elementai arba atvirkščiai. Iš tiesų pastaruoju atveju, jeigu darbuotojai turėtų kreiptis dėl iš Sąjungos teisės kylančių teisių teisinės apsaugos komandiravimo valstybėje narėje, šios valstybės narės teismai greičiausiai taip pat turėtų taikyti gyvenamosios vietos (buveinės) valstybės narės materialinės teisės elementus, nes ši teisė būtų bendrai taikytina darbo sutarčiai.

46. Taigi Teisingumo Teismui siūlau atsakyti taip: Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad gyvenamosios vietos (buveinės) valstybėje narėje nagrinėjamoje byloje galima remtis priimančiosios valstybės narės nacionalinės teisės aktų dėl „minimalių užmokesčio normų“ pažeidimu, jeigu daroma prielaida, kad pirmosios valstybės narės teismai turi jurisdikciją nagrinėti bylą, pavyzdžiui, dėl to, kad darbdavio buveinė yra toje valstybėje.

C. Antrasis klausimas

47. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar dienpinigiai, skirti per darbuotojo komandiruotę užsienyje patirtoms išlaidoms padengti, laikytini darbo užmokesčio dalimi.

48. Šis klausimas kyla dėl pagrindinės bylos šalių nesutarimo dėl to, ar dienpinigiai yra ieškovų „minimalaus darbo užmokesčio“, kaip tai suprantama pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, dalis. Pagal tos direktyvos 3 straipsnio 7 dalį taip gali būti tik jeigu joje nurodyta išmoka yra „komandiruotpinigiai“. Šiomis aplinkybėmis pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvą aptariama išmoka turi būti laikoma komandiruotojo darbuotojo darbo užmokesčio dalimi. Vis dėlto ši pradinė prielaida atmetama, jeigu aptariama išmoka „mokama kompensuojant su komandiruote susijusias faktiškąsias kelionės, buto ir maisto išlaidas“. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti būtent šiuos reikalavimus, kiek tai susiję su šioje byloje aptariamais dienpinigiais.

49. Svarbu priminti, kad Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 7 dalyje įtvirtintas santykis, kurį Teisingumo Teismas yra apibūdinęs kaip atsižvelgimo į priedus ir priemokas „„taisyklės ir išimties“ santykį“ ( 28 ). Šis santykis sudarytas iš dviejų dalių. Pirmąją dalį sudaro bendroji taisyklė: „komandiruotpinigiai laikomi minimalaus darbo užmokesčio dalimi“. Ši taisyklė taikoma atsižvelgiant į antrąją dalį, kurioje numatyta imperatyvi išimtis: išmoka laikoma minimaliojo darbo užmokesčio dalimi, „nebent [ši išmoka] mokama kompensuojant su komandiruote susijusias faktiškąsias kelionės, buto ir maisto išlaidas“ ( 29 ).

50. Kitaip tariant, tai, ar išmoka yra „komandiruotpinigiai“, kaip tai suprantama pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 7 dalies antros pastraipos pradžioje nustatytą bendrąją taisyklę, nebūtinai yra lemiamas veiksnys, kurį reikia nustatyti pirmiausia. Taip yra todėl, kad nustatyti šią aplinkybę praktiškai svarbu tik jeigu netaikoma tos pastraipos pabaigoje nustatyta išimtis. Iš tiesų dėl tokio aiškinimo būtent išimtis lemia, ar nagrinėjama išmoka visų pirma patenka į tos nuostatos taikymo sritį.

51. Atsižvelgdamas į ribotą bylos medžiagoje pateiktą informaciją, pritariu atsakovo požiūriui, kad šioje byloje neatrodo, jog dienpinigiai „mokami kompensuojant su komandiruote susijusias faktiškąsias <…> išlaidas“ ( 30 ).

52. Aiškiai nustatyta, kad dienpinigiai, kurių dydis yra 34–44 EUR, atsižvelgiant į komandiruotės trukmę, mokami kaip fiksuota suma ir nereikalaujama išlaidų įrodymų. Taip, ko gero, yra todėl, kad pagal Vengrijos teisę apgyvendinimo ir maitinimo išlaidos laikomos kompensuotinomis nereikalaujant pateikti įrodymų.

53. Atsižvelgiant į tai, kad nenustatytas privalomas dienpinigių ir komandiruotės išlaidų ryšys, man sunku pritarti ieškovų argumentui, kad dienpinigiai mokami už su komandiruote susijusias faktiškąsias išlaidas. Iš tiesų, kadangi nėra įrodymų, kaip buvo išleidžiami dienpinigiai, nėra duomenų, rodančių, kad ieškovai dienpinigius visų pirma iš tiesų išleisdavo, nors tai tikrai tikėtina, ir, net jeigu jie juos išleisdavo, – kad šie dienpinigiai būdavo išleidžiami siekiant padengti su komandiruote susijusias faktiškąsias išlaidas.

54. Kriterijus, kuriuo reikia vadovautis, yra su komandiruote susijusios faktiškosios išlaidos. Pabrėžiu žodį „faktiškosios“, nes, mano nuomone, akivaizdu, kad jo įtraukimas į Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 7 dalies antrą pastraipą reiškia būtinybę pateikti tam tikro pobūdžio įrodymų dėl nagrinėjamos „kompensacijos“ sąsajos su „su komandiruote susijusiomis“ išlaidomis. Pateiktinų įrodymų pobūdis yra antraeilis klausimas. Iš tiesų Teisingumo Teismas anksčiau yra nusprendęs, kad dėl komandiruotės patirtų išlaidų padengimo tvarka nėra reikšminga teisiškai kvalifikuojant šias išlaidas ( 31 ).

55. Jeigu daroma prielaida, kad bendrosios taisyklės išimtis greičiausiai netaikoma, lieka išsiaiškinti, ar taikoma pati bendroji taisyklė, t. y. ar dienpinigiai tikrai yra „komandiruotpinigiai“ ir todėl turi būti laikomi minimaliojo darbo užmokesčio dalimi.

56. Nors galiausiai šį klausimą turi išsiaiškinti nacionalinis teismas, man atrodo, kad atsakymas turi būti teigiamas dėl dviejų priežasčių. Pirma, buvo nurodyta, kad darbuotojai iš tiesų gauna dienpinigius komandiruotės laikotarpiu todėl, kad jie faktiškai komandiruojami. Antra, kadangi jie neišrašo sąskaitų už faktiškai patirtas išlaidas ir šios išlaidos jiems nekompensuojamos, fiksuota suma (t. y. dienpinigiai) iš tikrųjų tampa darbo užmokesčio dalimi, kurią darbuotojas gali panaudoti savo nuožiūra. Taigi praktiniu požiūriu ji yra neatskiriama nuo jo įprasto darbo užmokesčio.

57. Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, šioje byloje aptariamu atveju taikytina Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 7 dalyje nustatytos bendrosios taisyklės logika: visos išmokos, kurios gautos dėl komandiruotės, tačiau kurių negalima išskirti kaip kompensacijos už konkrečias išlaidas, yra tiesiog (minimaliojo) darbo užmokesčio dalis.

58. Informacinis lankstinukas, kuriuo remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir ieškovai ir kuriame tariamai aiškiai nurodyta, kad dienpinigiais siekiama padengti „užsienyje patirtas išlaidas“, neturi įtakos šiai išvadai. Kol kas nekalbant apie abejotiną dokumento, nesusijusio su ieškovų darbo sutartimis, įrodomąją galią aiškinant dienpinigių pobūdį ir tikslą, pažymėtina, kad vien išlaidų skyrimas tam tikram tikslui nekeičia to, kad dienpinigių ir faktinių išlaidų nesieja privalomas ryšys. Kad ir kaip būtų, informaciniame lankstinuke aiškiai nurodyta, kad fiksuoto pobūdžio dienpinigiai yra konkrečiai skirti įvairioms būnant užsienyje patirtoms išlaidoms, kurių dauguma gali būti, bet kai kurios gali ir nebūti, patirtos dėl komandiruotės, padengti.

59. Vis dėlto, net jeigu reikėtų atsižvelgti į informacinį lankstinuką, vis tiek nebūtų jokių galimų išlaidų ir dienpinigių mokėjimo sąsajos įrodymų. Taigi, vien tai, kad ieškovų darbo sutartyse nurodyta arba nenurodyta tam tikra dienpinigių paskirtis, neturi didelės įtakos šių išmokų priskyrimui prie kompensacijos už „su komandiruote susijusias faktiškąsias“ išlaidas, kaip tai suprantama pagal Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 7 dalį.

60. Taigi, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į antrąjį klausimą: Dienpinigiai, kurie mokami nereikalaujant išlaidų įrodymų (tai turi patikrinti nacionalinis teismas), mokami ne kompensuojant su komandiruote susijusias faktiškąsias išlaidas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71/EB 3 straipsnio 7 dalį. Jeigu šioje byloje aptariami dienpinigiai mokami ir kaip komandiruotpinigiai, jie laikytini minimaliojo darbo užmokesčio dalimi.

D. Trečiasis klausimas

61. Trečiąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas užduoda tam, kad išsiaiškintų, ar priedas už sutaupytus degalus suderinamas su Reglamento Nr. 561/2006 10 straipsniu. Pagal šią nuostatą draudžiami visi mokėjimai, kurie skatina vairuoti pavojingai.

62. Ieškovai tvirtina, kad priedas už sutaupytus degalus prieštarauja Reglamento Nr. 561/2006 10 straipsniui. Jie aiškina, kad šis priedas apskaičiuojamas pagal formulę, pagal kurią transporto priemonių vairuotojai gauna priedą, kai tam tikram atstumui nuvažiuoti sunaudoja mažiau degalų, nei laikoma „įprasta“ tokiam atstumui. Taigi, tam, kad vairuotojai sutaupytų tiek degalų, kiek reikalaujama norint gauti šį priedą, jie skatinami vairuoti taip, kad kyla grėsmė saugiam eismui keliuose.

63. Kaip ir daugelis Teisingumo Teismui savo nuomonę pareiškusių subjektų, atsižvelgdamas į šioje byloje pateiktą informaciją, nepritariu šiai išvadai.

64. Pirmiausia svarbu neužmiršti, kad Reglamentu Nr. 561/2006 siekiama dviejų tikslų, t. y. pagerinti darbo sąlygas ir apskritai saugų eismą keliuose ( 32 ). Be to, šio reglamento 1 straipsnyje paaiškinta, kad juo taip pat siekiama skatinti kelių transporto pramonės darbo pagerėjimą. Kadangi ieškovų darbo sutartyse nurodytas priedas už sutaupytus degalus gali pakenkti bendram eismo saugumui, būtina įvertinti, ar šis priedas draudžiamas pagal Reglamento Nr. 561/2006 10 straipsnį.

65. Pagal Reglamento Nr. 561/2006 10 straipsnio 1 dalį transporto ūkio subjektams draudžiama mokėti darbuotojams mokėjimus, netgi premijas ar priedus prie atlyginimo i) už nuvažiuotą atstumą ir (arba) vežamų krovinių kiekį, ii) jei šių mokėjimų pobūdis kelia grėsmę saugiam eismui keliuose ir (arba) skatina pažeisti šį reglamentą.

66. Pirma, bylos medžiagoje nėra pakankama įrodymų, kad priedas už sutaupytus degalus yra aiškiai mokamas „už“ nuvažiuotą atstumą ir (arba) vežamų krovinių kiekį. Žinoma, yra netiesioginis ryšys tarp nuvažiuoto atstumo ir (arba) vežto svorio ir degalų sąnaudų. To negalima paneigti. Nereikia būti fiziku, kad suprastum, jog masė ir energija yra susijusios ir kad siekiant perkelti tam tikrą masę tam tikrą atstumą reikia tam tikro energijos kiekio.

67. Vis dėlto degalų sąnaudos priklauso ne vien nuo nuvažiuoto atstumo ir nugabento svorio. Iš tiesų, kaip paaiškina Prancūzijos vyriausybė, degalų sąnaudos priklauso nuo daugelio veiksnių. Pavyzdžiui, aplinkos ir oro sąlygos, padangų oro slėgis, vairavimo stilius ir net tokie aspektai kaip oro kondicionavimo įrangos naudojimas gali turėti įtakos vairuotojų degalų sąnaudoms ( 33 ). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nė vieno iš šių aspektų neaptaria. Iš tiesų šis teismas visiškai nepaaiškina, kodėl jis mano, kad priedas už sutaupytus degalus yra mokamas „už“ nuvažiuotą atstumą ir (arba) vežamų krovinių kiekį. Kadangi tokio paaiškinimo nėra, nesu įsitikinęs, kad priedas už sutaupytus degalus visų pirma net apskritai patenka į Reglamento Nr. 561/2006 10 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.

68. Antra, visiškai hipotetiškai pažymėtina, kad net jeigu priedas už sutaupytus degalus patektų į Reglamento Nr. 561/2006 10 straipsnio taikymo sritį, ieškovai nepateikė jokių įrodymų, kad šis priedas iš esmės faktiškai skatina pavojingai vairuoti. Veikiau intuityviai būtų daroma prielaida, kad toks priedas iš tiesų gali lemti priešingą rezultatą; pavojus vairuojant dažniau kyla tais atvejais, kai važiuojama greitai, per daug arba netinkamose vietose spaudžiamas greičio pedalas – dėl tokių veiksmų suvartojama daugiau, o ne mažiau degalų.

69. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kaip pavyzdį nurodo vairuotoją, kuris, siekdamas sutaupyti degalų, leisdamasis nuokalnėmis kiek įmanoma ilgiau naudoja laisvosios eigos sistemą. Iš tiesų įmanoma įsivaizduoti, kad tam tikrais atvejais greitkeliu, tarkime, dešiniąja eismo juosta laisvąja eiga, bet labai mažu greičiu arba net ir kairiąja eismo juosta, keletą kilometrų lenkdamas kitą sunkvežimį, važiuojantis sunkvežimis, kurio vairuotojas taip elgiasi būtent siekdamas sutaupyti degalų, ko gero, nėra bendro kelių eismo saugumo etalonas ( 34 ). Vis dėlto, kadangi nepateikta papildomų duomenų ir paaiškinimų, tiesiog negalima teigti, kad tokį elgesį ir priedą už sutaupytus degalus automatiškai sieja priežastinis ryšys.

70. Tai nereiškia, kad negali būti papildomų veiksnių, dėl kurių kitais atvejais nekenksminga finansinė paskata praktiškai gali tapti paskata pavojingai vairuoti. Kaip teisingai pažymi Europos Komisija, jeigu atlygis, kuriuo skatinama taupyti degalus, būtų grindžiamas norma, apibrėžta taip, kad fiksuoto dydžio priedas būtų skiriamas ne už sutaupytą santykinai didesnį degalų kiekį (pavyzdžiui, kai bendros metinės sąnaudos yra bent 5 % mažesnės už „įprastą“ lygį), o už absoliučiąsias sąnaudas nuvažiavus tam tikrą atstumą (pavyzdžiui, būtų mokamas 50 EUR priedas už 100 litrų sutaupytų degalų), galėtų pasitaikyti atvejų, kai vairuotojas jaustų paskatą vairuoti mažiau saugiai. Jeigu taikomas reikalavimas kompensuoti „papildomas išlaidas“, patirtas dėl degalų sąnaudų, viršijančių apskaičiuotą „įprastą“ lygį, būtų visiškai nepagrįstas, vairuotojas taip pat susidurtų su tam tikra netiesiogine paskata sutaupyti kuo daugiau degalų, nepaisydamas kelio, aplinkos ir geografinių sąlygų, kuriomis jo prašoma dirbti ( 35 ).

71. Akivaizdu tai, kad nei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nei suinteresuotosios šalys nenurodė ir nepateikė jokių duomenų, galinčių pagrįsti šiuos teiginius. Todėl nemanau, kad galima padaryti išvadą, jog pagal Reglamento Nr. 561/2006 10 straipsnį apskritai galėtų būti draudžiamas priedas už sutaupytus degalus per se.

72. Taigi, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į trečiąjį klausimą: 2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 561/2006 dėl tam tikrų su kelių transportu susijusių socialinių teisės aktų suderinimo ir iš dalies keičiančio Tarybos reglamentus (EEB) Nr. 3821/85 ir (EB) Nr. 2135/98 bei panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 3820/85 10 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį savaime nedraudžiamas priedas už sutaupytus degalus, kurį komandiruotajam darbuotojui gali mokėti darbdavys, kai neviršijama įprasta degalų sąnaudų norma. Nustatyti, ar konkrečiomis bylos aplinkybėmis vis dėlto turi būti suprantama, kad priedas už sutaupytus degalus mokamas už nuvažiuotą atstumą ir (arba) vežamų krovinių kiekį ir jo pobūdis kelia grėsmę saugiam eismui keliuose ir (arba) skatina pažeisti Reglamentą Nr. 561/2006, turi nacionalinis teismas.

E. Penktasis klausimas

73. Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar tuo atveju, jeigu direktyva neperkelta į nacionalinę teisę, pagal ją privačiam asmeniui gali kilti tokių pareigų, kad vien ja remiantis nacionaliniame teisme galima pagrįstai pareikšti ieškinį privačiam asmeniui.

74. Šį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės užduoda tam, kad išsiaiškintų, ar direktyvos gali turėti tiesioginį horizontalų poveikį. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaaiškina, kodėl užduoda šį klausimą ir kuo jis apskritai svarbus pagrindinei bylai. Nors nereikia ypač lakios vaizduotės tam, kad būtų galima padaryti išvadą, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ko gero, kalba apie Komandiruotųjų darbuotojų direktyvą, vis dėlto Teisingumo Teismas neturi pagrindo nustatyti, kurią nuostatą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti ir, svarbiausia, kodėl nagrinėjamoje byloje būtina išspręsti šį klausimą.

75. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnio, kuriame nustatytas prašymų priimti prejudicinį sprendimą turinys, c punkte nurodyta, kad juose, be kita ko, turi būti „išdėstomos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir jo nustatytas ryšys tarp šių nuostatų bei pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų“.

76. Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šios pareigos neįvykdė, siūlau Teisingumo Teismui penktąjį klausimą pripažinti nepriimtinu.

V. Išvada

77. Siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Gyulai Törvényszék (Diulos apygardos teismas, Vengrija) pateiktus prejudicinius klausimus: Ketvirtasis klausimas 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma tarpvalstybiniam paslaugų teikimui kelių transporto sektoriuje. Pirmasis klausimas Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad gyvenamosios vietos (buveinės) valstybėje narėje nagrinėjamoje byloje galima remtis priimančiosios valstybės narės nacionalinės teisės aktų dėl „minimalių užmokesčio normų“ pažeidimu, jeigu daroma prielaida, kad pirmosios valstybės narės teismai turi jurisdikciją nagrinėti bylą, pavyzdžiui, dėl to, kad darbdavio buveinė yra toje valstybėje. Antrasis klausimas Dienpinigiai, kurie mokami nereikalaujant išlaidų įrodymų (tai turi patikrinti nacionalinis teismas), mokami ne kompensuojant su komandiruote susijusias faktiškąsias išlaidas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 3 straipsnio 7 dalį. Jeigu šioje byloje aptariami dienpinigiai mokami ir kaip komandiruotpinigiai, jie laikomi minimaliojo darbo užmokesčio dalimi. Trečiasis klausimas 2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 561/2006 dėl tam tikrų su kelių transportu susijusių socialinių teisės aktų suderinimo ir iš dalies keičiančio Tarybos reglamentus (EEB) Nr. 3821/85 ir (EB) Nr. 2135/98 bei panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 3820/85 10 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį savaime nedraudžiamas priedas už sutaupytus degalus, kurį komandiruotajam darbuotojui gali mokėti darbdavys, kai neviršijama įprasta degalų sąnaudų norma. Nustatyti, ar konkrečiomis bylos aplinkybėmis vis dėlto turi būti suprantama, kad priedas už sutaupytus degalus mokamas už nuvažiuotą atstumą ir (arba) vežamų krovinių kiekį ir jo pobūdis kelia grėsmę saugiam eismui keliuose ir (arba) skatina pažeisti Reglamentą Nr. 561/2006, turi nacionalinis teismas. Penktasis klausimas yra nepriimtinas.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 431).

( 3 ) 2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl tam tikrų su kelių transportu susijusių socialinių teisės aktų suderinimo ir iš dalies keičiantis Tarybos reglamentus (EEB) Nr. 3821/85 ir (EB) Nr. 2135/98 bei panaikinantis Reglamentą (EEB) Nr. 3820/85 (OL L 102, 2006, p. 1).

( 4 ) 2020 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976).

( 5 ) Ten pat, 41 punktas.

( 6 ) Ten pat, 31–33 punktai.

( 7 ) Pagal SESV 58 straipsnį laisvę teikti paslaugas transporto srityje reglamentuoja transportui skirtos SESV antraštinės dalies nuostatos, būtent SESV 90–100 straipsniai.

( 8 ) 2020 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976, 37 punktas). Taip pat žr. mano išvadą byloje Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:319, 52 punktas) ir atitinkamai 2020 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Vengrija / Parlamentas ir Taryba (C‑620/18, EU:C:2020:1001, 159 ir 160 punktai) bei 2020 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Lenkija / Parlamentas ir Taryba (C‑626/18, EU:C:2020:1000, 144 ir 145 punktai).

( 9 ) Žr. mano išvadą byloje Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:319, 51 punktas).

( 10 ) 2020 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976, 40 punktas).

( 11 ) 2020 m. liepos 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria nustatomos konkrečios su Direktyva 96/71/EB ir Direktyva 2014/67/ES susijusios kelių transporto vairuotojų komandiravimo taisyklės ir iš dalies keičiami Direktyva 2006/22/EB, kiek tai susiję su vykdymo užtikrinimo reikalavimais, ir Reglamentas (ES) Nr. 1024/2012 (OL L 249, 2020, p. 49).

( 12 ) Šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 1 d. Sprendimą Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976, 39 punktas).

( 13 ) Ten pat, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.

( 14 ) Ten pat, 47 ir 48 punktai. Dar žr. mano išvadą byloje Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:319, 97, 102–104 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).

( 15 ) 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Dobersberger (C‑16/18, EU:C:2019:1110).

( 16 ) Ten pat, 9 ir 10 punktai.

( 17 ) Ten pat, 31 punktas.

( 18 ) Žr. Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 5, 6, 13 ir 14 konstatuojamąsias dalis. Šiuo klausimu taip pat žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, 77 punktas).

( 19 ) Šią sąvoką generalinis advokatas M. Szpunar vykusiai pavartojo išvadoje Dobersberger (C‑16/18, EU:C:2019:638, 60 punktas), siekdamas atmesti panašų Vengrijos vyriausybės argumentą.

( 20 ) Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 13 konstatuojamoji dalis. Taip pat žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, 81 punktas).

( 21 ) 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1).

( 22 ) Neatrodo, kad taip yra, nes ir darbdavio buveinės vieta, ir darbuotojo gyvenamoji vieta yra Vengrijoje.

( 23 ) Šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 12 d. Sprendimą Wolff & Müller (C‑60/03, EU:C:2004:610, 28 ir 29 punktai).

( 24 ) Šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, 75 punktas). Taip pat žr. 2020 m. gruodžio 8 d. Spendimą Vengrija / Parlamentas ir Taryba (C‑620/18, EU:C:2020:1001, 60 punktas) ir 2020 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Lenkija / Parlamentas ir Taryba (C‑626/18, EU:C:2020:1000, 65 punktas).

( 25 ) Žr. Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos c punktą.

( 26 ) Žr. Komandiruotųjų darbuotojų direktyvos 3 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą.

( 27 ) Taigi savaime suprantama, ji faktiškai taikoma lygiagrečiai su kitais taikytinos teisės pasirinkimą reglamentuojančiais teisės aktais ir gali kilti įtampa dėl jos ir tokių teisės aktų taikymo – dar žr. mano išvadą byloje Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:319, 90–96 punktai).

( 28 ) 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimas Komisija / Vokietija (C‑341/02, EU:C:2005:220, 30 punktas). Išskirta mano.

( 29 ) Išskirta mano.

( 30 ) Išskirta mano.

( 31 ) 2015 m. vasario 12 d. Sprendimas Sähköalojen ammattiliitto (C‑396/13, EU:C:2015:86, 59 punktas).

( 32 ) Šiuo klausimu žr. 1994 m. birželio 2 d. Sprendimą Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, 22 punktas) ir 2016 m. birželio 9 d. Sprendimą Eurospeed (C‑287/14, EU:C:2016:420, 39 punktas).

( 33 ) Pavyzdžiui, žr. (Europos Komisijos) Jungtinio tyrimų centro politikos mokslinio konsultavimo ataskaitą, Zacharof N. G. ir kt., „Review of in use factors affecting the fuel consumption and CO2 emissions of passenger cars“ (2016), p. 7.

( 34 ) Arba net jeigu jo elgesys akivaizdžiai nekelia grėsmės kelių eismo saugumui, jis tikrai nėra naudingas vairuotojų, kurie dėl to faktiškai mažu greičiu važiuoja vilkstine kairiąja eismo juosta, psichikos gerovei.

( 35 ) Iš tiesų bendras kelių eismo saugumas tikrai nepadidėtų, jeigu būtų apskaičiuota nepagrįstai žema „įprasta“ sąnaudų riba, pavyzdžiui, 20 tonų sunkvežimiui, kylančiam Stelvio perėja Italijoje ir ja besileidžiančiam.