GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2015 m. vasario 12 d. ( 1 )

Byla C‑18/14

CO Sociedad de Gestión y Participación SA,

Depsa 96 SA,

INOC SA,

Corporación Catalana Occidente SA,

La Previsión 96 SA,

Grupo Catalana Occidente SA,

Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL,

Atradius NV,

Atradius Insurance Holding NV,

J. M. Serra Farré,

M. A. Serra Farré,

J. Serra FarrépriešDe Nederlandsche Bank NVir

De Nederlandsche Bank NVpriešCO Sociedad de Gestión y Participación SA,Depsa 96 SA,INOC SA,Corporación Catalana Occidente SA,La Previsión 96 SA,Grupo Catalana Occidente SA,

Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL,Atradius NV,Atradius Insurance Holding NV,J. M. Serra Farré,M. A. Serra Farré,J. Serra Farré

(College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nyderlandai) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Draudimo įmonės akcijų paketo įsigijimo riziką ribojantis vertinimas — Direktyva 2007/44/EB — Direktyva 92/49/EEB — Vertinimo procedūra ir kriterijai — Sąlyginis patvirtinimas — SESV 49 ir 63 straipsniai — Teisė būti išklausytam — Pareiga motyvuoti“

I – Įžanga

1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, kurį pateikė College van Beroep voor het Bedrijfsleven (Nyderlandai) (toliau – College), leis Teisingumo Teismui patikslinti vertinimo, kurį dėl draudimo įmonės akcijų paketo siūlomo įsigijimo atlieka kompetentingos valstybių narių institucijos, procedūrą.

2. Bet kuri įmonė, norinti vykdyti draudimo veiklą, turi gauti išankstinį valstybės narės, kurios teritorijoje yra jos pagrindinė buveinė, kompetentingų institucijų patvirtinimą. Be to, bet kuri įmonė, norinti įsigyti patvirtintos draudimo bendrovės akcijų paketą, turi gauti išankstinį valstybės narės, kurios teritorijoje yra įmonė, kurios akcijų paketą siūloma įsigyti, kompetentingų institucijų patvirtinimą.

3. Reikalavimas gauti išankstinį patvirtinimą dėl siūlomo akcijų paketo įsigijimo, kiek tai susiję su ne gyvybės draudimu, buvo nustatytas 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvoje 92/49/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičiančioje direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (Trečioji ne gyvybės draudimo direktyva) ( 2 ). 2007 m. rugsėjo 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2007/44/EB, iš dalies keičiančioje Tarybos direktyvą 92/49/EEB ir direktyvas 2002/83/EB, 2004/39/EB, 2005/68/EB ir 2006/48/EB dėl riziką ribojančio vertinimo tvarkos taisyklių ir vertinimo kriterijų, taikomų akcijų paketų įsigijimui ir didinimui finansų sektoriuje ( 3 ), vėliau buvo patikslinti vertinimo procedūra ir kriterijai.

4. Šiuo aspektu Direktyva 2007/44 iš dalies pakeitė Direktyvos 92/49 15 straipsnį. Be to, Direktyva 2007/44 į Direktyvą 92/49 buvo įterpti šie straipsniai: 15a straipsnis, susijęs su akcijų paketo įsigijimo arba perleidimo vertinimo procedūra, ir 15b straipsnis, susijęs su vertinimo kriterijais. Taigi 15 straipsnio tekstą sudaro kartu Direktyvos 92/49 15 straipsnis ir jį iš dalies keičiantis Direktyvos 2007/44 1 straipsnis. 15a ir 15b straipsnių tekstas yra Direktyvos 2007/44 1 straipsnyje. Kad būtų paprasčiau, toliau šias nuostatas vadinsiu taip: iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15 straipsnis, iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a straipsnis ir iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnis.

5. Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma pareikšti nuomonę dėl to, ar valstybės narės, nepažeisdamos Direktyvos 2007/44, gali įpareigoti siūlomą įsigyjantį asmenį laikytis tam tikrų sąlygų, kai jos patvirtina įsigijimą. Iš tiesų, nors Direktyvoje 2007/44 numatyta, kad kompetentingos institucijos gali pareikšti prieštaravimą dėl siūlomo įsigijimo, joje aiškiai nenumatyta galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą ( 4 ).

II – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

6. Iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15 straipsnyje reikalaujama, kad būtų iš anksto pranešta apie siūlomus draudimo įmonės akcijų paketo ( 5 ) įsigijimus.

7. Iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a straipsnis susijęs su vertinimo procedūra. Be kita ko, jame nustatytas ilgiausias leistinas siūlomo įsigijimo vertinimo laikotarpis ir reglamentuojamas jo sustabdymas.

8. Iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalyje išvardyti penki kriterijai, į kuriuos kompetentingos institucijos turi atsižvelgti vertindamos „siūlomo įsigyjančio asmens tinkamumą ir siūlomo įsigijimo finansinį patikimumą“, t. y. siūlomo įsigyjančio asmens reputacija, įmonės, kurios akcijų paketą siūloma įsigyti, (būsimų) vadovų reputacija ir patirtis, siūlomo įsigyjančio asmens finansinis patikimumas, tai, ar įmonė, kurios akcijų paketą siūloma įsigyti, galės laikytis riziką ribojančių reikalavimų, taip pat tai, ar yra pagrindo įtarti pinigų plovimą ar teroristų finansavimą.

B – Nyderlandų teisės aktai

9. 2006 m. rugsėjo 28 d. Nyderlandų finansinės priežiūros įstatymo (Wet op het financieel toezicht, toliau – Wft) 3:95 straipsnyje reikalaujama, kad būtų iš anksto pranešta apie siūlomus draudimo įmonės akcijų paketo ( 6 ) įsigijimus.

10. Wft 3:100 straipsnyje nustatyta, kad kompetentinga institucija, t. y. De Nederlandsche Bank (toliau – DNB), išduoda „finansinio patikimumo pažymą“ dėl siūlomo akcijų paketo įsigijimo, „nebent“ nėra tenkinami šioje nuostatoje įtvirtinti kriterijai. Į Nyderlandų teisę perkėlus Direktyvą 2007/44, Wft 3:100 straipsnis buvo iš dalies pakeistas. Iki perkėlimo numatytas kriterijus buvo įmonės, kurios akcijų paketą siūloma įsigyti, „patikimas ir riziką ribojantis valdymas“. Perkėlus direktyvą numatyti penki kriterijai: siūlomo įsigyjančio asmens patikimumas „nustatant <...> įmonės strategiją“, jos būsimų vadovų tinkamumas, siūlomo įsigyjančio asmens finansinis patikimumas, tai, ar įmonė, kurios akcijų paketą siūloma įsigyti, galės laikytis riziką ribojančių reikalavimų, taip pat tai, ar yra pagrindo įtarti pinigų plovimą ar teroristų finansavimą.

11. Wft 3:104 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad DNB „finansinio patikimumo pažymoje <...> gali nustatyti tam tikrus reikalavimus arba sąlygas, atsižvelgdamas į interesus“, kuriuos, be kita ko, siekiama apsaugoti pagal 3:100 straipsnį. Kitaip nei 3:100 straipsnis, ši nuostata nebuvo iš dalies pakeista į Nyderlandų teisę perkeliant Direktyvą 2007/44. Per posėdį DNB atstovas paaiškino, kad jei siūlomas įsigyjantis asmuo nesilaiko tam tikros sąlygos, tai nereiškia, kad Wft 3:100 straipsnyje numatyta finansinio patikimumo pažyma automatiškai tampa negaliojanti: ankstesnė situacija atkuriama tik tuomet, jei DNB atšaukia finansinio patikimumo pažymą, o tai jis daro tik kraštutiniu atveju, pavyzdžiui, pirma skyręs periodinę baudą.

III – Faktinės aplinkybės, procesas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai

12. 2007 m. Barselonoje (Ispanija) įsteigta bendrovė Grupo Catalana Occidente S.A. (toliau – GCO) įsigijo 64,23 % Atradius N.V (toliau – ATNV) ir jos patronuojamosios bendrovės Atradius Credit Insurance Holding N.V. (toliau – ACINV), kurios įsisteigusios Amsterdame (Nyderlandai) ir yra stambios pasaulinio lygio kredito draudimo įmonės, akcijų. 2007 m. rugpjūčio 13 d. sprendimu DNB dėl šio įsigijimo išdavė finansinio patikimumo pažymą, kaip ji suprantama pagal Wft 3:100 straipsnį.

13. Vėliau GCO įsigijo 100 % ATNV ir ACINV akcijų. 2010 m. gegužės 25 d. sprendimu DNB dėl šio sandorio išdavė finansinio patikimumo pažymą, kaip ji suprantama pagal Wft 3:100 straipsnį. Tačiau išdavus finansinio patikimumo pažymą buvo nustatytos trys sąlygos: pirma, ATNV ir jos grupės bendrovės turėjo teikti DNB pagalbą, būtiną jo vykdomai riziką ribojančiai priežiūrai; antra, dėl ACINV dividendų išmokėjimo jos mokumo santykis neturi būti, be kita ko, žemesnis nei nustatyta riba, trečia, bent pusė ATNV ir ACINV stebėtojų tarybos narių, įskaitant pirmininkus, turi būti nepriklausomi nuo akcininkų.

14. Be to, 2010 m. liepos 20 d. sprendimu DNB pakeitė 2007 m. rugpjūčio 13 d. išduotą finansinio patikimumo pažymą ir nustatė tas pačias sąlygas, kurios buvo nurodytos 2010 m. gegužės 25 d. sprendime.

15. Po to, kai buvo pateikti administraciniai skundai dėl 2010 m. gegužės 25 d. ir liepos 20 d. DNB sprendimų ir priimtas Rechtbank Rotterdam (Roterdamo apylinkės teismas) sprendimas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui buvo pateiktas, be kita ko, GCO apeliacinis skundas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar priėmus Direktyvą 2007/44 išliko DNB kompetencija nustatyti sąlygas išduodant finansinio patikimumo pažymas pagal Wft 3:100 straipsnį. Taigi College van Beroep voor het bedrijfsleven nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar kompetentinga institucija, aiškiai patvirtindama siūlomą įsigijimą, kaip jis suprantamas pagal [iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49] ( 7 ) 15a straipsnį, remdamasi nacionalinės teisės aktais gali nustatyti tam tikrus šio patvirtinimo reikalavimus arba sąlygas? Ar yra skirtumas, ar šie reikalavimai arba sąlygos grindžiami siūlomo įsigyjančio asmens įsipareigojimais, kaip tai suprantama pagal direktyvos trečią konstatuojamąją dalį? 2. Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, ar kompetentingos institucijos nustatyti reikalavimai arba sąlygos turi būti būtini, t. y. be šių reikalavimų arba sąlygų minėta institucija, remdamasi savo atliktu vertinimu pagal [iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49] 15b straipsnio 1 dalyje nurodytus kriterijus, manytų esant būtina pareikšti prieštaravimą dėl siūlomo įsigijimo? 3. Jei galima nustatyti reikalavimus arba sąlygas, ar pagal [iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49] 15b straipsnio 1 dalį kompetentinga institucija, kiek tai susiję su įsigijimu, gali nustatyti reikalavimus dėl įmonės, kurią ketinama įsigyti, „Corporate Governance“, pavyzdžiui, stebėtojų tarybos sudėties „two tier board“?“

16. Dėl šių klausimų pastabas raštu pateikė GCO, DNB, Nyderlandų, Belgijos, Estijos, Prancūzijos, Italijos ir Portugalijos vyriausybės ir Europos Komisija. GCO, DNB, Nyderlandų, Portugalijos vyriausybės ir Komisija taip pat buvo išklausyti per 2014 m. lapkričio 26 d. posėdį.

IV – Teisinis vertinimas

A – Dėl pirmojo prejudicinio klausimo

17. Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės Teisingumo Teismo teiraujasi, ar pagal nacionalinę priemonę gali būti numatyta galimybė suteikti sąlyginį siūlomo įsigijimo patvirtinimą, jei Direktyvoje 2007/44 tokia galimybė nenumatyta. Jei atsakymas būtų teigiamas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar nacionalinės institucijos gali nustatyti sąlygas vienašališkai, ar jos gali tik sutikti su siūlomo įsigyjančio asmens pasiūlytomis sąlygomis.

1. Dėl to, kad Direktyvoje 2007/44 nėra aiškiai numatyta galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą

18. Direktyvoje 2007/44 aiškiai numatyta, kad kompetentingos institucijos gali pareikšti prieštaravimą dėl siūlomo įsigijimo. Iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 2 dalyje iš esmės nustatyta, kad kompetentingos institucijos „gali pareikšti prieštaravimą siūlomam įsigijimui tik esant tinkamam pagrindui remiantis 1 dalyje nurodytais kriterijais“, o iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a straipsnio 4 dalyje patikslinama, kad „jei <...> kompetentingos institucijos nusprendžia pareikšti prieštaravimą siūlomam įsigijimui“, jos raštu praneša apie tai siūlomam įsigyjančiam asmeniui, nurodydamos to sprendimo motyvus ( 8 ). Atvirkščiai, kalbant apie siūlomo įsigijimo patvirtinimą, iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a straipsnio 5 dalyje numatyta tik tai, kad jei prieštaravimas nepareiškiamas, įsigijimas laikomas patvirtintu ( 9 ), o Direktyvos 2007/44 5 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad kompetentingos institucijos praneša siūlomam įsigyjančiam asmeniui apie „teigiamą įvertinimą“ bet kuriuo atveju, jeigu siūlomas įsigyjantis asmuo to paprašė. A fortiori Direktyvoje 2007/44 nėra jokios nuorodos į sąlyginį patvirtinimą.

19. Priešingai, nei teigia Komisija ir Nyderlandų vyriausybė, neatrodo, kad iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 3 dalyje yra numatyta galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą.

20. Šioje nuostatoje numatyta, kad „valstybės narės nenustato jokių išankstinių sąlygų dėl privalomo įsigyti akcijų paketo dydžio“. Komisija ir Nyderlandų vyriausybė siūlo suprasti šią nuostatą a contrario – kad valstybės narės gali nustatyti „išankstines sąlygas“, t. y. sąlygas, nustatomas suteikiant siūlomo įsigijimo patvirtinimą, jei jos nesusijusios su akcijų paketo dydžiu. Komisija taip pat remiasi Direktyvos 2007/44 3 konstatuojamąja dalimi, pagal kurią „šia direktyva neturėtų būti užkertamas kelias kompetentingoms institucijoms atsižvelgti į siūlomo įsigyjančio asmens prisiimtus įsipareigojimus“, ir Europos draudimo ir profesinių pensijų priežiūros institucijų komiteto gairėmis (toliau – EDPPPIK gairės), kuriose minima įsipareigojimų galimybė ( 10 ).

21. Tačiau pažymiu, kad Direktyvoje 92/49 ir 1973 m. liepos 24 d. Tarybos direktyvoje 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo ( 11 ) terminas „veiklos pradėjimo sąlygos“ ir „draudimo veiklos sąlygos“ vartojamas kalbant apie leidimo užsiimti draudimo veikla kriterijus ir šios veiklos vykdymo kriterijus ( 12 ). Taigi terminas „sąlygos“, atrodo, veikiau reiškia norminius kriterijus nei sąlygas, nustatomas patvirtinant konkretų siūlomą įsigijimą. Be to, iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 3 dalyje įtvirtintas draudimas taikomas valstybėms narėms, o ne kompetentingoms institucijoms, tačiau būtent pastarosios, vertindamos konkretų pasiūlymą, nustato jo patvirtinimo sąlygas.

22. Man atrodo, kad, priešingai, nei teigia DNB ir Nyderlandų vyriausybė, iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15 straipsnio 4 dalyje, kaip ir iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 3 dalyje, taip pat nenumatyta galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą.

23. Iš tiesų, iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15 straipsnio 4 dalyje nustatyta, jog „valstybės narės reikalauja, kad tais atvejais, kai šio straipsnio 1 dalyje nurodyti asmenys gali daryti neigiamą poveikį nuosaikiam, riziką ribojančiam draudimo įmonės valdymui, buveinės valstybės narės kompetentingos institucijos imtųsi deramų priemonių padėčiai ištaisyti“, ir taiko, „pavyzdžiui, teismo draudimus atlikti tam tikrus veiksmus, poveikio priemones, taikomas direktoriams ir valdytojams, arba balsavimo teisių pagal akcijas, kurias turi minėti akcininkai arba nariai, sustabdymą“. Priešingai, nei teigia DNB ir Nyderlandų vyriausybė, šioje nuostatoje nurodytos „deramos priemonės“ nėra siūlomo įsigijimo patvirtinimo sąlygos, nustatomos ex ante, t. y. iki tokio siūlomo įsigijimo įgyvendinimo. Tai yra priemonės, kurias kompetentingos institucijos patvirtina atlikdamos riziką ribojančią priežiūrą, kuri vykdoma visu draudimo įmonės veiklos laikotarpiu ( 13 ). Taigi jos taikomos ex post, t. y. po šios įmonės veiklos patvirtinimo, arba prireikus – po siūlomo akcijų paketo įsigijimo patvirtinimo. Iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15 straipsnio 4 dalyje iš tikrųjų kaip „deramų priemonių“ pavyzdys nurodomos direktoriams ir valdytojams taikytinos „poveikio priemonės“. Tačiau siūlomo įsigijimo vertinimu siekiama ne nubausti už tam tikrą elgesį, o atlikti struktūrų kontrolę.

24. Taigi iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15, 15a, 15b straipsnių tekstas neleidžia daryti išvados, kad yra numatyta galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą. Be to, pažymiu, kad ECB pasiūlymui, kuriuo buvo norima taip pakeisti direktyvos tekstą, kad tokia teisė būtų numatyta, nebuvo pritarta ( 14 ).

25. Ar dėl to turi būti daroma išvada, kad valstybės narės negali numatyti galimybės suteikti sąlyginį patvirtinimą? Suinteresuotosios šalys, išskyrus GCO, sutinka, kad atsakymas turi būti neigiamas. Iš esmės, GCO teigimu, Direktyva 2007/44, kaip nurodyta jos 6 konstatuojamojoje dalyje, siekiama „kuo labiau“ suderinti ir dėl to valstybėms narėms neleidžiama patvirtinti direktyvoje nenumatytos priemonės ( 15 ). Tačiau šiam požiūriui, manau, negalima pritarti, nes iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a straipsnio 7 dalyje draudžiama nustatyti tik „griežtesnius reikalavimus“ nei numatyti šioje direktyvoje. Siūlomo įsigijimo sąlyginis patvirtinimas, nenumatytas iš dalies pakeistoje Direktyvoje 92/49, negali būti laikomas griežtesniu nei šioje direktyvoje numatytas prieštaravimas tokiam įsigijimui.

2. Dėl „griežtesnių reikalavimų“ draudimo pagal iš dalies pakeistą Direktyvą 92/49

26. Pagal iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a straipsnio 7 dalį valstybėms narėms neleidžiama „nustatyti griežtesnių nei nustatyta šioje direktyvoje reikalavimų dėl pranešimo kompetentingoms institucijoms <...> ir dėl kompetentingų institucijų suteikiamo patvirtinimo“. Direktyvos 2007/44 6 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad siekiama „kuo labiau“ suderinti, ir patikslinama, jog ja siekiama užtikrinti, kad „valstybės narės nenustatytų griežtesnių taisyklių“.

27. Kas yra „griežtesnis reikalavimas“? Manau, kad, atsižvelgiant į Direktyva 2007/44 siekiamą tikslą, kalbama apie nacionalinę priemonę, kuria sudaroma kliūčių įsigyti kitoje valstybėje įsteigtos draudimo įmonės akcijų paketą arba dėl kurios tas įsigijimas tampa sudėtingesnis, nes siūlomas įsigyjantis asmuo įpareigojamas įvykdyti direktyvoje nenumatytus procesinius reikalavimus.

28. Iš tiesų, Direktyvos 2007/44 13 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad šios direktyvos „tikslas – nustatyti visoje Bendrijoje galiosiančias suderintas tvarkos taisykles ir vertinimo kriterijus“. Ja siekiama padidinti tiek kriterijų, tiek vertinimo procedūros skaidrumą, kaip nurodyta jos 2 konstatuojamojoje dalyje, pagal kurią, „siekiant vertinimo eigai ir jo rezultatams būtino teisinio tikrumo, aiškumo ir nuspėjamumo, reikia tiksliai apibrėžti kriterijus ir riziką ribojančio vertinimo procesą“. Šiuo klausimu Komisija, dėstydama savo direktyvos pasiūlymo motyvus, pažymi, kad „bet koks perteklinis reguliavimo institucijų kišimasis“ gali sudaryti kliūčių tarptautiniams susivienijimams arba net sužlugdyti juos ( 16 ). Iš tikrųjų, dėl piktnaudžiavimo riziką ribojančio vertinimo procedūrų valstybėms narėms, kurios prieštaravo akcijų paketų įsigijimui nacionaliniuose bankuose, buvo pareikšta ieškinių dėl įsipareigojimų neįvykdymo ( 17 ).

29. Atsižvelgiant į šį tikslą, „griežtesnis reikalavimas“ – tai nacionalinė priemonė, pagal kurią, pažeidžiant iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 4 dalį, siūlomas įsigyjantis asmuo įpareigojamas pateikti informaciją, neturinčią reikšmės siūlomo įsigijimo vertinimui (pavyzdžiui, dėl jo rinkos dalių), arba jo prašoma informacijos, kuri nėra griežtai būtina šiam vertinimui atsižvelgiant į nagrinėjamą konkretų siūlomą įsigijimą. „Griežtesnis reikalavimas“ – tai ir nacionalinė priemonė, pagal kurią, pažeidžiant iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 2 ir 3 dalis, kompetentingoms institucijoms leidžiama neribotai stabdyti vertinimo laikotarpį, kad iš siūlomo įsigyjančio asmens būtų paprašyta papildomos informacijos.

30. Nagrinėjamu atveju Wft 3:104 straipsnyje numatyta galimybė nustatyti sąlygas 3:100 straipsnyje numatytoje finansinio patikimumo pažymoje. Tiesa, kaip per posėdį paaiškino DNB atstovas, sąlygų nesilaikymas neturi poveikio finansinio patikimumo pažymos galiojimui: dėl šio nesilaikymo pažyma netampa negaliojanti pagal įstatymą, o ankstesnė situacija atkuriama, tik jei DNB atšaukia finansinio patikimumo pažymą. Vis dėlto tai nepaneigia, kad pagal Wft 3:104 straipsnį suteikiama galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą, nes sąlygos yra privalomos ir jų nesilaikymas galiausiai gali baigtis finansinio patikimumo pažymos atšaukimu. Tiesa, ši nuostata – tai direktyvoje nenumatytas „reikalavimas“, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 7 dalį, nes pagal ją siūlomas įsigyjantis asmuo turi įvykdyti direktyvoje nenumatytus procesinius reikalavimus (papildomos informacijos pateikimas, sąlygų įvykdymas). Vis dėlto abejoju, kad šie procesiniai reikalavimai gali būti laikomi „griežtesniais“ nei numatytieji direktyvoje, nes įpareigojimų įvykdymas siūlomam įsigyjančiam asmeniui nėra „griežtesnis“ nei įsigijimo atsisakymas – sprendimo pareikšti prieštaravimą, kuris savo ruožtu aiškiai numatytas Direktyvos 2007/44, pasekmė.

31. Todėl nei pagal iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a straipsnio 7 dalį, nei pagal jokią kitą šios direktyvos nuostatą valstybėms narėms nedraudžiama numatyti galimybės suteikti sąlyginį patvirtinimą. Kadangi Sąjungoje ši sritis nereglamentuojama, valstybės narės gali laisvai nustatyti procesines taisykles, kuriomis būtų siekiama užtikrinti teisės, kuri siūlomam įsigyjančiam asmeniui suteikiama pagal iš dalies pakeistą Direktyvą 92/49, t. y. teisės, kad kompetentingos institucijos patvirtintų jo siūlomą įsigijimą, išsaugojimą, jei jis leidžia užtikrinti draudimo įmonės „patikimą ir riziką ribojantį valdymą“. Tačiau nacionalinėje teisėje numatytos procesinės taisyklės neturi būti mažiau palankios nei panašias situacijas nacionalinėje teisėje reglamentuojančios procesinės taisyklės (lygiavertiškumo principas) ir dėl jų Sąjungos teisės sistemoje nustatytų teisių įgyvendinimas negali tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) ( 18 ).

32. Vis dėlto prieš pradedant nagrinėti Nyderlandų įstatymo atitiktį lygiavertiškumo ir veiksmingumo principams, manau, būtina atsakyti į mano anksčiau nurodytą GCO argumentą ( 19 ), kad Direktyva 2007/44, siekiant suderinti „kuo labiau“, valstybėms narėms draudžiama ne tik patvirtinti „griežtesnes“ priemones, bet ir visas iš dalies pakeistoje Direktyvoje 92/49 nenumatytas priemones, jei jos patenka į jos taikymo sritį. Iš tiesų, nemanau, kad galima sakyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas Direktyvą 2007/44, pasinaudojo pirmumo teise įgyvendindamas valstybių narių kompetenciją, kad reglamentuotų tokią sritį kaip draudimo vidaus rinka, kurioje dalijamasi kompetencija ( 20 ). Pabrėžiu, kad mus dominantis klausimas (sąlyginis patvirtinimas) susijęs ne su materialinių teisės nuostatų (siūlomo įsigijimo vertinimo kriterijai), o su procesinių nuostatų derinimu. Tačiau taikant ESS 4 straipsnio 3 dalyje numatytą lojalaus bendradarbiavimo principą Sąjungos teisė iš esmės įgyvendinama pagal nacionalines procedūras ir nacionalinių institucijų. Taigi man atrodo, kad jei Sąjungos aktų leidėjas norėtų atimti iš valstybių narių bet kokią kompetenciją priimti norminius aktus toje srityje, kurioje jos aiškiai turi veiksmų laisvę, kurią Teisingumo Teismas laiko „autonomija“ ( 21 ), jis iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 7 dalyje būtų aiškiai nurodęs, kad valstybės narės negali nustatyti „kitų reikalavimų“ nei numatytieji direktyvoje, o ne tik joms uždraudęs nustatyti „griežtesnius reikalavimus“ ( 22 ).

33. Taigi, net darant prielaidą, kad pagal Direktyvą 2007/44 valstybės narės neteko bet kokios kompetencijos priimti norminius aktus, šios kompetencijos jos galėjo netekti tik tiek, kiek atitinkama nacionalinė priemonė patenka į direktyvos taikymo sritį. Tačiau man atrodo, kad nors Direktyva 2007/44 neginčytinai siekiama suderinti „kuo labiau“, joje nėra nustatyta išsamaus suderinimo. Visų pirma direktyvoje nieko nepasakyta apie sprendimą suteikti patvirtinimą, sąlyginį arba ne. Todėl nacionalinė priemonė, pagal kurią numatyta galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą, nepatenka į jos taikymo sritį: valstybėms narėms leidžiama ją numatyti. Papildomai paaiškinsiu, kodėl Direktyva 2007/44 procedūra nėra išsamiai suderinta.

3. Dėl to, kad vertinimo procedūra nėra išsamiai suderinta

34. Nors Direktyvoje 2007/44 yra – prie to dar grįšiu – išsamiai suderinti vertinimo kriterijai, joje, atvirkščiai, nėra išsamiai suderinta vertinimo procedūra.

35. Šiuo klausimu Komisija, nepareikšdama nuomonės dėl suderinimo išsamumo, pažymi, kad Direktyva 2007/44 valstybėms narėms paliekama tam tikra veiksmų laisvė. Iš tiesų, man atrodo, kad pagal Direktyvos 2007/44 konstatuojamąsias dalis valstybėms narėms paliekama laisvė sureguliuoti tam tikras procesines taisykles: joms leidžiama numatyti išankstinio pranešimo procedūrą (7 konstatuojamoji dalis), paprašyti pateikti papildomos informacijos (arba ją priimti) net pasibaigus penkiasdešimties darbo dienų laikotarpiui, kuris šiam tikslui yra numatytas direktyvoje (7 konstatuojamoji dalis), arba pranešti siūlomam įsigyjančiam asmeniui ne tik, kaip reikalaujama pagal direktyvą, apie sprendimus pareikšti prieštaravimą, bet ir apie „teigiamą įvertinimą“ (5 konstatuojamoji dalis). Taigi siekis „kuo labiau“ suderinti neapima visos vertinimo procedūros.

36. Konkrečiai kalbant, pranešimas apie „teigiamą įvertinimą“, kurį, remiantis Direktyvos 2007/44 5 konstatuojamąja dalimi, valstybės narės turi galimybę numatyti, gali apimti tiek paprastą siūlomo įsigijimo patvirtinimą, tiek sąlyginį jo patvirtinimą, kuris siūlomam įsigyjančiam asmeniui yra „teigiamesnis“ nei prieštaravimas. Sunku įsivaizduoti, kaip apie sąlyginį patvirtinimą siūlomam įsigyjančiam asmeniui gali būti pranešta kitaip nei raštu, t. y. sprendimo forma: nes kitokiu atveju, kaip siūlomas įsigyjantis asmuo sužinotų tikslų sąlygų, kurias jis turi įvykdyti, turinį? Todėl, pripažįstant kompetentingoms institucijoms galimybę pranešti siūlomam įsigyjančiam asmeniui apie „teigiamą įvertinimą“, Direktyvos 2007/44 5 konstatuojamojoje dalyje pripažįstama, kad valstybės narės gali įgalioti savo kompetentingas institucijas priimti oficialų sprendimą dėl patvirtinimo, net jei patvirtinimas yra sąlyginis ( 23 ).

37. Taigi Direktyva 2007/44 vertinimo procedūra nėra išsamiai suderinama. Visų pirma joje nesuderintas aktas, kuriuo užbaigiama procedūra, jei ši baigiasi „teigiamu įvertinimu“. Kaip pabrėžia DNB ir Italijos vyriausybė, suderinimas nėra susijęs su administraciniu aktu, kuriuo kompetentingos institucijos užbaigia procedūrą. Todėl, net darant prielaidą, kad Teisingumo Teismas nuspręstų, jog Direktyva 2007/44 draudžiama valstybėms narėms patvirtinti ne tik „griežtesnes“, bet ir visas iš dalies pakeistoje Direktyvoje 92/49 nenumatytas priemones, – mano manymu, toks sprendimas būtų klaidingas, – joms nebūtų uždrausta numatyti galimybės suteikti sąlyginį patvirtinimą. Šis patvirtinimas iš esmės nepatenka į minėtos direktyvos taikymo sritį.

4. Dėl veiksmingumo principo laikymosi

38. Nacionalinė priemonė, kuria valstybė narė numato galimybę suteikti sąlyginį patvirtinimą, patenka į jos procesinės autonomijos sritį. Todėl, įgyvendindama šią autonomiją, ji turi laikytis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.

39. Šiuo atveju domina tik veiksmingumo principas.

40. Nesuprantu, kaip dėl sprendimo suteikti sąlyginį patvirtinimą taptų pernelyg sudėtingas teisių, kuriomis siūlomas įsigyjantis asmuo naudojasi pagal Direktyvą 2007/44, įgyvendinimas. Iš tiesų, šia direktyva siūlomam įsigyjančiam asmeniui suteikiama teisė įsigyti draudimo įmonės akcijų paketą tik tuomet, jei siūlomas įsigijimas atitinka iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalies kriterijus. Tačiau nustatant sąlygas siekiama būtent užtikrinti šių kriterijų laikymąsi. Jos negali turėti kitokio tikslo, nes iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalyje nurodytų kriterijų sąrašas yra galutinis.

41. Iš tiesų, iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 2 dalyje numatyta, kad kompetentingos institucijos „gali pareikšti prieštaravimą siūlomam įsigijimui tik esant tinkamam pagrindui remiantis 1 dalyje nurodytais kriterijais“ ( 24 ). Be to, Direktyvos 92/49 15b straipsnio 3 dalis negali būti suprantama a contrario – kaip leidžianti valstybėms narėms nustatyti kitus kriterijus nei išvardytieji 1 dalyje, jei jie nesusiję su įsigytino akcijų paketo dydžiu. Iš tiesų, Direktyvos 2007/44 3 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad direktyvoje pateiktas sąrašas – tai „ribotas skaičius vertinimo kriterijų“. Galiausiai ketinimas nustatyti galutinį sąrašą matyti iš parengiamųjų darbų. Komisijos pasiūlyme nurodyta, kad „iš dalies pakeistose direktyvose numatytas galutinis sąrašas kriterijų, skirtų įsigyjančio asmens tinkamumui įvertinti“ ( 25 ). Taigi valstybės narės negali nustatyti kriterijų, kurie nėra numatyti iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalyje. Be to, suinteresuotosios šalys dėl to sutaria (bent jau tos, kurios išdėstė savo nuomonę šiuo klausimu).

42. Todėl tai, kad direktyvoje numatytų kriterijų laikymasis tampa patvirtinimo sąlyga, neriboja siūlomo įsigyjančio asmens teisės, kuri jam suteikiama pagal Direktyvą 2007/44, o atvirkščiai, ji jam suteikiama visa, laikantis pačioje direktyvoje nustatytų šios teisės ribų, t. y. laikantis iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalyje nustatytų kriterijų. Kaip pažymi DNB, galimybė suteikiant patvirtinimą nustatyti sąlygas didina riziką ribojančios priežiūros veiksmingumą.

43. Šioje byloje, nors tik nacionalinis teismas gali aiškinti nacionalinę teisę ( 26 ), man atrodo, jog nacionalinių įstatymų leidėjas numatė, kad nustatant sąlygas negali būti siekiama nieko kita, kaip tik patenkinti penkis vertinimo kriterijus, numatytus iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalyje. Iš tiesų, Wft 3:104 straipsnyje nustatyta, kad „DNB finansinio patikimumo pažymoje <...> gali nustatyti tam tikrus reikalavimus arba sąlygas, atsižvelgdamas į interesus“, kuriuos siekiama apsaugoti pagal 3:100 straipsnį. Tačiau Wft 3:100 straipsnio formuluotė, kad „[DNB] išduoda finansinio patikimumo pažymą <...> nebent“ nėra tenkinamas vienas iš penkių kriterijų, man atrodo, reiškia, kad šių kriterijų sąrašas yra galutinis ( 27 ). Be to, 3:100 straipsnyje, man atrodo, tiksliai pakartojami 15b straipsnio 1 dalies kriterijai ( 28 ). Tiesa, Direktyva 2007/44 buvo perkelta pavėluotai ir dėl šios priežasties buvo konstatuotas Nyderlandų įsipareigojimų neįvykdymas ( 29 ). Todėl 3:100 straipsnio redakcijoje, kuri buvo taikoma tuo metu, kai klostėsi faktinės aplinkybės, nebuvo nurodyti iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalies kriterijai. Vis dėlto, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė ketinąs aiškinti šią nuostatą atsižvelgdamas į Direktyvą 2007/44, dėl pavėluoto perkėlimo DNB negali būti leista nustatyti sąlygų, kurių tikslas būtų kitoks, nei tenkinti vieną iš anksčiau išdėstytų penkių kriterijų.

44. Atsakymas į klausimą, ar valstybės narės gali įgalioti savo kompetentingas institucijas vienašališkai nustatyti sąlygas siūlomam įsigyjančiam asmeniui, o ne tik leisti joms sutikti su šio asmens pasiūlytomis sąlygomis, manau, yra teigiamas.

45. Tiesa, kad nuoroda Direktyvos 2007/44 3 konstatuojamojoje dalyje į siūlomo įsigyjančio asmens „prisiimtus įsipareigojimus“ reiškia jo savanoriškai atliktą veiksmą, juo labiau kad ir 2004 m. sausio 20 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 139/2004 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės ( 30 ) kalbant apie paskelbtos koncentracijos šalių pasiūlytus įsipareigojimus taip pat vartojamas terminas „įsipareigojimai“ ( 31 ). Vis dėlto nesuprantu, kaip dėl vienašališko sąlygų nustatymo siūlomo įsigyjančio asmens teisės, kuri jam suteikiama pagal Direktyvą 2007/44, įgyvendinimas praktiškai taps pernelyg sudėtingas, jei tomis sąlygomis leidžiama tenkinti iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalies kriterijus ir tik juos.

46. Prieš nagrinėjant antrąjį klausimą dar reikia išnagrinėti, ar Nyderlandų įstatymas atitinka SESV. Tiesa, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė Teisingumo Teismui tokio klausimo. Vis dėlto, man atrodo, jį reikia išnagrinėti, kad būtų pateiktas naudingas atsakymas ( 32 ). Iš tikrųjų, vertinimo procedūra nėra išsamiai suderinta Direktyva 2007/44. Tačiau tik tuomet, jei suderinimas yra išsamus, nacionalinė priemonė turi būti vertinama vien atsižvelgiant į direktyvą ( 33 ), o jei suderinimas yra neišsamus, turi būti patikrinta atitiktis SESV. Be to, šis klausimas, nors ir netiesiogiai, keliamas Prancūzijos, Italijos ir Estijos vyriausybių pastabose raštu ( 34 ), ir per posėdį Komisijos atstovui dėl to buvo pateiktas klausimas.

5. Dėl Nyderlandų įstatymo atitikties SESV 49 ir 63 straipsniams

47. Jei nagrinėjama nacionalinė priemonė taikytina tik akcijų paketams, kurie suteikia galimybę daryti tam tikrą įtaką įmonei, ji turi būti vertinama atsižvelgiant į SESV 49 straipsnį, o jei ji taikytina bet kokiam akcijų paketui, net labai mažam, turi būti vertinama atsižvelgiant į SESV 49 ir 63 straipsnius ( 35 ). Šioje byloje, atrodo, nors iš raštų to aiškiai nematyti, Wft taikytinas tiek akcijų paketams, kurie suteikia tam tikrą įtaką, tiek tiems, kurie jos nesuteikia. Taigi jis turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į SESV 63 ir 49 straipsnius.

a) Dėl atitikties SESV 63 straipsniui

48. Wft 3:104 straipsnis, kuriame numatyta galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą, – tai laisvo kapitalo judėjimo apribojimas ( 36 ). Iš tiesų, nacionalinė priemonė, kuria nustatoma pareiga atitikti kompetentingų institucijų patvirtintas sąlygas, apsunkina akcijų paketo įsigijimą arba padaro jį mažiau patrauklų.

49. Tačiau man atrodo, kad tokį apribojimą galima pateisinti privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Siūlau, kad Teisingumo Teismas, užuot rėmęsis vartotojų apsauga, nes šioje byloje nagrinėjamas kredito draudimas skirtas ir profesionalams, pripažintų, kad draudimo įmonės valdomų aktyvų stabilumo ir saugumo garantija yra privalomasis bendrojo intereso pagrindas, kaip buvo padaryta sprendimuose Komisija /Lenkija ir VBV – Vorsorgekasse ( 37 ), kuriuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad interesas užtikrinti aktyvų, valdomų atitinkamai pensijų fondo ir kolektyvinio investavimo subjekto, stabilumą ir saugumą, be kita ko, patvirtinant riziką ribojančias taisykles, yra privalomasis bendrojo intereso pagrindas.

50. Šioje byloje „interesai“, kuriuos siekiama apsaugoti pagal Wft 3:104 straipsnį nustatytomis sąlygomis, yra tapatūs 15b straipsnio 1 dalies kriterijams, kuriais siekiama užtikrinti draudimo įmonės „patikimą ir riziką ribojantį valdymą“, kuris visų pirma skirtas jos turto stabilumui užtikrinti. Taigi Nyderlandų įstatymas yra tinkamas siekiamam tikslui pasiekti.

51. Dėl jo proporcingumo, mano nuomone, kyla du klausimai.

52. Pirma, reikia išnagrinėti, ar būtina nustatyti sąlygas a priori, suteikiant riziką ribojantį patvirtinimą, užuot nustačius a posteriori, vykdant riziką ribojančią priežiūrą, jei kyla sunkumų. Manau, atsakymas į šį klausimą yra teigiamas. Atitikties iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalyje nustatytiems kriterijams prireikus turi būti siekiama tiek riziką ribojančios priežiūros sąlygomis, tiek jos priemonėmis. Pavyzdžiui, būtų absurdiška tuo atveju, jei draudimo įmonė patiria finansinių sunkumų tą dieną, kurią yra patvirtinamas siūlomas įsigijimas, įpareigojimų šiuo klausimu jai tuoj pat nenustatyti kaip sąlygų. Be to, taip pat negalima netaikyti riziką ribojančių priežiūros priemonių, kuriomis siekiama užtikrinti jos finansinį stabilumą, kaip numatyta Direktyvos 2007/44 4 konstatuojamojoje dalyje, kurioje pažymima, kad „riziką ribojantis vertinimas <...> neturėtų <...> pakeisti riziką ribojančios priežiūros reikalavimų“.

53. Antra, reikia įsitikinti, kaip Teisingumo Teismas reikalauja esant išankstinio patvirtinimo tvarkai, – o Wft iš tikrųjų numatyta išankstinio patvirtinimo, kurį suteikiant nustatomos sąlygos, tvarka, – kad nustatant sąlygas taikomi „objektyvūs, nediskriminaciniai ir iš anksto žinomi kriterijai“ ir kad dėl bet kokio sprendimo suteikti sąlyginį patvirtinimą gali būti pareikštas ieškinys teisme ( 38 ). Dėl galimybės pareikšti ieškinį teisme pažymiu, kad Direktyvoje 2007/44 numatytas tik sprendimo pareikšti prieštaravimą motyvavimas ( 39 ). Tačiau teismas negali vykdyti tikrosios sąlygų kontrolės, jei sprendimas dėl sąlyginio patvirtinimo nėra motyvuotas. Taigi man atrodo, kad kompetentingos institucijos sąlyginio patvirtinimo atveju turi priimti sprendimą raštu ir jį motyvuoti ( 40 ). Šioje byloje Wft 3:100 straipsnyje numatyti objektyvūs ir nediskriminaciniai kriterijai, sutampantys su Direktyvoje 2007/44 nustatytais kriterijais. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti jų nuspėjamumą siūlomam įsigyjančiam asmeniui, atsižvelgdamas į pavėluotą šios direktyvos perkėlimą. Be to, dėl DNB sprendimų akivaizdžiai gali būti pareikštas ieškinys teisme. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įsitikinti, jog nagrinėjami sprendimai yra pakankamai motyvuoti, kad GCO galėtų pasinaudoti savo teise į teisminę gynybą, žinodamas visus galimus pateikti argumentus.

54. Wft 3:104 straipsnis, kuriame numatyta galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą, mano nuomone, laikytinas laisvo kapitalo judėjimo apribojimu, kuris gali būti pateisintas bendruoju interesu užtikrinti draudimo įmonės valdomų aktyvų stabilumą ir saugumą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar toks apribojimas yra proporcingas. Jis turi, pirma, išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į pavėluotą Direktyvos 2007/44 perkėlimą, vertinimo kriterijai buvo GCO pakankamai nuspėjami, antra, patikrinti, ar nagrinėjami DNB sprendimai pakankamai motyvuoti, kad GCO galėtų pasinaudoti savo teise į veiksmingą teisminę gynybą.

b) Dėl atitikties SESV 49 straipsniui

55. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, jei dėl nacionalinės priemonės apribojama įsisteigimo laisvė, toks apribojimas tiesiogiai kyla iš kliūčių anksčiau nagrinėtam laisvo kapitalo judėjimui, nuo kurio jis neatsiejamas ( 41 ).

56. Taigi Wft 3:104 straipsnis – tai taip pat įsisteigimo laisvės apribojimas. Tačiau šis apribojimas, kaip ir laisvo kapitalo judėjimo apribojimas, gali būti pateisintas bendruoju interesu užtikrinti draudimo įmonės valdomų aktyvų stabilumą ir saugumą. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti 54 punkte nurodytus patikrinimus.

B – Dėl antrojo klausimo

57. Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo teiraujasi, ar kompetentingos institucijos gali nustatyti sąlygas, kurios nėra būtinos siūlomam įsigijimui patvirtinti, t. y. sąlygas, kuriomis nesiekiama tenkinti vieno iš penkių kriterijų, įtvirtintų iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalyje.

58. Atsakymas į šį klausimą neigiamas. Kaip nurodžiau anksčiau ( 42 ), valstybės narės negali papildyti šio sąrašo naujais kriterijais, o kompetentingos institucijos negali nustatyti sąlygų, kurios neatitiktų vieno iš šių kriterijų, perkeltų į nacionalinę teisę.

59. Be to, pažymiu, kad, kaip per posėdį nurodė Komisija, sąlygos turi būti ne tik būtinos, kad būtų patenkintas vienas iš vertinimo kriterijų, bet ir proporcingos, t. y. neviršyti to, kas būtina šiems kriterijams tenkinti. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo neklausia, ar sąlygos turi būti proporcingos, manau, Teisingumo Teismas turi išnagrinėti šį klausimą, kylantį iš klausimo, susijusio su sąlygų būtinumu.

60. Iš tiesų, pirma, nors Direktyvoje 2007/44 numatytas proporcingumo principo laikymasis tik dėl informacijos, kurią siūlomas įsigyjantis asmuo turi pateikti kartu su pranešimu ( 43 ), EDPPPIK gairėse nurodyta, kad siūlomas įsigyjantis asmuo turi atitikti griežtesnius reikalavimus, jei, be kita ko, kalbama apie kontrolės, o ne nedidelio akcijų paketo įgijimą ( 44 ). Darytina išvada, kad jei įgyjama kontrolė, sąlygos turi būti griežtesnės.

61. Antra, proporcingumo principas – tai bendrasis Sąjungos teisės principas, kurio valstybės narės turi laikytis, jei atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį ( 45 ). Taigi kompetentingos institucijos ir nacionalinis teismas turi patikrinti, ar sąlygos yra ne tik būtinos, bet ir proporcingos.

62. Galiausiai pažymėtina, kad per posėdį GCO nurodė, jog jį „nustebino“ tai, kad buvo priimtas sprendimas dėl sąlyginio patvirtinimo. Tiesa, iš dalies pakeistoje Direktyvoje 92/49 nėra jokios nuorodos į teisę būti išklausytam, net jei pareiškiamas prieštaravimas siūlomam įsigijimui. Tačiau teisės būti išklausytam, kuri yra sudedamoji teisės į gynybą – bendrojo Sąjungos teisės principo – dalis, paisymas užtikrina kiekvieno asmens galimybę deramai ir veiksmingai pareikšti savo nuomonę per administracinę procedūrą ir iki sprendimo, galinčio neigiamai paveikti jo interesus, priėmimo ( 46 ). Ši pareiga valstybių narių administracinėms institucijoms kyla, kai jos priima sprendimus, kurie patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, net jei taikytinuose Sąjungos teisės aktuose toks formalumas aiškiai nenumatytas ( 47 ). Todėl kompetentingos institucijos turi pareigą pranešti siūlomam įsigyjančiam asmeniui apie savo ketinimą nustatyti sąlygas ir leisti jam pastabas šiuo klausimu pareikšti iki sprendimo dėl sąlyginio patvirtinimo priėmimo ( 48 ).

63. Taigi nacionalinis teismas turi patikrinti, ar GCO turėjo galimybę pateikti pastabas iki DNB sprendimų priėmimo.

C – Dėl trečiojo klausimo

64. Savo trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo teiraujasi, ar kompetentingos institucijos gali nustatyti su įmonės valdymu susijusią sąlygą, t. y. ar tokia sąlyga tenkinamas vienas iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalyje numatytų kriterijų. Prisiminkime, jog šioje byloje DNB pareikalavo, kad bent pusė ATNV ir ACINV stebėtojų tarybos narių, įskaitant pirmininkus, būtų nepriklausomi nuo akcininkų.

65. Komisija mano, kad DNB negalėjo iškelti sąlygos dėl įmonės valdymo, nes ji nesusijusi su jokiais kriterijais, numatytais iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalyje, net jos d punkte. Kitos šalys sutaria ir pripažįsta, kad sąlyga gali būti susijusi su įmonės valdymu.

66. Mano nuomone, Komisijos požiūriui negali būti pritarta. Sąlyga, susijusi su įmonės, kurios akcijų paketą siūloma įsigyti, valdymu, man atrodo iš esmės atitinkanti iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalies d punkte numatytą kriterijų.

67. Pagal šį kriterijų numatyta, jog kompetentingos institucijos turi įsitikinti, kad įmonė „galės“„nuolat laikytis“ riziką ribojančių reikalavimų, „visų pirma kad grupės, kurios dalimi ji taps, struktūra sudaro sąlygas vykdyti veiksmingą priežiūrą <...>“. Nuoroda į grupės struktūrą buvo įtraukta ECB pasiūlymu, kuriame tai paaiškinta taip: „reikia pasirūpinti, kad grupė, kuriai po siūlomo įsigijimo priklausys įmonė, kurios akcijų paketą siūloma įsigyti, negalėtų trukdyti šios įmonės veiksmingai priežiūrai dėl nepakankamo siūlomo įsigijimo struktūros skaidrumo“ ( 49 ). Taigi kalbama apie netinkamos įtakos siūlomam įsigyjančiam asmeniui vengimą.

68. Šios išvados 64 punkte nurodytos sąlygos proporcingumą turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Tačiau Teisingumo Teismas turi kompetenciją jam pateikti Sąjungos teisės aiškinimo elementus ( 50 ). Šiuo klausimu pažymiu, kad Nyderlanduose galiojančioje sistemoje numatyta dualistinė bendrovės valdymo struktūra – du skirtingi organai atlieka bendrovės valdymo ir šio valdymo priežiūros funkcijas. DNB atstovas per posėdį nurodė, kad šios išvados 64 punkte minėta sąlyga susijusi su ATNV ir ACINV priežiūros organais. Man atrodo, kad sąlyga, kuria siekiama užtikrinti įmonės, kurios akcijų paketą siūloma įsigyti, priežiūros organo nepriklausomumą, gali padėti išvengti netinkamo poveikio siūlomam įsigyjančiam asmeniui. Jei jis turėtų galimybę, atsižvelgiant į jo turimą nagrinėjamos įmonės akcijų dalį, paskirti daugumą priežiūros organų narių, niekas jam netrukdytų priimti sprendimų, prieštaraujančių „patikimam ir riziką ribojančiam valdymui“, kurio reikalaujama pagal iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalį ( 51 ). Galiausiai pažymiu, kad EDPPPIK gairėse, kalbant apie iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 1 dalies d punkte numatytą kriterijų, paminėta galimybė nustatyti su įmonės valdymu susijusias sąlygas ( 52 ).

69. Dėl GCO nustatytos sąlygos proporcingumo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti į GCO priklausančią ATNV ir ACINV akcijų dalį, apie kurią per posėdį užsiminė kelios šalys. Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad DNB nustatyta sąlyga susijusi ne su ATNV ir ACINV valdymo organo, o su priežiūros organo sudėtimi. Šios dvi aplinkybės labiau rodo tai, kad GCO nustatyta sąlyga yra proporcinga. Dėl reikalavimo, kad stebėtojų tarybų pirmininkai taip pat būtų nepriklausomi nuo akcininkų, manau, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės įvertinti jo proporcingumą atsižvelgdamas į nacionalinę bendrovių teisę ir į tai, kokie įgaliojimai pagal šią teisę pripažįstami stebėtojų tarybos pirmininkui.

V – Išvada

70. Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į College pateiktus klausimus atsakyti taip: 1. 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičiančios direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (Trečioji ne gyvybės draudimo direktyva), iš dalies pakeistos 2007 m. rugsėjo 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2007/44/EB, 15, 15a ir 15b straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais valstybėms narėms nedraudžiama įgalioti savo kompetentingų institucijų nustatyti siūlomo draudimo įmonės akcijų paketo įsigijimo patvirtinimo sąlygų. Valstybės narės gali laisvai įgalioti savo kompetentingas institucijas ne tik sutikti su sąlygomis, kurias pasiūlo siūlomas įsigyjantis asmuo, bet ir vienašališkai nustatyti sąlygas. 2. Direktyvos 92/49, iš dalies pakeistos Direktyva 2007/44, 15b straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja kompetentingoms institucijoms draudžiama nustatyti sąlygas, kurios nėra būtinos, t. y. kuriomis nesiekiama tenkinti vieno iš šioje nuostatoje apibrėžtų kriterijų. Pagal bendrąjį proporcingumo principą kompetentingoms institucijoms draudžiama nustatyti sąlygas, kurios nėra proporcingos šių kriterijų tenkinimui. 3. Pagal bendrąjį teisės į gynybą principą kompetentingos institucijos įpareigojamos, prieš priimdamos sprendimą dėl sąlyginio patvirtinimo, išklausyti siūlomą įsigyjantį asmenį. 4. Direktyvos 92/49, iš dalies pakeistos Direktyva 2007/44, 15b straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo kompetentingoms institucijoms leidžiama nustatyti įmonės, kurios akcijų paketą siūloma įsigyti, valdymo sąlygą. Nacionalinis teismas turi patikrinti tokios sąlygos būtinumą ir proporcingumą, atsižvelgdamas į pagrindinio akcininko dalį įmonės, kurios akcijų paketą siūloma įsigyti, kapitale, organo, dėl kurio nustatyta sąlyga, vykdomą valdymo arba priežiūros funkciją ir į pagal nacionalinę teisę šio organo pirmininkui pripažįstamus įgaliojimus. 5. Nacionalinė priemonė, pagal kurią numatyta galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą, – tai laisvo kapitalo judėjimo ir įsisteigimo laisvės apribojimas, prieštaraujantis SESV 49 ir 63 straipsniams. Tačiau jis gali būti pateisintas bendruoju interesu užtikrinti draudimo įmonės valdomų aktyvų stabilumą ir saugumą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, pirma, ar nustatytosios sąlygos būtinos šiam tikslui pasiekti, antra, ar jos proporcingos. Kad įvertintų sprendimo dėl sąlyginio patvirtinimo proporcingumą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įsitikinti, kad šis sprendimas atitinka objektyvius, nediskriminacinius ir iš anksto numatytus kriterijus ir kad dėl jo galima veiksminga teisminė gynyba. Atliekant šį nagrinėjimą, reikia, be kita ko, atsižvelgti į pavėluotą perkėlimą ir į jo poveikį nustatytų sąlygų nuspėjamumui, taip pat į tai, ar sprendimas dėl patvirtinimo yra pakankamai motyvuotas, nes tik tai leistų siūlomam įsigyjančiam asmeniui įgyvendinti savo teisę į teisminę gynybą.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) OL L 228, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 346.

( 3 ) OL L 247, p. 1.

( 4 ) Atkreipiu Teisingumo Teismo dėmesį į tai, kad, kaip per posėdį teigė De Nederlandsche Bank NV (toliau – DNB) atstovas, Direktyvos 2007/44 nuostatos, kurias prašoma išaiškinti, yra tapačios nuostatoms, esančioms 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2013/36/ES dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2002/87/EB ir panaikinamos direktyvos 2006/48/EB bei 2006/49/EB (OL L 176, p. 338; žr. Direktyvos 2013/36 22 ir 23 straipsnius). Tačiau, nors draudimų sektoriuje nacionalinės institucijos turi išimtinę kompetenciją išduoti patvirtinimus ir tvirtinti siūlomus įsigijimus, bankų sektoriuje dabar pagal 2013 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentą (ES) Nr. 1024/2013, kuriuo Europos Centriniam Bankui pavedami specialūs uždaviniai, susiję su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika (OL L 287, p. 63; žr. 4 straipsnio 1 dalies a ir c punktus), išimtinę kompetenciją išduoti patvirtinimus ir tvirtinti siūlomus įsigijimus turi Europos Centrinis Bankas (toliau – ECB). Šiuo klausimu šio reglamento 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta, kad „ECB taiko visą atitinkamą Sąjungos teisę ir, kai tokią Sąjungos teisę sudaro direktyvos, nacionalinės teisės aktus, kuriais tos direktyvos perkeliamos į nacionalinę teisę“ (šiuo klausimu žr. A. Witte „The Application of National Banking Supervision Law by the ECB: Three Parallel Modes of Executing EU Law“, Maastricht journal of European and comparative law, Nr. 1, 21 t. (2014), p. 89–109). Todėl, jei Teisingumo Teismas aiškintų Direktyvą 2007/44 taip, kad pagal ją valstybėms narėms draudžiama numatyti galimybę suteikti sąlyginį patvirtinimą, negalima atmesti tikimybės, jog, remiantis Reglamento Nr. 1024 4 straipsnio 3 dalimi, galėtų būti laikoma, kad ECB neturi šios galimybės vertindamas siūlomą draudimo įmonės akcijų paketo įsigijimą.

( 5 ) „Akcijų paketas“ apibrėžiamas kaip įmonės akcijos, sudarančios 10 % ar daugiau jos kapitalo ar balsavimo teisių arba leidžiančios daryti didelę įtaką įmonės, kurioje turimas tas akcijų paketas, valdymui (Direktyvos 92/49 1 straipsnio g punktas). Pagal iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15 straipsnį apie akcijų paketo įsigijimą turi būti pranešama, jei įgijėjo turimų balsavimo teisių arba kapitalo dalis pasiektų ar viršytų 20 %, 30 % ar 50 % arba tiek, kad draudimo įmonė taptų jo patronuojamąja bendrove. Taip pat turi būti pranešama apie akcijų paketo perleidimą, jei įgijėjo turimos dalys tampa mažesnės už šias ribas.

( 6 ) „Akcijų paketas“ apibrėžiamas kaip mažiausiai 10 % įmonės įregistruoto kapitalo arba balsavimo teisių turėjimas arba galimybė daryti panašią įtaką įmonėje (Wft 1.1 straipsnis).

( 7 ) Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Direktyvą 2007/44 vadina „Direktyva Antonveneta“ pagal viešojo pirkimo pasiūlymo (toliau – VPP), kurį 2005 m. Nyderlandų bankas ABN AMRO paskelbė dėl Banca Antonveneta (žr. 17 išnašą), pavadinimą. Be kita ko, būtent dėl to, kad Italijos valdžios institucijų atliktas šio VPP vertinimas buvo nelabai skaidrus, Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė Direktyvą 2007/44 (žr. R. P. Raas, „A Legislator’s Job Is Never Easy“, European Company Law, Nr. 6 (2009), 5 leid., p. 186).

( 8 ) Kursyvu išskirta mano.

( 9 ) Iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a straipsnio 5 dalyje nustatyta, kad „jei kompetentingos institucijos per vertinimo laikotarpį raštu nepareiškia prieštaravimo siūlomam įsigijimui, siūlomas įsigijimas laikomas patvirtintu“. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta, kad vertinimo periodas negali būti ilgesnis kaip šešiasdešimt darbo dienų nuo pranešimo gavimo dienos ir kad kompetentingos institucijos turi patvirtinti pranešimo gavimą.

( 10 ) Committee of European Banking Supervisors, Committee of European Insurance and Occupational Pensions Supervisors and Committee of European Securities Regulators, Guidelines for the prudential assessment of acquisitions and increases in holdings in the financial sector required by Directive 2007/44/EC, 70 punktas. Šis tekstas pateikiamas tik anglų kalba.

( 11 ) OL L 228, p. 3.

( 12 ) Direktyvos 73/239 II antraštinės dalies A skirsnio pavadinimas yra „Veiklos pradėjimo sąlygos“, o tos pačios antraštinės dalies B skirsnio – „Draudimo veiklos sąlygos“. Konsoliduotoje Direktyvos 73/239 redakcijoje, į kurią įtraukti daliniai pakeitimai, padaryti tiek Direktyva 92/49, tiek Direktyva 2007/44, iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a, 15b ir 15c straipsniai yra II antraštinės dalies B skirsnyje.

( 13 ) Direktyvos 73/239 19 straipsnyje numatyta draudimo įmonės pareiga kasmet ir periodiškai teikti informaciją kompetentingoms institucijoms, kad šios galėtų tikrinti, kaip laikomasi draudimo veiklos vykdymo sąlygų (be kita ko, pačios direktyvos 15–17 straipsniuose numatytų finansinių įpareigojimų). 20 ir 20a straipsniuose numatyti valstybių narių veiksmai, jei šių įpareigojimų nesilaikoma.

( 14 ) 2006 m. gruodžio 18 d. Europos centrinio banko nuomonės dėl pasiūlymo dėl direktyvos, iš dalies keičiančios tam tikras Bendrijos direktyvas dėl riziką ribojančio vertinimo tvarkos taisyklių ir vertinimo kriterijų, taikomų akcijų paketų įsigijimui ir didinimui finansų sektoriuje, OL C 27, 2007, p. 1, 2.8 punktas.

( 15 ) Pažymiu, kad GCO argumentai, dėstomi jos raštu pateiktose pastabose, yra šiek tiek prieštaringi, nes iš pradžių teigiama, kad, siekiant kuo labiau suderinti, valstybėms narėms draudžiama nustatyti „griežtesnes taisykles“, kurioms priklausytų ir galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą, o paskui (ilgai) kalbama apie tai, kad dėl siekio kuo labiau suderinti draudžiama tvirtinti tik priemones, kurios nepatenka į direktyvos taikymo sritį.

( 16 ) Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 92/49/EEB ir direktyvas 2002/83/EB, 2004/39/EB, 2005/68/EB ir 2006/48/EB dėl riziką ribojančio vertinimo tvarkos taisyklių ir vertinimo kriterijų, taikomų akcijų paketų įsigijimui ir didinimui finansų sektoriuje, pasiūlymo COM(2006) 507 final motyvų 1.2 punktas.

( 17 ) Commission Staff Working Document Accompanying document to the Proposal for a directive of the European Parliament and of the Council, SEC(2006) 1118, 5.2 punktas. Šis tekstas pateikiamas tik anglų kalba. Dėl ieškinių dėl įsipareigojimų nevykdymo, kurie nebuvo patenkinti, žr. 2005 m. gruodžio 14 d. Komisijos pranešimą spaudai IP/05/1595 (ABN AMRO bandymai paskelbti VPP dėl Banca Nazionale del Lavoro par Banco Bilbao Vizcaya Argentaria ir Banca Antonveneta) ir 1999 m. liepos 20 d. Komisijos pranešimą spaudai IP/99/551 (byla Champalimaud).

( 18 ) Sprendimas CA Consumer Finance (C‑449/13, ECLI:EU:C:2014:2464, 23 punktas).

( 19 ) Žr. šios išvados 25 punktą.

( 20 ) SESV 4 straipsnio 2 dalies a punktas.

( 21 ) Sprendimas CA Consumer Finance (C‑449/13, ECLI:EU:C:2014:2464, 23 punktas).

( 22 ) Galiausiai pažymiu, kad Teisingumo Teismas pirmumo teisės sąvoką vartoja tik kalbėdamas apie kompetenciją išorės arba bendros žemės ūkio politikos srityje. Išskyrus šias sritis, jis nėra linkęs taikyti šio samprotavimo, net galėdamas tai daryti, pavyzdžiui, Sprendime British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:741, 77 punktas). Žr. Ch. Timmermans „ECJ Doctrines on Competences“, L. Azoulai (leid.), „The Question of Competence in the EU“, Oxford University Press, 2014, p. 155–167; L. W. Gormley „Free Movement of Goods and Pre-emption of State Power“, leid. „A Constitutional Order of States? Essays in EU Law in Order of Alan Dashwood“, Hart Publishing, 2011, p. 365–374; ir dėl išorės kompetencijos – M. Cremona „External Relations and External Competence of the European Union: the Emergence of an Integrated Policy“, P. Craig ir G. de Búrca (leid.), „The Evolution of EU Law“, Oxford University Press, 2011, p. 217–268.

( 23 ) Be to, šios išvados 17 išnašoje minėto Komisijos atlikto poveikio vertinimo 6.2.3 punkto b papunktyje aiškiai numatyta „an amendment to the current rules could specifically state how decision notifications need to be carried out for both positive and negative determinations <…>. Supervisory authorities would need to send a copy of their decisions within a certain time frame to all relevant parties involved“ (kursyvu išskirta mano).

( 24 ) Kursyvu išskirta mano.

( 25 ) Šios išvados 16 išnašoje nurodytas direktyvos pasiūlymas. Motyvų 1.4 punkto ketvirta pastraipa.

( 26 ) Sprendimas CA Consumer Finance (C‑449/13, ECLI:EU:C:2014:2464, 26 punktas).

( 27 ) Kursyvu išskirta mano.

( 28 ) Žr. šios išvados 8 ir 10 punktus.

( 29 ) Sprendimas Komisija / Nyderlandai (C‑233/10, EU:C:2010:791). Direktyvos 2007/44 perkėlimo terminas baigėsi 2009 m. kovo 21 d., sąlygos GCO buvo nustatytos 2010 m. gegužės 25 d. ir liepos 20 d. sprendimais, o Nyderlandų įstatymas, kuriuo perkeliama direktyva, įsigaliojo 2011 m. gegužės 7 d.

( 30 ) OL L 24, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 40.

( 31 ) Komisijos pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių, priimtinų pagal Tarybos reglamentą (EB) Nr. 139/2004 ir Komisijos reglamentą (EB) Nr. 802/2004, OL C 267, p. 1, 6 punktas.

( 32 ) Sprendimas Cipra ir Kvasnicka (C‑439/01, EU:C:2003:31, 24 punktas).

( 33 ) Sprendimas Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664, 64 punktas).

( 34 ) Estijos vyriausybė teigia, kad nacionalinė priemonė, pagal kurią numatyta galimybė suteikti sąlyginį patvirtinimą, yra įsisteigimo laisvės, laisvės teikti paslaugas ir laisvo kapitalo judėjimo, numatytų SESV 49, 56 ir 63 straipsniuose, ribojimas, nes tokia galimybė numatyta ne visose valstybėse narėse, tačiau toks ribojimas yra pateisinamas. Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad sprendimu dėl sąlyginio patvirtinimo laisvam kapitalo judėjimui pakenkiama mažiau nei sprendimu dėl prieštaravimo pareiškimo, todėl Direktyvos 2007/44 tikslą atitinka iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a ir 15b straipsnių aiškinimas, pagal kurį valstybės narės turi galimybę numatyti sąlyginį patvirtinimą. Italijos vyriausybė pažymi, kad nustatant sąlygas laisvas kapitalo judėjimas ir įsisteigimo laisvė toli gražu ne ribojami, o skatinami.

( 35 ) Sprendimas Komisija / Italija (C‑531/06, EU:C:2009:315, 40 punktas).

( 36 ) Pagal SESV 63 straipsnį apribojimai – tai priemonės, „galinčios sukliudyti arba apriboti atitinkamų įmonių akcijų įsigijimą“ arba „atgrasyti kitų valstybių narių investuotojus investuoti į jų kapitalą“ (žr. Sprendimo Komisija / Portugalija, C‑171/08, EU:C:2010:412, 50 punktą).

( 37 ) Sprendimai Komisija / Lenkija (C‑271/09, EU:C:2011:855, 57 punktas) ir VBV – Vorsorgekasse (C‑39/11, EU:C:2012:327, 31 punktas).

( 38 ) Žr. sprendimus Carmen Media Group (C‑46/08, EU:C:2010:505, 87 punktas), Komisija / Ispanija (C‑207/07, EU:C:2008:428, 48 punktas), Analir ir kt. (C‑205/99, EU:C:2001:107, 38 punktas) ir Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, 21 ir 22 punktai).

( 39 ) Iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15a straipsnio 4 dalis. Teisė apskųsti teismui sprendimus, grindžiamus „įstatymais ir kitais teisės aktais, priimtais pagal šią direktyvą“, numatyta Direktyvos 92/49 56 straipsnyje.

( 40 ) Šiuo klausimu pažymiu, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog pareiga nurodyti motyvus „neišvengiamai kyla“ iš teisės būti išklausytam, kuri yra sudedamoji teisės į gynybą – bendrojo Sąjungos teisės principo – dalis (žr. sprendimus Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 48 punktas) ir M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, 88 punktas)). Taip pat jis yra nusprendęs, kad pareiga nurodyti motyvus kyla iš „esminio reikalavimo, kad dėl kiekvieno sprendimo, kuriuo nacionalinė valdžios institucija atsisako pripažinti [Sąjungos] teisės pripažįstamas teises, būtų galima atlikti teisminę kontrolę, skirtą užtikrinti veiksmingą šios teisės apsaugą“ (sprendimai BVBA Management, Training en Consultancy (C‑239/05, EU:C:2007:99, 36 punktas), Heylens ir kt. (222/86, EU:C:1987:442, 15 punktas), Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:279, 59 punktas); taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadas bylose Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, 26–34 punktai) ir Housieaux (C‑186/04, EU:C:2005:70, 32 punktas).

( 41 ) Sprendimas Komisija / Portugalija (C‑171/08, EU:C:2010:412, 80 punktas).

( 42 ) Žr. šios išvados 40 ir 41 punktus.

( 43 ) Iš dalies pakeistos Direktyvos 92/49 15b straipsnio 4 dalis.

( 44 ) Šios išvados 10 išnašoje nurodytų EDPPPIK gairių 44 punktas: „competence requirements are reduced for acquirers who are not in a position to exercise, or do not intend to exercise any influence over the target institution“.

( 45 ) Sprendimas Dokter ir kt. (C‑28/05, EU:C:2006:408, 71 punktas).

( 46 ) Sprendimas Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 45–48 punktai).

( 47 ) Sprendimas Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, 38 punktas).

( 48 ) Kompetentingų institucijų pareiga išklausyti siūlomą įsigyjantį asmenį turi būti pripažinta, kaip nurodžiau šios išvados 62 punkte, remiantis bendruoju Sąjungos teisės principu – teisės į gynybą paisymu (Sprendimas Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 45 punktas)). Tačiau man atrodo, kad ši pareiga taip pat gali būti pripažinta remiantis Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 41 straipsniu, susijusiu su teise į gerą administravimą. Iš tiesų, šio straipsnio 2 dalies a punkte nustatyta, kad bet koks asmuo turi „teisę būti išklausytas prieš taikant bet kokią individualią jam nepalankią priemonę“. Tiesa, Chartijos 41 straipsnyje aiškiai numatyta teisė būti išklausytam tik Sąjungos institucijų, o ne valstybių narių administracijų. Jo 1 dalyje iš esmės nustatyta, kad „kiekvienas asmuo turi teisę į tai, kad Sąjungos institucijos, įstaigos ir organai jo reikalus tvarkytų nešališkai, teisingai ir per kiek įmanomai trumpesnį laiką“ (kursyvu išskirta mano). Dėl to Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Chartijos 41 straipsnio 2 dalis netaikytina valstybėms narėms (žr. sprendimus Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, 28 punktas), YS ir kt. (C‑141/12 ir C‑372/12, EU:C:2014:2081, 67 punktas), Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 44 punktas) ir Boudjlida (C‑249/13, 32 ir 33 punktai)). Vis dėlto pažymiu, kad Chartijos 51 straipsnio 1 dalimi valstybės narės įpareigojamos, „kai <...> įgyvendina Sąjungos teisę“, taikyti Chartijos nuostatas. Todėl kai valstybės narės įgyvendina Sąjungos teisę, jos turi laikytis Chartijos nuostatų, įskaitant, manau, jos 41 straipsnio 2 dalies a punkte numatytą administruojamo subjekto teisę būti išklausytam. Iš tiesų, pažodžiui aiškinti Chartijos 41 straipsnį – kad jis netaikytinas valstybėms narėm – reikštų sutikti, kad 41 straipsnyje numatyta teisė būti išklausytam yra 51 straipsnio, kuriame numatyta, kad visos „Chartijos nuostatos“ valstybėms narėms taikytinos, kai jos įgyvendina Sąjungos teisę, išimtis. Kaip pažymi generalinis advokatas M. Wathelet, tai, „kad Chartijos 41 straipsnio tekste taip gali būti įtvirtinta jos 51 straipsnio taisyklės išimtis, leidžianti valstybėms narėms netaikyti Chartijos straipsnio net ir tuomet, kai jos įgyvendina Sąjungos teisę, yra nenuoseklu“ (generalinio advokato M. Wathelet išvados byloje Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2031, 56 punktas; taip pat žr. generalinio advokato M. Wathelet išvadą byloje Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2032, 46–48 punktai) ir jo nuomonę byloje G. ir R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:553, 49–52 punktai)). Galiausiai Teisingumo Teismas, atrodo, Chartijos 41 straipsnį valstybėms narėms taikė sprendimuose N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, 49–50 punktai) ir M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, 84 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. mano išvadą byloje Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:492, 75–79 punktai), generalinio advokato Y. Bot išvadą byloje N. (C‑604/12, EU:C:2013:714, 36 punktas), generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, 33 punktas) ir generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadą sujungtose bylose SECAP ir Santorso (C‑147/06 ir C‑148/06, EU:C:2007:711, 50 ir 51 punktai). Kad ir kaip būtų, dabar nebūtina spręsti klausimo dėl Chartijos 41 straipsnio 2 dalies taikytinumo valstybėms narėms. Iš tiesų, kaip nurodžiau pirmiau, valstybių narių pareiga išklausyti siūlomą įsigyjantį asmenį, kad ir kaip būtų, turėtų būti pripažinta remiantis bendraisiais Sąjungos teisės principais.

( 49 ) Šios išvados 14 išnašoje minėtos ECB nuomonės 2.4 punktas.

( 50 ) Sprendimas Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski (C‑188/09, EU:C:2010:454, 30 punktas).

( 51 ) Šiuo klausimu nesvarbu, kad Nyderlandų įstatymų leidėjas, perkeldamas minėto 15b straipsnio 1 dalies d punktą, nepakartojo nuorodos į „grupės“„struktūrą“, o numatė tik draudimo įmonės galėjimą atitikti riziką ribojančius reikalavimus. Iš tiesų, nuoroda į grupės struktūrą, remiantis pačiais 15b straipsnio 1 dalies d punkto žodžiais, tėra vienas iš atvejų, kuriems „visų pirma“ skirtas šis kriterijus.

( 52 ) Šios išvados 10 išnašoje nurodytų EDPPPIK gairių 70 punktas: „these commitments could concern, for example, financial support in case of liquidity or solvency problems, corporate governance issues, the acquirer’s future target share in the institution, directions and goals for development, etc“ (kursyvu išskirta mano).