ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

1997 m. Sprendimu patvirtintos išsamios pagalbos schemos taikymo taisyklės (toliau – 1997–1999 m. pagalbos schema) buvo įtvirtintos, pirma, 1995 m. balandžio 27 d. Tarpžinybinio ekonominio planavimo komiteto (Comitato interministeriale per la programmazione economica) sprendimu dėl nurodymų, taikomų subsidijoms teikti 1995 m. balandžio 27 d. Įstatymo Nr. 488/1992 1 straipsnio 2 dalies prasme (direttive per la concessione di agevolazioni ai sensi dell’art. 1, comma 2, del decreto-legge 22 ottobre 1992, n. 415, convertito nella legge 19 dicembre 1992, n. 488, in tema di disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno) (GURI, Nr. 142, 1995 m. birželio 20 d., p. 17), iš dalies pakeistu 1996 m. gruodžio 18 d. minėto komiteto sprendimu (GURI, Nr. 70, 1997 m. kovo 25 d., p. 35), antra, 1995 m. spalio 20 d. Pramonės, prekybos ir amatų ministerijos (Ministero dell’Industria, del Commercio e dell’Artigianato) (toliau – MICA) dekretu Nr. 527, įtvirtinančiu nuostatas dėl subsidijų gamybinei veiklai atsilikusiuose šalies regionuose suteikimo ir paskirstymo tvarkos bei procedūros (regolamento recante le modalità e le procedure per la concessione ed erogazione delle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree depresse del Paese) (GURI, Nr. 292, 1995 m. gruodžio 15 d., p. 3), iš dalies pakeistu 1997 m. liepos 31 d. minėtos ministerijos dekretu Nr. 319 (GURI, Nr. 221, 1997 m. rugsėjo 22 d., p. 31), ir trečia, 1997 m. lapkričio 20 d. Aplinkraščiu Nr. 234363 (GURI, Nr. 291, paprastasis priedas, 1997 m. gruodžio 15 d.).
33

Tam eksportuotojas valstybės narės, kurioje buvo priimta deklaracija, kompetentingai valdžios institucijai vėliausiai kartu su eksporto deklaracija turi pateikti reikiamą informaciją apie kelionę. Norėdamas gauti eksporto grąžinamąsias išmokas jis, be to, turi įrodyti, kad nebuvo pažeistos Reglamento Nr. 615/98 1 straipsnio nuostatos, o kartu ir Direktyva 91/628, pateikdamas minėto reglamento atitrinkamai 2 straipsnio 3 dalyje ir 3 straipsnio 2 dalyje nurodytus dokumentus. Be to, šio reglamento 5 straipsnio 6 dalis, esant tam tikroms sąlygoms, leidžia eksportuotojui pateikti kitus dokumentus, patvirtinančius, kad buvo laikytasi Direktyvos 91/628 nuostatų.
51

Be to, jie mano, kad Bendrijos teisė nedraudžia teisės prašyti persvarstyti neteisėtą administracinį sprendimą apriboti laiko atžvilgiu. Taigi nacionalinės proceso taisyklės gali teisėtai numatyti, kad toks prašymas turi būti paduotas per tam tikrą terminą, su sąlyga, jog laikomasi ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų.
41

Antra, kalbant apie argumentą, susijusį su sutarties, kuri paskirsto apmokestinimo kompetenciją tarp dviejų aptariamų valstybių narių, egzistavimu, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nesant Bendrijos suvienodinimo ar derinimo priemonių, valstybės narės lieka kompetentingos sutartimis arba vienašališkai nustatyti pajamų ir pelno apmokestinimo kriterijus, siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo (žr. 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo FKP Scorpio Konzertproduktionen, C-290/04, Rink. p. I-9461, 54 punktą; 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C-374/04, Rink. p. I-11673, 52 punktą ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Oy AA, C-231/05, Rink. p. I-6373, 52 punktą).
5

Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Asda Stores Ltd (toliau – Asda) ir Commissioners of Her Majesty’s Revenue and Customs (Jungtinės Karalystės muitų institucijos, toliau – muitų institucijos) dėl Turkijoje pagamintų ir į Jungtinę Karalystę importuojamų spalvoto vaizdo televizijos signalų imtuvų (STV) importo antidempingo muitų ir pridėtinės vertės mokesčių (toliau – PVM).
33

Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad suteikiant pirmenybę kilmės valstybės narės taikomam apmokestinimo kriterijui, o ne Direktyvos 69/335 4 straipsnio 1 dalies g punktui, pažeidžiamos pastarosios nuostatos tiek, kiek jos leidžia apmokestinti kapitalo mokesčiu tais atvejais, kai minėta direktyva to nenumato (šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C-178/05, Rink. p. I-4185, 26–30 punktus).
Skiriamąjį požymį prekių ženklas gali įgyti dėl to, kad jis naudojamas kaip kito registruoto prekių ženklo sudedamoji dalis. Tokiu atveju pakanka, kad dėl šio naudojimo suinteresuotieji asmenys prekę ar paslaugą, ženklinamą ankstesniu prekių ženklu, iš tikrųjų suvoktų kaip konkrečios įmonės pagamintą ar suteiktą.

Nagrinėjant ankstesnio prekių ženklo savininko protestą, pateiktą remiantis Reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu, nėra jokios taisyklės, pagal kurią mišrių prekių ženklų, kuriuose vienu metu yra grafiniai ir žodiniai elementai, atveju būtent žodiniai elementai sistemingai turi būti laikomi dominuojančiais. Be to, nėra jokios taisyklės, pagal kurią prekių ženklo pavadinimas turėtų būti laikomas skiriamuoju ir išgalvotu dėl to, kad jis neturi jokios konkrečios reikšmės.

(žr. 55, 84 punktus)
Sujungtos bylos C-287/06–C-292/06

Deutsche Post AG ir kt.

prieš

Vokietijos Federacinę Respubliką

(Verwaltungsgericht Köln prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

„Pašto paslaugos — Direktyva 97/67/EB — Universaliųjų pašto paslaugų teikėjui rezervuota sritis — Specialūs tarifai, taikomi verslo klientams, kurie minimalų surūšiuotų pašto siuntų kiekį pateikia tam tikrose pašto tinklo vietose — Atsisakymas tokius tarifus taikyti tarpininkams, kurie komerciniais pagrindais ir savo vardu surenka pašto siuntas iš įvairių siuntėjų“

2008 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas I - 1245

Sprendimo santrauka

Laisvė teikti paslaugas – Bendrijos pašto paslaugos – Direktyva 97/67 – Universaliosios pašto paslaugos teikėjams rezervuotos paslaugos

(Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/67 12 straipsnio 5 įtrauka)

Direktyvos 97/67 dėl Bendrijos pašto paslaugų vidaus rinkos plėtros bendrųjų taisyklių ir paslaugų kokybės gerinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2002/39, numatančios valstybių narių pareigą imtis priemonių, garantuojančių, jog kiekvienos paslaugos, sudarančios dalį universaliųjų paslaugų, tarifai atitiktų skaidrumo ir nediskriminavimo principus, ir nustatančios, kad šie tarifai bei su jais susijusios sąlygos vienodai taikomos skirtingoms trečiosioms šalims bei trečiosioms šalims ir universaliųjų paslaugų teikėjams, teikiantiems tokias pačias paslaugas, 12 straipsnio 5 įtrauką reikia aiškinti taip, kad ji draudžia nesuteikti įmonėms, kurios komerciniais pagrindais, savo vardu surenka įvairių siuntėjų korespondenciją, teisės mokėti už minimalaus kiekio surūšiuotų pašto siuntų pristatymą į korespondencijos centrus pagal tokius tarifus, kuriuos nacionalinis universaliųjų pašto paslaugų teikėjas, veikdamas pagal savo išimtinę licenciją, taiko verslo klientams.

Tokia tarpininkų veikla, kurią sudaro pašto siuntų iš įvairių siuntėjų surinkimas, rūšiavimas ir pristatymas iki paslaugų teikimo vietų, nepatenka į tą veiklos sritį, kurią galima rezervuoti universaliųjų pašto paslaugų teikėjui pagal Direktyvos 97/67 7 straipsnio 1 dalį, tad šia nuostata negalima remtis siekiant pateisinti suinteresuotųjų tarpininkų diskriminavimą šios bendrovės verslo klientų atžvilgiu.

Be to, nors tiesa, kad šios direktyvos 12 straipsnio 5 įtrauka nesiekiama reglamentuoti principo klausimo dėl to, ar universaliųjų pašto paslaugų teikėjas privalo, ar ne suteikti prieigą prie įvairių pašto pristatymo proceso etapų kitomis sąlygomis ir kitose paslaugų teikimo vietose nei įprastų laiškų atveju, tačiau iš šios nuostatos teksto aišku, kad ji valstybėms narėms nustato griežtą pareigą laikytis skaidrumo ir nediskriminavimo principų, jei šis paslaugų teikėjas iš tiesų jau taiko tokius specialiuosius tarifus.

(žr. 27, 28, 31, 35, 41, 44 punktus ir rezoliucinę dalį)
21

Ši valstybė narė, kaip ir Komisija, nurodo, jog minėtame sprendime Keck ir Mithouard įtvirtinti prekių pardavimo tvarkos kriterijai neturėtų būti taikomi ir prekių naudojimo nuostatoms dėl to, kad juos taikyti Teisingumo Teismo sprendimuose nebuvo visiškai paprasta, be to, jie ir nebuvo iš tikrųjų būtini. Iš tiesų nacionalinės valdžios institucijos nuostatas, pripažintas reglamentuojančiomis pardavimo sąlygas, būtų galėjusios ginti, net jeigu minėtame sprendime ir nebūtų įtvirtinti kriterijai.
37

Dėl tarp Europos Sąjungos valstybių narių egzistuojančio teisinio integravimosi lygio, ir ypač dėl egzistuojančių Bendrijos teisės aktų, kuriais siekiama, kad nacionalinės mokesčių institucijos bendradarbiautų, kaip antai Direktyva 77/799/EEB, ekonominei veiklai su Bendrijos masto užsienio elementais valstybės narės taikomas apmokestinimas ne visada yra panašus į tą, kuris taikomas ekonominei veiklai, susijusiai su santykiais tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių (2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, Rink. p. I-11753, 170 punktas). Teisingumo Teismo nuomone, negali būti atmesta valstybės narės galimybė įrodyti, jog kapitalo judėjimo į trečiąsias šalis ar iš jų apribojimas pateisinamas motyvu, nurodytu tokiomis aplinkybėmis, kuriomis šis motyvas negalėtų pagrįstai pateisinti kapitalo judėjimo tarp valstybių narių apribojimo (minėto sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation 171 punktas).
11

Pagal to paties kodekso 218 straipsnį: „1. Jeigu skola muitinei atsiranda priėmus deklaraciją, kuria prekės deklaruotos kuriai nors muitinės procedūrai, išskyrus laikinąjį įvežimą iš dalies neapmokestinant importo muitais, įforminti, arba atlikus bet kurį kitą veiksmą, turintį tokias pat teisines pasekmes kaip toks deklaracijos priėmimas, tokią skolą muitinei atitinkanti pinigų suma įtraukiama į apskaitą tuojau pat, kai tik ji apskaičiuojama, bet ne vėliau kaip per 2 dienas nuo prekių išleidimo. <…> 3. Jeigu skolos muitinei atsiradimo sąlygos skiriasi nuo nurodytų 1 dalyje, atitinkama muito suma turi būti įtraukta į apskaitą ne vėliau kaip per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė gali: a) apskaičiuoti atitinkamą muito sumą ir b) nustatyti skolininką.“
Tarybos direktyvos 87/102 dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su vartojimo kreditu, suderinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 98/7, 11 straipsnio 2 dalis, reglamentuojanti vartotojui suteiktą teisę pareikšti reikalavimus kredito davėjui, taikoma ir vienintelį sandorį finansuojančiam kreditui, ir kredito suteikimui, leidžiančiam vartotojui šį kreditą panaudoti keletą kartų.

Iš tiesų iš šios nuostatos formuluotės negalima nuspręsti, kad ji neturi būti taikoma kreditui suteikti. Be to, šios direktyvos 11 straipsnio 3 dalis aiškiai įtvirtina šio straipsnio 2 dalies taikymo išimtį. Vis dėlto ši išimtis netaikoma kredito suteikimui apskritai.

Be to, 11 straipsnio 2 dalies tikslas gali būti pasiektas tik šią nuostatą taikant ir kreditui, kurį galima naudoti keliems tikslams. Iš tikro šia nuostata, skaitoma kartu su Direktyvos 87/102 dvidešimt pirma konstatuojamąja dalimi, vartotojui be įprastinių sutartinių teisių, kurias jis turi pardavėjo ar paslaugų teikėjo atžvilgiu, nurodytomis aplinkybėmis turėtų būti suteiktos teisės ir kredito davėjo atžvilgiu.

Be to, minėta 11 straipsnio 2 dalis leidžia įvairiais būdais apsaugoti vartotojus ir atsižvelgti į kredito suteikimo ypatumus, palyginti su vieninteliam pirkimui suteikiamu tiksliniu kreditu.

(žr. 39, 40, 42–44 punktus)
Nors AP 4 straipsnio c punktu draudžiama valstybės pagalba juodosios metalurgijos ir anglies įmonėms neskiriant, ar tai yra individuali pagalba, ar pagalba, teikiama taikant valstybės pagalbos schemą, AP 67 straipsnyje valstybės pagalba konkrečiai minima tik kalbant apie apsaugos priemones, kurias juodosios metalurgijos ir anglies įmonių naudai gali leisti Komisija pagal šio straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką, jei šios įmonės dėl bendros ekonominės politikos priemonių konkurencijos atžvilgiu atsiduria nepalankioje padėtyje.

Be to, AP 4 ir AP 67 straipsniais reglamentuojamos dvi skirtingos sritys, nes pirmuoju iš jų panaikinami ir uždraudžiami tam tikri valstybių narių veiksmai srityje, kuri pagal EAPB sutartį patenka į Bendrijos kompetencijos sritį, o antruoju siekiama sušvelninti poveikį konkurencijai, kurį neabejotinai gali sukelti valstybės narės naudodamosi joms suteiktomis teisėmis. Taigi AP 67 straipsnis taikomas bendrosioms priemonėms, kurių valstybės narės gali imtis įgyvendindamos savo ekonominę ir socialinę politiką, o taip pat priemonėms, kurių valstybės narės imasi kituose nei anglies ir plieno pramonė sektoriuose, bet kurios gali turėti didelę įtaką konkurencijos sąlygoms šiose pramonės šakose.

Be to, AP 67 straipsnyje minimos priemonės negali būti tos, kurios AP 4 straipsnyje pripažįstamos nesuderinamomis su bendrąja anglių ir plieno rinka, panaikinamos ir draudžiamos bet kokia forma. Negalima manyti, jog EAPB sutarties rengėjai AP 4 straipsnio c punkte nusprendę, kad valstybių teikiamos subsidijos ar parama bet kokia forma yra panaikinamos ir uždraudžiamos, vėliau AP 67 straipsnyje nusprendė, kad net negavus Komisijos leidimo jos gali būti leidžiamos vykdant jos rekomenduotas priemones, skirtas sukeltoms pasekmėms sušvelninti ar ištaisyti.

AP 67 straipsnio 2 dalies pirma įtrauka, kurioje, nukrypstant nuo AP 4 straipsnio, leidžiama suteikti valstybės pagalbą kaip apsaugos priemonę AP 80 straipsnyje minimoms įmonėms, nedaro skirtumo tarp pagalbos, teikiamos specialiai anglies ir plieno sektoriui, ir pagalbos, kuri jam taikoma pagal bendrąją priemonę.

Galiausiai valstybės pagalba, suteikta įmonei, kuri patenka į EAPB sutarties taikymo sritį, turi tokias pat konkurenciją pažeidžiančias pasekmes, neatsižvelgiant į tai, ar ji suteikta kaip individuali pagalba, ar kaip pagalba taikant valstybės pagalbos schemą, kuri nėra specialiai skirta anglies ir plieno sektoriui.

Todėl AP 4 straipsnio c punktas taikomas valstybės pagalbai, teikiamai juodosios metalurgijos ir anglies įmonėms, taikant valstybės pagalbos schemą, kuri nėra specialiai skirta anglies ir plieno sektoriui.

Toks aiškinimas nekelia grėsmės AP 67 straipsnio veiksmingumui, nes bendros politikos priemonės, kurios nėra valstybės pagalba, gali turėti didelės įtakos konkurencijos sąlygoms anglių ir plieno pramonėje AP 67 straipsnio 1 dalies prasme.

(žr. 31–37 punktus)
Keywords

Summary



Keywords

1. Socialinė politika — Darbuotojai vyrai ir moterys— Vienodas darbo užmokestis— EB 141 straipsnis ir Direktyva 75/117 — Taikymo sritis— Laikinojo nedarbingumo atostogų tvarka, vienodai traktuojanti su nėštumu susijusia liga sergančias darbuotojas ir kitus darbuotojus, sergančius su tokia padėtimi nesusijusia liga — Įtraukimas

(EB 141 straipsnis; Tarybos direktyva 75/117)

2. Socialinė politika — Darbuotojai vyrai ir moterys — Vienodas darbo užmokestis — Iki motinystės atostogų atsiradusi liga — Su nėštumu susijusi liga — Nebuvimas darbe ilgiau nei nustatytą laikotarpį — Darbo užmokesčio sumažinimas — Nebuvimo darbe įskaičiavimas į bendrą didžiausią apmokamų laikinojo nedarbingumo atostogų dienų skaičių per nustatytą laikotarpį — Diskriminacija dėl lyties — Nebuvimas

(EB 141 straipsnis; Tarybos direktyva 75/117)

Summary

1. Laikinojo nedarbingumo atostogų tvarka, vienodai traktuojanti su nėštumu susijusia liga sergančias darbuotojas ir kitus darbuotojus, sergančius su nėštumu nesusijusia liga, patenka į EB 141 straipsnio ir Direktyvos 75/117 dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principo taikymui, suderinimo taikymo sritį.

Iš tikrųjų ši tvarka iš esmės nustato tolesnio darbo užmokesčio mokėjimo sąlygas dėl ligos darbe nebūnančiam darbuotojui. Ji numato, kad mokamas pilnas darbo užmokestis, jei neviršijama tam tikra maksimali metinė trukmė, ir kad ją viršijus mokama 50 % darbo užmokesčio, nustatant maksimalų ketverių metų jo mokėjimo laikotarpį. Tokia tvarka, kuri numato darbo užmokesčio sumažinimą ir vėlesnį teisės į jį pasibaigimą, veikia savaime, remiantis aritmetiniu nebuvimo darbe dėl ligos dienų skaičiavimu.

(žr. 31–32 ir 35 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)

2. EB 141 straipsnis ir Direktyva 75/117 dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principo taikymui, suderinimo privalo būti aiškinami taip, kad nėra diskriminacija dėl lyties:

– laikinojo nedarbingumo atostogų tvarkos taisyklė, kuri darbuotojoms, iki motinystės atostogų nebuvusioms darbe dėl ligos, susijusios su nėštumu, kaip ir darbuotojams vyrams, nebuvusiems darbe dėl kitos ligos, numato sumažinti užmokestį, kai darbe nebūnama ilgiau nei nustatytą laikotarpį, su sąlyga, kad, pirma, su darbuotoja moterimi bus elgiamasi vienodai kaip ir su darbuotoju vyru, nesančiu darbe dėl ligos, ir, antra, kad sumokėtos pašalpos nebus tokios mažos, jog būtų paneigtas tikslas apsaugoti nėščias darbuotojas,

– laikinojo nedarbingumo atostogų tvarkos taisyklė, kuri numato, kad nebuvimas darbe dėl ligos įskaičiuojamas į bendrą didžiausią apmokamų laikinojo nedarbingumo atostogų dienų skaičių, į kurį darbuotojas turi teisę per nustatytą laikotarpį, nepaisant to, ar liga yra susijusi su nėštumu, ar ne, su sąlyga, jog nebuvimo darbe dėl su nėštumu susijusios ligos įskaičiavimas nelems to, kad nebuvimo darbe metu, į kurį atsižvelgta atliekant skaičiavimą po motinystės atostogų, darbuotoja gautų mažesnę pašalpą nei minimali suma, į kurią ji turėjo teisę dėl ligos, atsiradusios nėštumo metu.

(žr. 59–62, 65, 67, 69 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
Keywords

Summary



Keywords

Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Pienas ir pieno produktai – Papildomas pieno mokestis – Reglamentas Nr. 3950/92 – Valstybės narės suteikta pagalba, neleidžiama pagal reglamentą – Draudimas – Pasekmių rinkos funkcionavimui nebuvimas – Poveikio nebuvimas

(Tarybos reglamento Nr. 3950/92 5 ir 8 straipsniai)

Summary

Jeigu Bendrija nustatė bendrą rinkos organizavimą konkrečiame sektoriuje, ji pati turi spręsti problemas, kurios gali atsirasti bendros žemės ūkio politikos srityje. Todėl valstybės narės negali priimti jokių vienašalių priemonių šioje srityje, net jeigu tokios priemonės galėtų paremti Bendrijos bendrąją politiką.

Taikant bendrą pieno produktų rinkos organizavimą, tiktai ta valstybės pagalba yra teisėta, kurią leidžiama teikti pagal Reglamentą Nr. 3950/92, nustatantį papildomą mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje, būtent pagal jo 5 ir 8 straipsnius. Iš to išplaukia, kad valstybės narės suteikta pagalba, kurią sudaro paskolų, paimtų referencinių kiekių įsigijimui iš kitų gamintojų, palūkanų normos sumažinimas, turi būti pripažinta nesuderinama su bendrąja rinka, kadangi ji neleidžiama nei pagal nurodyto reglamento 5 straipsnį, nei pagal 8 straipsnį. Be to, tokia pagalba yra neteisėta, net jei ji neiškraipytų pieno ir pieno produktų rinkos funkcionavimo, teisėtumui nepriklausant nuo galimo šios pagalbos poveikio nurodytos rinkos funkcionavimui.

(žr. 19–20, 22, 31 punktus)
—

2012 m. gruodžio 5 d.„Žmogiškųjų išteklių“ direktorato dokumentu „Note to Staff n. 722 PERSONNEL/S&D/D&P/2012-198“ patvirtintas gaires ir pridėtas „Guidelines to the 2012 annual staff appraisal exercise“ – irgi tiek, kiek jose nustatyta, kad galutinis vertinimas turi būti pateiktas glaustai, tačiau nenustatomi kriterijai, kuriais turi remtis vertintojas,
—

Panaikinti EPSO atrankos komisijos sprendimą neleisti ieškovui dalyvauti antrame viešo konkurso EPSO/AST/117/11 — Assistants in the secretarial field (AST 1) etape dėl to, kad neįvykdytos pranešimo apie viešą konkursą EPSO/AST/117/11 III dalyje numatytos leidimo dalyvauti konkurse sąlygos ir, konkrečiai kalbant, dėl to, kad jis neturi aukštojo mokslo baigimo diplomo sekretoriato srityje arba išsilavinimą, po kurio suteikiama teisė studijuoti aukštojoje mokykloje, patvirtinančio diplomo, po kurio įgyta ne trumpesnė nei 3 metų profesinė patirtis sekretoriato srityje, kurią atliekant pareigos būtų tiesiogiai susijusios su sekretoriaus darbu, kaip tai aprašyta pranešimo apie konkursą I skyriuje.
Pensinių teisių perkėlimo procedūroje, numatytoje Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalyje, paskyrimų tarnybos arba sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos tarnybos priimtas sprendimas perkelti suinteresuotojo asmens pensines teises, įgytas iki tarnybos Sąjungoje pradžios, atitinkančią lėšų sumą yra asmens nenaudai priimtas sprendimas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 270 straipsnį ir Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalį. Atvirkščiai, pasiūlymas dėl papildomo darbo stažo apskaičiavimo, net jeigu jį priėmė suinteresuotasis asmuo, nėra asmens nenaudai priimtas sprendimas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal SESV 270 straipsnį ir Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalį.

Papildomas darbo stažas gali būti pripažįstamas tik tuomet, kai pareigūnas išreiškia sutikimą dėl lėšų sumos, atitinkančios pensines teises, įgytas suinteresuotojo asmens anksčiau atitinkamame išorės pensijų fonde, perkėlimo į Sąjungos pensijų sistemą procedūros, aiškiai sutikdamas su paskyrimų tarnybos arba sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos tarnybos pasiūlymu dėl papildomo darbo stažo, apskaičiuoto remiantis atitinkamo nacionalinio pensijų fondo nurodyta preliminariai nurodyta lėšų suma.

Šiuo klausimu teikdama pasiūlymą dėl papildomo darbo stažo apskaičiavimo susijusi institucija tik privalo suinteresuotojo asmens situacijai teisingai taikyti Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalį ir bendrąsias įgyvendinimo nuostatas. Ši minėtos institucijos pareiga tiesiogiai kyla iš šių Pareigūnų tarnybos nuostatų, nors ir nėra aiškaus institucijos įsipareigojimo.

Todėl dėl tokio pasiūlyme dėl papildomo darbo stažo apskaičiavimo išreikšto įsipareigojimo nagrinėjamai institucijai nekyla naujos pareigos ir dėl to nesikeičia suinteresuotojo asmens teisinė padėtis, būtent dėl to, kad nors suinteresuotasis asmuo sutinka su pensinių teisių, įgytų kitoje sistemoje, perkėlimu į Sąjungos pensijų sistemą, po to, kai nacionalinio fondo nurodyta lėšų suma jau perkelta, pasiūlymą pateikusi institucija neturi atitinkamos pareigos automatiškai pripažinti pirminiame pasiūlyme nurodytą suinteresuotojo asmens darbo stažą, į kurį atsižvelgdamas pareigūnas patvirtino savo valią perkelti minėtą sumą į Sąjungos pensijų sistemą.

(žr. 36–40 punktus)

Nuoroda:

Europos Sąjungos Bendrojo Teismo praktika: 2015 m. spalio 13 d. Sprendimo Komisija / Verile ir Gjergji, T‑104/14 P, EU:T:2015:776, 50, 52, 53 ir 74 punktai; 2015 m. spalio 13 d. Sprendimo Komisija / Cocchi ir Falcione, T‑103/13 P, EU:T:2015:777, 66 punktas ir 2015 m. spalio 13 d. Sprendimo Teughels / Komisija, T‑131/14 P, EU:T:2015:778, 37, 46, 48, 49, 58 ir 70 punktai.