GENERALINĖS ADVOKATĖS

JULIANE KOKOTT IŠVADA,

pateikta 2010 m. balandžio 15 d.( )

Byla C‑74/09

Bâtiments et Ponts Construction SA ir kt.

(Cour de cassation (Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Laisvė teikti paslaugas – Viešieji darbų pirkimai – Kvalifikacinės atrankos kriterijai – Profesinės savybės – Neleidimo dalyvauti pagrindai – Tinkamo mokesčių ir socialinės apsaugos įmokų mokėjimo įrodymas – Rangovų pareiga įsiregistruoti valstybės teritorijoje – Pareigos įsiregistruoti taikymas ir užsienio dalyviams – Kilmės valstybės narės valdžios įstaigų liudijimų pripažinimas – Direktyva 93/37/EEB“

I – Įvadas

1. Šis procesas dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, panašiai kaip ir byloje Rüffert( ), susijęs su socialiniu viešųjų pirkimų teisės aspektu. Čia keliamas klausimas, kokias priemones gali taikyti valstybės narės, kurioje vyksta viešasis darbų pirkimas, valdžios institucijos, norėdamos patikrinti, ar viešojo darbų pirkimo konkurse dalyvaujantis rangovas yra įvykdęs įsipareigojimus, susijusius su socialinio draudimo įmokų ir mokesčių mokėjimu.

2. Šios bylos aplinkybės susijusios su Briuselyje žymaus pastato Berlaymont, kuriame įsikūrusi pagrindinė Europos Komisijos būstinė( ), sutarčių dėl sanavimo ir renovacijos darbų sudarymo procedūros teisinėmis pasekmėmis. Viešojo pirkimo konkurse dėl darbų pastate Berlaymont atlikimo, be kita ko, dalyvavo ir konsorciumas, kurio ne visos įmonės buvo registruotos Belgijoje mokesčių mokėjimo tikslu. Tačiau tuo metu Belgijos viešųjų pirkimų teisės aktuose buvo numatytas toks registracijos reikalavimas, be to, nagrinėjamoje byloje tai buvo viena iš dalyvavimo konkurse sąlygų. Pagrindinis šios registracijos tikslas – užtikrinti, kad viešųjų pirkimų dalyviai būtų tinkamai įvykdę visas su socialinio draudimo įmokomis ir mokesčiais susijusias pareigas ir toliau jas vykdytų.

3. Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti, ar toks registracijos reikalavimas gali būti taikomas ir kitose valstybėse narėse įsisteigusiems dalyviams, ar perkančioji organizacija privalo pripažinti jai pateiktus kilmės valstybės narės valdžios įstaigų išduotus liudijimus apie tinkamai sumokėtus mokesčius ir socialinio draudimo įmokas.

II – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisės aktai

4. Šios bylos teisinį pagrindą sudaro, beje, dabar jau nebegaliojanti Direktyva 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo( ), pirmiausia jos 24–29 straipsnių nuostatos dėl kvalifikacinės atrankos kriterijų (Direktyvos 93/37 IV dalis 2 skyrius).

5. Direktyvos 93/37 24 straipsnyje buvo išdėstyta:

„Rangovui gali būti neleista dalyvauti konkurse, jeigu:

<…>

e) jis neįvykdė įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo įmokų mokėjimu pagal šalies, kurioje jis įsisteigęs, arba perkančiosios organizacijos šalies įstatymus;

f) jis neįvykdė įsipareigojimų, susijusių su mokesčių mokėjimu pagal šalies, kurioje jis įsisteigęs, ar perkančiosios organizacijos šalies įstatymus;

<…>

Jeigu perkančioji organizacija reikalauja, kad rangovas pateiktų įrodymų, jog jam netinka nė vienas atvejis iš išvardytų a, b, c, e arba f punktuose, pakankamais įrodymais ji pripažįsta:

– <…>

– dėl e ir f punktų – susijusios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos išduotą pažymą.

<…>“

6. Direktyvos 93/37 28 straipsnyje buvo numatyta:

„Neviršydama 24–27 straipsniuose nustatytų reikalavimų, perkančioji organizacija gali paprašyti rangovą pateikti papildomą medžiagą ar paaiškinti pateiktas pažymas ir dokumentus.“

7. Direktyvos 93/37 29 straipsnyje buvo tokia nuostata:

„1. Valstybės narės, kurios turi oficialius pripažintų rangovų sąrašus, turi juos patikslinti, kad jie atitiktų 24 straipsnio a–d ir g punktų bei 25, 26 ir 27 straipsnių nuostatas.

2. Oficialiuose sąrašuose registruoti rangovai dėl kiekvienos rangos sutarties gali pateikti perkančiajai organizacijai kompetentingos institucijos išduotą registravimo pažymą. Šioje pažymoje nurodoma, kokiais dokumentais remiantis rangovai registruoti sąraše ir šiame sąraše jiems duota klasifikacija.

3. Kompetentingų institucijų patvirtinta registracija oficialiuose sąrašuose kitų valstybių narių perkančiosioms organizacijoms suteikia pagrindą manyti, kad rangovas tinka jo klasifikaciją atitinkantiems darbams tik pagal tai, kas nurodyta 24 straipsnio a–d ir g punktuose, 25 straipsnyje, 26 straipsnio b ir c punktuose ir 27 straipsnio b ir d punktuose.

Negalima abejoti oficialiuose sąrašuose pateikta registracijos informacija. Tačiau dėl socialinio draudimo išmokų mokėjimo siūlant sutartį iš kiekvieno registruoto rangovo gali būti pareikalauta pateikti papildomą pažymą.

Kitų valstybių narių perkančiosios organizacijos šias nuostatas taiko tik oficialų sąrašą turinčioje šalyje įsisteigusių rangovų naudai.

4. Registruojant kitų valstybių narių rangovus oficialiame sąraše, negalima reikalauti jokių kitų įrodymų ir pažymų, išskyrus tuos, kurių reikalaujama iš šalies piliečių, ir tai gali būti tik 24–27 straipsniuose nurodyti dokumentai.

5. Oficialų sąrašą turinčios valstybės narės praneša kitoms valstybėms narėms įstaigos, į kurią galima kreiptis su prašymu įregistruoti sąraše, adresą.“

8. Kadangi ginčijama sutarčių sudarymo procedūra buvo baigta iki 2006 m. sausio 31 d., Direktyva 2004/18/EB( ) nėra svarbi nagrinėjamai bylai.

9. Papildomai reikia nurodyti teisės aktus dėl laisvės teikti paslaugas. Tačiau šiuo klausimu, kitaip nei nurodyta nutartyje dėl prejudicinių klausimų pateikimo ir kai kuriuose Teisingumo Teismui pateiktose rašytinės pastabose, reikia remtis ne EB 49 ir 50 straipsniais, o EB sutarties 59 ir 60 straipsniais( ). Pagrindinės bylos aplinkybės būtent apima laikotarpį iki 1999 m. gegužės 1 d., taigi iki įsigaliojant Amsterdamo sutarčiai( ).

B – Nacionalinės teisės aktai

1977 m. Karaliaus dekretas

10. Iš Belgijos teisės aktų bylai yra svarbus 1977 m. balandžio 22 d. Karaliaus dekretas dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo( ). Šio dekreto 2 skirsnio „Pasiūlymo teikimas“ 15 straipsnyje išdėstyta:

„<…>

3. Belgijos dalyvio, samdančio darbuotojus, kuriems taikomas 1969 m. birželio 27 d. įstatymas, iš dalies keičiantis 1944 m. gruodžio 28 d. Dekretą įstatymą dėl darbuotojų socialinės apsaugos, pasiūlymas laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus, jeigu jis kartu su pasiūlymu pateikia Nacionalinio socialinės apsaugos biuro (Office national de sécurité sociale) liudijimą, patvirtinantį, kad yra įvykdęs visas su socialinio draudimo įmokomis susijusias pareigas, arba jeigu dalyvis šį liudijimą pateikia iki vokų su pasiūlymais atplėšimo procedūros <...>

4. Užsienio dalyvio pasiūlymas laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus, jeigu jis kartu su pasiūlymu arba atskirai iki vokų su pasiūlymais atplėšimo procedūros administracijai pateikia:

a) kompetentingos valdžios įstaigos išduotą liudijimą, patvirtinantį, kad jis yra įvykdęs visas su socialinio draudimo įmokomis susijusias pareigas, kaip tai numatyta pagal jo įsteigimo vietos šalies teisės aktus <…>.

<…>

7. Dalyvio pasiūlymas laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus tik tada, jei dalyvis yra įregistruotas kaip rangovas pagal Pajamų mokesčių kodekso 299bis straipsnį ir 1969 m. birželio 27 d. įstatymo, iš dalies keičiančio 1944 m. gruodžio 28 d. Dekretą įstatymą dėl darbuotojų socialinės apsaugos, 30bis straipsnį.“

1978 m. Karaliaus dekretas

11. Konkrečios 1977 m. Karaliaus dekreto 15 straipsnio 7 dalyje esančio registracijos mokesčių mokėjimo tikslais reikalavimo sąlygos išdėstytos 1978 m. spalio 5 d. Karaliaus dekrete( ). Jo 1 skirsnyje nustatytos „sąlygos, kurias privalo atitikti registruojamas rangovas“, o šio skirsnio 2 straipsnio 1 dalyje, be kita ko, numatyta:

„Kaip rangovai gali būti registruojami <...> tik šias sąlygas atitinkantys rangovai:

<…>

2) jie turi būti įregistruoti įmonių arba profesijų registre, kaip to reikalauja valstybės narės, kurioje jie įsisteigę, teisės aktai, dėl 1 straipsnyje nurodytos veiklos;

<…>

7) bendrovės atveju asmenys, kurie yra jos valdybos nariai, vadovai arba kiti asmenys, galintys įmonės vardu prisiimti įpareigojimus, negali patekti į kategoriją asmenų, kuriems pagal 6 punkte nurodytą 1934 m. spalio 24 d. Karaliaus dekretą Nr. 22 draudžiama vykdyti tokias funkcijas;

<…>

10) per pastaruosius penkerius metus iki registracijos paraiškos pateikimo dienos negalima būti padarius pakartotinių arba sunkių mokestinių prievolių pažeidimų <...>;

11) registracijos paraiškos pateikimo momentu negalima turėti mokestinės skolos ar socialinio draudimo įmokų skolos nacionaliniam socialinės apsaugos biurui arba įmokų skolos sektoriniams socialinės apsaugos fondams;

12) privaloma turėti pakankamai finansinių, administracinių ir techninių išteklių, kad būtų galima vykdyti savo mokestines ir socialines pareigas.“

12. Pagal 1978 m. Karaliaus dekreto 8 straipsnį registruojamas rangovas turi pateikti registracijos paraišką provincijos, kurioje yra paraiškos teikėjo pagrindinė buveinė, Registracijos komisijos( ) pirmininkui. Ne Belgijoje įsisteigusių rangovų paraiškas priima tos provincijos, kurioje yra atitinkamas statybos objektas, komisija.

13. 1978 m. Karaliaus dekreto 10 straipsnyje nustatyta:

„1. Kad paraiška būtų priimtina, prie jos turi būti pridedami tokie dokumentai:

<…>

3) kiekvienas rangovas pateikia išrašą iš profesijų registro pagal savo įsisteigimo vietos valstybės teisės aktų reikalavimus <...>

<…>

5) (užsienio) rangovas pateikia valstybės narės kompetentingos valdžios įstaigos liudijimą, nurodantį ir patvirtinantį, kad rangovas toje valstybėje narėje yra sumokėjęs visus mokesčius ir socialinio draudimo įmokas.

<…>

2. Registracijos komisija, kaip nustatyta IV skirsnyje, gali paraiškos teikėjo pareikalauti pateikti papildomų dokumentų arba duomenų, kurie, jos manymu, yra reikalingi vertinant, ar įvykdytos 2 straipsnio 1 dalyje nustatytos sąlygos.

<…>“

14. Registracijos komisijos sudėtis yra nustatyta 1978 m. Karaliaus dekreto 16 straipsnyje:

„1. Kiekvieną registracijos komisiją sudaro devyni nariai, skiriami atsižvelgiant į šiuos reikalavimus:

1) trys komisijos nariai, valstybės tarnautojai, skiriami atitinkamo ministro teikimu:

a) socialinių reikalų ministro;

b) finansų ministro;

c) darbo ir užimtumo ministro;

2) trys nariai skiriami statybos sektoriaus darbdaviams atstovaujančių organizacijų siūlymu;

3) trys nariai skiriami statybos sektoriaus darbuotojams atstovaujančių organizacijų siūlymu;

<...>

2. Kiekvienai komisijai pirmininkauja vienas iš valstybės tarnautojų, kaip numatyta 1 dalies 1 punkto a ir b papunkčiuose, kuris skiriamas ten nurodytų abiejų ministrų teikimu <...>“

III – Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla

15. Pastatas Berlaymont Briuselyje buvo pastatytas 1963–1967 m. žemės sklype, kurį įsigijo Belgijos valstybė, ir nuo to laiko šiame pastate yra įsikūrusi pagrindinė Europos Komisijos( ) būstinė. Tačiau nuo 1992 iki 2004 m. Komisija negalėjo naudotis šiuo pastatu dėl jo renovacijos ir sanavimo darbų, per kuriuos buvo šalinamas asbestas.

16. Renovacijos ir sanavimo darbams atlikti 1990 m. rugsėjo 18 d. pagal Belgijos teisės aktus įsteigta akcinė bendrovė Berlaymont 2000 SA( ), kurios akcininkai buvo Belgijos viešasis juridinis asmuo Régie des Bâtiments( ) ir trys kredito įstaigos. Viena iš bendrovės Berlaymont 2000 užduočių buvo sudaryti konkurso specifikacijas ir darbų programą bei nustatyti statybos darbų, reikalingų renovacijai ir sanavimui atlikti, biudžetą. Bendrovei buvo suteikta Berlaymont pastato žemės sklypo užstatymo teisė.

17. 1994 m. gruodžio 23 d. bendrovė Berlaymont 2000 paskelbė kvietimą teikti pasiūlymus dėl Berlaymont pastato sanavimo ir renovacijos darbų( ), kurių vertė preliminariais skaičiavimais siekė maždaug 1,4 mlrd. belgijos frankų( ). Buvo sudarytos šio konkurso specifikacijos ir į Europos Bendrijų oficialųjį leidinį įdėtas skelbimas apie sutarčių sudarymą( ). Šių konkurso specifikacijų 1. G straipsnyje numatyta: „kiek tai susiję su perkamais darbais, rangovas turi būti įregistruotas Belgijoje“.

18. 1995 m. vasario 16 d. Bulletin des Adjudications ir Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje( ) buvo paskelbtas skelbimo klaidų ištaisymas, kuriame nurodyti papildomi duomenys, taip pat dėl rangovų registracijos reikalavimo. Pirmiausia nauja redakcija taip išdėstytas specifikacijų 1. G straipsnis:

„Kiek tai susiję su perkamais darbais, rangovas turi pateikti įrodymą, kad jis yra įvykdęs visas su socialine apsauga, mokesčiais ir PVM susijusias prievoles; šis įrodymas turi būti registruojamas.

Registracijos paraiška pateikiama pagal 1978 m. spalio 5 d. Karaliaus dekretą.

Kad pasiūlymas (jį pateikiant) būtų laikomas atitinkančiu įstatymų reikalavimus, pakanka, kad prie jo būtų pridėta registracijos paraiškos kopija. Sprendimas skirti sutartį nepriimamas tol, kol kompetentinga institucija nepriima sprendimo dėl registracijos paraiškos.“

Galiausiai skelbimo klaidų ištaisyme nurodyta:

„Jei dalyvis savo pasiūlyme nepatvirtina atsižvelgęs į šį skelbimo klaidų ištaisymą Nr. 1, jo pasiūlymas laikomas negaliojančiu.“

19. Pasiūlymų pateikimo terminas buvo nustatytas iki 1995 m. kovo 16 dienos.

20. Belgijoje įregistruota bendrovė Bâtiments et Ponts Construction SA (toliau – BPC) ir Vokietijos bendrovė WIG Industrieinstandhaltung GmbH (toliau – WIG), kuri tuo metu nebuvo įregistruota Belgijoje, siekdamos dalyvauti pastato Berlaymont konkurse, įsteigė konsorciumą BPC‑WIG. Bendrovė WIG vėliau pasivadino Thyssenkrupp Industrieservice GmbH, o per procesą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo dar kartą pakeitė pavadinimą į WISAG Produktionsservice GmbH (toliau – WISAG).

21. 1995 m. kovo 16 d. konsorciumas BPC‑WIG pateikė pasiūlymą dėl perkamų pastato Berlaymont darbų. Prie šio pasiūlymo nebuvo pridėta nei konsorciumo, nei jo narės bendrovės WIG registraciją Belgijoje patvirtinančio dokumento. Paraiškos dėl registracijos Belgijoje buvo pateiktos jau pasibaigus terminui teikti pasiūlymus Berlaymont konkursui. Konkrečiai kalbant, BPC‑WIG paraišką pateikė 1995 m. balandžio 28 d., o WIG – 1995 m. gegužės 3 dieną. Šios paraiškos dėl registracijos buvo patenkintos 1995 m. liepos mėn., jau sudarius Berlaymont darbų atlikimo sutartį( ).

22. Tačiau prie BPC‑WIG pasiūlymo buvo pridėtas 1994 m. rugpjūčio 4 d. Vokietijos mokesčių administratoriaus( ) ir 1995 m. vasario 3 d. Vokietijos socialinio draudimo įstaigos( ) liudijimai. Iš šių dokumentų matyti, jog Vokietijos mokesčių administratorius neprieštarauja, kad WIG dalyvautų viešojo pirkimo konkurse, o Vokietijos socialinio draudimo įmokų administratorius savo ruožtu patvirtino, kad WIG visas socialinio draudimo įmokas visada mokėjo laiku.

23. 2005 m. birželio 20 d. bendrovės Berlaymont 2000 administracija darbų atlikimo sutartį paskyrė konkuruojančiam konsorciumui. Šį sprendimą Bendrovės BPC ir WIG administracine tvarka apskundė Belgijos Conseil d’État( ). 1999 m. kovo 10 d. Conseil d’État jų skundą atmetė, motyvuodamas tuo, kad WIG pasiūlymo pateikimo momentu nebuvo įregistruota Belgijoje ir net nebuvo pateikusi atitinkamos registracijos paraiškos, todėl BPC‑WIG iš pat pradžių neatitiko rangovui keliamų reikalavimų( ).

24. Administracinę bylą nagrinėjant Conseil d’État, 1996 m. birželio 18 d. BPC ir WIG dėl jų pašalinimo iš konkurso pareiškė ir civilinį ieškinį dėl žalos atlyginimo Tribunal de première instance de Bruxelles( ). 2002 m. lapkričio 5 d. sprendimu šis jų ieškinys buvo atmestas kaip nepriimtinas, nes ieškovės, dalyvaudamos konkurse, nepateikė reikalaujamo registracijos Belgijoje įrodymo, vadinasi, nepateikė įstatymų reikalavimus atitinkančio pasiūlymo, todėl neturi suinteresuotumo pareikšti ieškinio dėl žalos atlyginimo.

25. Tribunal de première instance de Bruxelles sprendimą 2003 m. balandžio 15 d. BPC ir WIG apskundė apeliacine tvarka teismui Cour d’appel de Bruxelles( ), kuris 2007 m. kovo 14 d. sprendimu( ) paliko galioti pirmosios instancijos teismo sprendimą. Savo motyvuose Cour d’appel de Bruxelles nurodė, kad ieškovės prie savo pasiūlymo dėl perkamų pastato Berlaymont darbų nepridėjusios jokio įrodymo apie bendrovės WIG ar konsorciumo BPC‑WIG pateiktas registracijos paraiškas. Nors dalyvaujant viešojo darbų pirkimo konkurse dėl kitų priežasčių buvo reikalinga pateikti ir Vokietijos mokesčių administratoriaus bei socialinio draudimo įstaigos išduotus liudijimus, vis dėlto jie negali pakeisti papildomo reikalavimo dėl registracijos Belgijoje. Kadangi dėl to ieškovės neįvykdė esminio procedūros reikalavimo, jų pasiūlymas buvo niekinis, ir tai pateisina jų automatinį pašalinimą iš sutarčių sudarymo procedūros.

26. Šį sprendimą 2007 m. rugsėjo 28 d. BPC ir WIG apskundė kasacine tvarka Belgijos teismui Cour de cassation( ), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris dabar nagrinėja šią civilinę bylą.

IV – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme

27. 2009 m. sausio 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. vasario 18 d., Belgijos Cour de cassation nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„1. Ar tokia pareiga įsiregistruoti siekiant, kad būtų skirta viešojo pirkimo sutartis Belgijoje, kokia numatyta nagrinėjamoje byloje taikomų specifikacijų I. G. straipsnyje, neprieštarauja judėjimo laisvės Europos Sąjungoje principui ir Direktyvos 93/37/EEB 24 straipsnio antrai pastraipai, jeigu ji turėtų būti aiškinama kaip suteikianti teisę perkančiajai organizacijai neleisti dalyvauti konkurse užsienio rangovui, kuris nėra įsiregistravęs, tačiau pateikė lygiaverčius savo nacionalinių administracijų liudijimus?

2. Ar judėjimo laisvės Europos Sąjungoje principui ir Direktyvos 93/37/EEB 24 straipsnio antrai pastraipai neprieštarauja tai, kad Belgijos perkančiajai organizacijai pripažįstama kompetencija įpareigoti užsienio dalyvius pateikti Belgijos valdžios institucijoms (rangovų registracijos komisijai) išnagrinėti savo valstybių mokesčių ir socialinės apsaugos valdžios institucijų išduotų liudijimų, patvirtinančių, kad jie yra įvykdę mokesčių ir socialinės apsaugos pareigas, teisėtumą?“

28. Per procesą Teisingumo Teisme rašytines ir žodines pastabas pateikė kasatorės pagrindinėje byloje BPC ir WIG bei kita kasacinio proceso pagrindinėje byloje šalis Berlaymont 2000, taip pat Belgijos vyriausybė ir Europos Komisija( ), be to, rašytinėje proceso dalyje dalyvavo Čekijos Respublika.

V – Vertinimas

A – Prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas

29. Komisija abejoja prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumu dėl dviejų aspektų. Šioms Komisijos abejonėms per posėdį Teisingumo Teisme pritarė ir Berlaymont 2000. Pirma, sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra reikalingų duomenų apie pagrindinės bylos faktines aplinkybes ir teisinį pagrindą, antra, kasacinis teismas neišreiškė nuomonės dėl priežasčių, paskatinusių jį kreiptis į Teisingumo Teismą.

30. Kad Teisingumo Teismas galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus prejudicinius klausimus, remiantis teismo praktika, nacionalinis teismas turi apibrėžti šių klausimų faktinį ir teisinį kontekstą arba bent jau paaiškinti faktines prielaidas, kuriomis šie klausimai paremti( ). Be to, nacionalinis teismas turi pateikti minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Europos Sąjungos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris, jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų( ). Šiuo klausimu reikia priminti, kad sprendimuose dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija turi ne tik leisti Teisingumo Teismui pateikti naudingą atsakymą, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms bei kitoms suinteresuotoms šalims galimybę pateikti pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį( ).

31. Belgijos Cour de cassation sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą tikrai nėra tinkamai suformuluoto prašymo pavyzdys – pasigendama struktūros ir aiškaus bei išsamaus faktinių ir teisinių aplinkybių išdėstymo bei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentų dėl jo pateiktų klausimų reikalingumo sprendimui priimti. Atrodo, kad nagrinėjamu atveju nebuvo atsižvelgta į Teisingumo Teismo informaciją dėl nacionalinių teismų prašymų priimti prejudicinį sprendimą pateikimo( ).

32. Vis dėlto sprendimo dėl prejudicinių klausimų pateikimo trūkumai nėra tokie dideli, kad dėl jų prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikėtų pripažinti nepriimtinu.

33. Pirmiausia dėl faktinio ir teisinio konteksto pažymėtina, kad nors kasacinis teismas pats nepateikia jokio faktinių pagrindinės bylos aplinkybių išdėstymo ir nurodo tik keletą savo samprotavimų dėl nacionalinės ir Europos Sąjungos teisės aktų, kurie, jo manymu, yra reikšmingi, skaitant sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą galima suprasti pagrindinės bylos situaciją ir prejudicinių klausimų kontekstą. Svarbiausios pastabos pirmiausia aiškėja iš ilgos pastraipos, kurioje kasacinis teismas pažodžiui cituoja jam skundžiamo Cour d’appel sprendimo motyvų ištrauką; atidžiai įsigilinus galima suprasti svarbiausias faktines ir teisines pagrindinės bylos aplinkybes. Kad Cour de cassation naudoja rėmimosi ankstesnės instancijos teismo sprendimu techniką, galima paaiškinti tuo, kad teismas suvokia savo, kaip kasacinės instancijos, vaidmenį.

34. Be to, pagrindinės bylos šalių pateiktos papildomos rašytinės ir žodinės pastabos padėjo Teisingumo Teismui geriau suvokti prejudicinių klausimų kontekstą. Šių bylos šalių pastabos taip pat rodo, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą esančios informacijos jiems pakako, kad susidarytų tinkamą nuomonę dėl prejudicinių klausimų( ).

35. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo jokių specialių duomenų, leidžiančių pagrįsti prejudicinių klausimų reikalingumą. Tačiau ir dėl šio trūkumo negalima pripažinti prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinu. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas dėl nacionalinio teismo jam pateiktų prejudicinių klausimų remiasi svarbos prezumpcija( ). Jo manymu, ši prezumpcija gali būti paneigiama tik išimtiniais atvejais, būtent tada, kai akivaizdu, kad prašomas šiuose klausimuose nurodytų Bendrijos teisės normų išaiškinimas nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku( ), kitaip tariant, tada, kai akivaizdu jog nereikia priimti sprendimo.

36. Tačiau nagrinėjamoje byloje negalima daryti išvados, kad prejudiciniai klausimai akivaizdžiai nėra svarbūs sprendimui pagrindinėje byloje. Atvirkščiai, Teisingumo Teismo atsakymai į prejudicinius klausimus tikrai nulems sprendimą pagrindinėje byloje. Kasatorės pagrindinėje byloje savo kasaciniame skunde pateikia kaltinimus dėl Direktyvos 93/37 bei EB 49 ir 50 straipsnių pažeidimo. Vien pažvelgus į sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą cituojamo Cour d’appel sprendimo ištrauką matyti, kad visas nacionalinis ginčas yra glaudžiai susijęs su šių Sąjungos teisės aktų išaiškinimu.

37. Galiausiai Komisija dar priekaištauja, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė savo pastabų dėl galėjimo taikyti Direktyvą 93/37. Tačiau atsižvelgiant į statybos darbų aprėptį, kuri buvo nurodyta skelbiant Berlaymont konkursą, manau, akivaizdu, kad situacija patenka į Sąjungos teisės aktų dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo taikymo sritį. Bylos šalys šiuo klausimu taip pat sutaria.

38. Vadinasi, nėra pakankamo pagrindo pripažinti, kad nagrinėjamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.

B – Prejudicinių klausimų vertinimas iš esmės

39. Ar viešojo darbų pirkimo sutarčių dėl pastato Berlaymont sudarymo momentu( ) galiojusi Belgijos tvarka dėl rangovų registracijos mokesčių mokėjimo tikslais atitinka ES teisės aktus, tikrinama dviem aspektais. Pirma, klausiama, ar ir užsienio rangovams nustatyta pareiga įsiregistruoti šalyje, kaip sąlyga norint dalyvauti sudarant viešojo darbų pirkimo sutartis, yra suderinama su Direktyva 93/37 ir judėjimo laisvės principu. Antra, reikia išnagrinėti, ar ne perkančiajai organizacijai, o kitai valdžios institucijai pripažįstama kompetencija tikrinti kitų valstybių narių išduotų mokesčių ir socialinės apsaugos srities liudijimų teisėtumą neprieštarauja minėtoms Sąjungos teisės normoms.

40. Proceso šalių nuomonės dėl šių dviejų probleminių sričių nesutampa. Kasatorių pagrindinėje byloje, Čekijos vyriausybės ir Komisijos manymu, teisės normos, kokios yra ginčijamos nagrinėjamu atveju, nesuderinamos su ES teisės reikalavimais, o atsakovė pagrindinėje byloje ir Belgijos vyriausybė mano priešingai, nors Belgijos vyriausybė savo pastabas pateikia tik dėl antrojo prejudicinio klausimo( ).

1. Registracijos reikalavimo suderinamumas su ES teisės aktais (pirmasis prejudicinis klausimas)

41. Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar vidaus teisės aktuose ir viešojo darbų pirkimo specifikacijose nustatytas rangovų registracijos mokesčių mokėjimo tikslais reikalavimas gali būti taikomas taip pat rangovams iš kitų valstybių narių, kaip sąlyga norint dalyvauti sudarant viešojo darbų pirkimo sutartis. Teisingumo Teismo prašoma išnagrinėti šį klausimą atsižvelgiant į judėjimo laisvės Europos Sąjungoje principą ir Direktyvos 93/37 24 straipsnio antrą pastraipą.

42. Iš pagrindinių Europos vidaus rinkos laisvių šiai bylai svarbios tik nuostatos dėl paslaugų teikimo laisvės (EB sutarties 59 ir 60 straipsniai)( ).

43. Vis dėlto reikia priminti, kad Sąjungos lygmeniu galutinai suderintoje srityje visos su ja susijusios nacionalinės priemonės turi būti vertinamos atsižvelgiant ne į pirminės teisės, bet į šį suderinimą atliekančio akto nuostatas( ). Direktyva 93/37 nenustatoma išsami viešojo darbų pirkimo Sąjungoje tvarka, o tik siekiama derinti pavienių valstybių viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo procedūras( ). Vis dėlto ginčijamo 24 straipsnio pirmoje pastraipoje konkrečiai dėl rangovų profesinių savybių pateikiamas baigtinis galimų pagrindų, dėl kurių rangovui gali būti neleidžiama dalyvauti konkurse, sąrašas( ).

44. Taigi Direktyvos 93/37 taikymo srityje kvalifikacinės atrankos kriterijų atžvilgiu numatytas visiškas suderinimas. Vadinasi, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti atsižvelgiant tik į Direktyvą 93/37, tačiau jos nuostatos savo ruožtu turi būti aiškinamos ir taikomos taip, kad neprieštarautų laisvei teikti paslaugas ir jos įgyvendinimui( ).

45. Pirmiausia reikia pažymėti, kad registracijos mokesčių mokėjimo tikslais, numatytos 1978 m. Karaliaus dekrete, nereikia painioti su Direktyvos 93/37 29 straipsnyje numatyta rangovų registracija oficialiuose sąrašuose viešojo darbų pirkimo sutartims sudaryti. Proceso šalys sutaria, kad čia ginčijamas registracijos reikalavimas nepatenka į 29 straipsnio taikymo sritį. Be to, 29 straipsnis ir nėra tinkamas pagrindas pateisinti tokią registracijos pareigą, kokia nustatyta Belgijos teisės aktuose. Šioje teisės normoje numatytu registracijos atitinkamos kilmės valstybės oficialiuose sąrašuose pripažinimu tik siekiama palengvinti užsienio statybos bendrovių dalyvavimą viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūroje( ).

46. Aplinkybė, kad rangovas neįsiregistravo šalies teritorijoje, taip pat nėra nurodyta tarp Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmoje pastraipoje aiškiai išvardytų pagrindų, dėl kurių gali būti neleista dalyvauti konkurse( ).

47. Tačiau dar reikia patikrinti, ar ginčijama registracijos procedūra vis dėlto nėra procedūra, kuriai taikomi kai kurie Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyti neleidimo dalyvauti konkurse pagrindai. Galima įsivaizduoti, kad oficialaus pripažinimo ir liudijimo apie rangovo profesines savybes registracija, numatyta 24 straipsnyje, pirmiausia siekiama užtikrinti jo patikimumą – kad jis įvykdė įsipareigojimus, susijusius su socialinio draudimo įmokų ir mokesčių mokėjimu valstybėje narėje, kurioje teikiamos paslaugos (24 straipsnio pirmos pastraipos e ir f punktai)( ). Tai aiškėja ir iš 1978 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnio 1 dalies 10 ir 11 punktų, kuriuose, atrodytų, nurodoma į mokesčių ir socialinės apsaugos pareigų įvykdymą Belgijoje( ).

48. Tačiau prašyme priimti prejudicinį sprendimą registracijos procedūros tikslai ir objektas nėra aiškiai apibrėžti, tai nepaaiškėjo ir iš proceso šalių pastabų, pateiktų Teisingumo Teismui. Todėl reikalingas išvadas dėl registracijos procedūros objekto ir tikslų turi padaryti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriam priskiriama nacionalinės teisės aiškinimo kompetencija( ).

49. Jei paaiškės, kad registracijos procedūra, kaip antai numatyta 1978 m. Karaliaus dekrete, iš tiesų yra procedūra, patvirtinanti ir paliudijanti rangovų patikimumą, tai ji iš principo neprieštarauja Direktyvos 93/37 tikslams, kuriems priskiriamas ir visų dalyvių vienodo vertinimo principas( ) bei siekis sukurti jų sąžiningos ir veiksmingos konkurencijos sąlygas( ).

50. Būtent siekiant šio tikslo, Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytas leidimas neleisti dalyvauti konkurse rangovams, kurie neįvykdė įsipareigojimų, susijusių su mokesčių ir socialinio draudimo įmokų mokėjimu arba neatitinka viešojo darbų pirkimo dalyviams keliamų profesinių savybių reikalavimų, pirmiausia profesinės etikos, mokumo bei ekonominių ir finansinių kriterijų( ). Neleidžiant jiems dalyvauti sudarant sutartis siekiama išvengti konkurencijos iškraipymo ir neleisti, kad viešojo pirkimo sutartys, kurios finansuojamos iš mokesčių lėšų, būtų skiriamoms „juodoms avims“, t. y. rangovams, kurie, naudodami nesąžiningus metodus – nemokėdami mokesčių ir socialinio draudimo įmokų ir taip pelnydamiesi visuomenės sąskaita, – pateiktų geresnius pasiūlymus negu jų konkurentai.

51. Vis dėlto Direktyvos 93/37 24 straipsnis grindžiamas nuostata, kad dalyvių patikimumas gali būti patikrintas per pačią viešojo darbų pirkimo procedūrą, ir nereikia taikyti prevencinės kontrolės, kuriai būtų numatyta speciali išankstinė procedūra. Ši taisyklė išreiškia bendrą vertybių suvokimą, pagrindžiantį laisvę teikti paslaugas: įmonėms taikoma prevencinės kontrolės sistema, nustatanti išankstinio leidimo arba registracijos procedūrą, mažina paslaugų patrauklumą ir gali būti pateisinama tik tada, kai vėlesnė kontrolė neužtikrina faktinio veiksmingumo ir todėl neleidžia pasiekti numatyto tikslo( ).

52. Vadinasi, numatyti rangovų registraciją kaip leidimo dalyvauti konkurse sąlygą galima tik tada, kai tokia registracija iš tiesų nėra išankstinė kontrolė, ji neapsunkina ir nevilkina suinteresuotų rangovų dalyvavimo minėtame konkurse, ir jie nepatiria papildomų administravimo išlaidų naštos( ).

53. Ar čia ginčijama Belgijos teisės aktuose numatyta registravimo procedūra atitinka šiuos reikalavimus, turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Remiantis informacija, pateikta Teisingumo Teismui, dėl šios procedūros bet kuriuo atveju neatsirado jokių papildomų administravimo išlaidų, ir reikėjo tik pateikti dokumentus, kuriuos rangovas ir taip turi pateikti pagal Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmą ir antrą dalis. Be to, dėl registracijos procedūros nagrinėjamu atveju nebuvo prarasta ir laiko, nes buvo aiškiai numatyta, kad pateikiant pasiūlymą dėl Berlaymont viešojo pirkimo sutarčių sudarymo užtenka pateikti registracijos paraišką ir sprendimas skirti sutartį nebus priimamas tol, kol nebus baigta registracijos procedūra (žr. specifikacijų pataisos 1. G straipsnį)( ).

54. Taigi išnagrinėjus išsamiau matyti, kad nagrinėjamu atveju registracijos procedūra nebūtinai yra išankstinė prevencinė leidimo procedūra, kuri vykdoma prieš sudarant viešojo pirkimo sutartis. Atvirkščiai, užsienio dalyvio patikimumo kontrolė mokesčių ir socialinio draudimo srityje gali būti vykdoma lygiagrečiai vykstančiam viešajam pirkimui be papildomų laiko sąnaudų ir išlaidų. Tokiomis aplinkybėmis iš principo nėra pagrindo abejoti dėl šios registracijos procedūros suderinamumo su Direktyvos 93/37 24 straipsniu ir už jos slypinčiu laisvės teikti paslaugas principu.

55. Tokią išvadą galima daryti ir iš Sprendimo Komisija prieš Belgiją( ). Tos bylos dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas irgi buvo Belgijos teisės nuostatos, susijusios su ginčijama statybos rangovų registracija mokesčių mokėjimo tikslais. Tačiau toje byloje Teisingumo Teismas tikrino ne registracijos reikalavimo suderinamumą su Europos Sąjungos teisės aktais( ), o tik Belgijos teisės aktuose tokiems rangovams ir jų užsakovams, kurie nėra įsiregistravę( ) nustatytas labai nepalankias mokesčių sąlygas. Nagrinėjamoje byloje tokios problemos nekeliamos.

56. Komisija taip pat priekaištauja, kad per registracijos procedūrą atliekamas rangovo patikrinimas viršija leistinumo ribas pagal Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmą pastraipą. Komisija remiasi 1978 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnio 1 dalimi, tiksliau – šios dalies 7 ir 12 punktų nuostatomis.

57. Nesutinku su šiuo prieštaravimu. Nors iš tiesų 1978 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnio 1 dalies 7 ir 12 punktų formuluotės pažodžiui neatitinka Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos, šių abiejų nuostatų ir direktyvos 24 straipsnio pirmos pastraipos tikslas yra tas pats – būtent nustatyti rangovų patikimumą.

58. Taigi pirmoje nuostatoje (1978 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnio 1 dalies 7 punkte) numatytas leidimas neregistruoti bendrovės, jeigu jos vadovaujančiam personalui uždrausta vykdyti komercinę veiklą dėl ankstesnio bankroto arba apkaltinamojo nuosprendžio. Šia nuostata siekiama to paties kaip ir Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos a–d punktais, – užtikrinti, kad sudarant viešojo pirkimo sutartis dalyvautų tik tokie rangovai, dėl kurių mokumo ir profesinės etikos nekyla abejonių dėl jų ankstesnių klaidų. Savaime suprantama, kad bendrovės vadovaujantis personalas turi atitikti visus profesinės etikos reikalavimus, antraip būtų nesunku apeiti šį profesinių savybių kriterijų įsteigiant bendrovę.

59. Antroje nuostatoje (1978 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnio 1 dalies 12 punkte) numatyta, kad galima atsisakyti registruoti tokį rangovą, kuris neturi pakankamai finansinių, administracinių ir techninių išteklių, kad galėtų vykdyti savo pareigas mokesčių ir socialinio draudimo srityje. To paties siekiama ir Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos e ir f punktais. Iš direktyvos nuostatų teksto panašu, kad siekiama nustatyti tik praeityje buvusį rangovo nerūpestingumą mokesčių ir socialinio draudimo srityje. Tačiau iš Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos e ir f punktų logikos ir tikslo aiškėja, kad ši nuostata užtikrina būtent tai, ko siekiama 1978 m. Karaliaus dekreto 2 straipsnio 1 dalies 12 punktu, t. y. prognozuoti, ar tikėtina, kad atitinkamas viešojo darbų pirkimo dalyvis vykdys įstatymuose nustatytus įpareigojimus – mokės mokesčius ir socialinio draudimo įmokas. Jei negalima atsakyti teigiamai, vadinasi, yra grėsmė, kad sudarant viešojo pirkimo sutartis gali būti minėtu būdu iškraipyta konkurencija( ).

60. Galiausiai kai kurios proceso šalys tvirtina( ), kad per registracijos procedūrą vykdoma rangovų kontrolė viršija tai, kas būtina, ir todėl yra neproporcinga. Belgijos valdžios įstaigoms turėtų pakakti rangovo kilmės valstybės kompetentingos institucijos išduoto liudijimo, kokį nagrinėjamu atveju pateikė bendrovė WIG.

61. Neįtikina ir šis prieštaravimas. Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos e ir f punktuose aiškiai numatyta, kad vykdant rangovo patikimumo kontrolę galima patikrinti, ar jis įvykdė įsipareigojimus, susijusius su mokesčių ir socialinio draudimo įmokų mokėjimu ne tik savo kilmės valstybėje, bet taip pat perkančiosios organizacijos valstybėje, taigi toje valstybėje narėje, kurioje rangovas pageidauja dalyvauti viešojo darbų pirkimo konkurse.

62. Kaip nurodo Čekijos vyriausybė, tai grindžiama samprotavimu, kad rangovas, kaip paslaugų teikėjas, gali veikti keliose valstybėse narėse. Todėl vienas ir tas pats rangovas gali būti neįvykdęs įsipareigojimų, susijusių su mokesčių ir socialinio draudimo įmokų mokėjimu, keliose valstybėse narėse ir nebūtinai tik savo kilmės valstybėje. Taigi remiantis pateiktu kilmės valstybės liudijimu dėl privalomų įmokų mokėjimo dar negalima daryti galutinės išvados dėl rangovo patikimumo socialinio draudimo įmokų ir mokesčių mokėjimo srityje. Per posėdį su tuo sutiko ir Komisija.

63. Todėl perkančiosios organizacijos valstybės institucijos turi galėti atskirai patikrinti, ar buvo įvykdyti įsipareigojimai, susiję su mokesčių ir socialinio draudimo įmokų mokėjimu toje valstybėje. Atitinkamai Direktyvos 93/37 24 straipsnio antros pastraipos antroje įtraukoje, kitaip negu pirmoje įtraukoje, leidžiama patikrinti ne tik kilmės šalies pažymas, bet ir bendrai patikrinti „susijusios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos išduotas pažymas“.

64. Todėl apibendrinant galima teigti:

Vidaus teisės aktuose arba viešojo darbų pirkimo specifikacijose numatyta registracijos mokesčių mokėjimo tikslais pareiga rangovams iš kitų valstybių narių kaip sąlyga dalyvauti sudarant viešojo darbų pirkimo sutartis neprieštarauja laisvei teikti paslaugas ir Direktyvai 93/37 tiek, kiek registracijos procedūra:

– neapsunkina ir nevilkina rangovų dalyvavimo konkurse ir jie nepatiria papildomų administravimo išlaidų naštos, ir

– apsiriboja oficialiu pripažinimu ir liudijimu dėl rangovo profesinių savybių bei patikimumo Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos prasme.

2. Dėl užsienio valstybės išduotų liudijimų kontrolės, kurią vykdo kita institucija, o ne perkančioji organizacija, suderinamumo su Europos Sąjungos teisės aktais (antrasis prejudicinis klausimas)

65. Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar kaip dalyvavimo sudarant viešojo pirkimo sutartis sąlyga užsienio rangovui gali būti numatytas įpareigojimas savo kilmės valstybės išduotą liudijimą, patvirtinantį, kad jis įstatymų nustatyta tvarka yra sumokėjęs visus mokesčius ir socialinio draudimo įmokas, pateikti patikrinti ne perkančiajai organizacijai, o kitai institucijai, nagrinėjamoje byloje – registracijos komisijai.

66. Kaip jau buvo nurodyta( ), atsakant į šį klausimą reikia remtis tik Direktyva 93/37, tačiau savo ruožtu ją reikia aiškinti ir taikyti atsižvelgiant į laisvės teikti paslaugas principą.

67. Įsigilinus į šį klausimą aiškėja dvi problemos, kurias nagrinėsiu vieną po kitos. Pirma, reikia išsiaiškinti, ar galima pripažinti liudijimų, numatytų Direktyvos 93/37 24 straipsnio antroje pastraipoje, kontrolės kompetenciją ne perkančiajai organizacijai, o kitai institucijai (šiuo klausimu žr. a dalį). Antra, reikia nustatyti tokios kontrolės aprėptį (žr. tolesnę b dalį).

a) Dėl galimybės pripažinti liudijimo kontrolės kompetenciją ne perkančiajai organizacijai, o kitai institucijai.

68. Direktyvos 93/37 nuostatose dėl kvalifikacinės atrankos kriterijų kaip savaime suprantama daroma prielaida, kad jų kontrolę atitinkamai vykdys pati perkančioji organizacija. Direktyvos 24 straipsnio antroje pastraipoje kalbama apie įrodymus, kurių iš rangovų gali pareikalauti perkančioji organizacija, panašios formuluotės vartojamos ir kitose nuostatose, kaip antai direktyvos 26 straipsnio 2 ir 3 dalyse bei 27 straipsnio 2 dalyje. Be to, pagal direktyvos 28 straipsnį perkančioji organizacija gali paprašyti rangovo pateikti papildomos medžiagos ar paaiškinti pateiktas pažymas.

69. Tačiau tai nepašalina galimybės, kad vidaus teisės aktuose numatytų konkrečių kvalifikacinių atrankos kriterijų kontrolės kompetencija gali būti pripažinta specializuotai nacionalinei, regioninei ar vietinei institucijai arba kad konkrečiu atveju perkančioji organizacija savo iniciatyva negali kreiptis į tokią instituciją. Tai gali būti tikslinga ne tik tada, kai reikia labai kompleksiškai įvertinti finansines, ekononines ir technines rangovų galimybes dalyvauti konkrečiame viešojo darbų pirkimo konkurse (Direktyvos 93/37 26 ir 27 straipsniai), bet taip pat tada, kai, pavyzdžiui, centralizuotas rangovų kvalifikacinės atrankos kriterijų tikrinimas padėtų sumažinti perkančiosios organizacijos darbo krūvį (Direktyvos 93/37 24 straipsnis).

70. Įstaigos, kaip antai Belgijos registracijos komisija, ir yra tokios specializuotos institucijos. Jos atlieka centralizuotą rangovų, pageidaujančių dalyvauti konkurse, profesinių savybių patikrinimą. Taip jos gali sumažinti perkančiųjų organizacijų darbo krūvį, be to, tam tikra prasme užtikrina vienodą rangovų vertinimą.

71. Tačiau tiek, kiek specializuotoms institucijoms, kaip antai Registracijos komisijai, pavedama atlikti rangovų profesinių savybių kontrolę jų dalyvavimo konkurse aspektu, reikia užtikrinti, kad dėl to suinteresuoti rangovai neatsidurtų nepalankioje situacijoje.

– Pirma, tai neturi apsunkinti ir vilkinti rangovų dalyvavimo konkurse, ir jie neturi patirti papildomų administravimo išlaidų naštos ( ).

– Antra, specializuota institucija turi pati užtikrinti, kad jų vykdoma rangovų kvalifikacinės atrankos kontrolė neprieštarautų reikšmingoms direktyvų dėl viešųjų pirkimų nuostatoms ir laisvės teikti paslaugas principui.

72. Dėl pirmo punkto pažymėtina kad nors nagrinėjamu atveju nebuvo nustatytas terminas, per kurį registracijos komisija turi priimti sprendimą dėl registracijos paraiškos, Berlaymont viešojo darbų pirkimo specifikacijose buvo garantuojama, kad dėl to suinteresuotieji rangovai neatsidurs nepalankioje situacijoje. Kaip jau buvo nurodyta, pateikiant pasiūlymą pakako tik pridėti įrodymą dėl registracijos paraiškos, o Berlaymont 2000, kaip perkančioji organizacija, įsipareigojo neskirti sutarties tol, kol nebus baigta registracijos procedūra (Specifikacijų pataisos 1. G straipsnis)( ).

73. Tačiau problemų kelia antrasis punktas, t. y. ar registracijos komisija užtikrina Europos Sąjungos teisės aktų laikymąsi.

74. Atsižvelgdama į tai Komisija teisingai nurodė Belgijos registracijos komisijos sudėties taisykles. Didžiąją jos narių dalį sudaro asmenys, kurie skiriami tam tikros Belgijos provincijos vietinių statybos sektoriaus darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų siūlymu (1978 m. Karaliaus dekreto 16 straipsnio 1 dalis). Nors registracijos komisijai vadovauja valstybės paskirtas narys (to paties dekreto 16 straipsnio 2 dalis), tai negarantuoja, kad valstybės paskirti komisijos nariai galės neleisti priimti Europos Sąjungos teisei prieštaraujančių sprendimų, pavyzdžiui, pasinaudodami veto teise.

75. Tokia registracijos komisijos sudėtis ir veikimas, net darant prielaidą, kad atitinkami komisijos nariai turi tik geriausius ketinimus, kelia įtarimą dėl galimo šališkumo( ). Su šiuo reikalavimu susiduriančios užsienio įmonės, kai jų tinkamumą vertina ir pripažįsta jų potencialūs konkurentai ir darbuotojai, tikrai gali būti atgrasintos nuo dalyvavimo sudarant viešojo darbų pirkimo sutartis Belgijoje.

76. Kitaip, nei mano Belgijos vyriausybė, šių įtarimų dėl šališkumo negali išsklaidyti vien tai, kad registracijos komisijos sprendimai yra motyvuoti ir juos galima skųsti teismui. Jei užsienio rangovui reikalinga registracija, kad galėtų dalyvauti konkrečiame konkurse, kaip tai buvo WIG ir BPC‑WIG atveju dėl dalyvavimo Berlaymont konkurse, negalima jo reikalauti, kad jis, jau tikrai patirdamas didelių laiko ir finansų sąnaudų, šią registraciją ginčytų teisme. Be to, net palankus teismo sprendimas dažniausiai yra pavėluotas, ir rangovas nebegali dalyvauti konkurse.

77. Taigi 1978 m. Karaliaus dekrete numatytų registracijos komisijų sudėtis ir veikimo būdas nepakankamai užtikrina Sąjungos teisės aktų laikymąsi. Tokioms komisijoms negali būti pripažinta kompetencija atlikti kitų valstybių narių rangovų, pageidaujančių dalyvauti sudarant viešojo pirkimo sutartis, profesinių savybių pripažinimą, numatytą Direktyvos 93/37 24 straipsnyje.

b) Kilmės valstybės išduotų liudijimų kontrolės aprėptis

78. Reikia nustatyti, kokia gali būti kilmės valstybės išduotų mokesčių ir socialinės apsaugos liudijimų, kokį nagrinėjamu atveju pateikė WIG, kontrolės aprėptis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas savo klausime nurodo, kad registracijos komisijos tikrina užsienio pažymų teisėtumą, tačiau konkrečiai nepatikslina, ką turi galvoje.

79. Proceso šalys nesutaria, kokia yra Belgijos registracijos komisijos turimos kompetencijos vykdyti kontrolę aprėptis. Berlaymont 2000 tvirtina, kad ši kompetencija neprieštarauja Direktyvai 93/37, tačiau, Komisijos nuomone, ši kompetencija yra kur kas platesnė už tą, kuri numatyta Direktyvoje 93/37. Šiuo klausimu Komisija nurodo 1978 m. Karaliaus dekreto 10 straipsnio 2 dalį, kurioje numatyta, kad registracijos komisija gali paraiškos teikėjo pareikalauti papildomų dokumentų ir duomenų, kurie, jos manymu, reikalingi vertinant, ar įvykdytos registracijos sąlygos.

80. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad valdžios institucijos, kuriai patikėta patikrinti rangovų profesines savybes jų dalyvavimo viešojo pirkimo konkurse aspektu, įgaliojimai turi būti taikomi ir aiškinami atsižvelgiant į Europos Sąjungos teisės aktus. Pagal Direktyvos 93/37 28 straipsnį „neviršijant 24–27 straipsniuose nustatytų reikalavimų“ rangovo galima tik paprašyti pateikti papildomos medžiagos arba paaiškinti pateiktas pažymas. Tiek, kiek pagal nacionalinės teisės aktus Belgijos registracijos komisija gali pareikalauti rangovų pateikti dokumentus ir informaciją, kurie nėra numatyti Direktyvoje 93/37, tokia savo kompetencija ji negali pasinaudoti rangovo iš kitos valstybės narės atžvilgiu( ).

81. Be to, pagal Direktyvos3/37 24 straipsnio antros pastraipos antrą įtrauką perkančioji organizacija ir (arba) kita institucija, kuriai prireikus buvo pripažinta kompetencija atlikti profesinių savybių kontrolę), pakankamais rangovo patikimumo įrodymais pripažįsta atitinkamos valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos išduotą pažymą, patvirtinančią, kad rangovas sumokėjo mokesčius ir socialinio draudimo įmokas.

82. Jau vien iš griežtos formuluotės „pakankamais įrodymais pripažįsta“ matyti, kad valstybės narės, kurioje vyksta viešasis pirkimas, valdžios institucijos, gavusios tokią pažymą, neturi vertinimo diskrecijos. Vadinasi, perkančioji organizacija ir (arba) kita valdžios institucija, kuriai pripažinta kompetencija vykdyti kontrolę, neturi teisės tikrinti pažymos, išduotos kilmės valstybės valdžios institucijų, turinio teisingumo.

83. Tai patvirtina ir laisvės teikti paslaugas principas, kurį įgyvendina Direktyva 93/37 ir į kurį atsižvelgiant turi būti aiškinama ir taikoma ši direktyva. Juk iš principo apribojimų numatymas paslaugos teikėjui siekiant apsaugoti bendruosius interesus tiek, kiek tokie interesai jau yra saugomi teisės aktais, taikomais paslaugos teikėjui valstybėje narėje, kurioje jis įsisteigęs, yra nesuderinamas su laisve teikti paslaugas( ). Ar rangovas savo kilmės valstybėje įstatymų nustatyta tvarka vykdė savo pareigas, susijusias su mokesčių ir socialinio draudimo įmokų mokėjimu, jau patikrino kilmės valstybės institucijos ir išdavė savo pažymą. Todėl laisvė teikti paslaugas, kuri įgyvendinta Direktyvos 93/37 24 straipsnyje, atitinkamai draudžia priimančiosios valstybės narės valdžios institucijoms dar kartą tikrinti tą patį kriterijų, būtent patikimumą, susijusį su mokesčių ir socialinio draudimo įmokų mokėjimu kilmės valstybėje.

84. Taigi galiausiai perkančioji organizacija ir (arba) institucija, kuriai patikėta pripažinti rangovo patikimumą, turi apsiriboti patikrinimu, ar kilmės valstybės liudijimas išduotas tinkamą datą, ar jis yra tikras ir nėra išduotas akivaizdžiai nekompetentingos valdžios institucijos. Tačiau tai negali būti daugiau kaip vien akivaizdumo kontrolė, nes priimančiosios valstybės narės institucijos neturi kompetencijos detaliai vertinti tokių liudijimų išdavimo kilmės valstybėje procedūros arba kompetencijos klausimų.

85. Žinoma, tai nedaro poveikio priimančiosios valstybės valdžios institucijų kompetencijai patikrinti, ar atitinkamas rangovas jų valstybėje, t. y. paslaugų teikimo valstybėje narėje, įvykdė savo pareigas, susijusias su mokesčių ir socialinio draudimo įmokų mokėjimu, ir prognozuoti, ar jis šias pareigas taip pat galės vykdyti sudarius viešojo pirkimo sutartis.

86. Apibendrinant:

Pagal Direktyvos 93/37 24 straipsnio antros pastraipos antrą įtrauką nedraudžiama užsienio rangovui kaip dalyvavimo sudarant viešojo pirkimo sutartis sąlygą numatyti įpareigojimo savo kilmės valstybės institucijų išduotą liudijimą, patvirtinantį, kad jis įstatymų nustatyta tvarka mokėjo mokesčius ir socialinio draudimo įmokas, pateikti patikrinti ne perkančiajai organizacija, o kitai institucijai, jei šios institucijos:

– sudėtis ir veikimo būdas pakankamai užtikrina Sąjungos teisės reikalavimų laikymąsi ir

– jos vykdomos apibendrinančios kontrolės tikslas – užtikrinti, kad konkretus liudijimas išduotas tinkamą datą, yra tikras ir nėra išduotas akivaizdžiai nekompetentingos valdžios institucijos.

Nors pagal nacionalinės teisės aktus ši institucija gali pareikalauti rangovų pateikti dokumentus ir informaciją, kurie nėra numatyti Direktyvoje 93/37, šia kompetencija ji negali pasinaudoti rangovo iš kitos valstybės narės atžvilgiu.

VI – Išvada

87. Atsižvelgdama į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Belgijos Cour de cassation pateiktus prejudicinius klausimus:

1. Vidaus teisės aktuose arba viešojo darbų pirkimo specifikacijose numatyta registracijos mokesčių mokėjimo tikslais pareiga rangovams iš kitų valstybių narių kaip sąlyga dalyvauti sudarant viešojo darbų pirkimo sutartis neprieštarauja laisvei teikti paslaugas ir Direktyvai 93/37 tiek, kiek registracijos procedūra:

– neapsunkina ir nevilkina rangovų dalyvavimo konkurse ir jie nepatiria papildomų administravimo išlaidų naštos, ir

– apsiriboja oficialiu pripažinimu ir liudijimu apie rangovo profesines savybes bei patikimumą Direktyvos 93/37 24 straipsnio pirmos pastraipos prasme.

2. Pagal Direktyvos 93/37 24 straipsnio antros pastraipos antrą įtrauką nedraudžiama užsienio rangovui kaip dalyvavimo sudarant viešojo pirkimo sutartis sąlygą numatyti įpareigojimo savo kilmės valstybės išduotą liudijimą, patvirtinantį, kad jis įstatymų nustatyta tvarka mokėjo mokesčius ir socialinio draudimo įmokas, pateikti patikrinti ne perkančiajai organizacijai, o kitai institucijai, jei šios institucijos:

– sudėtis ir veikimo būdas pakankamai užtikrina Europos Sąjungos teisės reikalavimų laikymąsi ir

– jos vykdomos apibendrinančios kontrolės tikslas – užtikrinti, kad konkretus liudijimas išduotas tinkamą datą, yra tikras ir nėra išduotas akivaizdžiai nekompetentingos valdžios institucijos.

Nors pagal nacionalinės teisės aktus ši institucija gali pareikalauti rangovų pateikti dokumentus ir informaciją, kurie nėra numatyti Direktyvoje 93/37, šia kompetencija ji negali pasinaudoti rangovo iš kitos valstybės narės atžvilgiu.