GENERALINĖS ADVOKATĖS

JULIANE KOKOTT IŠVADA,

pateikta 2010 m. balandžio 15 d.( )

Byla C‑334/08

Europos Komisija

prieš

Italijos Respubliką

„Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Nuosavi ištekliai – Atsisakymas pervesti Europos Bendrijoms muitus už importuotas prekes dėl neteisėtai išduotų muitinės leidimų – Reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000 17 straipsnis – Force majeure – Skolos įskaitymo į atskirą sąskaitą pasekmės“

I – Įvadas

1. Šioje byloje dėl įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo Komisija tvirtina, jog Italijos Respublika pažeidė EB 10 straipsnį, Sprendimo 2000/597/EB, Euratomas( ) 8 straipsnį, taip pat keletą Reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000( ) nuostatų, nes nepervedė tam tikrų nuosavų išteklių Komisijai. Šie nuosavi ištekliai – tai muitai už aliuminio luitų importą, kuriam kompetentingi muitinės pareigūnai akivaizdžiai neteisėtai netaikė muitų.

2. Šioje byloje būtina iš nagrinėti force majeure sąvoką, nes būtent ja Italija remiasi bandydama pateisinti savo veiksmus. Kitas šioje byloje iškeltas klausimas susijęs su data, kuomet turi būti pervesti į B sąskaitą įskaityti nuosavi ištekliai.

3. Kadangi šį klausimą iškėlė tik Vokietijos Federacinė Respublika, kaip šalis, įstojusi į bylą palaikyti Italijos Respublikos reikalavimus, taip pat reikia išsiaiškinti, ar įstojusi į bylą šalis gali pateikti kitus nei pagrindinė šalis pagrindus.

II – Teisinis pagrindas

4. Sprendimo 2000/597 8 straipsnyje valstybėms narėms nurodyta surinkti nuosavus išteklius ir perduoti juos Komisijai.

5. Pagal Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio 1 dalį Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių suma nustatoma „iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas ir skolininko informavimo sąlygos“. Pagal minėto straipsnio 2 dalį jo 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo į buhalterines knygas dieną.

6. Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalyje nustatyta:

„3. a) Pagal 2 straipsnį nustatytos sumos, laikantis šios dalies b punkto reikalavimų, įskaitomos į sąskaitas ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos.

b) Nustatytos mokėtinos sumos, neįskaitytos į šios dalies a punkte nurodytas sąskaitas dėl to, kad dar nebuvo išieškotos ir kad nebuvo pateikta jokia garantija, per a punkte nurodytą laikotarpį įrašomos į atskiras sąskaitas. Valstybės narės šią tvarką gali taikyti, jeigu nustatytos mokėtinos sumos, už kurias buvo pateikta garantija, buvo užginčytos ir kurios, išsprendus kilusius ginčus, gali būti pakeistos.

<…>“

7. Reglamento Nr. 1150/2000 10 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„1. Pagal Sprendimo 94/728/EB, Euratomas 2 straipsnio 3 dalį išskaičius 10 % surinkimo išlaidų nuosavi ištekliai, nurodyti minėto sprendimo 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, įtraukiami į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti mokėti suma, dienos.

Tačiau mokėtinos sumos, pagal šio reglamento 6 straipsnio 3 dalies b punktą nurodomos atskirose sąskaitose, turi būti įskaitytos ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo išieškotos priklausančios mokėti sumos, dienos.“

8. Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:

„1. Valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumos, atitinkančios 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti sumas, perdavimą Komisijai pagal šį reglamentą.

2. Valstybės narės neprivalo perduoti Komisijos dispozicijon sumų, atitinkančių nustatytas priklausančias mokėti sumas tik tuo atveju, jeigu dėl nenugalimos jėgos (force majeure) aplinkybių šios sumos nebuvo gautos. Be to, valstybės narės šio įpareigojimo perduoti minėtas sumas Komisijai gali nevykdyti tam tikrais atvejais, jeigu, nuodugniai įvertinus visas atitinkamo atvejo aplinkybes, paaiškėja, kad minėtų sumų ilgai nebus galima išieškoti dėl priežasčių, kurios negali būti priskirtos minėtoms aplinkybėms [priskirtos šioms valstybėms narėms] <...>.“

9. Reglamentas Nr. 1150/2000 buvo pakeistas 1994 m. lapkričio 16 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 2028/2004( ). Reglamentas Nr. 2028/2004 įsigaliojo 2004 m. lapkričio 28 dieną. Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 2 dalis buvo pakeista tokiu tekstu:

„2. Valstybės narės atleidžiamos nuo pareigos perduoti Komisijos dispozicijon sumas, atitinkančias nustatytas gautinas sumas, kurios tampa neatgautinomis dėl:

a) force majeure priežasčių; arba

b) kitų priežasčių, kurių negalima joms priskirti.

Nustatytos gautinos sumos pripažįstamos neatgautinomis kompetentingos administracinės institucijos sprendimu, kuri nustato, kad jų negalima atgauti.

Nustatytos gautinos sumos laikomos neatgautinomis vėliausiai praėjus penkerių metų laikotarpiui nuo dienos, kai suma buvo nustatyta pagal 2 straipsnį, o administracinės ar teisminės apeliacijos atveju, – kai priimamas, pranešamas ar publikuojamas galutinis sprendimas. <...>

Sumos, kurių negalima išieškoti, galutinai pašalinamos iš atskiros sąskaitos, nurodytos 6 straipsnio 3 dalies b punkte. Jos nurodomos ketvirčio išrašo, nurodyto 6 straipsnio 4 dalies b punkte, priede ir, kur taikoma, ketvirčio išraše, nurodytame 6 straipsnio 5 dalyje.“

III – Faktinės aplinkybės

10. Iš Italijos valdžios institucijų parengtos vidaus audito ataskaitos matyti, kad 1997 m. vasario 27 d. ir 2002 m. gegužės 14 d. Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata (Apulijos ir Bazilikatos regionų vyriausioji muitinės tarnyba) per Taranto muitinę dviem įmonėms suteikė keletą leidimų įsteigti du privačius C tipo muitinės sandėlius ir perdirbti aliuminio luitus (7601 tarifinė pozicija – 6 % muito tarifas) į aliuminio atliekas (7602 tarifinė pozicija – neapmokestinama), prižiūrint muitinei.

11. Remiantis audito ataskaita, minėti tarnybos leidimai akivaizdžiai pažeidė Sąjungos muitų taisykles (buvusias Bendrijos muitų taisykles), dėl to atitinkami muitai 1997–2002 m. nebuvo nustatyti ir surinkti. Komisija iš Italijos valdžios institucijų pateiktos informacijos padarė išvadą, kad nebuvo gauta 22 730 818,35 EUR pajamų.

12. 2002 m. gruodžio 4 d. kompetentingos institucijos atšaukė suteiktus leidimus, dėl to vėliau buvo nustatyta skola muitinei. 2003 m. kovo–liepos mėn. kompetentingos institucijos įskaitė atitinkamas sumas į B sąskaitą. Įmonių vadovams bei muitinės pareigūnams, suteikusiems leidimus, iškeltos baudžiamosios bylos. Skolos muitinei dar nesumokėtos, ir Italija dar neperdavė Sąjungai atitinkamų nuosavų išteklių .

IV – Administracinė procedūra ir pareikštas ieškinys

13. Tinkamai įgyvendinto ikiteisminio proceso metu Komisija apkaltino Italijos Respubliką atsisakius Komisijai pervesti nuosavus išteklius, susidariusius nurodytomis aplinkybėmis. Kadangi Italijos Respublikos pateikti gynybos argumentai netenkino Komisijos, 2008 m. liepos 21 d. ji pareiškė šį ieškinį, reikalaudama:

– pripažinti, kad atsisakiusi Komisijai pervesti Bendrijai priklausančią nuosavų išteklių sumą, atitinkančią skolą muitinei, susidariusią po to, kai Baryje įsteigta Direzione compartimentale delle dogane per le Regioni Puglia e Basilicata (Apulijos ir Bazilikatos regionų vyriausioji muitinės tarnyba) išdavė neteisėtus leidimus steigti ir valdyti Tarante C tipo muitinės sandėlius, po kurių taip pat buvo išduoti perdirbimo, prižiūrint muitinei, ir laikinojo įvežimo perdirbti procedūrų leidimai, iki juos atšaukus 2002 m. gruodžio 4 d., Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį, 2000 m. rugsėjo 29 d. Tarybos sprendimo 2000/597/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos 8 straipsnį ir 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas), Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 2, 6, 10, 11 ir 17 straipsnius,

– priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

14. Italijos Respublika prašo atmesti ieškinį.

15. 2008 m. gruodžio 3 d. Nutartimi Vokietijos Federacinei Respublikai buvo leista įstoti į šią bylą palaikyti Italijos Respublikos reikalavimus.

V – Teisinis vertinimas

16. Šalys sutaria, kad įmonės nuo muitų buvo atleistos pažeidžiant teisės aktų muitų srityje nuostatas, ir dėl to Komisijos nurodyta muitų suma buvo neteisėtai nesurinkta. Taigi šioje byloje nagrinėjamas tik klausimas, ar Italijos Respublika privalo pervesti minėtas sumas Komisijai, ir, jei taip, kada ji privalo tai padaryti.

17. Valstybės narės turi nustatyti Sąjungos teisę į nuosavus išteklius, kai tik jų muitinės turi reikiamą informaciją ir gali apskaičiuoti skolą muitinei sudarančią muitų sumą bei nustatyti skolininką( ). Pareiga pervesti atitinkamus nuosavus išteklius Sąjungai iš esmės nustatyta Reglamento Nr. 1150/2000 10 straipsnyje.

18. Komisija laikosi nuomonės, kad šiomis aplinkybėmis reikia remtis atskirais aliuminio importo atvejais per 1997–2002 m. laikotarpį ir kad Italijos Respublika jau seniai turėjo sumokėti Sąjungai atitinkamus muitus.

19. Bet Italijos Respublika mano, kad neprivalo pervesti muitų sumų, nes jų neįmanoma surinkti dėl force majeure aplinkybių. Savo argumentus ji grindžia Reglamento 1150/2000 17 straipsniu( ).

A – Argumentas dėl „force majeure“

20. Italija dviem argumentais grindžia savo teiginį, kad įvyko force majeure ir dėl to ji atleidžiama nuo įpareigojimo pervesti Sąjungai nuosavus išteklius. Pirma, atsakingi muitinės pareigūnai slapta bendradarbiavo su importuotojais ir, antra, muitinės pareigūnų suteikti leidimai taip apsunkino pažeidimų nustatymą, kad buvo neįmanoma jų aptikti atliekant įprastą priežiūrą.

1. Force majeure sąvoka

21. Teisingumo Teismas dar nėra išsamiai išaiškinęs sąvokos force majeure pagal Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnį. Tačiau ši sąvoka buvo išaiškinta teismo praktikoje nagrinėjant kitas teisės aktų nuostatas. Teisingumo Teismas ne kartą konstatavo, kad force majeure sąvokos turinys įvairiose Bendrijos teisės taikymo srityse nebūtinai yra tapatus ir todėl šios sąvokos reikšmė turi būti nustatyta pagal teisines aplinkybes, kuriomis ją reikėtų taikyti( ). Tačiau Teisingumo Teismas bet kokio nagrinėjimo pradiniu tašku laiko bendrą apibrėžimą, kuris turi būti taikomas visuomet, nepaisant specifinių sričių, kur jis taikomas, ypatumų( ).

22. Pirmiausia paaiškinsiu Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su kitomis teisės sritimis, tuomet išnagrinėsiu, ar ją galima be pakeitimų pritaikyti Reglamentui Nr. 1150/2000, ar pakeitimai yra būtini.

a) Teisingumo Teismo praktika kitose teisės srityse

23. Didžioji dalis Teisingumo Teismo praktikos dėl force majeure susijusi su teisės aktais dėl bendros rinkos organizavimo žemės ūkio sektoriuje. Tačiau šią sąvoką Teisingumo Teismas taip pat turėjo išaiškinti sprendimuose dėl savo statuto 45 straipsnio.

24. Pagal šią teismo praktiką Bendrijos teisėje įtvirtinta force majeure, arba nenumatytų aplinkybių, sąvoka iš esmės turi būti aiškinama kaip su asmeniu, kuris remiasi šia situacija, nesusijusios, neįprastos ir iš anksto negalimos numatyti aplinkybės, kurių pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių imtasi( ). Taigi iš to išplaukia, kad force majeure, taip pat ir nenumatytų aplinkybių sąvoka apima objektyvų elementą, susijusį su neįprastomis ir su subjektu nesusijusiomis aplinkybėmis, ir subjektyvų elementą, susijusį su suinteresuotojo asmens pareiga apsisaugoti nuo neįprasto įvykio padarinių, imantis tinkamų priemonių, nesukeliančių jam pernelyg didelių nuostolių( ).

b) Taikymas šioje byloje

25. Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta, nagrinėjamos aplinkybės negali būti laikomos force majeure atveju. Italijos Respublika negali remtis force majeure vien dėl to, kad jos pareigūnai trukdė rinkti muitus, suteikdami neteisėtus leidimus, taigi jų nesurinkimas nėra nesusijęs su Italijos Respublika. Be to, Italijos Respublika tikrai galėjo užkirsti kelią neteisėtiems veiksmams, užtikrindama veiksmingas priežiūros procedūras.

26. Čia nėra tenkinama sąlyga, kad įvykis, kurio metu atsirado force majeure, turi būti nulemtas išorinių aplinkybių. Neginčijama, kad leidimus steigti privačius muitinės sandėlius ir perdirbti aliuminio luitus, kuriems taikytini muitai, į jais neapmokestinamas aliuminio atliekas išdavė tai daryti įgaliota institucija, būtent Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata.

27. Muitinės pareigūnai vykdė savo pareigas, taigi už teisinės jų veiksmų pasekmes turi būti atsakinga Italijos Respublika. Kadangi muitų nesurinkimo priežastis nebuvo nesusijusi su Italijos Respublika, Italija negali remtis force majeure.

28. Valstybė narė atsakovė laikosi nuomonės, kad neprivalo atsakyti už savo pareigūnų, padariusių nusikaltimą, administracinių veiksmų finansines pasekmes. Todėl reikia palaukti, kol bus išnagrinėta baudžiamoji byla bei civilinis ieškinys dėl nuostolių atlyginimo, kad būtų galima nustatyti valstybės tarnautojų atsakomybę.

29. Nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, valstybė narė negali pasiteisinti, kad jos pareigūnų elgesys nėra jai priskirtinas. Šiuo atžvilgiu reikia visų pirma pažymėti, jog dar nėra galutinai nustatyta, kad atitinkami pareigūnai padarė nusikaltimą, nes byla dar neišnagrinėta. Tačiau net jei bus nustatyta, kad pareigūnai padarė nusikaltimą, jų veiksmai vis tiek bus priskirti valstybei.

30. Toks atsakomybės priskyrimas atitinka Tarptautinės teisės komisijos projekto dėl valstybių atsakomybės už tarptautinę teisę pažeidžiančius veiksmus nuostatas( ); Europos žmogaus teisių komisija ir Europos žmogaus teisių teismas taip pat pripažino, kad valstybė turi prisiimti atsakomybę už Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos pažeidimus, padarytus visų lygmenų pareigūnų, net tuomet, kai tokie valstybės pareigūnai veikia neturėdami įgaliojimų ar net juos viršydami arba nevykdo nurodymų( ).

31. Galiausiai Italijos Respublika negali force majeure grįsti tuo, kad jos įprastomis priežiūros procedūromis pažeidimai nebuvo nustatyti ir kad apie juos nebuvo žinoma, kol konkuruojanti bendrovė nepadavė skundo. Kadangi muitų nesurinkimo priežastis šiuo atveju patenka į Italijos Respublikos atsakomybės sferą, konkrečios priemonės, kuriomis galbūt buvo galima užkirsti kelią neteisėtiems veiksmams, šiuo atveju yra nesvarbios.

32. Taip pat sunku suvokti, kodėl nebuvo užkirstas kelias čia nagrinėjamai situacijai arba bent jau nebuvo imtasi priemonių jai laiku atskleisti, taikant veiksmingas vidaus priežiūros priemones. Atsižvelgiant į tai visai nesvarbu, kad pažeidimams nustatyti prireikė išorinio kitos įmonės skundo. Tai tiesiog suteikė progą atlikti tyrimą, kurį valstybė bet kuriuo atveju turėjo atlikti vykdydama Sąjungos teisėje tiesiogiai numatytus priežiūros įgaliojimus.

33. Todėl šiuo atveju Teisingumo Teismo nustatyti bendrosios force majeure apibrėžties reikalavimai nėra tenkinami.

c) Ar apibrėžtį reikia pritaikyti prie šioje byloje nagrinėjamos taisyklės?

34. Reglamente Nr. 1150/2000 nėra jokios užuominos apie tai, kad force majeure sąvokos teisinis turinys yra kitoks nei bendrosios apibrėžties. Atvirkščiai, nuostatų dėl Sąjungos nuosavų išteklių surinkimo esmė ir tikslas rodo, kad minėta bendroji apibrėžtis turėtų galioti be pakeitimų.

35. Sąjungos finansavimo sistemos stabilumas reikalauja, kad nuosavų išteklių nustatymo, surinkimo ir pervedimo taisyklių būtų griežtai laikomasi. Valstybė narė, kuri nesilaiko šių taisyklių, pakenkia kitoms valstybėms narėms, kurios priverstos padengti susidariusį nuostolį, taigi ji pažeidžia įsipareigojimą kartu finansuoti Sąjungą.

36. Bendroji termino force majeure samprata nubrėžia būtinas ribas valstybės narės galimybėms pasiteisinti dėl muitų nesurinkimo, taip siekiant veiksmingai užtikrinti Sąjungos finansavimo sistemos stabilumą. Todėl čia nėra vietos svarstymams apie platesnę termino sampratą.

B – Nustatytų mokėtinų sumų įrašymo į atskirą sąskaitą pasekmės

37. Vokietijos Federacinė Respublika, kaip į bylą Italijos Respublikos pusėje įstojusi šalis, laikosi nuomonės, kad šiam ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo nagrinėjimui svarbiu momentu (pagrįstoje nuomonėje nurodytu laikotarpiu) Komisija bet kuriuo atveju (dar) neturėjo teisės į nuosavus išteklius. Tačiau Italijos Respublika atsiliepime į ieškinį nepateikė tokio prieštaravimo.

38. Vokietijos vyriausybės nuomone, pagal Reglamento Nr. 1150/2000 su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 2028/2004, 17 straipsnį Italijai leidžiama pasilikti atitinkamas sumas, 2003 m. įskaitytas į B sąskaitą, penkerius metus, t. y. bent jau iki 2008 m. birželio. Taigi sumos nebuvo mokėtinos Komisijai iki to laikotarpio pabaigos 2008 metais. Kadangi pagrįstoje nuomonėje nustatytas laikotarpis Sutarties pažeidimui ištaisyti 2007 m. gruodžio mėn. jau buvo pasibaigęs( ), atitinkamą dieną pažeidimo nebuvo.

39. Į bylą įstojusiai šaliai pateikus šį argumentą, pirmiausia reikia išnagrinėti du klausimus: pirma, ar į bylą įstojusi šalis gali Teisingumo Teismui pateikti teisinį argumentą, jeigu jos palaikoma pagrindinė šalis pati to argumento nepateikė, antra, ar Reglamentas Nr. 2025/2004 taip pat taikytinas skoloms muitinei, nustatytoms prieš jo įsigaliojimą.

1. Galimas įstojimo į bylą mastas

40. Visų pirma reikia nustatyti, kiek įstojusi į bylą šalis gali įstodama į bylą nukreipti dėmesį į kitus bylos aspektus.

41. Pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą pastraipą įstojimo į bylą paaiškinimais turi būti paremti vienos iš šalių reikalavimai. Taigi įstojusi į bylą šalis negali pateikti reikalavimų, kurie skiriasi nuo palaikomos pagrindinės šalies reikalavimų. Šioje byloje ir Vokietijos Federacinė Respublika, ir Italijos Respublika tvirtina, kad ieškinys turėtų būti atmestas, taigi pagrindinė šalis ir į bylą įstojusi šalis pateikia tuos pačius reikalavimus.

42. Be abejonės, į bylą įstojęs asmuo gali remtis naujais argumentais, kurie skiriasi nuo jo palaikomos šalies argumentų, jei šiais argumentais siekiama palaikyti šios šalies reikalavimus( ). Jeigu į bylą įstojusiai šaliai būtų leista tik pakartoti pagrindinės šalies argumentus, jų nepapildant savo argumentais, įstojimo į bylą procedūra nebeturėtų jokios prasmės, išskyrus solidarumo pareiškimą.

43. Tačiau savo reikalavimais Vokietijos Federacinė Respublika pateikė ne tik naujų argumentų, bet ir naują gynybinį pareiškimą. Vokietija remiasi naująja Reglamento Nr. 1150/2000 redakcija – po pakeitimų, padarytų Reglamentu Nr. 2028/2004, kuri kol kas nenagrinėta šioje byloje ir kuria remdamasi Vokietija teigia, kad iki atitinkamos dienos, t. y. iki pagrįstoje nuomonėje nurodyto laikotarpio pabaigos, nagrinėjamos sumos dar nebuvo mokėtinos Komisijai. Skirtingai nei Italijos Respublika, Vokietijos vyriausybė nesirūpina, ar sumos išvis buvo mokėtinos, bet pirmą kartą kelia klausimą dėl datos, kada jos tampa mokėtinos.

44. Kitaip nei naujų argumentų klausimas, teismo praktikoje dar neišaiškintas klausimas dėl į bylą įstojusių asmenų teisės pateikti pagrindus, kurių dar nepateikė pagrindinė jų remiama šalis. Kita vertus, esama sprendimų, kuriuose teigiama, jog į bylą įstojęs asmuo gali pateikti naujus pagrindus( ). Kituose sprendimuose Teisingumo Teismas konstatavo, kad tokios galimybės į bylą įstojęs asmuo neturi( ). Tačiau minėti sprendimai daugiausia buvo susiję su situacija, kai į bylą įstojęs asmuo pirmą kartą pareiškia nepriimtinumu grindžiamą pagrindą.

45. Iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 93 straipsnio 5 dalies iškart matyti, kad įstojusi į bylą šalis iš esmės gali pateikti savo pagrindus, ne tik argumentus. Šioje nuostatoje nurodyta, kad įstojusi į bylą šalis įstojimo į bylą paaiškinime privalo pateikti savo pagrindus. Ši nuostata būtų beprasmė, jeigu galiotų tik tiems pagrindams, kurie sutampa su įstojusios į bylą šalies palaikomos pagrindinės šalies pateiktais pagrindais.

46. Tačiau kyla klausimas ir dėl laikotarpio, per kurį įstojusi į bylą šalis gali pateikti pagrindus, kurių nepateikė jos palaikoma pagrindinė šalis, trukmės.

47. Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalis ir 93 straipsnio 4 dalis yra pradinis taškas nagrinėjant šį klausimą.

48. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 93 straipsnio 4 dalį įstojusi į bylą šalis pripažįsta ginčą byloje tokį, koks jis yra įstojimo į bylą metu.

49. Iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalies galima daryti išvadą, kad vykstant procesui pagrindinė šalis negali pateikti naujų pagrindų; iš esmės jie turi būti galutinai pateikti ieškinyje arba atsiliepime į ieškinį.

50. Iš to galima daryti išvadą, kad įstojusi į bylą šalis negali pateikti pagrindų, kuriuos draudžiama pateikti jos palaikomai pagrindinei šaliai( ).

51. Jeigu atskiri įstojusios į bylą šalies pagrindai būtų priimtini, tai neišvengiamai reikštų, kad pasinaudojant įstojusia į bylą šalimi būtų galima į Teisingumo Teismo procesą įtraukti naujus aspektus, kuriuos tą pačią dieną jos remiamai pagrindinei šaliai jau buvo uždrausta pateikti: konkrečiai kalbant, kadangi įstoti į bylą ieškovo pusėje jokiu būdu negalima, kol byla neiškelta, įstoti į ją būtinai reikia tuomet, kai pagrindinė šalis jau negali pateikti naujų pagrindų.

52. Iš to, kas išdėstyta, galima spręsti, kad 93 straipsnio 4 dalies negalima aiškinti pernelyg siaurai. Frazė „ginčą byloje tokį, koks jis yra“ nereiškia, kad įstojusi į bylą šalis gali pateikti tik tuos pagrindus, kurie jau buvo pateikti pagrindinės šalies jai įstojant į bylą. Priešingu atveju, įstojusi į bylą šalis visuomet turėtų apsiriboti tik pagrindinės šalies jau pateiktais pagrindais, ir jų tuomet nebegalima būtų vadinti „jos“ pagrindais, apie kuriuos kalbama Teisingumo Teismo procedūros reglamento 93 straipsnio 5 dalyje. Todėl įstojusios į bylą šalies pateikiami nauji pagrindai taip pat turėtų būti priimtini( ).

53. Šis aiškinimas neatima prasmės iš įstojimo į bylą apribojimų, kylančių iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 93 straipsnio 4 dalies. Tai, kad įstojusi į bylą šalis privalo pripažinti ginčą byloje tokį, koks jis yra įstojimo į bylą metu, reiškia, kad šalių reikalavimai byloje, taigi ir atitinkamas dalykas, kurio įstojusi į bylą šalis negali pakeisti, yra nekintantys. Be to, šia procedūrine nuostata užtikrinama, kad įstojimu į bylą nebūtų galima bylos vilkinti, nes pareiga pripažinti ginčą byloje tokį, koks jis yra, panaikina galimybę, jog procesą prireiks pakartoti dėl įstojimo į bylą. Be abejo, tokioje byloje kaip ši nėra pavojaus, kad procesas užsitęs.

54. Darau išvadą, kad nėra priežasties, kuri neleistų Teisingumo Teismui nagrinėti Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktų reikalavimų iš esmės.

2. Reglamento Nr. 2008/2004 taikymas ratione temporis

55. Vokietijos Federacinė Respublika laikosi požiūrio, kad šis ieškinys dėl pažeidimo turi būti atmestas, nes Komisija nesulaukė, kol pasibaigs penkerių metų laikotarpis, numatytas Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 2 dalyje, jį iš dalies pakeitus Reglamentu Nr. 2028/2004.

56. Todėl toliau visų pirma reikia išnagrinėti, ar Reglamentas Nr. 2028/2004, kuriuo remiasi Vokietija, taikytinas ratione temporis. Nagrinėjamos mokėtinos muitų sumos susidarė 1997–2002 m. laikotarpiu ir buvo įskaitytos į B sąskaitą 2003 m. liepos mėn., o naujasis reglamentas neįsigaliojo iki 2004 metų.

57. Remiantis naująja 17 straipsnio 2 dalies redakcija, nustatyta Reglamentu Nr. 2028/2004, B sąskaitoje esančios sumos laikomos neatgautinomis vėliausiai praėjus penkerių metų laikotarpiui.

58. Mano nuomone, šios nuostatos taikymas sumoms, nukreiptoms į B sąskaitą iki reglamento įsigaliojimo dienos, neatspindi tikrojo galiojimo atgaline data, nes nukreipimas į B sąskaitą nesukūrė galutinės situacijos, kuri turėjo būti pakeista a posteriori. Pakeista nuostata kuriamos ir išplečiamos sumų įskaitymo į B sąskaita pasekmės.

59. Net jeigu naujojo reglamento taikymas būtų laikomas galiojimu atgaline data, tai nebūtų priimtina šiuo atveju.

60. Tačiau pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką taikymo atgaline data galimybė priklauso nuo to, ar atitinkama nuostata yra procesinės, ar materialinės teisės norma. Procedūrinės normos paprastai laikomos taikytinomis visiems jų įsigaliojimo metu nagrinėjamiems teisiniams ginčams, skirtingai nei materialinės normos, kurios paprastai aiškinamos kaip netaikytinos iki jų įsigaliojimo susidariusioms situacijoms( ). Tačiau materialinės teisės normos išimtinai gali būti aiškinamos kaip apimančios situacijas iki jų įsigaliojimo, „kai iš jų turinio, tikslo ar struktūros aiškiai matyti, kad joms turi būti priskirtas toks poveikis“( ). Svarbiausia yra tai, kad nekiltų grėsmė teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių principams, kuriais pagrįstas draudimas taikyti materialines normas atgaline data.

61. Net jeigu minėtas pakeitimas būtų laikytinas materialinės teisės norma, o ne procesine taisykle, jis vis tiek būtų taikytinas.

62. Reglamentu Nr. 2028/2004 siekta, kad jis būtų taikomas aplinkybėms, susidariusioms iki jo įsigaliojimo.

63. Kaip nurodyta Reglamento Nr. 2028/2004 preambulės šeštojoje konstatuojamoje dalyje, pradinė „sistema tik iš dalies pasiekė tikslus, susijusius su mechanizmu, skirtu išskirti sumas iš atskiros sąskaitos. Europos Audito Rūmų ir Komisijos atliekami patikrinimai pažymėjo pasikartojančias anomalijas, kylančias vedant atskirą sąskaitą ir kliudančias sąskaitoje atspindėti tikrąją su grąžinimu susijusią situaciją. Iš atskirosios sąskaitos turi būti pašalintos sumos, kurių grąžinimas atitinkamo laikotarpio pabaigoje neįtikimas ir kurias palikus sąskaitoje balansas būna netikslus. Be to, ekonomiškumo požiūriu valstybės narės daugiau nepatirs administracinių išlaidų, susijusių su tokių sumų stebėsena“.

64. Taigi nustatant penkerių metų laikotarpį siekta ištaisyti senesnės sistemos trūkumus. Šį tikslą visapusiškai pasiekti įmanoma, jei naujoji taisyklė dėl galutinių terminų bus taikoma ir sumoms, pervestoms į B sąskaitą iki Reglamento Nr. 2028/2004 įsigaliojimo.

65. Taip pat negalima sakyti, kad naujos Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 2 dalies taikymas aplinkybėms, atsiradusioms iki jos įsigaliojimo, prieštarauja valstybių narių teisėtiems lūkesčiams, kad anksčiau galiojusi nuostata galios ir toliau. Galiausiai, kaip galima spręsti iš 6 konstatuojamosios dalies, buvo siekiama tik išspręsti anomalijas ir atleisti valstybes nares nuo išlaidų, susijusių su nuolatine B sąskaitoje esančių sumų stebėsena.

66. Todėl iš esmės naujosios redakcijos Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 2 dalies taikymas šiuo atveju yra įmanomas.

3. Sumų įskaitymo į B sąskaitą tinkamumas

67. Prieš aiškinant reglamento 17 straipsnio 2 dalį, pirmiausia reikia išsiaiškinti, ar Italija teisingai įskaitė ginčijamas sumas į B sąskaitą. Komisija teigia, kad Italija į minėtą sąskaitą jas pervedė netinkamai.

68. Reglamento 1150/2000( ) 17 straipsnio 2 dalis taikoma tik tuomet, jei sumos į B sąskaitą buvo įskaitytos tinkamai. Tik tokiu atveju kyla klausimas, ar faktiškai neišieškoti nuosavi ištekliai turi būti pervesti Sąjungai.

69. Italijos Respublika tvirtina, kad teisingai įskaitė nagrinėjamus nuosavus išteklius į B sąskaitą, nes jai dar nepavyko išieškoti 2003 m. nustatytų mokėtinų sumų ir dėl jų nėra pateikta jokia garantija.

70. Pagal Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio 1 dalį Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas ir skolininko informavimo sąlygos.

71. Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnyje pateiktos nuostatos dėl nuosavų išteklių sąskaitų, o 6 straipsnio 3 dalyje nustatomas skirtumas tarp dviejų sąskaitų: pagal 2 straipsnį nustatytos mokėtinos sumos iš esmės turi būti įskaitomos į A sąskaitą, o į atskirą B sąskaitą įskaitomos tik nustatytos mokėtinos sumos, kurios dar neišieškotos ir dėl kurių nebuvo pateikta jokia garantija.

72. Šių dviejų sąskaitų atskyrimas turi konkretų poveikį datai, kuomet valstybės narės privalo pervesti nuosavus išteklius Sąjungai. Nors pagal Reglamento Nr. 1150/2000 10 straipsnį nuosavi ištekliai, įskaityti į A sąskaitą, turi būti sumokėti Sąjungai per tam tikrą laikotarpį po jų nustatymo, į B sąskaitą įskaityti nuosavi ištekliai turi būti sumokėti per tam tikrą laikotarpį po jų išieškojimo.

73. Tačiau šioje byloje negalima nustatyti jokio formalaus ryšio. Taip būtų ignoruojamas faktas, kad Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimo nustatyti Sąjungai priklausančius nuosavus išteklius dar anksčiau – 1997–2002 m. laikotarpiu, taigi tai prieštarautų teisės akto loginiam pagrindui.

74. Valstybės narės turi nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai tik jų muitinės turi būtiną informaciją, ir todėl gali apskaičiuoti skolą muitinei sudarančią muitų sumą bei nustatyti skolininką( ).

75. Jei valstybė narė neįvykdo įsipareigojimų ir nenustato Sąjungai priklausančių nuosavų išteklių sumų, taigi net nesudaro galimybės surinkti atitinkamą sumą ir tuomet pervesti ją Komisijai, tokios sumos pervedimas į B sąskaitą yra a priori negalimas.

76. Įskaitymas į B sąskaitą yra neįmanomas, kai pati valstybė narė sukuria sąlygas, reikalaujančias įskaitymo į B sąskaitą. Tai atspindi teisinę taisyklę, kad asmuo negali turėti naudos iš savo neteisėtų veiksmų. Teisingumo Teismas tai jau konstatavo nagrinėdamas skolos muitinei nenustatymo dėl muitinės klaidos klausimą( ). Tai ypač pasakytina apie atvejus, kai muitinė neteisėtai ir sąmoningai neįskaito muitų į sąskaitą.

77. Viena vertus, šiuo atveju tai reiškia, kad Italijos Respublika privalo pripažinti, kad turi būti laikoma, jog per 1997–2002 m. laikotarpį ji nustatė mokėtinas sumas, taigi jos buvo fiktyviai įskaitytos į A sąskaitą. Tačiau, kita vertus, ji negali remtis sąlygomis, taikytinomis įskaičiuojant į B sąskaitą. Nenustatydama mokėtinų sumų ji pati sukūrė sąlygas, nurodytas Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkte, t. y. jos veiksmai lėmė tai, kad mokėtinos sumos negalėjo būti surinktos ir kad jokia garantija nebuvo pateikta.

78. Galima daryti išvadą, kad Italijos Respublika neturėjo teisės įskaityti ginčijamų sumų į B sąskaitą. Dėl to šios sumos, kaip A sąskaitos dalis, turėjo būti tiesiogiai pervestos Sąjungai vadovaujantis 10 straipsniu, neatsižvelgiant į jų faktinį išieškojimą.

4. Reglamento Nr. 1150/2000 (su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 2028/2004) 17 straipsnio 2 dalies išaiškinimas

79. Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnis netaikytinas, kai ginčijamos mokėtinos sumos nėra tinkamai įtrauktos į B sąskaitą. Todėl nekyla klausimas, ar valstybė atleidžiama nuo pareigos pervesti nuosavus išteklius, kai jie yra neatgautini, taip pat klausimas, kokią svarbą reikia teikti Reglamento Nr. 2028/2004 17 straipsnio 2 dalyje nustatytam penkerių metų laikotarpiui. Taigi Vokietijos Federacinės Respublikos, kaip įstojusios į bylą šalies, rėmimasis penkerių metų laikotarpiu netenka reikšmės.

80. Tačiau, kaip paaiškės toliau, net jeigu Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 2 dalis šiuo atveju būtų taikytina, iš esmės Italijos Respublika vis tiek negalėtų remtis penkerių metų laikotarpiu.

81. Minėtoje nuostatoje numatyta įpareigojimo pervesti nuosavus išteklius išimtis taikytina tuomet, kai sumos nėra atgautinos. Trumpai tariant, ji susijusi su paskutiniu muitinės procedūros etapu, būtent nustatytų sumų sumokėjimu Sąjungai.

82. 17 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad valstybės narės atleidžiamos nuo pareigos pervesti sumas, kurios tampa neatgautinos dėl: a) force majeure priežasčių; arba b) kitų priežasčių, kurių negalima joms priskirti. Nustatytos gautinos sumos gali būti pripažintos neatgautinomis kompetentingos administracinės institucijos sprendimu. 17 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje taip pat nurodyta, kad nustatytos gautinos sumos laikomos neatgautinomis vėliausiai praėjus penkerių metų laikotarpiui (skaičiuojant nuo dienos, kai suma buvo nustatyta)( ).

83. Tačiau, priešingai nei teigia Vokietijos vyriausybė, 17 straipsnio 2 dalyje nustatytas laikotarpis ne visada yra atidėjimas penkeriems metams. Penkerių metų laikotarpiu negalima remtis tais atvejais, kai visiškai akivaizdu, kad esminiai 17 straipsnio 2 dalies reikalavimai nėra tenkinami, t. y. nėra force majeure ar kitų priežasčių, kurių negalima priskirti valstybei narei, ir dėl to aišku, kad valstybė narė galiausiai privalo sumokėti Bendrijai minėtas sumas.

84. Tai paaiškėja iš minėtos nuostatos esmės ir tikslo. Siekiant proceso ekonomiškumo, penkerių metų laikotarpiu valstybėms narėms ir Komisijai leidžiama nespręsti labai sunkaus ir sudėtingo klausimo, būtent, ar yra force majeure arba kitų joms nepriskirtinų priežasčių, prieš tai, kai per teismo procesą išsiaiškinama, pavyzdžiui, ar gautina suma gali tapti išvis neatgautina ir kokiu pagrindu. Jeigu gautiną sumą būtų galima išieškoti per penkerių metų laikotarpį, ji bet kuriuo atveju turėtų būti pervesta Komisijai, ir bet koks jau atliktas vertinimas vėliau pasirodytų esąs nereikalingas. Tačiau jeigu nuo pat pradžių akivaizdu, kad valstybė narė negali remtis 17 straipsnio 2 dalyje numatytomis išimtimis, minėtam procesinio ekonomiškumo principui prieštarautų bet koks papildomas atidėliojimas. Kodėl valstybei narei turėtų būti leidžiama pasilikti Bendrijai priklausančią pinigų sumą dar penkerius metus, nors įpareigojimas ją sumokėti yra neginčijamai nustatytas ir iš esmės, ir kiekybiškai?

85. Jeigu tokiu atveju, kaip šis, dar nesibaigus penkerių metų laikotarpiui aišku( ), kad force majeure nėra ir kad nesusitarimo priežastys gali būti priskirtos valstybei narei, ši valstybė daugiau nebegali remtis 17 straipsnio 2 dalyje numatytu laikotarpiu ir turi nedelsdama pervesti nuosavus išteklius Komisijai. Todėl manau, kad Reglamento Nr. 1150/2000 su pakeitimais, padarytais Reglamentu 2028/2004, 17 straipsnio 2 dalis netrukdo šiuo atveju patenkinti prieš Italiją pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo.

C – Tarpinė išvada

86. Taigi Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 2000 m. rugsėjo 29 d. Tarybos sprendimo 2000/597/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos 8 straipsnį ir Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000 2, 6, 10, 11 ir 17 straipsnius.

87. Dėl EB 10 straipsnio, kuriuo taip pat remiasi Komisija, nėra pagrindo konstatuoti, kad šiame straipsnyje nustatyti bendrieji įsipareigojimai nebuvo įvykdyti; tai nesusiję su nustatytu konkretesnių įsipareigojimų Sąjungai nevykdymu( ).

VI – Dėl bylinėjimosi išlaidų

88. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija bylą laimėjo ir reikalavo padengti išlaidas, Italijos Respublikai turi būti nurodyta jas padengti.

89. Remiantis 69 straipsnio 4 dalimi, į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas.

VII – Išvada

90. Atsižvelgdamas į prieš tai pateiktus argumentus siūlau Teisingumo Teismui:

1) pripažinti, kad atsisakiusi Komisijai pervesti Bendrijai priklausančią nuosavų išteklių sumą, atitinkančią skolą muitinei, susidariusią importavus aliuminio luitus, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 2000 m. rugsėjo 29 d. Tarybos sprendimo 2000/597/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos 8 straipsnį ir 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 2, 6, 10, 11 ir 17 straipsnius;

2) priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas;

3) Vokietijos Federacinė Respublika padengia savo išlaidas.