Byla T‑138/07

Schindler Holding Ltd ir kt.

prieš

Europos Komisiją

„Konkurencija – Karteliai – Liftų ir eskalatorių montavimo ir priežiūros rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Manipuliavimas viešaisiais pirkimais – Rinkų pasidalijimas – Kainų nustatymas“

Sprendimo santrauka

1. Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisė į teisingą procesą – Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnio netaikymas

(EB 81 straipsnis; Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis)

2. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas ir skiriamos baudos – Baudžiamasis pobūdis – Nebuvimas

(EB 81 ir 229 straipsniai; Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 5 dalis ir 31 straipsnis)

3. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Kitų įmonių, dalyvavusių darant pažeidimą, pareiškimų panaudojimas kaip įrodymų – Leistinumas – Sąlygos

(EB 81 ir 82 straipsniai)

4. Institucijų aktai – Pranešimas – Pažeidimai – Poveikis – Termino ieškiniui pareikšti sustabdymas

(EB 230 straipsnio penkta pastraipa ir EB 254 straipsnio 3 dalis)

5. Konkurencija – Sąjungos taisyklės – Pažeidimai – Inkriminavimas – Patronuojančioji bendrovė ir dukterinės bendrovės – Ekonominis vienetas – Vertinimo kriterijai – Lemiamos įtakos, kurią patronuojančioji bendrovė daro jai 100 % priklausančioms dukterinėms bendrovėms, prezumpcija

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis)

6. Konkurencija – Sąjungos taisyklės – Pažeidimai – Inkriminavimas – Patronuojančioji bendrovė ir dukterinės bendrovės – Lemiamos įtakos, kurią patronuojančioji bendrovė daro jai 100 % priklausančioms dukterinėms bendrovėms, prezumpcija

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis)

7. Sąjungos teisė – Bendrieji teisės principai – Teisinis saugumas – Bausmių teisėtumas – Apimtis

8. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi Komisijai suteikta diskrecija – Bausmių teisėtumo principo pažeidimas – Nebuvimas – Galimybė numatyti gairėmis padarytus pakeitimus

(EB 229 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis ir 31 straipsnis; Komisijos pranešimai 98/C 9/03 ir 2002/C 45/03)

9. Konkurencija – Sąjungos taisyklės – Pažeidimai – Baudos – Nustatymas – Kriterijai – Bendro baudų lygio padidinimas

(Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis)

10. Konkurencija – Baudos – Komisijos kompetencija, pagrįsta Sutartimi

(EB 81, 82 straipsniai, 83 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies a ir d punktai, 202 straipsnio trečia įtrauka ir 211 straipsnio pirma įtrauka; Tarybos reglamentai Nr. 17 ir Nr. 1/2003)

11. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Baudų nustatymo metodo gairių taikymas – Baudžiamųjų įstatymų negaliojimo atgaline data principo pažeidimas – Nebuvimas

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

12. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Baudų nustatymo metodo gairių taikymas – Leistinumas – Teisėtų lūkesčių apsaugos, skaidrumo ir nuspėjamumo principų pažeidimas – Nebuvimas

(Komisijos pranešimas 1998/C 9/03)

13. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymas – Negaliojimo atgal ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimas – Nebuvimas

(Komisijos pranešimas 2002/C 45/03)

14. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Baudos neskyrimas ar sumažinimas dėl kaltinamos įmonės bendradarbiavimo – Teisės neteikti parodymų prieš save ir nekaltumo prezumpcijos bei proporcingumo principų pažeidimas – Nebuvimas – Komisijos diskrecijos ribų peržengimas priimant Pranešimą dėl bendradarbiavimo – Nebuvimas

(EB 81 straipsnis; Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 18–21 ir 23 straipsniai; Komisijos pranešimo 2002/C 45/03 11 ir 23 punktai)

15. Sąjungos teisė – Principai – Pagrindinės teisės – Nuosavybės teisė – Apribojimai – Leistinumas

(EB 81, 82 ir 295 straipsniai; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis)

16. Konkurencija – Baudos – Baudų nustatymo metodo gairės – Teisinis pobūdis

(Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

17. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Pareiga atsižvelgti į konkretų poveikį rinkai – Nebuvimas – Su pažeidimo pobūdžiu susijusio kriterijaus lemiamas vaidmuo

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1 A punktas)

18. Konkurencija – Baudos – Sprendimas, kuriuo skiriamos baudos – Pareiga motyvuoti – Apimtis

(EB 253 straipsnis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

19. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Pareiga atsižvelgti į rinkos dydį – Nebuvimas

(Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1 A punkto antros pastraipos trečia įtrauka)

20. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Atsižvelgimas į įmonės faktinį ekonominį pajėgumą padaryti žalą – Pareiga nustatyti įmonės dydžiui proporcingą baudą – Nebuvimas – Baudos dydžio nustatymas, remiantis kartelio dalyvių suskirstymu į kategorijas – Sąlygos – Teisminė kontrolė

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1 A punktas)

21. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Lengvinančios aplinkybės – Pažeidimo nutraukimas prieš įsikišant Komisijai – Sunkaus pažeidimo atvejis – Netaikymas

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 3 punkto trečia įtrauka)

22. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Lengvinančios aplinkybės – Komisijos pareiga atsižvelgti į atitinkamos įmonės konkurencijos taisyklių laikymosi programą – Nebuvimas

(EB 81 straipsnis; Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

23. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Baudos sumažinimas dėl kaltinamos įmonės bendradarbiavimo

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 2002/C 45/03)

24. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Įmonės elgesys per administracinę procedūrą – Kiekvienos kartelyje dalyvavusios įmonės bendradarbiavimo apimties vertinimas

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 2002/C 45/03)

25. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Komisijai suteikta diskrecija – Ribos – Proporcingumo principo paisymas – Sąlygos

(Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis)

1. Principas, pagal kurį visi asmenys turi teisę į teisingą procesą, yra bendrasis Sąjungos teisės principas, patvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu ir užtikrintas Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsniu. Šis principas yra kilęs iš pagrindinių teisių, kurios yra bendrųjų Sąjungos teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, remdamasis valstybėms narėms bendromis konstitucinėmis tradicijomis bei Europos Žmogaus Teisių Teismo pateiktomis nuorodomis, sudedamoji dalis. Nors sukūrę autonominį sąvokos „baudžiamasis kaltinimas“ išaiškinimą Europos žmogaus teisių konvencijos organai parengė pagrindą laipsniškam baudžiamosios 6 straipsnio taikymo srities išplėtimui įtraukiant sritis, kurios formaliai nepriklauso tradicinėms baudžiamosios teisės kategorijoms, pavyzdžiui, finansines sankcijas, skiriamas už konkurencijos teisės pažeidimą, vis dėlto kalbant apie sritis, kurios nepatenka į baudžiamosios teisės branduolį, garantijos, kurios suteikiamos pagal baudžiamąjį šios nuostatos aspektą, nebūtinai turi būti taikomos visu savo griežtumu.

(žr. 51 ir 52 punktus)

2. Komisijos sprendimai skirti baudas už konkurencijos teisės pažeidimus nėra baudžiamojo pobūdžio. Taigi procedūra, per kurią Komisija priima sprendimą, kuriuo konstatuojamas pažeidimas ir skiriamos baudos ir kuris vėliau gali būti apskųstas Sąjungos teismui, atitinka Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnio 1 dalies reikalavimus. Nors Komisija nėra teismas, kaip tai suprantama pagal šios konvencijos 6 straipsnį, vis dėlto per administracinę procedūrą ji privalo laikytis bendrųjų Sąjungos teisės principų.

Be to, Sąjungos teismo vykdoma Komisijos sprendimų kontrole užtikrinama, kad būtų tenkinami sąžiningo proceso, kuris garantuojamas minėtos konvencijos 6 straipsnio 1 dalimi, reikalavimai. Šiuo požiūriu būtina, kad suinteresuotoji įmonė dėl bet kokio tokio pobūdžio jos priimto sprendimo galėtų kreiptis į neribotą jurisdikciją turinčią teisminę instituciją, kuri visų pirma turi teisę pakeisti priimtą sprendimą visais klausimais tiek dėl faktinių aplinkybių, tiek dėl teisės. Kai Sąjungos teismas tikrina sprendimo, kuriuo konstatuotas EB 81 straipsnio pažeidimas, teisėtumą, ieškovai gali prašyti jo išsamiai ištirti tiek nustatytas faktines aplinkybes, tiek Komisijos atliktą jų teisinį vertinimą. Be to, kiek tai susiję su baudomis, pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį jis turi neribotą jurisdikciją.

(žr. 53–56 punktus)

3. Jokia Sąjungos teisės nuostata ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai įmonės atžvilgiu remtis kitų įmonių pareiškimais. Jei būtų kitaip, būtų neįmanoma įvykdyti Komisijai nustatytos pareigos įrodyti EB 81 ir 82 straipsniams prieštaraujančius veiksmus ir tai būtų nesuderinama su jai Sutartimi patikėta užduotimi prižiūrėti šių nuostatų tinkamą taikymą. Tačiau dėl dalyvavimo kartelyje kaltinamos įmonės pareiškimas, kurio teisingumą ginčija kelios kitos kaltinamos įmonės, negali būti vertinamas kaip pakankamas nagrinėjamų faktinių aplinkybių įrodymas, jeigu jis neparemtas kitais įrodymais.

(žr. 57 punktą)

4. Pranešimo apie sprendimą procedūros pažeidimai neturi įtakos paties teisės aktui, todėl negali paveikti jo teisėtumo. Tokie pažeidimai tam tikromis aplinkybėmis gali tik užkirsti kelią EB 230 straipsnio penktoje pastraipoje numatyto ieškinio pateikimo termino pradžiai. Taip nėra tuo atveju, kai ieškovė neginčijamai susipažino su sprendimo turiniu ir pasinaudojo teise pareikšti ieškinį per tame straipsnyje nurodytą terminą.

(žr. 61 punktą)

5. Atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiajai bendrovei, ypač kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės vykdo patronuojančiosios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius. Esant tokiai situacijai patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto narės, todėl sudaro vieną įmonę. Taigi aplinkybė, kad patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, leidžia Komisijai sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, adresuoti patronuojančiajai bendrovei, nekeliant reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą darant pažeidimą.

Tuo konkrečiu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės kapitalo, viena vertus, ši patronuojančioji bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės elgesiui ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės elgesiui.

Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas, tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojančioji bendrovė daro lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės komercinei politikai. Tada Komisija gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė, kuri turi nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, galinčių patvirtinti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai.

(žr. 69–72, 82 punktus)

6. Tuo konkrečiu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės kapitalo, norint inkriminuoti patronuojančiajai bendrovei jos dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus nereikia įrodyti, kad patronuojančioji bendrovė daro įtaką savo dukterinės bendrovės politikai konkrečioje srityje, kurioje buvo padarytas pažeidimas. Kita vertus, tai, kad tarp patronuojančiosios bendrovės ir jos dukterinės bendrovės egzistuoja organizaciniai, ekonominiai ir teisiniai ryšiai, gali įrodyti pirmosios įtaką antrosios strategijai, todėl pateisinti tai, kad jos gali būti suvokiamos kaip vienas ekonominis vienetas. Taigi, jei Komisija įrodo, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas, ji gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė įrodytų, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai. Taip pat pažymėtina, kad sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, Komisija gali adresuoti bendrovių grupės patronuojančiajai bendrovei ne dėl to, kad patronuojančioji bendrovė kurstė dukterinę bendrovę padaryti pažeidimą, ir juo labiau ne dėl to, kad patronuojančioji bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, o dėl to, kad jos sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.

Tai, kad patronuojančioji bendrovė nedavė savo dukterinėms bendrovėms nurodymų, kurie leistų arba paskatintų EB 81 straipsniui prieštaraujančius kontaktus, ir nežinojo apie tokius kontaktus, negali įrodyti šių dukterinių bendrovių savarankiškumo. Aplinkybė, kad dukterinės bendrovės keturiose skirtingose šalyse dalyvavo darant atskirus skirtingo pobūdžio pažeidimus, taip pat negali paneigti atsakomybės prezumpcijos, nes pripažindama patronuojančiosios bendrovės atsakomybę už jos dukterinių bendrovių elgesį Komisija nesirėmė galimu konstatuotų pažeidimų lygiagretumu. Taip pat tai, kad patronuojančioji bendrovė priėmė elgesio kodeksą, skirtą užkirsti kelią jų konkurencijos taisyklių pažeidimams, ir atitinkamas gaires, pirma, visiškai nepaneigia jos atžvilgiu konstatuoto pažeidimo fakto ir, antra, neleidžia įrodyti, kad šios dukterinės bendrovės savarankiškai spręsdavo dėl savo komercinės politikos. Atvirkščiai, minėto elgesio kodekso taikymas veikiau liudija apie tai, kad patronuojančioji bendrovė vykdė faktinę savo dukterinių bendrovių komercinės politikos kontrolę.

(žr. 82, 85, 87 ir 88 punktus)

7. Bausmių teisėtumo principas logiškai kyla iš teisinio saugumo principo, kuris yra bendrasis Sąjungos teisės principas ir pagal kurį visų pirma reikalaujama, kad kiekviena Sąjungos norma, ypač ta, pagal kurią skiriama ar leidžiama skirti sankcijas, būtų aiški ir tiksli, kad suinteresuotieji asmenys galėtų vienareikšmiškai suvokti iš jos išplaukiančias teises ir pareigas ir imtis atitinkamų priemonių.

Bausmių teisėtumo principas, kuris yra bendrųjų Sąjungos teisės principų, kylančių iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų, dalis, taip pat buvo įtvirtintas įvairiose tarptautinėse sutartyse, visų pirma Europos žmogaus teisių konvencijos 7 straipsnyje.

Pagal šį principą reikalaujama, kad įstatyme būtų aiškiai apibrėžti pažeidimai ir už juos skiriamos bausmės. Ši sąlyga tenkinama, jei teisės subjektas iš atitinkamos nuostatos formuluotės ir prireikus pasinaudodamas jos aiškinimu teismų praktikoje gali sužinoti, už kokius veiksmus ar neveikimą kyla baudžiamoji atsakomybė. Be to, remiantis Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika, įstatymo aiškumas vertinamas atsižvelgiant ne tik į atitinkamos nuostatos formuluotę, bet ir į patikslinimus, padarytus nusistovėjusioje ir paskelbtoje teismų praktikoje.

Šio principo reikia laikytis tiek baudžiamojo pobūdžio normų, tiek specialių administracinių priemonių, pagal kurias skiriamos administracinės nuobaudos ar leidžiama jas skirti, atveju. Jis galioja ne tik pažeidimo sudėtį nustatančioms normoms, bet ir tokioms normoms, kurios reglamentuoja pirma nurodytų normų pažeidimo pasekmes.

Pagal Europos žmogaus teisių konvencijos 7 straipsnio 1 dalį nėra būtina, kad nuostatos, kurių pagrindu skiriamos bausmės, būtų suformuluotos taip tiksliai, kad būtų galima visiškai užtikrintai numatyti galimas jų pažeidimo pasekmes. Vadovaujantis Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika, tai, kad įstatymas suteikia tam tikrą diskreciją, savaime nepažeidžia nuspėjamumo reikalavimo, jei, atsižvelgiant į atitinkamus teisėtus tikslus, yra pakankamai aiškiai nustatyta naudojimosi tokiais įgaliojimais apimtis ir sąlygos, siekiant užtikrinti privatiems asmenims tinkamą apsaugą nuo savivalės. Šiuo klausimu, be paties įstatymo teksto, Europos Žmogaus Teisių Teismas atsižvelgia ir į tai, ar nusistovėjusioje ir paskelbtoje teismų praktikoje buvo patikslintos vartojamos neapibrėžtos sąvokos.

(žr. 95–97, 99 punktus)

8. Kiek tai susiję su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies teisėtumu bausmių teisėtumo principo atžvilgiu, Sąjungos teisės aktų leidėjas nėra suteikęs Komisijai pernelyg didelės arba savavališkos diskrecijos nustatyti baudas už konkurencijos taisyklių pažeidimą.

Pirma, šia nuostata naudojimasis minėta diskrecija yra apribotas įtvirtinant objektyvius kriterijus, kurių turi laikytis Komisija. Šiuo klausimu, viena vertus, yra nustatytas skaičiais išreikštas ir absoliutus maksimalus baudos dydis, kuris kiekvienai įmonei už kiekvieną pažeidimą apskaičiuojamas taip, kad iš anksto galima numatyti maksimalų galimos baudos dydį. Kita vertus, šia nuostata Komisija įpareigojama kiekvienoje byloje nustatyti baudas atsižvelgiant ne tik į pažeidimo sunkumą, bet ir į jo trukmę.

Antra, naudodamasi savo diskrecija dėl pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį skiriamų baudų, Komisija turi paisyti bendrųjų teisės principų, ypač vienodo požiūrio ir proporcingumo principų.

Trečia, siekdama užtikrinti savo veiksmų nuspėjamumą ir skaidrumą, Komisija naudojimąsi savo diskrecija taip pat apribojo Pranešime dėl baudų neskyrimo ir sumažinimo kartelių bylose ir Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse nusistatytomis elgesio taisyklėmis. Šiuo pranešimu ir šiomis gairėmis, viena vertus, įtvirtintos elgesio taisyklės, nuo kurių Komisija negali nukrypti, nes priešingu atveju gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, kaip antai vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų, pažeidimą ir, kita vertus, užtikrinamas suinteresuotųjų įmonių teisinis saugumas, apibrėžus metodą, kurio Komisija įsipareigojo laikytis nustatydama pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį skiriamų baudų dydį.

Be to, šių gairių, o vėliau – pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skiriamų baudų nustatymo metodo gairių priėmimas Komisijoje, atsižvelgiant į tai, kad jis patenka į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytą teisinio reglamentavimo sritį, tik padėjo aiškiau apibrėžti Komisijai pagal šias nuostatas jau suteiktos diskrecijos taikymo ribas, ir tuo remiantis negalima daryti išvados, kad iš pradžių Sąjungos teisės aktų leidėjas buvo nepakankamai apibrėžęs Komisijos kompetencijos ribas šioje srityje.

Ketvirta, pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį Sąjungos teismas turi neribotą jurisdikciją spręsdamas dėl ieškinių, kuriais ginčijami Komisijos sprendimai skirti baudą, ir gali tiek panaikinti šiuos sprendimus, tiek panaikinti, sumažinti ar padidinti skirtą baudą. Todėl žinomai ir prieinamai Komisijos administracinei praktikai taikoma neribota Sąjungos teismo kontrolė. Ši kontrolė suteikė galimybę, naudojantis nusistovėjusia ir paskelbta teismų praktika, patikslinti neapibrėžtas sąvokas, kurių galėjo būti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje arba Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje. Taigi apdairus ūkio subjektas, prireikus padedamas teisės konsultanto, gali pakankamai tiksliai numatyti už tam tikrą elgesį jam gresiančių baudų apskaičiavimo metodą ir dydį. Tai, kad toks ūkio subjektas negali iš anksto žinoti tikslaus baudų, kurias Komisija skirs kiekvienu konkrečiu atveju, lygio, nėra bausmių teisėtumo principo pažeidimas.

(žr. 101, 102, 105–108 punktus)

9. Kiek tai susiję su tuo, kad priėmus Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gaires padidėjo baudų lygis, Komisija bet kuriuo metu gali pakoreguoti baudų lygį, jei tai reikalinga veiksmingam Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymui, todėl tokius administracinės praktikos pokyčius galima laikyti objektyviai pateisintais siekiu apskritai užkirsti kelią Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimams. Taigi baudų lygio pakėlimo atsižvelgiant į bausmių teisėtumo principą negalima savaime laikyti neteisėtu, nes nėra peržengtos Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje įtvirtinto teisinio reglamentavimo ribos.

(žr. 112 punktą)

10. Kalbant apie Komisijos kompetenciją skirti baudas už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus, pažymėtina, kad teisę skirti tokias baudas visų pirma turi Taryba, kuri šią teisę perdavė Komisijai arba suteikė jai įgyvendinimo įgaliojimus, kaip tai suprantama pagal EB 202 straipsnio trečią įtrauką. Vadovaujantis EB 81, 82 straipsniais, EB 83 straipsnio 1 dalimi ir 2 dalies a ir d punktais bei EB 202 straipsnio trečia įtrauka, šis įgaliojimas iš esmės išplaukia iš Komisijos savarankiškos funkcijos prižiūrėti, kaip taikoma Sąjungos teisė, o kalbant apie EB 81 ir 82 straipsnių taikymą, reglamentais Nr. 17 ir 1/2003 ši funkcija patikslinama, apibrėžiama ir formalizuojama. Taigi šiais reglamentais Komisijai suteiktas įgaliojimas skirti baudas kyla iš pačios Sutarties nuostatų ir turi sudaryti sąlygas veiksmingai taikyti minėtuose straipsniuose numatytus draudimus.

(žr. 115 punktą)

11. Europos žmogaus teisių konvencijos 7 straipsnyje įtvirtintas baudžiamųjų įstatymų negaliojimo atgaline data principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kurio turi būti laikomasi skiriant baudas už konkurencijos taisyklių pažeidimą ir pagal kurį reikalaujama, kad skirtosios bausmės atitiktų tas, kurios buvo numatytos pažeidimo padarymo metu. Gairių, galinčių pakeisti bendrą Komisijos konkurencijos politiką skiriant baudas, priėmimas iš esmės gali patekti į negaliojimo atgal principo taikymo sritį.

Kiek tai susiję su negaliojimo atgal principo laikymusi Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse, baudų lygio padidinimas atitinka teisinį pagrindą, įtvirtintą Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, nes tų gairių 5 punkto a papunktyje aiškiai numatyta, kad skiriamos baudos bet kuriuo atveju negali viršyti 10 % apyvartos ribos, numatytos šiose nuostatose.

Principinė minėtų gairių naujovė yra ta, kad atskaitos tašku apskaičiuojant baudas laikomas pagrindinės baudos dydis, apibrėžtas atsižvelgiant į gairėse nustatytas ribas, o šios ribos atspindi skirtingą pažeidimų sunkumo laipsnį, tačiau savaime nėra susijusios su atitinkama apyvarta. Taigi šis metodas iš esmės paremtas baudų tarifikacija, nors ji yra santykinė ir lanksti.

Aplinkybė, kad Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai neperžengiant reglamentais Nr. 17 ir 1/2003 nustatytų ribų padidinti baudų lygį, jei to reikia Sąjungos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti. Atvirkščiai, dėl veiksmingo Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymo veikiau reikalaujama, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių.

Iš to išplaukia, kad įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, per kurią gali būti paskirta bauda, negali turėti teisėtų lūkesčių, jog Komisija neviršys anksčiau skirtų baudų lygio arba taikys tą patį baudų apskaičiavimo metodą. Todėl šios įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija bet kada gali nuspręsti pakelti baudų lygį, palyginti su anksčiau taikytomis baudomis.

Šiomis aplinkybėmis minėtomis gairėmis nepažeidžiamas negaliojimo atgaline data principas dėl to, kad jos tariamai nulėmė didesnių baudų, palyginti su anksčiau taikytosiomis, skyrimą arba kad buvo peržengtos nuspėjamumo ribos. Gaires ir ypač jose nustatytą naują baudų apskaičiavimo metodą, kuris tariamai sugriežtino skiriamų baudų lygį, buvo galima protingai numatyti.

(žr. 118 ir 119, 123–128, 133 punktus)

12. Komisija paskelbė Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gaires, kuriose nustatė baudų apskaičiavimo metodą, kurį įsipareigojo taikyti kiekvienu konkrečiu atveju, siekdama būtent skaidrumo ir didesnio suinteresuotųjų įmonių teisinio saugumo. Priėmusi tokias elgesio taisykles ir apie jas pranešusi viešai paskelbdama, jog nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems skirtos šios normos, Komisija savanoriškai apribojo savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų, pažeidimą. Gairėse bendrai ir abstrakčiai nustatytas metodas, kurio Komisija įsipareigojo laikytis nustatydama baudų dydį, todėl jomis užtikrinamas įmonių teisinis saugumas. Kita vertus, apdairus ūkio subjektas, prireikus padedamas teisės konsultanto, gali pakankamai tiksliai numatyti už tam tikrą elgesį jam gresiančių baudų apskaičiavimo metodą ir dydį. Tiesa, atsižvelgdamas į šias gaires, ūkio subjektas negali iš anksto žinoti tikslaus baudų, kurias Komisija skirs kiekvienu konkrečiu atveju, dydžio. Tačiau dėl pažeidimų, už kuriuos Komisija baudžia, sunkumo baudžiamieji ir atgrasymo tikslai pateisina tai, kad įmonės negali įvertinti naudos, kurią gautų dalyvaudamos darant tam tikrą pažeidimą, iš anksto atsižvelgdamos į baudos, kuri joms būtų skirta už tokį neteisėtą elgesį, dydį.

(žr. 135–136, 201 ir 202 punktus)

13. Nustatant baudų, skiriamų už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą, dydį atsižvelgimas į Pranešimą dėl baudų neskyrimo ir sumažinimo kartelių bylose nepažeidžia nei negaliojimo atgal principo, nei teisėtų lūkesčių apsaugos principo. Pirmasis iš šių dviejų principų neprieštarauja tam, kad būtų taikomos gairės, kuriomis tariamai buvo sugriežtintas baudų lygis, jeigu jomis įgyvendinamą politiką buvo galima protingai numatyti. Kiek tai susiję su antruoju principu, ūkio subjektai neturėtų savo teisėtų lūkesčių grįsti tuo, kad esama situacija, kurią institucijos gali pakeisti naudodamosi savo diskrecija, nepasikeis.

(žr. 143 ir 144 punktus)

14. Nors tiesa, kad remiantis bendraisiais Sąjungos teisės principais, kurių sudedamoji dalis yra pagrindinės teisės ir kuriais remiantis turi būti aiškinami visi Sąjungos teisės aktai, įmonės turi teisę nebūti Komisijos verčiamos prisipažinti dalyvavusios darant konkurencijos taisyklių pažeidimą, tai Komisijai netrukdo nustatant baudos dydį atsižvelgti į pagalbą, kurią savo gera valia jai suteikė įmonė, kai buvo siekiama įrodyti pažeidimą. Šiuo atžvilgiu bendradarbiavimas pagal Pranešimą dėl baudų neskyrimo ir sumažinimo kartelių bylose yra visiškai savanoriškas atitinkamos įmonės aktas. Ji nė kiek nėra verčiama pateikti įrodymų, susijusių su tariamu karteliu. Taigi bendradarbiavimo mastas, kurį įmonė pasirenka per administracinę procedūrą, yra vien jos laisvo pasirinkimo rezultatas ir jokiu būdu nėra primetamas Pranešimu dėl bendradarbiavimo. Be to, pagal jokią šio pranešimo nuostatą nereikalaujama, kad atitinkama įmonė neginčytų arba netaisytų kitos įmonės nurodytų klaidingų faktinių aplinkybių.

Šiuo pranešimu taip pat nėra pažeidžiamas in dubio pro reo principas arba nekaltumo prezumpcijos principas, įtvirtintas, be kita ko, Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnio 2 dalyje; jis yra viena pagrindinių teisių, kurios, remiantis Teisingumo Teismo praktika, taip pat patvirtina ES 6 straipsnio 2 dalyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnyje, pripažįstamos Sąjungos teisės sistemoje. Atitinkamos įmonės bendradarbiavimas pagal šį pranešimą, viena vertus, yra visiškai savanoriškas ir jame nėra nustatyta jokio įpareigojimo įmonei pateikti įrodymų ir, kita vertus, neturi įtakos Komisijos, kuriai tenka našta įrodyti savo konstatuotus pažeidimus, pareigai pateikti įrodymų, teisiniu požiūriu pakankamai patvirtinančių pažeidimą sudarančias faktines aplinkybes. Šiuo tikslu, nepažeisdama nekaltumo prezumpcijos principo, Komisija gali remtis ne tik dokumentais, kuriuos rado atlikusi patikrinimus pagal reglamentus Nr. 17 ir 1/2003 arba kuriuos gavo išsiuntusi prašymus pateikti informacijos pagal minėtus reglamentus, bet ir įrodymais, kuriuos įmonė jai savanoriškai pateikė bendradarbiaudama pagal šį pranešimą.

Pranešimu dėl bendradarbiavimo taip pat nepažeidžiamas proporcingumo principas. Šis pranešimas yra tinkama ir būtina priemonė siekiant įrodyti slaptus horizontalius kartelius ir atitinkamai paveikti įmonių elgesį, priverčiant jas laikytis konkurencijos taisyklių. Net jei Reglamento Nr. 1/2003 18–21 straipsniuose numatyti instrumentai, t. y. prašymai pateikti informaciją ir patikrinimai, yra būtinos priemonės persekiojant už konkurencijos teisės pažeidimus, slaptus kartelius dažnai sunku atskleisti ir tirti be atitinkamų įmonių bendradarbiavimo. Taigi kartelio dalyvis, kuris nori nutraukti savo dalyvavimą kartelyje, gali būti atgrasytas nuo pranešimo Komisijai apie kartelį dėl jam gresiančios didelės baudos. Numačius atleidimą nuo baudų arba didelį baudos sumažinimą įmonėms, kurios pateikia Komisijai horizontalaus kartelio įrodymus, Pranešimu dėl bendradarbiavimo siekiama išvengti situacijos, kai toks kartelio dalyvis atsisakytų informuoti Komisiją apie kartelio egzistavimą.

Galiausiai Komisija, neviršydama Reglamento Nr. 1/2003 jai suteiktų įgaliojimų, Pranešime dėl bendradarbiavimo nusistatė elgesio taisykles, kuriomis, naudodamasi savo diskrecija skirti baudas, turi vadovautis tam, kad atsižvelgtų, be kita ko, į įmonių elgesį per administracinę procedūrą ir taip geriau užtikrintų vienodą požiūrį į atitinkamas įmones. Komisija turi teisę, bet ne pareigą skirti baudą įmonei, padariusiai EB 81 straipsnio pažeidimą. Be to, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse nėra pateiktas galutinis kriterijų, į kuriuos Komisija gali atsižvelgti nustatydama baudos dydį, sąrašas. Todėl įmonės elgesys per administracinę procedūrą gali būti viena iš aplinkybių, į kurias reikia atsižvelgti nustatant baudos dydį.

(žr. 149 ir 150, 153, 155, 160, 162 ir 163, 168 ir 169, 171, 174–176 punktus)

15. Bendrijos įgaliojimai turi būti įgyvendinami laikantis tarptautinės teisės. Nuosavybės teisė ne tik saugoma pagal tarptautinę teisę, bet ir yra bendrųjų Sąjungos teisės principų dalis. Tačiau tarptautinės teisės viršenybė Sąjungos teisės atžvilgiu netaikoma pirminei teisei ir būtent bendriesiems principams, kurių dalis yra pagrindinės teisės. Šiuo atžvilgiu nuosavybės teisė nėra absoliuti prerogatyva ir turi būti vertinama lyginant su jos socialine funkcija. Todėl gali būti nustatyti naudojimosi nuosavybės teise apribojimai, jeigu jie faktiškai atitinka Bendrijos siekiamus bendrojo intereso tikslus ir siekiamo tikslo atžvilgiu nėra neproporcingas ir neleistinas kišimasis, iš esmės pažeidžiantis šios garantuojamos teisės esmę. Kadangi EB 81 ir 82 straipsnių taikymas yra vienas iš bendrojo Bendrijos intereso aspektų, pagal šiuos straipsnius gali būti apribotas naudojimasis nuosavybės teise, jei šis apribojimas nėra neproporcingas ir nepažeidžia pačios šios teisės esmės.

(žr. 187–190 punktus)

16. Nors Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės negali būti kvalifikuotos kaip teisės norma, kurios administracija turi paisyti bet kuriuo atveju, vis dėlto jose nustatyta elgesio taisyklė, nurodanti administracijos praktiką, nuo kurios konkrečiu atveju ji negali nukrypti, nenurodžiusi vienodo požiūrio principą atitinkančių priežasčių. Priėmusi tokias elgesio taisykles ir apie jas pranešusi viešai paskelbdama, jog nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems skirtos šios normos, Komisija savanoriškai apribojo savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos principų, pažeidimą. Be to, minėtose gairėse bendrai ir abstrakčiai nustatytas metodas, kurio Komisija įsipareigojo laikytis nustatydama baudų dydį, todėl jomis užtikrinamas įmonių teisinis saugumas.

(žr. 200–202 punktus)

17. Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimų sunkumas turi būti vertinamas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, konkrečiomis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra.

Pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 1A punkto pirmą pastraipą Komisija, vertindama pažeidimo sunkumą, konkrečią įtaką rinkai turi išnagrinėti tik tuomet, jei ši įtaka gali būti įvertinta. Norėdama įvertinti šią įtaką, Komisija turi atsižvelgti į įprastą konkurenciją, kuri būtų buvusi, jei nebūtų buvę pažeidimo. Kadangi ieškovės neįrodo, kad buvo galima įvertinti konkrečią kartelių įtaką, Komisija neprivalo atsižvelgti į konkrečią pažeidimų įtaką, vertindama jų sunkumą. Antikonkurencinės praktikos įtaka savaime nėra lemiamas kriterijus vertinant pažeidimo sunkumą. Su tam tikro elgesio ketinimais susiję aspektai gali turėti daugiau reikšmės, nei su šia įtaka susiję aspektai visų pirma tada, kai savo prigimtimi tai yra sunkus pažeidimas, pavyzdžiui, rinkos padalijimas. Atitinkamai pažeidimo pobūdis vaidina lemiamą vaidmenį apibūdinant pažeidimus kaip „labai sunkius“. Iš labai sunkių pažeidimų aprašymo minėtose gairėse matyti, kad susitarimai arba suderinti veiksmai, kuriais, be kita ko, siekiama pasidalyti rinkas, vien dėl savo pobūdžio gali būti pripažinti „labai sunkiais“ ir nebūtina apibūdinti tokių veiksmų konkrečiai pagal jų įtaką arba geografinį paplitimą, o dėl to, kad nebuvo atsižvelgta į konkrečią pažeidimų įtaką, negalėjo būti pažeistas nekaltumo prezumpcijos principas.

Tokiomis aplinkybėmis, nepaisant tariamai skirtingos kartelių struktūros, Komisijos sprendime konstatuoti konkurencijos taisyklių pažeidimai dėl paties savo pobūdžio yra vieni sunkiausių EB 81 straipsnio pažeidimų, nes jų dalyką sudaro slaptas konkurentų susitarimas pasidalyti rinkas arba įšaldyti turimas rinkų dalis, pasiskirstant naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo ir montavimo projektus, ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl liftų ir eskalatorių priežiūros bei modernizavimo. Be sunkių konkurencijos trukdymų, kuriuos sukelia tokie karteliai, jais, įpareigojant šalis paisyti įvairių, dažnai nacionalinėmis sienomis apribotų, rinkų, šios rinkos taip pat atribojamos ir taip paneigiamas pagrindinis EB sutartyje numatytas Bendrijos rinkos integracijos tikslas. Todėl tokie pažeidimai, ypač jei tai yra horizontalūs karteliai, taip pat pripažįstami ypač sunkiais arba akivaizdžiais pažeidimais.

(žr. 198, 214 ir 215, 221–223, 234 ir 235, 254 punktus)

18. Kiek tai susiję su Komisijos sprendimais, kuriais konstatuojamas Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimas ir skiriamos baudos, esminis formos reikalavimas, kaip antai pareiga motyvuoti, įvykdomas Komisijai savo sprendime nurodžius vertinimo kriterijus, kurie leido jai nustatyti pažeidimo sunkumą ir trukmę, ir ji neprivalo pateikti išsamesnės informacijos arba skaičių, susijusių su baudos apskaičiavimo būdu. Kadangi ginčijamame sprendime Komisija nurodo, kad pradinės baudos buvo nustatytos atsižvelgiant į pažeidimų pobūdį ir atitinkamos geografinės rinkos dydį ir kad ji išnagrinėjo pažeidimų sunkumą atsižvelgusi į pažeidimo dalyvių požymius ir kiekvieno pažeidimo atveju diferencijavo atitinkamas įmones pagal jų apyvartą, susijusią su produktais, dėl kurių atitinkamoje pažeidimo paveiktoje šalyje buvo sudarytas kartelis, ginčijamame sprendime išdėstyta pakankamai vertinimo kriterijų, kurie leido Komisijai nustatyti konstatuotų pažeidimų sunkumą laikantis EB 253 straipsnio.

(žr. 203, 240, 243–245 punktus)

19. Kiek tai susiję su Komisijos sprendimais, kuriais konstatuojamas Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimas ir skiriamos baudos, atitinkamos rinkos dydis iš esmės yra ne privalomas veiksnys, o tik vienas iš reikšmingų veiksnių vertinant pažeidimo sunkumą, ir Komisija neprivalo apibrėžti atitinkamos rinkos arba įvertinti jos dydžio, jei nagrinėjamo pažeidimo dalykas yra antikonkurencinis. Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse nenumatyta, kad baudų dydis apskaičiuojamas pagal bendrąją apyvartą arba pagal įmonių apyvartą atitinkamoje rinkoje. Vis dėlto gairėse taip pat nedraudžiama į tokią apyvartą atsižvelgti nustatant baudos dydį, kad būtų laikomasi bendrųjų Sąjungos teisės principų ir kai to reikia atsižvelgiant į aplinkybes.

Tokiomis aplinkybėmis už Liuksemburge padarytą pažeidimą nustatytos pradinės baudos, sudarančios pusę minimalios ribos, kurios pagal gaires labai sunkaus pažeidimo atveju paprastai turi būti laikomasi, nėra per didelės.

(žr. 247 ir 248 punktus)

20. Apskaičiuojant pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį skiriamas baudas, diferencijuotas atitinkamų įmonių vertinimas neatsiejamai susijęs su pagal šią nuostatą Komisijai suteiktų įgaliojimų įgyvendinimu. Naudodamasi savo diskrecija Komisija turi individualizuoti sankciją, atsižvelgdama į atitinkamų įmonių veiksmus ir požymius, kad kiekvienu atveju būtų užtikrintas visiškas Sąjungos konkurencijos taisyklių veiksmingumas. Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse nustatyta, kad, esant tam tikram pažeidimo sunkumo laipsniui, jei pažeidimą padaro kelios įmonės (pavyzdžiui, kartelio atveju), gali prireikti pakoreguoti bendrą pradinį dydį, kad būtų nustatytos konkrečios pradinės baudos, kuriomis būtų atsižvelgta į kiekvienos įmonės dydį ir tikrąją jos pažeidimo įtaką konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės. Ypač būtina atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams ir visų pirma vartotojams.

Be to, Sąjungos teisėje nėra bendrai taikomo principo, kad sankcija turi būti proporcinga įmonės dydžiui produktų rinkoje, kurioje buvo padarytas pažeidimas.

Galiausiai, kiek tai susiję su pažeidimo sunkumo vertinimu, remiantis kartelio dalyvių suskirstymu į kategorijas, siekdamas įvertinti, ar toks suskirstymas yra suderinamas su vienodo požiūrio ir proporcingumo principais, Sąjungos teismas, tikrindamas Komisijos pasinaudojimo šioje srityje turima diskrecija teisėtumą, turi apsiriboti patikrinimu, ar šis suskirstymas yra nuoseklus ir objektyviai pateisinamas. Be to, pagal minėtas baudų nustatymo metodo gaires vienodos sankcijos už tokį patį elgesį principas tam tikrais atvejais gali lemti, kad atitinkamoms įmonėms bus nustatyti skirtingi dydžiai, ir ši diferenciacija nepriklausys nuo aritmetinių skaičiavimų.

(žr. 255–258, 263, 265 punktus)

21. Į Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 3 punkto trečioje įtraukoje numatytą lengvinančią aplinkybę negalima atsižvelgti, kai pažeidimas jau buvo nutrauktas iki Komisijai pirmą kartą įsikišant. Klausimas dėl lengvinančios aplinkybės, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, taikymo logiškai gali kilti, tik jei nutraukti savo antikonkurencinius veiksmus atitinkamas įmones paskatino Komisijos įsikišimas. Šios nuostatos tikslas – skatinti įmones nedelsiant nutraukti antikonkurencinius veiksmus, kai Komisija pradeda tyrimą šiuo klausimu, todėl pagal šią nuostatą bauda negali būti mažinama tuo atveju, kai pažeidimas buvo baigtas prieš Komisijai pirmą kartą įsikišant. Baudos sumažinimas tokiomis aplinkybėmis reikštų dvigubą atsižvelgimą kartu su tuo, kad apskaičiuojant baudų dydį paisoma pažeidimų trukmės.

(žr. 274 punktą)

22. Tai, kad Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusi įmonė priėmė konkurencijos taisyklių laikymosi programą, neįpareigoja Komisijos dėl šios aplinkybės sumažinti baudą. Be to, nors svarbu, kad įmonė imtųsi priemonių, siekdama ateityje užkirsti kelią naujiems savo darbuotojų daromiems Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimams, tokių priemonių ėmimasis nekeičia konstatuoto pažeidimo fakto. Todėl Komisija neprivalo tokių veiksmų vertinti kaip lengvinančios aplinkybės, ypač kai ginčijamu sprendimu konstatuoti pažeidimai yra akivaizdus EB 81 straipsnio pažeidimas.

(žr. 282 punktą)

23. Pranešimas dėl baudų neskyrimo ir sumažinimo kartelių bylose yra instrumentas, kuriuo siekiama patikslinti kriterijus, kuriuos, laikydamasi aukštesnės galios teisės normų, Komisija ketina taikyti, kai naudojasi savo diskrecija nustatydama baudas, skirtas už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą. Iš to kyla šios diskrecijos apsiribojimas, kuris vis dėlto nėra nesuderinamas su didelės Komisijos diskrecijos išsaugojimu.

Taigi Komisija turi didelę diskreciją vertinti, ar įrodymai, kuriuos pateikė įmonė, paprašiusi taikyti Pranešimą dėl bendradarbiavimo, turi didelę papildomąją vertę, kaip tai suprantama pagal minėto pranešimo 21 dalį.

Taip pat konstatavusi, kad įrodymai turi didelę papildomąją vertę, kaip tai suprantama pagal Pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 dalį, Komisija turi diskreciją nustatyti tikslų baudos sumažinimo atitinkamai įmonei lygį. Pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmoje pastraipoje numatytos baudos dydžio sumažinimo ribos skirtingoms nurodytoms įmonių kategorijoms. Atsižvelgiant į minėtą diskreciją, Sąjungos teismas gali skirti sankciją tik už akivaizdų šios diskrecijos ribų peržengimą.

Tokiomis aplinkybėmis Komisija akivaizdžiai neperžengia savo diskrecijos ribų, kai konstatuoja, kad pareiškimas, kuriuo tik iš dalies patvirtinamas Komisijos jau turimas pareiškimas, neturi didelės papildomosios vertės, nes toks pareiškimas labai nepalengvina jos užduoties, todėl yra nepakankamas pagrindas pateisinti baudos sumažinimą dėl bendradarbiavimo.

(žr. 295 ir 296, 298–300, 309, 311 punktus)

24. Vertindama kartelio dalyvių bendradarbiavimą per administracinę procedūrą, Komisija negali nepaisyti vienodo požiūrio principo. Kadangi skirtingų įmonių, kurioms buvo skirtos baudos už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą, padėtys nėra panašios, Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo, kai tam tikroms įmonėms sumažino baudas, atsižvelgusi į atitinkamo jų bendradarbiavimo papildomąją vertę, o vienai įmonei atsisakė sumažinti baudą pagal Pranešimą dėl baudų neskyrimo ir sumažinimo kartelių bylose. Papildomoji bendradarbiavimo vertė nustatoma atsižvelgiant į Komisijos jau turimus įrodymus. Tuo atveju, kai įmonė pateikia įrodymų, kurie neturi lemiamos reikšmės įrodant kartelio egzistavimą, o tik sustiprina Komisijos galimybę įrodyti pažeidimą patvirtindami jos jau turimus įrodymus, arba kai tokia įmonė didelę papildomąją vertę turinčių įrodymų Komisijai pateikia tik praėjus keliems mėnesiams po to, kai kitos įmonės perdavė pranešimus, ir bet kuriuo atveju nepateikia pažeidimo laikotarpio dokumentinių įrodymų, Komisija akivaizdžiai neperžengia savo diskrecijos ribų, jei tokios įmonės baudą sumažina labai nedidele procentine dalimi.

(žr. 313, 315, 319, 335 ir 336, 344, 347 punktus)

25. Kiek tai susiję su proporcingumo principo paisymu nustatant baudų už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą dydį, tokios baudos neturi būti per didelės siekiamų tikslų, t. y. konkurencijos taisyklių laikymosi, atžvilgiu, o baudos, kuri skiriama įmonei už pažeidimą konkurencijos srityje, dydis turi būti proporcingas pažeidimui kaip visumai, atsižvelgiant, be kita ko, į jo sunkumą. Be to, nustatydama baudų dydį Komisija pagrįstai gali atsižvelgti į būtinybę užtikrinti pakankamą atgrasomąjį jų poveikį.

Šiuo atžvilgiu, pirma, karteliai, kuriuos iš esmės sudaro slaptas konkurentų susitarimas pasidalyti rinkas arba įšaldyti turimas rinkų dalis, pasiskirstant naujų liftų ir (arba) eskalatorių pardavimo ir montavimo projektus, ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl liftų ir eskalatorių priežiūros bei modernizavimo, yra pažeidimai, kurie dėl paties savo pobūdžio yra vieni sunkiausių EB 81 straipsnio pažeidimų.

Antra, apskaičiuodama baudų dydį Komisija gali, be kita ko, atsižvelgti į atitinkamo ekonominio vieneto, veikiančio kaip įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, dydį ir ekonominį pajėgumą. Tačiau atitinkama įmonė, į kurią turi būti atsižvelgta, yra ne kiekviena dukterinė įmonė, dalyvavusi darant pažeidimą, o patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinės bendrovės. Trečia, kiek tai susiję su baudų proporcingumu atsižvelgiant į atitinkamų ekonominių vienetų dydį ir ekonominį pajėgumą, Komisija yra saistoma 10 % viršutine riba, numatyta Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, kuria siekiama išvengti, kad baudos būtų neproporcingos įmonės dydžiui. Bendro baudų dydžio, kuris sudaro maždaug 2 % atitinkamos įmonės konsoliduotos apyvartos per paskutinius finansinius metus iki ginčijamo sprendimo priėmimo, negalima laikyti neproporcingu šios įmonės dydžiui.

(žr. 367–370 punktus)

BENDROJO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS

2011 m. liepos 13 d.( )

„Konkurencija – Karteliai – Liftų ir eskalatorių montavimo ir priežiūros rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Manipuliavimas viešaisiais pirkimais – Rinkų pasidalijimas – Kainų nustatymas“

Byloje T‑138/07

Schindler Holding Ltd, įsteigta Hergisvilyje (Šveicarija),

Schindler Management AG, įsteigta Ebikone (Šveicarija),

Schindler SA, įsteigta Briuselyje (Belgija),

Schindler Deutschland Holding GmbH, įsteigta Berlyne (Vokietija),

Schindler Sàrl, įsteigta Liuksemburge (Liuksemburgas),

Schindler Liften BV, įsteigta Hagoje (Nyderlandai),

atstovaujamos R. Bechtold, W. Bosch, U. Soltész ir S. Hirsbrunner, advokatų,

ieškovės,

prieš

Europos Komisiją, atstovaujamą K. Mojzesowicz ir R. Sauer,

atsakovę,

palaikomą

Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos M. Simm ir G. Kimberley,

įstojusios į bylą šalies,

dėl prašymo panaikinti 2007 m. vasario 21 d. Komisijos sprendimą C (2007) 512 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/E‑1/38.823 – Liftai ir eskalatoriai) arba, nepatenkinus pirmojo reikalavimo, – sumažinti ieškovėms skirtų baudų dydį,

BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),

kurį sudaro pirmininkė M. E. Martins Ribeiro (pranešėja), teisėjai N. Wahl ir A. Dittrich,

posėdžio sekretorė K. Andová, administratorė,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. rugsėjo 17 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

1 Šios bylos dalyką sudaro prašymas panaikinti 2007 m. vasario 21 d. Komisijos sprendimą C (2007) 512 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/E‑1/38.823 – Liftai ir eskalatoriai) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka paskelbta 2008 m. kovo 26 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 75, p. 19), arba, nepatenkinus pirmojo reikalavimo, – prašymas sumažinti ieškovėms skirtų baudų dydį.

2 Ginčijamame sprendime Europos Bendrijų Komisija pripažino, kad EB 81 straipsnį pažeidė šios bendrovės:

– Kone Belgium SA (toliau – Kone Belgija), Kone GmbH (toliau – Kone Vokietija), Kone Luxembourg Sàrl (toliau – Kone Liuksemburgas), Kone BV Liften en Roltrappen (toliau – Kone Nyderlandai) ir Kone Oyj (toliau – KC) (toliau visos kartu arba atskirai – Kone),

– Otis SA (toliau – Otis Belgija), Otis GmbH & Co. OHG (toliau – Otis Vokietija), General Technic‑Otis Sàrl (toliau – GTO), General Technic Sàrl (toliau – GT), Otis BV (toliau – Otis Nyderlandai), Otis Elevator Company (toliau – OEC) ir United Technologies Corporation (toliau – UTC) (toliau visos kartu arba atskirai – Otis),

– Schindler SA (toliau – Schindler Belgija), Schindler Deutschland Holding GmbH (toliau – Schindler Vokietija), Schindler Sàrl (toliau – Schindler Liuksemburgas), Schindler Liften BV (toliau – Schindler Nyderlandai) ir Schindler Holding Ltd (toliau visos kartu arba atskirai – Schindler),

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (toliau – TKLA), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (toliau – TKA), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (toliau – TKF), ThyssenKrupp Elevator AG (toliau – TKE), ThyssenKrupp AG (toliau – TKAG), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (toliau – TKAL) ir ThyssenKrupp Liften BV (toliau – TKL) (toliau visos kartu arba atskirai – ThyssenKrupp) ir

– Mitsubishi Elevator Europe BV (toliau – MEE).

3 Schindler yra viena pirmaujančių pasaulio grupių, tiekiančių liftus ir eskalatorius. Jos patronuojančioji bendrovė yra Schindler Holding, įsteigta Šveicarijoje (ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamoji dalis). Schindler savo veiklą liftų ir eskalatorių srityje vykdo per nacionalines dukterines bendroves. Šios dukterinės bendrovės yra, be kita ko, Belgijoje – Schindler Belgija, Vokietijoje – Schindler Vokietija, Liuksemburge – Schindler Liuksemburgas, Nyderlanduose – Schindler Nyderlandai (ginčijamo sprendimo 28–32 konstatuojamosios dalys).

Administracinė procedūra

1. Komisijos tyrimas

4 2003 m. vasarą Komisijai buvo pateikta informacija apie galimą keturių pagrindinių Europos liftų ir eskalatorių gamintojų, vykdančių komercinę veiklą Sąjungoje, t. y. Kone, Otis, Schindler ir ThyssenKrupp, kartelį (ginčijamo sprendimo 3 ir 91 konstatuojamosios dalys).

Belgija

5 Nuo 2004 m. sausio 28 d. ir 2004 m. kovo mėn. Komisija, vadovaudamasi 1962 m. vasario 6 d. Reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB 81] ir [82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 sk., p. 3), 14 straipsnio 2 ir 3 dalimis, atliko patikrinimus Kone, Otis, Schindler ir ThyssenKrupp dukterinių bendrovių patalpose Belgijoje (ginčijamo sprendimo 92, 93, 95 ir 97 konstatuojamosios dalys).

6 Viena po kitos Kone, Otis, ThyssenKrupp ir Schindler pateikė prašymus pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155) (toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo). Šie prašymai atitinkamų įmonių buvo papildyti (ginčijamo sprendimo 94, 96, 98 ir 103 konstatuojamosios dalys).

7 2004 m. birželio 29 d. pagal šio pranešimo 8 dalies b punktą Kone buvo sąlyginai atleista nuo baudos (ginčijamo sprendimo 99 konstatuojamoji dalis).

8 2004 m. rugsėjo–gruodžio mėn. Komisija, vadovaudamasi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsniu, taip pat išsiuntė prašymus pateikti informaciją įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą Belgijoje, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir Belgijos asociacijai Agoria (ginčijamo sprendimo 101 ir 102 konstatuojamosios dalys).

Vokietija

9 Nuo 2004 m. sausio 28 d. ir 2004 m. kovo mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus Otis ir ThyssenKrupp dukterinių bendrovių patalpose Vokietijoje (ginčijamo sprendimo 104 ir 106 konstatuojamosios dalys).

10 2004 m. vasario 12 ir 18 d. Kone papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą, pateiktą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, su Vokietija susijusia informacija. 2004 m. kovo–2005 m. vasario mėn. Otis savo 2004 m. kovo 11 d. su Belgija susijusį prašymą taip pat papildė su Vokietija susijusia informacija. 2004 m. lapkričio 25 d. Schindler, remdamasi minėtu pranešimu, pateikė prašymą, kuriame buvo su Vokietija susijusi informacija ir kuris buvo papildytas 2004 m. gruodžio–2005 m. vasario mėn. Galiausiai 2005 m. gruodį ThyssenKrupp, taip pat remdamasi minėtu pranešimu, pateikė Komisijai su Vokietija susijusį prašymą (ginčijamo sprendimo 105, 107, 112 ir 114 konstatuojamosios dalys).

11 2004 m. rugsėjo–lapkričio mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsniu, taip pat išsiuntė prašymus pateikti informaciją įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą Vokietijoje, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir asociacijoms VDMA, VFA ir VMA (ginčijamo sprendimo 110, 111 ir 113 konstatuojamosios dalys).

Liuksemburgas

12 2004 m. vasario 5 d. Kone papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą su Liuksemburgu susijusia informacija. Otis ir ThyssenKrupp pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo žodžiu pateikė su Liuksemburgu susijusį prašymą. Pagal tą patį pranešimą buvo pateiktas su Liuksemburgu susijęs Schindler prašymas (ginčijamo sprendimo 115, 118, 119 ir 124 konstatuojamosios dalys).

13 Nuo 2004 m. kovo 9 d. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus Schindler ir ThyssenKrupp dukterinių bendrovių patalpose Liuksemburge (ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamoji dalis).

14 2004 m. birželio 29 d. pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 dalies b punktą Kone buvo sąlyginai atleista nuo baudos, kiek tai susiję su prašymo dalimi dėl Liuksemburgo (ginčijamo sprendimo 120 konstatuojamoji dalis).

15 2004 m. rugsėjo ir spalio mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsniu, išsiuntė prašymus pateikti informaciją įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą Liuksemburge, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir Fédération luxembourgeoise des ascensoristes (Liuksemburgo liftininkų federacija) (ginčijamo sprendimo 122 ir 123 konstatuojamosios dalys).

Nyderlandai

16 2004 m. kovo mėn., remdamasi 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, Otis pateikė su Nyderlandais susijusį prašymą, kuris vėliau buvo papildytas. 2004 m. balandžio mėn. remdamasi šiuo pranešimu ThyssenKrupp pateikė prašymą, kuris vėliau taip pat buvo kelis kartus papildytas. Galiausiai 2004 m. liepos 19 d. Kone papildė savo 2004 m. vasario 2 d. su Belgija susijusį prašymą su Nyderlandais susijusia informacija (ginčijamo sprendimo 127, 129 ir 130 konstatuojamosios dalys).

17 2004 m. liepos 27 d. pagal minėto pranešimo 8 dalies a punktą Otis buvo sąlyginai atleista nuo baudos (ginčijamo sprendimo 131 konstatuojamoji dalis).

18 Nuo 2004 m. balandžio 28 d. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus, be kita ko, Kone, Schindler, ThyssenKrupp ir MEE dukterinių bendrovių patalpose Nyderlanduose, taip pat asociacijos Boschduin patalpose (ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamoji dalis).

19 2004 m. rugsėjo mėn., vadovaudamasi Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsniu, Komisija išsiuntė prašymus pateikti informaciją įmonėms, dalyvavusioms darant pažeidimą Nyderlanduose, keliems klientams šioje valstybėje narėje ir asociacijoms VLR bei Boschduin (ginčijamo sprendimo 133 ir 134 konstatuojamosios dalys).

2. Pranešimas apie kaltinimus

20 2005 m. spalio 7 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kuris buvo skirtas šio sprendimo 2 punkte minėtoms bendrovėms. Visos pranešimo apie kaltinimus adresatės pateikė rašytines pastabas, atsakydamos į Komisijos pateiktus kaltinimus (ginčijamo sprendimo 135 ir 137 konstatuojamosios dalys).

21 Klausymai nebuvo surengti, nes nė viena pranešimo apie kaltinimus adresatė nepateikė atitinkamo prašymo (ginčijamo sprendimo 138 punktas).

3. Ginčijamas sprendimas

22 2007 m. vasario 21 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame konstatavo, kad bendrovės, kurioms buvo skirtas šis sprendimas, dalyvavo darant keturis sudėtinius ir tęstinius EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimus keturiose valstybėse narėse, kai pasidalijo rinkas susitardamos arba derindamos veiksmus paskirstant viešuosius pirkimus ir sutartis dėl liftų ir eskalatorių montavimo, priežiūros ir modernizavimo (ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamoji dalis).

23 Dėl ginčijamo sprendimo adresačių Komisija nusprendė, kad, be suinteresuotųjų įmonių dukterinių bendrovių Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose, šių dukterinių bendrovių patronuojančiosios bendrovės turi būti pripažintos solidariai atsakingomis už EB 81 straipsnio pažeidimus, kuriuos padarė jų atitinkamos dukterinės bendrovės, nes pažeidimo padarymo laikotarpiu jos galėjo daryti lemiamą įtaką jų komercinei politikai ir galėjo būti preziumuojama, kad jos naudojosi šia galia (ginčijamo sprendimo 608, 615, 622, 627 ir 634–641 konstatuojamosios dalys). MEE patronuojančiosios bendrovės nebuvo pripažintos solidariai atsakingomis už savo dukterinės bendrovės elgesį, nes nepavyko įrodyti, kad jos darė lemiamą įtaką šios elgesiui (ginčijamo sprendimo 643 konstatuojamoji dalis).

24 Apskaičiuodama baudų dydį, ginčijamame sprendime Komisija taikė metodą, apibrėžtą Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairėse [Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės] (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – 1998 m. gairės). Ji taip pat išnagrinėjo, ar ir kiek atitinkamos įmonės tenkina 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytas sąlygas.

25 Komisija pripažino pažeidimus „labai sunkiais“ dėl jų pobūdžio ir aplinkybės, kad kiekvienas iš jų apėmė visą tam tikros valstybės narės teritoriją (Belgijos, Vokietijos, Liuksemburgo arba Nyderlandų), net jei nebuvo įmanoma įvertinti jų tikros įtakos (ginčijamo sprendimo 671 konstatuojamoji dalis).

26 Siekdama atsižvelgti į faktinę ekonominę suinteresuotųjų įmonių galimybę padaryti pastebimą žalą konkurencijai, Komisija kiekvienos šalies atveju suskirstė šias įmones į kelias kategorijas pagal jų apyvartą liftų ir (arba) eskalatorių rinkoje, o prireikus – priežiūros ir modernizavimo paslaugų rinkoje (ginčijamo sprendimo 672 ir 673 konstatuojamosios dalys).

27 Kalbant apie kartelį Belgijoje, Kone ir Schindler buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir trukmę, buvo nustatyta 40 000 000 EUR pradinė bauda. Otis buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 27 000 000 EUR pradinės baudos dydis. ThyssenKrupp buvo priskirta trečiajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 16 500 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 674 ir 675 konstatuojamosios dalys). Pradinei Otis skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei ThyssenKrupp skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos atitinkamai padidėjo iki 45 900 000 EUR ir 33 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi pažeidimas truko septynerius metus ir aštuonis mėnesius (nuo 1996 m. gegužės 6 d. iki 2004 m. sausio 29 d.), Komisija 75 % padidino suinteresuotųjų įmonių pradines baudas. Taigi Kone buvo nustatyta 70 000 000 EUR, Otis – 80 325 000 EUR, Schindler – 70 000 000 EUR ir ThyssenKrupp – 57 750 000 EUR pagrindinė bauda (ginčijamo sprendimo 692 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad ThyssenKrupp turi būti pripažinta padariusi pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo sprendimo 697, 698 ir 708–710 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 733, 734, 749, 750 ir 753–755 konstatuojamosios dalys). Pritaikius 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, Kone buvo visiškai atleista nuo baudos. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje nustatytas ribas, Otis bauda buvo sumažinta 40 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos antroje įtraukoje nustatytas ribas, ThyssenKrupp bauda buvo sumažinta 20 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Schindler bauda buvo sumažinta 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 760–777 konstatuojamosios dalys).

28 Kalbant apie kartelį Vokietijoje, Kone, Otis ir ThyssenKrupp buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatyta 70 000 000 EUR pradinė bauda. Schindler buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 17 000 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 676–679 konstatuojamosios dalys). Pradinei Otis skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei ThyssenKrupp skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos atitinkamai padidėjo iki 119 000 000 EUR ir 140 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi Kone, Otis ir ThyssenKrupp padarytas pažeidimas truko aštuonerius metus ir keturis mėnesius (nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.), Komisija 80 % padidino šių įmonių pradines baudas. Schindler padarytas pažeidimas truko penkerius metus ir keturis mėnesius (nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2000 m. gruodžio 6 d.), todėl šiai įmonei Komisija pradinę baudą padidino 50 %. Taigi Kone pagrindinė bauda sudarė 126 000 000 EUR, Otis – 214 200 000 EUR, Schindler – 25 500 000 EUR ir ThyssenKrupp – 252 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 693 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad ThyssenKrupp turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo sprendimo 697–707 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 727–729, 735, 736, 742–744, 749, 750 ir 753–755 konstatuojamosios dalys). Kone bauda buvo sumažinta didžiausiu 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje numatytu procentu – 50 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos antroje įtraukoje nustatytas ribas, Otis bauda buvo sumažinta 25 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Atsižvelgus į šio pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos trečioje įtraukoje nustatytas ribas, Schindler bauda buvo sumažinta 15 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. ThyssenKrupp bauda buvo sumažinta 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 778–813 konstatuojamosios dalys).

29 Kalbant apie kartelį Liuksemburge, Otis ir Schindler buvo priskirtos pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatyta 10 000 000 EUR pradinė bauda. Kone ir ThyssenKrupp buvo priskirtos antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 2 500 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 680–683 konstatuojamosios dalys). Pradinei Otis skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei ThyssenKrupp skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos atitinkamai padidėjo iki 17 000 000 EUR ir 5 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi pažeidimas truko aštuonerius metus ir tris mėnesius (nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.), Komisija 80 % padidino suinteresuotųjų įmonių pradines baudas. Taigi Kone pagrindinė bauda sudarė 4 500 000 EUR, Otis – 30 600 000 EUR, Schindler –18 000 000 EUR ir ThyssenKrupp – 9 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 694 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad ThyssenKrupp turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo sprendimo 697, 698 ir 711–714 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 730, 749, 750 ir 753–755 konstatuojamosios dalys). Pritaikius 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, Kone buvo visiškai atleista nuo baudos. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje nustatytas ribas, Otis bauda buvo sumažinta 40 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Schindler ir ThyssenKrupp baudos buvo sumažintos tik 1 % dėl to, kad jos neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 814–835 konstatuojamosios dalys).

30 Kalbant apie kartelį Nyderlanduose, Kone buvo priskirta pirmajai kategorijai, kuriai buvo nustatyta 55 000 000 EUR pradinė bauda dydis. Otis buvo priskirta antrajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 41 000 000 EUR pradinės baudos dydis. Schindler buvo priskirta trečiajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 24 500 000 EUR pradinės baudos dydis. ThyssenKrupp ir MEE buvo priskirtos ketvirtajai kategorijai, kuriai buvo nustatytas 8 500 000 EUR pradinės baudos dydis (ginčijamo sprendimo 684 ir 685 konstatuojamosios dalys). Pradinei Otis skirtinai baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 1,7, o pradinei ThyssenKrupp skirtinai baudai – dauginimo koeficientas 2, siekiant atsižvelgti į jų dydį ir bendrus išteklius, todėl jų pradinės baudos atitinkamai padidėjo iki 69 700 000 EUR ir 17 000 000 EUR (ginčijamo sprendimo 690 ir 691 konstatuojamosios dalys). Kadangi Otis ir ThyssenKrupp padarytas pažeidimas truko penkerius metus ir dešimt mėnesių (nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), Komisija 55 % padidino šių įmonių pradines baudas. Kone ir Schindler padarytas pažeidimas truko ketverius metus ir devynis mėnesius (nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), todėl Komisija 45 % padidino šių įmonių pradines baudas. MEE padarytas pažeidimas truko ketverius metus ir vieną mėnesį (nuo 2000 m. sausio 11 d. iki 2004 m. kovo 5 d.), todėl Komisija 40 % padidino šios įmonės pradinę baudas. Taigi Kone pradinė bauda sudarė 79 750 000 EUR, Otis – 108 035 000 EUR, Schindler – 35 525 000 EUR, ThyssenKrupp – 26 350 000 EUR ir MEE – 11 900 000 EUR (ginčijamo sprendimo 695 ir 696 konstatuojamosios dalys). Komisija nusprendė, kad ThyssenKrupp turi būti pripažinta padariusia pažeidimą pakartotinai ir dėl šios sunkinančios aplinkybės 50 % padidino jos baudą (ginčijamo sprendimo 697, 698 ir 715–720 konstatuojamosios dalys). Suinteresuotųjų įmonių atveju nebuvo pripažinta jokių lengvinančių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 724–726, 731, 732, 737, 739–741, 745–748 ir 751–755 konstatuojamosios dalys). Pritaikius 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, Otis buvo visiškai atleista nuo baudos. Atsižvelgus į minėto pranešimo 23 dalies b punkto pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje nustatytas ribas, ThyssenKrupp bauda buvo sumažinta 40 % ir dar 1 % dėl to, kad ji neginčijo faktinių aplinkybių. Schindler ir MEE baudos buvo sumažintos 1 % dėl to, kad jos neginčijo faktinių aplinkybių (ginčijamo sprendimo 836–855 konstatuojamosios dalys).

31 Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis išdėstyta taip:

„1 straipsnis

1. Kalbant apie Belgiją, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius susitarimus, siekdamos pasidalinti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl priežiūros ir modernizavimo sutarčių:

– Kone: [KC] ir [Kone Belgija] – nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d.,

– Otis: [UTC], [OEC] ir [Otis Belgija] – nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d.,

– Schindler: Schindler Holding <…> ir [Schindler Belgija] – nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d. ir

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ir [TKLA] nuo 1996 m. gegužės 9 d. iki 2004 m. sausio 29 d.

2. Kalbant apie Vokietiją, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius susitarimus, siekdamos pasidalinti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis:

– Kone: [KC] ir [Kone Vokietija] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.,

– Otis: [UTC], [OEC] ir [Otis Vokietija] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.,

– Schindler: Schindler Holding <...> ir [Schindler Vokietija] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d. ir

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] ir [TKF] – nuo 1995 m. rugpjūčio 1 d. iki 2003 m. gruodžio 5 d.

3. Kalbant apie Liuksemburgą, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius susitarimus, siekdamos pasidalinti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl priežiūros ir modernizavimo sutarčių:

– Kone: [KC] ir [Kone Liuksemburgas] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. sausio 29 d.,

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgija], [GTO] ir [GT] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.,

– Schindler: Schindler Holding <…> ir [Schindler Liuksemburgas] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.; et

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ir [TKAL] – nuo 1995 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. kovo 9 d.

4. Kalbant apie Nyderlandus, toliau nurodytos įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnį, nurodytais laikotarpiais nacionaliniu lygmeniu dalyvaudamos su liftais ir eskalatoriais susijusiuose susitarimuose ir suderintuose veiksmuose reguliariai sudarydamos kolektyvinius susitarimus, siekdamos pasidalinti rinkas, pasiskirstyti viešuosius ir privačius pirkimus bei kitas pardavimo ir montavimo sutartis pagal iš anksto nustatytas dalis ir nekonkuruoti tarpusavyje dėl priežiūros ir modernizavimo sutarčių:

– Kone: [KC] ir [Kone Nyderlandai] – nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,

– Otis: [UTC], [OEC] ir [Otis Nyderlandai] – nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,

– Schindler: Schindler Holding <…> ir [Schindler Nyderlandai] – nuo 1999 m. birželio 1 d. iki 2004 m. kovo 5 d.,

– ThyssenKrupp: [TKAG] ir [TKL] – nuo 1998 m. balandžio 15 d. iki 2004 m. kovo 5 d. ir

– [MEE] – nuo 2000 m. sausio 11 d. iki 2004 m. kovo 5 d.

2 straipsnis

1. Už 1 straipsnio 1 dalyje nurodytus pažeidimus Belgijoje skiriamos tokios baudos:

– Kone: solidariai [KC] ir [Kone Belgija] – 0 EUR,

– Otis: solidariai [UTC], [OEC] ir [Otis Belgija] – 47 713 050 EUR,

– Schindler: solidariai Schindler Holding <…> ir [Schindler Belgija] – 69 300 000 EUR ir

– ThyssenKrupp: solidariai [TKAG], [TKE] ir [TKLA] – 68 607 000 EUR.

2. Už 1 straipsnio 2 dalyje nurodytus pažeidimus Vokietijoje skiriamos tokios baudos:

– Kone: solidariai [KC] ir [Kone Vokietija] – 62 370 000 EUR,

– Otis: solidariai [UTC], [OEC] ir [Otis Vokietija] – 159 043 500 EUR,

– Schindler: solidariai Schindler Holding <…> ir [Schindler Vokietija] – 21 458 250 EUR ir

– ThyssenKrupp: solidariai [TKAG], [TKE], [TKA] ir [TKF] –374 220 000 EUR.

3. Už 1 straipsnio 3 dalyje nurodytus pažeidimus Liuksemburge skiriamos tokios baudos:

– Kone: solidariai [KC] ir [Kone Liuksemburgas] – 0 EUR,

– Otis: solidariai [UTC], [OEC], [Otis Belgija], [GTO] ir [GT] –18 176 400 EUR,

– Schindler: solidariai Schindler Holding <…> ir [Schindler Liuksemburgas] – 17 820 000 EUR ir

– ThyssenKrupp: solidariai [TKAG], [TKE] ir [TKAL] – 13 365 000 EUR.

4. Už 1 straipsnio 4 dalyje nurodytus pažeidimus Nyderlanduose skiriamos tokios baudos:

– Kone: solidariai [KC] ir [Kone Nyderlandai] – sumoka 79 750 000 EUR,

– Otis: solidariai [UTC], [OEC] ir [Otis Nyderlandai] – 0 EUR,

– Schindler: solidariai Schindler Holding <…> ir [Schindler Nyderlandai] – 35 169 750 EUR,

– ThyssenKrupp: solidariai [TKAG] ir [TKL] – 23 477 850 EUR ir

– [MEE] – 1 841 400 EUR.

<…>“

Procesas ir šalių reikalavimai

32 Pareiškimu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. gegužės 4 d., ieškovės Schindler Holding, Schindler Management AG, Schindler Belgija, Schindler Vokietija, Schindler Liuksemburgas ir Schindler Nyderlandai pateikė šį ieškinį.

33 Pareiškimu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. liepos 25 d., Europos Sąjungos Taryba pateikė prašymą leisti įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų. 2007 m. spalio 8 d. nutartimi Bendrojo Teismo aštuntosios kolegijos pirmininkas patenkino šį prašymą leisti įstoti į bylą.

34 2007 m. lapkričio 26 d. Taryba pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimus. Bylos šalys pateikė savo pastabas dėl šių paaiškinimų.

35 Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Bendrasis Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, imdamasis proceso organizavimo priemonių pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį, pateikė šalims rašytinius klausimus ir paprašė Komisijos pateikti vieną dokumentą. Šalys įvykdė prašymus per nustatytą terminą.

36 Per 2009 m. rugsėjo 17 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.

37 Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą;

– nepatenkinus šio prašymo, sumažinti skirtų baudų dydžius;

– pagal Procedūros reglamento 113 straipsnį konstatuoti, kad nereikia priimti sprendimo dėl ieškinio, kiek jis susijęs su Schindler Management;

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant bylinėjimosi išlaidas dėl to, kad nereikia priimti sprendimo dėl Schindler Management ieškinio.

38 Komisija Bendrojo Teismo prašo:

– atmesti ieškinį;

– priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

39 Taryba Bendrojo Teismo prašo:

– atmesti ieškinį;

– tinkamai išspręsti bylinėjimosi išlaidų klausimą.

Dėl prašymo konstatuoti, kad nėra reikalo priimti sprendimo dėl ieškinio, kiek jis susijęs su Schindler Management

40 Iki ieškinio pateikimo galiojusioje ginčijamo sprendimo 4 straipsnio redakcijoje kaip viena iš sprendimo adresačių buvo minima Schindler Management.

41 2007 m. rugsėjo 4 d. sprendimu, kuris buvo pateiktas Bendrajam Teismui 2009 m. birželio 30 d., Komisija pakeitė ginčijamo sprendimo 4 straipsnį ir įteikė šią pataisą Schindler Holding ir Schindler Management. Pakeistame ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje Schindler Management nebeminima.

42 Ieškovių teigimu, pakeitus ginčijamą sprendimą nebeliko ieškinio dalyko, kiek jis susijęs su Schindler Management.

43 Kaip prašo ieškovės, reikia konstatuoti, kad pakeitus ginčijamą sprendimą nebeliko šio ieškinio dalyko, kiek jis susijęs su Schindler Management.

44 Taigi nera reikalo priimti sprendimo dėl ieškinio, kiek jis susijęs su Schindler Management.

Dėl esmės

1. Pirminės pastabos

45 Grįsdamos ieškinį, ieškovės savo procesiniuose dokumentuose pateikė argumentus dėl trylikos ieškinio pagrindų, kuriuos išdėstė, kaip nurodyta toliau. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su bausmių teisėtumo principo pažeidimu dėl to, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje Komisijai suteikta neribota diskrecija apskaičiuojant baudas. Antrasis ieškinio pagrindas susijęs su negaliojimo atgaline data principo pažeidimu taikant 1998 m. gaires ir 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. Trečiasis ieškinio pagrindas susijęs su bausmių teisėtumo principo pažeidimu ir Komisijos kompetencijos stoka 1998 m. gairėms priimti. Ketvirtasis ieškinio pagrindas susijęs su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo neteisėtumu dėl nemo tenetur se ipsum accusare, nemo tenetur se ipsum prodere (toliau kartu – nemo tenetur principas), in dubio pro reo ir proporcingumo principų pažeidimo. Penktasis ieškinio pagrindas susijęs su valdžių padalijimo principo ir teisinės valstybės principais grindžiamo proceso reikalavimų pažeidimu. Šeštasis ieškinio pagrindas susijęs su nusavinamuoju ieškovėms skirtų baudų pobūdžiu. Septintasis ir aštuntasis ieškinio pagrindai susiję su 1998 m. gairių pažeidimu nustatant pradines baudas ir vertinant lengvinančias aplinkybes. Devintasis ieškinio pagrindas susijęs su 1998 m. gairių ir 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo pažeidimu nustatant baudų už pažeidimus Belgijoje, Vokietijoje ir Liuksemburge dydžius. Dešimtasis ieškinio pagrindas susijęs su baudų dydžio neproporcingumu. Vienuoliktasis ieškinio pagrindas susijęs su tuo, kad apie ginčijamą sprendimą nebuvo tinkamai pranešta Schindler Holding. Dvyliktasis ieškinio pagrindas susijęs su Schindler Holding atsakomybės stoka. Galiausiai tryliktasis ieškinio pagrindas susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pažeidimu.

46 Nors yra du ieškovių pateikto ieškinio dalykai, t. y. pirmiausia prašymas panaikinti ginčijamą sprendimą ir, jei šis reikalavimas nebūtų patenkintas, prašymas sumažinti baudų dydį, išdėstant įvairius ieškovių kaltinimus jų pateiktuose procesiniuose dokumentuose nebuvo patikslinta, kokį reikalavimą jie pagrindžia. Per posėdį, atsakydamos į Bendrojo Teismo klausimą, ieškovės iš esmės nurodė, kad dešimčia pirmųjų ir tryliktuoju ieškinio pagrindais siekiama ginčijamo sprendimo 2 straipsnio panaikinimo, vienuoliktuoju ieškinio pagrindu prašoma panaikinti visą ginčijamą sprendimą, kiek jis skirtas Schindler Holding, o dvyliktuoju ieškinio pagrindu siekiama ginčijamo sprendimo 1, 2 ir 3 straipsnių, kiek jie skirti Schindler Holding, panaikinimo.

47 Taigi keli ieškovių kaltinimai susiję su viso ginčijamo sprendimo teisėtumu ir todėl juos reikia išnagrinėti iš pradžių. Tai pasakytina apie ieškovių kaltinimą, pateiktą formuluojant penktąjį ieškinio pagrindą, kuris iš esmės susijęs su 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 1 dalies pažeidimu. Tarp kaltinimų, susijusių su viso ginčijamo sprendimo teisėtumu, taip pat yra kaltinimai, suformuluoti vienuoliktajame ir dvyliktajame ieškinio pagrinduose, kurie atitinkamai susiję su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek jis skirtas Schindler Holding, nes apie jį nebuvo tinkamai pranešta, ir su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek jame konstatuota solidarioji Schindler Holding atsakomybė.

48 Kaltinimai, susiję su ginčijamo sprendimo 2 straipsnio teisėtumu, suformuluoti kituose ieškinio pagrinduose, bus išnagrinėti vėliau. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas mano, kad ieškovių kaltinimus derėtų išnagrinėti toliau išdėstyta tvarka. Visų pirma bus išnagrinėti pirmasis, antrasis, trečiasis ir ketvirtasis ieškinio pagrindai, kuriuose ieškovės pateikia kelis neteisėtumu grindžiamus prieštaravimus, susijusius su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi, 1998 m. gairėmis ir 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo. Paskui Bendrasis Teismas išnagrinės šeštąjį ieškinio pagrindą, pagal kurį ginčijamas sprendimas yra nusavinamojo pobūdžio. Galiausiai Bendrasis Teismas išnagrinės septintąjį, aštuntąjį, devintąjį, dešimtąjį ir tryliktąjį ieškinio pagrindus, kuriuose ieškovės pateikė kelis kaltinimus, susijusius su joms skirtų baudų dydžio nustatymu.

2. Dėl prašymo panaikinti visą ginčijamą sprendimą

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su EŽTK 6 straipsnio 1 dalies pažeidimu

49 Ieškovės tvirtina, kad atsižvelgiant į tai, jog EB sutarties konkurencijos teisės nuostatų pažeidimai priklauso baudžiamajai teisei, procedūra Komisijoje turi atitikti EŽTK 6 straipsnio 1 dalies reikalavimus. Administracinės institucijos gali taikyti baudžiamąsias sankcijas tik esant teisminės kontrolės galimybei, o nagrinėjamu atveju taip nėra. Iš esmės, ieškovių nuomone, ieškinys dėl panaikinimo Sąjungos teisme tėra administracinis apeliacinės kasacijos procedūra, kuri ribojama konkrečiais ieškovo pateiktais pagrindais ir neatitinka Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) reikalavimų, be kita ko, apibrėžtų 1984 m. vasario 21 d. byloje Öztürk prieš Vokietiją (A serija, Nr. 73). Be to, ieškovės teigia, kad procedūra Komisijoje negali būti pripažinta procedūra nepriklausomame ir bešališkame teisme, nes Komisijos įrodinėjimas pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo grindžiamas tuo, kad remiamasi faktinių aplinkybių aprašymais, gautais subjektams „kaltinant patiems save“, pažeidžia reikalavimus dėl teisinės valstybės principais grindžiamo proceso, juo labiau kad įmonės neturi jokios galimybės patikrinti kaltinimų pagrįstumo, pavyzdžiui, pateikdamos klausimus kaltinimus palaikantiems liudytojams.

50 EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„Kai yra sprendžiamas [tam tikram asmeniui] <...> pareikšto kokio nors baudžiamojo kaltinimo klausimas, toks asmuo turi teisę, kad bylą per įmanomai trumpiausią laiką viešumo sąlygomis teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir bešališkas teismas. <...>“

51 Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra pripažinęs bendrąjį Sąjungos teisės principą, pagal kurį visi asmenys turi teisę į teisingą procesą (žr. 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Salzgitter Mannesmann prieš Komisiją, C‑411/04 P, Rink. p. I‑959, 40 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Šis principas, kuris, be to, yra įtvirtintas 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, p. 1) (toliau – Chartija) 47 straipsnyje, yra kilęs iš pagrindinių teisių, kurios yra bendrųjų Sąjungos teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, remdamasis valstybėms narėms bendromis konstitucinėmis tradicijomis bei EŽTT pateiktomis nuorodomis, sudedamoji dalis (minėto Sprendimo Salzgitter Mannesmann prieš Komisiją 41 punktas).

52 Pirma, dėl argumento, kad procedūra Komisijoje neatitinka EŽTK 6 straipsnio 1 dalies reikalavimų, pažymėtina, jog pagal EŽTT praktiką tam, kad būtų taikytinas EŽTK 6 straipsnis, pakanka, kad nagrinėjamas pažeidimas būtų baudžiamojo pobūdžio arba kad dėl jo suinteresuotajam asmeniui būtų galima taikyti sankciją, kuri pagal savo pobūdį ir sunkumo laipsnį paprastai priskirtina baudžiamosios teisės sričiai (žr. 2006 m. lapkričio 23 d. EŽTT sprendimo Jussila prieš Suomiją, Recueil des arrêts et décisions, 2006‑XIII, 31 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Šiuo klausimu, kaip matyti iš EŽTT praktikos, sukūrę autonominį sąvokos „baudžiamasis kaltinimas“ išaiškinimą, EŽTT organai paruošė pagrindą laipsniškam baudžiamosios 6 straipsnio taikymo srities išplėtimui įtraukiant sritis, kurios formaliai nepriklauso tradicinėms baudžiamosios teisės kategorijoms, pavyzdžiui, finansines sankcijas, skiriamas už konkurencijos taisyklių pažeidimą. Tačiau dėl sričių, kurios nepatenka į baudžiamosios teisės branduolį, EŽTT yra pažymėjęs, kad garantijos, kurios suteikiamos pagal baudžiamąjį 6 straipsnio aspektą, nebūtinai turi būti taikomos visu savo griežtumu (šiuo klausimu žr. minėto EŽTT sprendimo Jussila prieš Suomiją 43 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

53 Be to, pagal Sąjungos teismų praktiką, kaip aiškiai pabrėžta Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 5 dalyje, Komisijos sprendimai skirti baudas už konkurencijos teisės pažeidimus nėra baudžiamojo pobūdžio (šiuo klausimu žr. 1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 235 punktą, 2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 717 punktą ir 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 390 punktą).

54 Kitaip nei teigia ieškovės, darytina prielaida, kad procedūra, per kurią Komisija priima sprendimą, kuriuo konstatuojamas pažeidimas bei skiriamos baudos ir kuris vėliau gali būti apskųstas Sąjungos teismui, atitinka EŽTK 6 straipsnio 1 dalies reikalavimus. Tiesa, Komisija nėra teismas, kaip jis suprantamas pagal EŽTK 6 straipsnį (šiuo klausimu žr. Teisingumo Teismo sprendimus: 1980 m. spalio 29 d. Sprendimo van Landewyck ir kt. prieš Komisiją, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 81 punktą ir 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 7 punktą). Vis dėlto per administracinę procedūrą Komisija privalo laikytis bendrųjų Sąjungos teisės principų (1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Shell prieš Komisiją, T‑11/89, Rink. p. II‑757, 39 punktas, 53 punkte minėtų sprendimų Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją 718 punktas ir HFB ir kt. prieš Komisiją 391 punktas).

55 Be to, Sąjungos teismo vykdoma Komisijos sprendimų kontrole užtikrinama, kad būtų tenkinami sąžiningo proceso, kuris garantuojamas EŽTK 6 straipsnio 1 dalimi, reikalavimai (žr. šio sprendimo 50 punktą).

56 Šiuo požiūriu, anot EŽTT, būtina, kad suinteresuotoji įmonė dėl bet kokio tokio tipo dėl jos priimto sprendimo galėtų kreiptis į neribotą jurisdikciją turinčią teisminę instituciją, kuri visų pirma turi teisę pakeisti priimtą sprendimą visais klausimais tiek dėl faktinių aplinkybių, tiek dėl teisės (žr. pagal analogiją 2002 m. liepos 23 d. EŽTT sprendimo Janosevic prieš Švediją, Recueil des arrêts et décisions, 2002‑VII, 81 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Kai Bendrasis Teismas tikrina sprendimo, kuriuo konstatuotas EB 81 straipsnio pažeidimas, teisėtumą, ieškovai gali prašyti jo išsamiai ištirti tiek nustatytas faktines aplinkybes, tiek Komisijos atliktą jų teisinį vertinimą. Be to, dėl baudų pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį jis turi neribotą jurisdikciją (šiuo klausimu žr. 53 punkte minėto Sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją 719 punktą).

57 Antra, reikia atmesti ieškovių argumentą, kad suinteresuotosios įmonės neturėjo galimybės patikrinti Komisijos suformuluotų kaltinimų pagrįstumo, pavyzdžiui, pateikdamos klausimus kaltinimus palaikantiems liudytojams. Iš esmės pagal teismų praktiką jokia Sąjungos teisės nuostata ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai įmonės atžvilgiu remtis kitų įmonių parodymais. Jei būtų kitaip, būtų neįmanoma įvykdyti Komisijai nustatytos pareigos įrodyti EB 81 ir 82 straipsniams prieštaraujančius veiksmus ir tai būtų nesuderinama su jai EB sutartimi patikėta užduotimi prižiūrėti šių nuostatų tinkamą taikymą. Tačiau dėl dalyvavimo kartelyje kaltinamos įmonės pareiškimas, kurio teisingumą ginčija kitos kaltinamos įmonės, negali būti vertinamas kaip pakankamas nagrinėjamų faktinių aplinkybių įrodymas, jei jis neparemtas kitais įrodymais (žr. 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Groupe Danone prieš Komisiją, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 285 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Be to, bet kuriuo atveju konstatuotina, kad šioje byloje ieškovės aiškiai pripažino pranešime apie kaltinimus išdėstytas faktines aplinkybes.

58 Trečia, dėl Komisijos įrodinėjimo būdo taikant 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo dar pažymėtina, kad šis ieškovių kaltinimas sutampa su jų kaltinimu, grindžiamu šio pranešimo neteisėtumu dėl nemo tenetur ir in dubio pro reo principų pažeidimo, kuris atmestinas dėl šio sprendimo 146–164 punktuose išdėstytų priežasčių.

59 Darytina išvada, kad ieškinio pagrindas dėl EŽTK 6 straipsnio 1 dalies pažeidimo atmestinas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek jis yra skirtas Schindler Holding, nes apie jį nebuvo tinkamai pranešta

60 Ieškovės pripažįsta, kad ginčijamas sprendimas buvo įteiktas Šveicarijoje įsikūrusiai Schindler Holding. Tačiau apie jį nebuvo pranešta pagal EB 254 straipsnio 3 dalį. Anot jų, Komisijos veiksmai pažeidė Šveicarijos baudžiamąją teisę ir prieštarauja tarptautinei teisei. Pranešimas apie sprendimą Šveicarijoje suponuoja tarptautinio susitarimo su Šveicarija egzistavimą, o tokio susitarimo nėra, ir todėl, nepranešus apie jį, ginčijamas sprendimas, kiek jis skirtas Schindler Holding, neturi teisinės galios ir yra niekinis.

61 Šiuo atžvilgiu primintina, jog Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad pranešimo apie sprendimą procedūros pažeidimai neturi įtakos paties teisės aktui ir todėl negali paveikti jo teisėtumo (1972 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Imperial Chemical Industries prieš Komisiją, 48/69, Rink. p. 619, 39 punktas). Tokie pažeidimai tam tikromis aplinkybėmis gali tik užkirsti kelią EB 230 straipsnio penktoje pastraipoje numatyto ieškinio pateikimo termino pradžiai. Šioje byloje Schindler Holding neginčijamai susipažino su ginčijamo sprendimo turiniu ir pasinaudojo savo teise pareikšti ieškinį per EB 230 straipsnio penktoje pastraipoje nurodytą terminą.

62 Todėl šis ieškinio pagrindas atmestinas.

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo neteisėtumu, kiek juo nustatoma solidarioji Schindler Holding atsakomybė

63 Šiuo ieškinio pagrindu ieškovės ginčija solidariąją Schindler Holding, patronuojančiosios Schindler grupės bedrovės, atsakomybę už savo dukterinių bendrovių antikonkurencinius veiksmus Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose.

64 Kalbant apie patronuojančiosios bendrovės solidariąją atsakomybę už savo dukterinės bendrovės elgesį, primintina, jog aplinkybės, kad dukterinė bendrovė turi savarankišką teisinį subjektiškumą, dar nereiškia, kad jos elgesys negali būti inkriminuotas patronuojančiajai bendrovei (61 punkte minėto Sprendimo Imperial Chemical Industries prieš Komisiją 132 punktas).

65 Iš esmės Sąjungos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai ir sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 54 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

66 Sąjungos teismas taip pat yra pažymėjęs, kad sąvoka „įmonė“ šiame kontekste turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą, net jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (žr. Teisingumo Teismo sprendimus: 1984 m. liepos 12 d. Sprendimo Hydrotherm Gerätebau 170/83, Rink. p. 2999, 11 punktą ir 65 punkte minėto Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją 55 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; taip pat šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo DSG prieš Komisiją, T‑234/95, Rink. p. II‑2603, 124 punktą). Jis taip pat yra pabrėžęs, kad, taikant konkurencijos taisykles, formalus dviejų bendrovių atskyrimas dėl to, kad jos turi atskirą teisinį subjektiškumą, nėra lemiamas veiksnys, svarbiausia tai, ar jos rinkoje veikia kaip vienas asmuo. Todėl gali prireikti nustatyti, ar dvi atskirą teisinį subjektiškumą turinčios bendrovės sudaro ar priklauso vienai įmonei ar ekonominiam vienetui, formuojantiems bendrą elgesį rinkoje (61 punkte minėto Sprendimo Imperial Chemical Industries prieš Komisiją 140 punktas ir 2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo DaimlerChrysler prieš Komisiją, T‑325/01, Rink. p. II‑3319, 85 punktas).

67 Kai toks ekonominis vienetas pažeidžia konkurencijos taisykles, remiantis asmeninės atsakomybės principu jis turi atsakyti už šį pažeidimą (žr. 65 punkte minėto Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją 56 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

68 Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimas turi būti vienareikšmiai inkriminuotas juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos baudos, o pranešimas apie kaltinimus turi būti adresuotas šiam asmeniui. Taip pat svarbu, kad pranešime apie kaltinimus būtų nurodyta, kokiu statusu juridinis asmuo kaltinamas dėl tariamų faktinių aplinkybių (žr. 65 punkte minėto Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją 57 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

69 Iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiajai bendrovei, ypač, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančiosios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (žr. 65 punkte minėto Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją 58 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

70 Tokioje situacijoje patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto nariai ir todėl pagal šio sprendimo 65 ir 66 punktuose minėtą teismų praktiką sudaro vieną įmonę. Pavyzdžiui, aplinkybė, kad patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, leidžia Komisijai sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, adresuoti patronuojančiajai bendrovei, nekeliant reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą darant pažeidimą (65 punkte minėto Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją 59 punktas).

71 Tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės kapitalo, viena vertus, ši patronuojančioji bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės elgesiui ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės elgesiui (žr. 65 punkte minėto Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją 60 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

72 Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas, tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojančioji bendrovė daro lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės komercinei politikai. Tada Komisija gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė, kuri turi nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, galinčių parodyti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai (žr. 65 punkte minėto Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją 61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

73 Taip pat, nors teisinga, kad savo 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją (C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925) 28 ir 29 punktuose Teisingumo Teismas, be to, kad patronuojančioji bendrovė turi turėti 100 % dukterinės bendrovės kapitalo, nurodė kitas aplinkybes, kaip antai, kad nebuvo užginčyta, jog patronuojančioji bendrovė darė įtaką savo dukterinės bendrovės komercinei politikai arba kad abiem bendrovėms buvo bendrai atstovaujama per administracinę procedūrą, vis dėlto šias aplinkybes Teisingumo Teismas nurodė tik siekdamas paminėti visus veiksnius, kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas grindė savo motyvus, o ne tam, kad nustatytų, jog šio sprendimo 71 punkte minėtai prezumpcijai taikyti reikalavimą pateikti papildomų netiesioginių įrodymų dėl to, kad patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų darė įtaką (65 punkte minėto Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją 62 punktas).

74 Šį ieškinio pagrindą reikia išnagrinėti atsižvelgiant į išdėstytus principus.

75 Ginčijamo sprendimo 627 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, kad Schindler Holding turi būti pripažinta solidariai atsakinga už savo dukterinių bendrovių Schindler Belgija, Schindler Vokietija, Schindler Liuksemburgas ir Schindler Nyderlandai pažeidimus, nes, „būdama vienintelė savininkė ir galutinė patronuojančioji bendrovė, pažeidimo laikotarpiu [ji] galėjo daryti lemiamą įtaką kiekvienos šių dukterinių bendrovių komercinei politikai, ir gali būti preziumuojama, kad ji pasinaudojo šia galia“.

76 Ginčijamo sprendimo 628 ir 629 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, jog Schindler Holding teiginio, kad minėtos dukterinės bendrovės, pačios nustatydamos savo komercinės politikos pagrindus, veikė rinkoje kaip savarankiški teisės subjektai, ir teiginio, pagal kurį ji neturėjo jokios įtakos einamajai šių dukterinių bendrovių veiklai, „nepakanka nuginčyti prezumpciją, kad Schindler Holding dukterinės bendrovės nespręsdavo visiškai savarankiškai dėl savo elgesio rinkoje“.

77 Be to, ginčijamo sprendimo 630 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, jog „per administracinę procedūrą [Schindler Holding] galėjo pateikti įrodymų, kad ji nedarė lemiamos įtakos savo dukterinėms bendrovėms <...>“. Komisijos teigimu, „[Schindler Holding] ir jos dukterinės bendrovės vis dėlto nepateikė [jai] <...> įrodymų, paaiškinančių jų vidinius santykius, hierarchinę struktūrą ir atskaitomybę, kad būtų nuginčyta prezumpcija, [pagal kurią] <...> [Schindler Holding], būdama vienintelė savo dukterinių bendrovių, kurioms buvo skirtas [ginčijamas] sprendimas, savininkė, įgyvendino savo kontrolės teises ir visomis kitomis priemonėmis darė savo turimą lemiamą įtaką“.

78 Ginčijamo sprendimo 631 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, jog „vien tai, kad Schindler viduje buvo priimta konkurencijos taisyklių laikymosi programa, neleidžia nustatyti, ar [Schindler Holding] buvo davusi nurodymus, susijusius su pažeidimu“. Taigi, Komisijos teigimu, „lieka galioti prezumpcija, kad 100 % [Schindler Holding] priklausanti dukterinė bendrovė savarankiškai nespręsdavo dėl savo komercinės politikos rinkoje“.

79 Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, Komisija ginčijamo sprendimo 632 punkte padarė išvadą, kad „[Schindler Holding] ir 100 % jai priklausančios dukterinės bendrovės nenuginčijo prezumpcijos dėl atsakomybės už Belgijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose padarytus pažeidimus [ir kad] todėl [Schindler Holding] turi būti laikoma solidariai atsakinga su savo dukterinėmis bendrovėmis, padariusiomis EB 81 straipsnio pažeidimus, dėl kurių priimtas [ginčijamas] sprendimas“.

80 Pirma, neginčijama, kad pažeidimo darymo laikotarpiu Schindler Holding tiesiogiai priklausė 100 % Schindler Belgija, Schindler Vokietija ir Schindler Nyderlandai kapitalo ir netiesiogiai, per Schindler Belgija, – 100 % Schindler Liuksemburgas kapitalo. Taigi galiojo prezumpcija, kad Schindler Holding darė lemiamą įtaką savo dukterinių bendrovių elgesiui (žr. šio sprendimo 72 punktą).

81 Schindler negali teigti, kad Komisija turėjo įrodyti, jog minėtų dukterinių bendrovių einamajai veiklai, įskaitant EB 81 straipsniui prieštaraujantį jų elgesį, iš tikrųjų darė įtaką Schindler Holding ir kad ši paskatino padaryti arba palaikė pažeidimą.

82 Norint inkriminuoti patronuojančiajai bendrovei jos dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus nereikia įrodyti, kad patronuojančioji bendrovė daro įtaką savo dukterinės bendrovės politikai konkrečioje srityje, kurioje buvo padarytas pažeidimas. Tačiau tai, kad tarp patronuojančiosios bendrovės ir jos dukterinės bendrovės egzistuoja organizaciniai, ekonominiai ir teisiniai ryšiai, gali įrodyti pirmosios įtaką antrosios strategijai ir todėl pateisinti tai, kad jos gali būti suvokiamos kaip vienas ekonominis vienetas (2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją, T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 83 punktas). Taigi, jei Komisija įrodo, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas, ji gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė įrodytų, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai (žr. šio sprendimo 72 punktą). Taip pat pažymėtina, kad sprendimą, kuriuo paskiriamos baudos, Komisija gali adresuoti bendrovių grupės patronuojančiajai bendrovei ne dėl to, kad patronuojančioji bendrovė kurstė dukterinę bendrovę padaryti pažeidimą, arba juo labiau ne dėl to, kad patronuojančioji bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, o dėl to, kad jos sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį (minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją 58 punktas).

83 Ieškovės taip pat negali remtis tariamu kaltės principo (Schuldprin