GENERALINIO ADVOKATO PHILIPPE LÉGER

IŠVADA,

pateikta 2005 m. gegužės 3 d.( )

Byla C‑293/02

Jersey Produce Marketing Organisation Ltd

prieš

The States of Jersey, Jersey Potato Export Marketing Board

(Royal Court of Jersey prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Protokolas Nr. 3 dėl Normandijos salų ir Meno salos – Reglamentas (EEB) Nr. 706/73 – Laisvas prekių judėjimas – Bendra žemės ūkio politika – Bulvės iš Džersio salos – Teisės aktai, reglamentuojantys jų prekybą Jungtinėje Karalystėje – EB 23, 25 ir 29 straipsnių taikymas – Vien tik valstybės narės vidaus atvejai“

1. Ar Džersio salos teisės aktai( ), kurie norint eksportuoti šioje saloje išaugintas bulves į Jungtinę Karalystę nustato sąlygą atlikti įvairius formalumus, prieštarauja Bendrijos teisei?

2. Toks iš esmės yra Royal Court of Jersey šioje byloje pateiktas klausimas, kuris Teisingumo Teismui prašo atsižvelgiant į Jungtinės Karalystės įstojimo faktą išnagrinėti ypatingą šios salos statusą Europos Bendrijos atžvilgiu.

3. Papildant 1998 m. liepos 16 d. Sprendimą Pereira Roque( ) dėl Džersio padėties laisvo asmenų judėjimo srityje, šioje byloje reikia nustatyti, ar EB sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo taikomos šiai salai prekiaujant žemės ūkio produktais, pavyzdžiui, bulvėmis, o atsakius teigiamai, kokiomis sąlygomis. Atsižvelgiant į ypatingą Džersio salos statusą Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės atžvilgiu, šioje byloje Teisingumo Teismui aiškiai siūloma iš naujo išnagrinėti Sutarties normų, susijusių su laisvu prekių judėjimu, taikymo vien tik valstybės narės vidaus atvejams klausimą.

I – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos teisės aktai, susiję su Džersio salos padėtimi Bendrijos atžvilgiu

4. Daugelis Bendrijos teisės nuostatų, pirminių ar antrinių, Normandijos salų padėtį reglamentuoja taip pat kaip ir Meno salos,( ) turint omenyje Bendrijos teisės aktų taikymą šių salų teritorijoje.

5. EB 299 straipsnio 4 dalis numato, kad „šios Sutarties nuostatos taikomos Europos teritorijoms, už kurių išorės santykius atsako kuri nors valstybė narė“, tačiau to paties straipsnio 6 dalies c punkte nurodoma, kad „ši Sutartis taikoma Normandijos saloms ir Meno salai tik tiek, kiek reikia įgyvendinti susitarimams dėl šių salų, nurodytiems Sutartyje dėl naujų valstybių narių įstojimo į Europos ekonominę bendriją <...>, pasirašytoje 1972 m. sausio 22 dieną“.

6. Susitarimai dėl šių salų, numatyti aptariamoje sutartyje dėl stojimo, nurodyti Protokole Nr. 3 dėl Normandijos salų ir Meno salos, kuris yra pridėtas prie dokumentų, susijusių su Danijos Karalystės, Airijos, Norvegijos Karalystės ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimu į Europos Bendrijas( ).

7. Šio Protokolo 1 straipsnio 1 dalis numato, kad „Bendrijos taisyklės, o ypač tos, kurios įtvirtintos Stojimo akte, susijusios su muitinės veikla ir kiekybiniais apribojimais, Normandijos saloms ir Meno salai taikomos tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir Jungtinei Karalystei. Remiantis Stojimo akto 32 ir 36 straipsniuose numatytu tvarkaraščiu, palaipsniui mažinami muitai ir lygiaverčio poveikio mokėjimai tarp šių teritorijų ir pirminės sudėties Bendrijos bei tarp šių teritorijų ir naujųjų valstybių narių“.

8. Protokolo Nr. 3 1 straipsnio 2 dalies pirmojoje pastraipoje patikslinama, kad „trečiosioms šalims taikomi žemės ūkio produktų ir iš jų pagamintų produktų, kuriems yra taikomas specialus prekybos režimas, importo mokesčiai ir kitos importo priemonės, kuriuos nustato Bendrijos taisyklės ir kuriuos taiko Jungtinė Karalystė“. Paskesnėje pastraipoje dar nurodoma, kad „taip pat yra taikomos Bendrijos taisyklės, o ypač tos, kurios įtvirtintos Stojimo akte, būtinos šių produktų laisvam judėjimui ir įprastų konkurencijos sąlygų laikymuisi jais prekiaujant“.

9. Šio protokolo 1 straipsnio 2 dalies paskutinėje pastraipoje numatyta, kad Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, spręsdama kvalifikuota balsų dauguma, nustato sąlygas, kuriomis aukščiau esančiose pastraipose minimos nuostatos taikomos šioms teritorijoms (Normandijos saloms ir Meno salai)“. Būtent šiuo pagrindu ir siekiant šio tikslo buvo priimtas 1973 m. kovo 12 d. Tarybos Reglamentas (EEB) Nr. 706/73 dėl Bendrijos tvarkos, skirtos prekybai žemės ūkio produktais ir taikomos Normandijos saloms bei Meno salai( ).

10. Šio Reglamento 1 straipsnio 1 dalis numato, kad „Bendrijos taisyklės, taikytinos Jungtinėje Karalystėje prekybai žemės ūkio produktais, kuriems taikomas Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties II priedas( ), ir prekybai prekėmis, kurioms taikomas Reglamentas Nr. 170/67/EEB( ) ir Reglamentas (EEB) Nr. 1059/69( ), turi būti taikomos saloms, išskyrus taisykles, skirtas mokesčių grąžinimui ir kompensacijoms, teikiamoms Jungtinės Karalystės eksportui“.

11. Reglamento Nr. 706/73 1 straipsnio 2 dalyje patikslinama, kad „pagal 1 dalyje minimas taisykles Jungtinė Karalystė ir salos turi būti traktuojamos kaip viena valstybė narė“.

12. To paties reglamento, kurį pakeitė Reglamentas Nr. 1174/86( ), 3 straipsnyje nurodoma, kad „<...> šių sričių Bendrijos taisyklės: veterinarijos teisės aktai, sėklų ir sodinukų prekybos taisyklės, maisto teisės aktai <...>, kokybės ir rinkodaros standartai, tomis pačiomis sąlygomis kaip ir Jungtinėje Karalystėje taikomos 1 straipsnyje minimiems produktams, importuojamiems į salas arba eksportuojamiems iš salų į Bendriją“.

B – Džersio salos teisės aktai

13. 2001 m. gruodžio 18 d. States of Jersey (Džersio salos teisės aktų leidžiamoji institucija)( ) priėmė Įstatymą dėl Džersio bulvių eksporto prekybos tvarkos nustatymo (Jersey Potato Export Marketing Scheme Act 2001)( ).

14. Ginčijamas teisės aktas buvo priimtas atsižvelgiant į žemdirbių nusiskundimus dėl mažo pelno, gauto už „Jersey Royal“ rūšies bulvių, sudarančių pagrindinę salos laukuose auginamą kultūrą, pardavimą( ). Atsakomybė už šią situaciją tenka atsakingiems už Džersio bulvių pardavimą subjektams, nes jų prekybos politika buvo priimta neskaidriai ir remiantis argumentais, kuriuos iš esmės lėmė jų tarpusavio konkurencijos santykiai, tai yra sąlygomis, kuriomis visiškai nebuvo atsižvelgta į žemdirbių interesus( ). Būtent šiame kontekste buvo priimtas ginčijamas teisės aktas, siekiant pagerinti prekybos sandorių skaidrumą ir lojalumą.

15. Jo tikslas – nustatyti ypatingą bulvių „eksporto“ iš Džersio į kitas gretimas salas bei Jungtinę Karalystę, kurioje, kaip jau pažymėjau, parduodama beveik visa produkcija, tvarką. Pagal ginčijamo teisės akto 2 straipsnį, apibrėžiantį geografinę taikymo sritį, žodis „eksportas“ reiškia „tiesioginį ar per kitą vietovę bulvių transportavimą iš salos į Jungtinę Karalystę, Gernsį ar Meno salą jų pardavimui ir vartojimui“.

16. Ginčijamas teisės aktas nustato dvigubą pareigą, už kurios pažeidimą yra numatyta baudžiamoji atsakomybė.

17. Jis būtent nustato norintiems „eksportuoti“ savo produkciją Džersio bulvių augintojams pareigą užsiregistruoti Jersey Potato Export Marketing Board (2001 m. Įstatymu įkurta institucija, atsakinga už nagrinėjamą tvarką)( ) ir sudaryti su ja prekybos susitarimą( ).

18. Pareiga sudaryti prekybos susitarimą su Tarnyba taip pat nustatyta prekybos subjektams, kurie nori „eksportuoti“ iš augintojų gautas Džersio bulves( ).

19. Už šios pareigos nevykdymą numatyta baudžiamoji atsakomybė. Iš tikrųjų visi asmenys, kurie parduoda, siūlo parduoti arba pageidauja pirkti Džersio bulvių, pažeisdami ginčijamą teisės aktą, baudžiami bauda iki 200 svarų sterlingų ir (arba) laisvės atėmimu iki 6 mėnesių.

20. Be to, iš ginčijamo teisės akto išplaukia, kad jei Džersio bulvių augintojas pažeidžia su Tarnyba sudaryto prekybos susitarimo nuostatas, pastaroji gali jį nubausti, o pakartotinai padarius pažeidimą − pranešti apie tai States of Jersey kompetentingoms valdžios institucijoms tam, kad jis būtų išbrauktas iš minėtos Tarnybos tvarkomo registro, o tai sutrukdytų jam sudaryti naują prekybos susitarimą.

21. Be šių įgaliojimų bausti, pagal ginčijamą teisės aktą Tarnyba gali reikalauti, kad visi joje įregistruoti augintojai mokėtų mokesčius į specialų fondą, skirtą jos pagrindinėms išlaidoms padengti( ), net jei pastarieji nesudarė prekybos susitarimo.

II – Pagrindinė procedūra

22. Ši ginčijamu teisės aktu nustatyta nauja tvarka, skirta reguliuoti bulvių eksportą iš Džersio į gretimas salas ir Jungtinę Karalystę, iš esmės turėjo įsigalioti 2002 m. kovo 1 dieną.

23. Tačiau jos įsigaliojimą sustabdė Royal Court of Jersey, nagrinėdamas ieškinį (judicial review procesas) dėl ginčijamo teisės akto teisėtumo, būtent Bendrijos teisės atžvilgiu.

24. Šį ieškinį prieš States ofJersey ir Tarnybą pareiškė vienas iš keturių prekybos subjektų, kurie „eksportuoja“ bulves iš Džersio į Jungtinę Karalystę (Jersey Produce Marketing Organisation Ltd)( ). Kitas prekybos subjektas (Top Produce Ltd) ( ), kuriam kartu su JPMO tenka apie 80 % minėto „eksporto“, ir jo patronuojanti bendrovė (Fairview Farm Ltd)( ), realizuojanti ir eksportuojanti apie 12−15 % Džersyje išaugintų bulvių, taip pat įstojo į bylą palaikyti šį ieškinį.

25. Praėjus keliems mėnesiams po naujos nagrinėjamos tvarkos įsigaliojimo sustabdymo, Statesof Jersey ir Tarnyba paprašė panaikinti šią sustabdymo priemonę nuo 2002 m. spalio 1 dienos (kai tik baigsis bulvių auginimo sezonas). Royal Court of Jersey atmetė šį prašymą ir minėtos tvarkos įsigaliojimas liko sustabdytas.

III – Prejudiciniai klausimai

26. Sustabdęs ginčijamos naujos tvarkos įsigaliojimą, Royal Court of Jersey nusprendė sustabdyti bylos dėl ginčijamo teisės akto teisėtumo nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„1. Ar teisinė tvarka, reglamentuojanti bulvių eksportą iš Džersio į Jungtinę Karalystę, turi būti laikoma kiekybiniams eksporto apribojimams lygiaverčio poveikio priemone, pažeidžiančia EB 29 straipsnį, dėl to, kad tiesiogiai iš Džersio į Jungtinę Karalystę gabenamos bulvės gali būti vežamos tranzitu per kitą valstybę narę, bet neiškraunant iš laivo?

2. Ar teisinė tvarka, reglamentuojanti bulvių eksportą iš Džersio į Jungtinę Karalystę turi būti laikoma nesuderinama su EB 23, 25, 28 ir 29 straipsniais, nes ji gali paveikti prekybą tarp šios salos ir Jungtinės Karalystės (bei Gernsio ir Meno salos) arba lemti su šia prekyba susijusių mokesčių rinkimą?“

27. Šiais dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori žinoti, ar Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo turi būti aiškinamos taip, jog jos draudžia, kad prekybai žemės ūkio produktais iš Džersio salos (pavyzdžiui, bulvėmis) Jungtinėje Karalystėje, Gernsyje ar Meno saloje būtų taikomi įvairus formalumai, pavyzdžiui, augintojų registravimas vietos viešojoje įstaigoje, prekybos susitarimų tarp šios įstaigos ir atitinkamų subjektų sudarymas (numatant pinigines sankcijas jų neįvykdžius) ir tikėtini augintojų mokėjimai į fondą, iš kurio finansuojama šios įstaigos veikla.

IV – Analizė

28. Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, visų pirma reikia išnagrinėti, ar Bendrijos teisės normos dėl laisvo prekių judėjimo turi būti taikomos Džersio salai, kalbant apie žemės ūkio produktų, pavyzdžiui, bulvių, prekybą.

29. Tik atsakius į šį klausimą teigiamai, reikės kelti klausimą, ar tokios teisės normos, ypač nurodytosios EB 23, 25 ir 29 straipsniuose, gali būti taikomos ginčijamame teisės akte nurodytais atvejais, tai yra prekybai tarp Džersio salos ir Jungtinės Karalystės arba tarp Džersio salos ir kitų Normandijos salų bei Meno salos, turint omenyje ypatingą šių salų statusą Jungtinės Karalystės atžvilgiu.

30. Tik tuo atveju, jei taip būtų, reikėtų nagrinėti, ar minėtos Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo iš tiesų draudžia ginčijamą teisės aktą.

A – Dėl Sutarties normų dėl laisvo prekių judėjimo, kiek tai susiję su prekyba žemės ūkio produktais, pavyzdžiui, bulvėmis, taikymo Džersio salai

31. Remiantis tarptautinėje viešojoje teisėje visuotinai pripažįstama teisės norma( ), Sutarties ratione loci taikymo sritis iš esmės apima šioje sutartyje dalyvaujančių Bendrijos valstybių narių teritoriją. Tai reiškia, kad norint nustatyti, ar Sutartis taikoma konkrečiai geografinei zonai, pirmiausia reikia patikrinti, ar ši zona yra vienos iš valstybių narių teritorijos, kaip ji apibrėžta valstybės vidaus teisėje, dalis.

32. Tačiau šis pirminis nagrinėjimas nėra lemiamas, nes Sutarties taikymo teritorijos atžvilgiu sritis nevisiškai sutampa su kiekvienos valstybės narės teritorija, kaip ji apibrėžta jos vidaus teisėje. Būtent tai išplaukia iš keleto Sutarties nuostatų, be kita ko, iš EB 299 straipsnio 4 dalies, pagal kurią, priminsiu, „šios Sutarties nuostatos taikomos Europos teritorijoms, už kurių išorės santykius atsako kuri nors valstybė narė“.

33. Džersio salos padėtis tiksliai atitinka šį atvejį. Iš tikrųjų, kaip ir kitos Normandijos salos ir Meno sala, ji nėra Jungtinės Karalystės teritorija( ). Iš to išplaukia, kad vidaus požiūriu Džersio sala turi plačią autonomiją nuo Jungtinės Karalystės tiek teisės aktų leidybos požiūriu, tiek administraciniu ar teisminiu požiūriu( ). Tačiau tarptautiniu požiūriu ji labai priklauso nuo Jungtinės Karalystės, nes pastaroji atsako už jos išorės santykius( ). Planuojant Jungtinės Karalystės stojimą į Bendriją, buvo baiminamasi, kad pagal EB 299 straipsnio 4 dalį visa Sutartis bus taikoma Europos teritorijai, kuriai priklauso Džersio sala ir kitos Normandijos salos ar Meno sala( ).

34. Atsižvelgiant į tai, buvo nuspręsta nustatyti šioms saloms specialią tvarką, siekiant atsižvelgti į seniai jų palaikomus ypatingus ryšius su Jungtine Karalyste( ).

35. Šiuo klausimu akte dėl stojimo sąlygų ir Sutarčių pritaikomųjų pataisų( ) buvo padarytas patikslinimas. Iš tikrųjų EB 299 straipsnio 6 dalies c punkte (priimtame remiantis šiuo aktu) nurodoma, kad nepaisant to, kas išdėstyta šio straipsnio 4 dalyje, „ši Sutartis taikoma Normandijos saloms ir Meno salai tik tiek, kiek reikia įgyvendinti susitarimus dėl šių salų, nurodytus Sutartyje dėl naujų valstybių narių įstojimo į Europos ekonominę bendriją <...>, pasirašytoje 1972 m. sausio 22 dieną“.

36. Kitaip sakant, šioms saloms, įskaitant Džersio salą, taikomos ne visos Sutarties normos, o tik jų dalis, numatyta joms skirtoje specialioje tvarkoje.

37. Pagrindiniai šios specialios tvarkos principai pateikti Protokole Nr. 3, pridėtame prie Akto dėl stojimo sąlygų. Iš jo išplaukia, kad nors Sutarties normos dėl laisvo asmenų judėjimo ir laisvo paslaugų teikimo netaikomos Džersio salai( ), tai nereiškia, kad jai netaikomi Bendrijos teisės aktai dėl laisvo prekių judėjimo.

38. Priminsiu, kad Protokolo Nr. 3 1 dalies 1 straipsnis numato, jog „Bendrijos taisyklės, o ypač tos, kurios įtvirtintos Stojimo akte, susijusios su muitinės veikla ir kiekybiniais apribojimais, Normandijos saloms <...> taikomos tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir Jungtinei Karalystei“, ir kad „remiantis Stojimo akto 32 ir 36 straipsniuose numatytu tvarkaraščiu, palaipsniui mažinami muitai ir lygiaverčio poveikio mokėjimai tarp šių teritorijų ir <...> Bendrijos <...>“.

39. Iš šių nuostatų išplaukia, kad visos normos dėl laisvo prekių judėjimo, esančios Sutarties trečiosios dalies I antraštinėje dalyje ir antrinės teisės aktuose, turi būti taikomos Džersio salai. Taigi tą pati galima pasakyti apie EB 23 ir 25 straipsniuose( ) (dėl importo ir eksporto muitų ir lygiaverčio poveikio mokėjimų) bei EB 28 ir 29 straipsniuose (dėl kiekybinių importo ir eksporto apribojimų bei lygiaverčio poveikio priemonių) įtvirtintas normas.

40. Papildant šias bendrąsias nuostatas, susijusias su Bendrijos teisės aktų dėl laisvo prekių judėjimo (neatsižvelgiant į jų rūšį) taikymu, Protokole Nr. 3 numatytos specialiosios nuostatos dėl tam tikrų prekių, būtent žemės ūkio produktų ir iš jų pagamintų produktų.

41. Iš tikrųjų, kaip jau pažymėjau, minėto protokolo 1 straipsnio 2 dalies pirmojoje pastraipoje patikslinama, kad „trečiosioms šalims taikomi žemės ūkio produktų ir iš jų pagamintų produktų, kuriems yra taikomas specialus prekybos režimas, importo mokesčiai ir kitos importo priemonės, kuriuos nustato Bendrijos taisyklės ir kuriuos taiko Jungtinė Karalystė“.

42. To paties protokolo 1 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje priduriama, kad „taip pat yra taikomos Bendrijos taisyklės, o ypač tos, kurios įtvirtintos Stojimo akte, būtinos šių produktų laisvam judėjimui ir įprastų konkurencijos sąlygų laikymuisi jais prekiaujant“.

43. Mano nuomone, Protokolo Nr. 3 1 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa taikoma žemės ūkio produktams, pavyzdžiui, bulvėms, todėl Bendrijos teisės aktai dėl laisvo prekių judėjimo taikomi Džersio salai prekiaujant jos teritorijoje išaugintomis bulvėmis.

44. Iš tikrųjų, priešingai nei teigia JPMO, nesvarbu, kad bulvės nėra bendro rinkos organizavimo objektas( ).

45. Protokolo Nr. 3 1 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje pažymima, kad atitinkami Bendrijos teisės aktai, ypač skirti užtikrinti laisvą prekių judėjimą, taikomi prekybai pirmesnėje pastraipoje numatytais produktais. Joje numatyti „žemės ūkio produktai ir iš jų pagaminti produktai, kuriems yra taikomas specialus prekybos režimas“( ).

46. Taigi dėl tokios šių nuostatų formuluotės galima manyti, kad kalbant apie žemės ūkio produktus, Bendrijos teisės aktų dėl laisvo prekių judėjimo taikymas Džersio salai priklauso nuo to, ar minėtiems žemės ūkio produktams (kaip ir iš jų pagamintiems produktams) yra taikomas specialus prekybos režimas( ).

47. Tačiau, JPMO nuomone, frazė „specialus prekybos režimas“ apima rinkos bendro organizavimo režimą, todėl žemės ūkio produktai, pavyzdžiui, bulvės, kuriems netaikoma tokia priemonė, nepriklauso Bendrijos teisės aktų dėl laisvo prekių judėjimo taikymo sričiai. Iš to išplaukia, kad prekybai Džersio bulvėmis netaikomas laisvo prekių judėjimo režimas.

48. Nepritariu šiam siauresniam Protokolo Nr. 3 1 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos aiškinimui dėl šių priežasčių.

49. Visų pirma reikia pažymėti, kad galima kitaip paaiškinti šias nuostatas, nagrinėjant tas pačias nuostatas kartu su minėto protokolo 1 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos nuostatomis. Iš tiesų minėto straipsnio pirmoji pastraipa reglamentuoja prekybą produktais tarp atitinkamų salų ir trečiųjų valstybių, o antroji pastraipa, atrodo, labiau susijusi su prekyba produktais Bendrijoje. Taigi kas tinka pirmajam prekybos tipui, nebūtinai tinka antrajam.

50. Iš tikrųjų frazės „specialus prekybos režimas“ pavartojimu Protokolo Nr. 3 1 straipsnio 2 dalies pirmojoje pastraipoje gali būti tik siekiama pažymėti, kad šis straipsnis reglamentuoja prekybą – su trečiosiomis valstybėmis – tam tikrais žemės ūkio produktais, kuriems yra nustatyta speciali tvarka, kaip antai importo mokesčiai ar kitos importo priemonės, pavyzdžiui, muitai (kurių dydis paprastai nustatomas atsižvelgiant į bendrą muito tarifą). Taigi nuoroda į specialaus prekybos režimo buvimą tinkamai derėtų su minėto protokolo 1 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos nuostatomis, nes šiomis nuostatomis būtent siekiama taikyti atitinkamoms saloms Bendrijos teisės aktus dėl importo mokesčių ir kitų importo priemonių.

51. Atvirkščiai, atrodo, yra sunku nustatyti kokį nors ryšį tarp „specialaus prekybos režimo“ buvimo, kalbant apie specialų prekybos su trečiosiomis valstybėmis režimą, ir Protokolo Nr. 3 1 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos tikslo, nes šis straipsnis pirmiausia skirtas reglamentuoti prekybą produktais Bendrijoje.

52. Iš to darau išvadą, kad Protokolo Nr. 3 1 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje darant nuorodą į pirmesnėje pastraipoje nurodytus produktus, paprasčiausiai turėti omenyje žemės ūkio produktai ir iš jų pagaminti produktai, nesvarbu, ar jiems taikomas „specialus prekybos režimas“ specialaus prekybos su trečiosiomis valstybėmis režimo prasme.

53. Taigi, priešingai nei teigia JPMO, mano nuomone, neatrodo, jog šis Protokolo Nr. 3 straipsnis reiškia, kad Bendrijos teisės aktų dėl laisvo prekių judėjimo taikymas Džersio salai, turint omenyje žemės ūkio produktus, pavyzdžiui, bulves, priklauso nuo to, ar šių produktų rinka bendrai organizuota.

54. Tokia išvada ypač pasitvirtina skaitant Reglamentą Nr. 706/73, priimtą remiantis Protokolo Nr. 3 1 straipsnio 2 dalies trečiąja pastraipa siekiant patikslinti Bendrijos teisės aktų, taikytinų jos teritorijoje remiantis pirmesnėmis pastraipomis, įgyvendinimo sąlygas.

55. Primenu, kad minėto reglamento 1 straipsnio 1 dalis numato, kad „Bendrijos taisyklės, taikytinos Jungtinėje Karalystėje prekybai žemės ūkio produktais, kuriems taikomas Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties II priedas, ir prekybai prekėmis, kurioms taikomas Reglamentas Nr. 170/67/EEB ir Reglamentas (EEB) Nr. 1059/69, turi būti taikomos saloms, išskyrus taisykles, skirtas mokesčių grąžinimui ir kompensacijoms, teikiamoms Jungtinės Karalystės eksportui“.

56. Šis straipsnis reglamentuoja ir prekybą minėtais produktais ar prekėmis Bendrijoje, ir prekybą tarp Bendrijos ir trečiųjų valstybių.

57. Niekas Reglamento Nr. 706/73 1 straipsnio 1 dalies formuluotėje neleidžia manyti, jog žemės ūkio produktams, pavyzdžiui, bulvėms, netaikomi (atitinkamų salų teritorijoje) Bendrijos teisės aktai dėl laisvo prekių judėjimo dėl to, kad minėtų produktų rinka nėra bendrai organizuota. Šiuo atveju minėto reglamento redakcija yra aiškiai tinkamesnė nei Protokolo Nr. 3, kurio tam tikrų nuostatų dviprasmiškumas tikrai pateisino padarytus patikslinimus.

58. Kaip teisingai pažymėjo Komisija, vienintelė Reglamento Nr. 706/73 1 straipsnio 1 dalyje numatyta sąlyga dėl Bendrijos taisyklių, susijusių su laisvu prekių judėjimu, taikymo žemės ūkio produktams yra ta, kad šiems produktams taikomas EEB sutarties II priedas (po pakeitimo − EB I priedas)( ).

59. Primenu, kad bulvės atitinka šią sąlygą( ). Iš to išplaukia, kad EB sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo turi būti taikomos Džersio salai, siekiant reglamentuoti prekybą joje išaugintomis bulvėmis.

60. Šiuo atžvilgiu nesvarbu, kad didžioji dalis bendros žemės ūkio politikos nėra taikoma Džersio salai( ), nepaisant tradicinio ryšio tarp, pirma, bendros žemės ūkio produktų rinkos veikimo ir plėtros ir, antra, bendros žemės ūkio politikos nustatymo( ).

61. Iš tikrųjų ypatinga Džersio salos padėtis bendros žemės politikos atžvilgiu matyti iš pačių Protokolo Nr. 3 ir Reglamento Nr. 706/73 nuostatų, iš kurių taip pat išplaukia, kaip mes ką tik matėme, kad Bendrijos teisės aktai dėl laisvo prekių judėjimo turi būti taikomi šioje teritorijoje, siekiant reglamentuoti prekybą joje išaugintomis bulvėmis.

62. Taigi netaikyti šiai prekybai Sutarties normų dėl laisvo prekių judėjimo tik todėl, kad Džersio sala nevisiškai patenka į bendros žemės ūkio politikos taikymo sritį, reikštų, jog tam tikros Protokolo Nr. 3 ir Reglamento Nr. 706/73 nuostatos taptų neveiksmingos bei būtų pažeistos šių aktų bendra struktūra ir Bendrijos teisės aktų leidėjo valia.

63. Iš to darau išvadą, kad Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo turi būti taikomos Džersio salai ir turi reglamentuoti prekybą jos teritorijoje išaugintomis bulvėmis.

64. Kadangi šis principas nustatytas, dabar reikia išnagrinėti, ar minėtos normos gali būti taikomos ginčijamo teisės akto numatytais ypatingais atvejais.

B – Dėl Sutarties normų, susijusių su laisvu prekių judėjimu, taikymo ginčijamo teisės akto numatytais atvejais

65. Prieš nagrinėjant, ar Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo taikomos ginčijamame teisės akte nurodytais atvejais, reikia padaryti kelias pirmines pastabas, susijusias, pirma, su Normandijos salų ir Meno salos statusu Jungtinės Karalystės atžvilgiu, siekiant įgyvendinti Bendrijos teisės aktus dėl laisvo žemės ūkio produktų judėjimo, ir, antra, su konkrečiais atvejais, į kuriuos reikia atsižvelgti, nes jie numatyti ginčijamame teisės akte.

1. Pirminės pastabos

66. Kaip ką tik išdėsčiau, mano nuomone, iš Protokolo Nr. 3 1 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos, skaitomos kartu su Reglamento Nr. 706/73 1 straipsnio 1 dalimi, išplaukia, kad Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo turi būti taikomos Džersio salai, siekiant reglamentuoti prekybą jos teritorijoje išaugintomis bulvėmis.

67. Primenu, kad minėto reglamento 1 straipsnio 2 dalis patikslina, jog „pagal 1 dalyje minimas taisykles Jungtinė Karalystė ir salos turi būti traktuojamos kaip viena valstybė narė“.

68. Iš to išplaukia, kad norint taikyti Sutarties normas laisvo prekių judėjimo srityje žemės ūkio produktams, pavyzdžiui, bulvėms, Džersio sala turi būti laikoma sudėtine Jungtinės Karalystės dalimi. Tas pats pasakytina kitų Normandijos salų bei Meno salos atžvilgiu. Taigi norint taikyti Bendrijos teisės aktus šioje srityje, santykių tarp šių salų ir Jungtinės Karalystės negalima sutapatinti su santykiais, kurie egzistuoja tarp trečiosios valstybės ir valstybės narės arba tarp dviejų valstybių narių( ).

69. Tokiomis sąlygomis galima kelti klausimą, ar ginčijamame teisės akte numatyti atvejai prekybai Džersio bulvėmis neturi būti laikomi tik vienos valstybės narės, t. y. Jungtinės Karalystės, vidaus atvejais.

70. Iš tikrųjų, kaip jau pažymėjau, ginčijamas teisės aktas bulvių „eksportui“ iš Džersio į Jungtinę Karalystę (kurioje parduodama beveik visa produkcija) numato specialų režimą. Taip pat primenu, kad pagal jo 2 straipsnį žodis „eksportas“ reiškia „tiesioginį ar per kitą vietovę bulvių transportavimą iš salos į Jungtinę Karalystę, Gernsį ar Meno salą jų pardavimui ir vartojimui“.

71. Akivaizdu, kad remiantis šiuo 2 straipsniu ginčijamas teisės aktas taikomas tais atvejais, kai bulvės iš Džersio salos į Jungtinę Karalystę transportuojamos „ferry-boat“ tiesiogiai arba per kitos valstybės narės uostą (pavyzdžiui, Prancūzijos uostą Kaną), neiškraunant jų iš minėto „ferry-boat“. Tas pats pasakytina ir bulvių, transportuojamų, tiesiogiai ar ne, iš Džersio salos į Gernsį arba į Meno salą, atžvilgiu.

72. Kitais nei šie atvejais pagrindinės bylos šalys laikėsi labai skirtingų pozicijų dėl ginčijamo teisės akto taikymo teritorijos atžvilgiu( ). Todėl iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad kalbant apie Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų, kurie gali kreiptis dėl prejudicinio sprendimo, funkcijų atskyrimą, tik nacionaliniai teismai, o ne Teisingumo Teismas turi aiškinti nacionalinę teisę( ).

73. Taigi, remdamasis ginčijamo teisės akto 2 straipsnio aiškinimu, kurį pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, darau prielaidą, kad jis neturi būti taikomas tuo atveju, kai bulvės pirmiausia vežamos į Prancūziją perdirbti (pavyzdžiui, plauti, pakuoti, supilti į maišus), o vėliau nugabenamos parduoti ir suvartoti į Jungtinę Karalystę( ).

74. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neišreiškė aiškaus savo požiūrio šiuo klausimu, aš taip pat manau, kad ginčijamas teisės aktas taip pat netaikomas tuo atveju, kai bulvės parduodamos Prancūzijoje ar kitoje valstybėje narėje įsteigtam subjektui, o vėliau jis jas perparduoda (tokios pačios būklės arba perdirbtas) suvartoti Jungtinėje Karalystėje.

75. Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pritarė States aiškinimui, pagal kurį frazė „tiesiogiai ar per kitą vietove“ apima tik maršrutą, kuriuo bulvės išvežamos iš salos( ). Iš to jis padarė išvadą, kaip ką tik pažymėjau, kad ginčijamas teisės aktas netaikomas tais atvejais, kai bulvės vežamos į Prancūziją perdirbti, o vėliau nugabenamos parduoti ir suvartoti į Jungtinę Karalystę. Darytina prielaida, kad tas pats yra tuo atveju, kai bulvės parduodamos Prancūzijoje ar kitoje valstybėje narėje įsteigtam subjektui, o vėliau jis jas perparduoda (tokios pačios būklės arba perdirbtas) suvartoti Jungtinėje Karalystėje, nes toks sandoris, kaip ir pirmiau paminėtas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, peržengia nagrinėjamos sąvokos ribas, t. y. jis nėra paprastas prekių vežimo sandoris.

76. Kadangi ginčijamo teisės akto taikymas teritorijos atžvilgiu yra apibrėžtas, dabar reikia nustatyti, ar tam tikros Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo gali būti taikomos prekybos bulvėmis sandoriams, kuriems taikomas ginčijamas teisės aktas.

77. Nagrinėsiu EB 23 ir 25 straipsnius bei EB 29 straipsnį. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodė EB 28 straipsnį, jo nenagrinėsiu, nes bet kuriuo atveju jis yra nesvarbus, nes ginčijamas teisės aktas reglamentuoja tik bulvių išvežimą iš Džersio salos, o ne jų įvežimą į šią teritoriją.

2. EB 23, 25 ir 29 straipsnių taikymas ginčijamo teisės akto numatytais atvejais

78. Pirmiausia pažymėtina, kad EB 23 ir 25 straipsnių taikymo ginčijamo teisės akto numatytais atvejais klausimas turi būti pateikiamas tik dėl Tarnybos tariamai imamo mokesčio, o ne dėl piniginių sankcijų, skirtų užtikrinti ginčijamo prekybos režimo nustatytų pareigų laikymąsi, nes tokios sankcijos būtų labiau prilygintos kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonėms EB 29 straipsnio prasme.

79. Kalbant apie tariamą mokestį Tarnybai, turiu mažai informacijos dėl šio ginčijamo teisės akto aspekto. Su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės šį klausimą patikrinti, darau prielaidą, kaip tai teigia Komisija, kad ginčijamo mokesčio suma apskaičiuojama atsižvelgiant į atitinkamo augintojo praėjusiais metais išvežtų bulvių kiekį (į Jungtinę Karalystę, Gernsį ar Meno salą) arba į plotą, kurį jis skyrė bulvėms auginti per tą patį laikotarpį( ).

80. Klausimas dėl EB 23, 25 ir 29 straipsnių taikymo ginčijamo teisės akto numatytais atvejais pateikiamas būtent šiame kontekste. Išnagrinėsiu šį klausimą pradėdamas nuo EB 23, 25, 28 ir 29 straipsnių formuluočių tam, kad vėliau išdėstyčiau Teisingumo Teismo praktikos vystymąsi šioje srityje, siekdamas patikslinti jos tendencijas ir nustatyti jos reikšmę bei ribas atsižvelgiant į ginčijamo teisės akto numatytus atvejus.

a) EB 23, 25, 28 ir 29 straipsnių formuluotė ir atsižvelgimas į ją tradicinėje Teisingumo Teismo praktikoje, susijusioje su Sutarties normų dėl laisvo prekių judėjimo taikymu teritorijos atžvilgiu.

81. Skaitant EB 23, 25, 28 ir 29 straipsnius, kurie papildo EB 3 straipsnio 1 dalies a punktą, atrodo akivaizdu, kad vienintelės laisvo prekių judėjimo kliūtys (tarifinės ar netarifinės), kurias draudžia šie straipsniai, yra prekybos tarp valstybių narių kliūtys, o ne kliūtys, susijusios su prekyba tarp įvairių vienos ir tos pačios valstybės narės teritorijos dalių( ).

82. Šį akivaizdų dalyką Teisingumo Teismas yra daug kartų priminęs dėl nacionalinės teisės aktų, turinčių dvigubą poveikį prekių pardavimui, tai yra prekiaujant su kitomis valstybėmis narėmis ir prekiaujant priėmusios šį teisės aktą valstybės narės viduje( ).

83. Atsižvelgdamas į šiuos teisės aktus, pripažintus prieštaraujančius EB 28 ir 29 straipsniams, Teisingumo Teismas pasistengė atskirti prekybos tarp valstybių narių (kuriai taikomos Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo) atvejį nuo prekybos suinteresuotosios valstybės narės viduje (kuriai netaikomos tos pačios Sutarties normos) atvejo( ). Jis taip pat nurodė, kad nacionalinės teisės aktams nenustoja būti taikomas EB 28 straipsnyje numatytas draudimas dėl to, kad jie taip pat skirti prekybai prekėmis suinteresuotosios valstybės narės viduje( ).

84. Iš šios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, jog siekiant nustatyti, ar nacionalinė priemonė patenka į EB 28 ar 29 straipsnių taikymo sritį, reikia patikrinti, ar ši priemonė gali paveikti prekybą tarp valstybių narių. Todėl, jei tokia priemonė veikia tik prekybą vienoje ir toje pačioje valstybėje narėje, o ne prekybą tarp kelių valstybių narių, šiai priemonei netaikomos Sutarties normos, įtvirtintos EB 28 ir 29 straipsniuose.

85. Ši Teisingumo Teismo praktika buvo pritaikyta panašiu atveju, kai vietos teisės aktai, taikomi tik dalyje valstybės narės teritorijos, veikė prekybą prekėmis tarp šios nacionalinės teritorijos dalies ir kitų valstybių narių bei prekybą tarp šios nacionalinės teritorijos dalies ir kitų tos pačios valstybės narės teritorijos dalių( ).

86. Be to, tam, kad būtų taikomi EB 28 ar 29 straipsniai, reikia, kad atitinkamos prekės būtų transportuojamos iš vienos valstybės narės teritorijos (ar jos dalies) į kitos valstybės narės teritoriją (ar jos dalį), t. y., kad įvežtos į valstybės narės teritoriją ar jos dalį prekės būtų kilusios iš kitos valstybės narės (ar jos dalies) ir kad nacionalinės ar vietos kilmės prekės būtų skirtos kitai valstybei narei (ar jos daliai). Kai valstybės narės produktai tik transportuojami iš vieno regiono į kitą toje pačioje valstybėje narėje, netenkinama esminė EB 28 ar 29 straipsnio taikymo sąlyga, todėl nė vienas iš šių straipsnių netaikomas. Ši esminė sąlyga reiškia, kad turi būti kertama skirtingų valstybių narių siena,. t. y. kertama siena, kurią apibrėšiu kaip „tarpvalstybinę“ sieną, neatsižvelgiant į tai, kurioje vietoje ji yra: ribojasi su nacionaline teritorija ar jos dalimi( ).

87. Teisingumo Teismo pastangos apriboti Sutarties normų dėl laisvo prekių judėjimo, pavyzdžiui, nustatytų EB 28 straipsnyje, taikymą tik valstybių narių tarpusavio prekybai taip pat pasireiškė nagrinėjant tam tikrus nacionalinės teisės aktus, nustatančius nacionaliniams produktams (kuriais tarpusavyje neprekiauja valstybės narės) mažiau palankų prekybos režimą nei iš kitų valstybių narių importuojamiems produktams( ). Šie nacionalinės teisės aktai kelia ypatingų sunkumų, nes dėl jų susidaro „atvirkštinės diskriminacijos“ padėtis.

88. Atsižvelgdamas į šiuos sunkumus, Teisingumo Teismas pabrėžė, jog EB 28 straipsnio „tikslas yra pašalinti kliūtis prekių importui, o ne užtikrinti, kad nacionalinės prekės visais atvejais būtų traktuojamos taip, kaip ir importuojamos prekės“( ). Iš to jis padarė išvadą, kad „šiame straipsnyje nustatytas draudimas netaikomas skirtingai prekių traktuotei, kuri negali sudaryti kliūčių importui, ar dėl kurios importuojamų prekių prekybą netampa mažiau palanki“( ).

89. Iš šios Teisingumo Teismo praktikos visumos išplaukia, kad EB 28 ir 29 straipsniai neturi būti taikomi tais prekybos prekėmis atvejais, kai tai vyksta tik valstybės narės viduje. Atsižvelgiant į šią Teisingumo Teismo praktiką, galima tikėtis, kad tas pats bus pasakytina ir dėl EB 23 bei 25 straipsnių taikymo, nes, kaip matėme, šių straipsnių formuluotėje – kaip ir EB 28 bei 29 straipsnių – daroma nuoroda į valstybių narių tarpusavio santykius.

90. Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė kitaip. Tai išplaukia iš minėto sprendimo Lancry ir kt., 1995 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Simitzi ( ) ir 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Carbonati Apuani( ). Šie sprendimai labai skiriasi nuo tradicinės Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su Sutarties normų dėl laisvo prekių judėjimo taikymo teritorijos atžvilgiu. Prieš nustatant šios naujos teismo praktikos tendencijos taikymo sritį ir ribas ginčijamo teisės akto numatytų atvejų atžvilgiu, reikia joje išskirti kelis etapus.

b) Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su EB 23 ir 25 straipsnių taikymu teritorijos atžvilgiu, raida

91. Papildydamas 1992 m. liepos 16 d. Sprendimą Legros ir kt.( ), Teisingumo Teismas minėtame sprendime Lancry ir kt. nusprendė, kad vadinamasis „octroi de mer“ mokestis, numatytas Prancūzijos teisės akte, yra importo muitui lygiaverčio poveikio mokestis EB 25 straipsnio prasme.

92. Šis mokestis buvo renkamas Prancūzijos užjūrio departamentuose, juo buvo apmokestinamos į šią Prancūzijos teritorijos dalį atvežtos prekės, nesvarbu, kokia jų kilmė, todėl jis buvo taikomas ir produktams iš kitų valstybių narių, ir produktams iš tos pačios valstybės narės kitų teritorijos dalių.

93. Minėtame sprendime Legros ir kt. Teisingumo Teismas tik pažymėjo, kad „mokestis, renkamas kertant regiono sieną už produktų įvežimą į valstybės narės regioną, yra tokia pat rimta laisvo prekių judėjimo kliūtis kaip ir mokestis, renkamas nacionaliniame pasienyje už produktų įvežimą į visą valstybės narės teritoriją“( ). Šiuo klausimu jis paprasčiausiai nurodė, kad „tokio regioninio mokesčio padaromos žalos Bendrijos muitų teritorijos vieningumui nekeičia aplinkybė, kad juo taip pat apmokestinamos prekės iš kitų nagrinėjamos valstybės narės teritorijos dalių“( ). Šie argumentai pratęsia teismų praktiką, kuri buvo ką tik nurodyta( ).

94. Vis dėlto vėliau, minėto sprendimo Lancry ir kt. 29 punkte, šie argumentai buvo išplėtoti visiškai kita kryptimi nei iki tol. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas pažymėjo, kad „pats Muitų sąjungos principas, taikomas visai prekybai prekėmis, <...> reikalauja, kad laisvas prekių judėjimas būtų užtikrintas bendrai visoje Muitų sąjungoje, o ne tik tarpvalstybinėje prekyboje“. Jis patikslino, jog „<...> (EB 23 ir 25) straipsniai aiškiai numato tik prekybą tarp valstybių narių tik todėl, kad Sutarties autoriai darė prielaidą, jog muito požymius turinčių mokesčių šiose valstybėse nėra“. Iš to Teisingumo Teismas padarė išvadą, jog „kadangi šių mokesčių nebuvimas yra prekybą visomis prekėmis apimančios Muitų sąjungos sukūrimo išankstinė sąlyga, (EB 23 ir 25) straipsniai taip pat juos draudžia“.

95. Tame pačiame sprendime Lancry ir kt. Teisingumo Teismas papildė šį pagrindinį argumentą dviem kitais argumentais.

96. Visų pirma jis pabrėžė, kad mokestis už naudojimąsi dokais taikomas visiems į atitinkamą užjūrio departamentą įvežamiems produktams, nesvarbu, kokia jų kilmė, todėl ši priemonė taikoma atvejui, kuris negali būti laikomas susijusiu tik su viena valstybe nare. Šiuo atžvilgiu jis nurodė, jog „būtų nelogiška nuspręsti, kad, viena vertus, už naudojimąsi doku imamas mokestis yra lygiaverčio poveikio mokėjimas tiek, kiek jis renkamas už prekes iš kitų valstybių narių, o kita vertus, pripažinti, kad tas pats mokestis nėra lygiaverčio poveikio mokestis, kai jis renkamas už prekes iš kontinentinės Prancūzijos teritorijos“( ).

97. Be to, bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas pažymėjo, kad praktiškai būtų labai sunku ar net neįmanoma atskirti nacionalinių produktų nuo produktų iš kitų valstybių narių, neatliekant įvairių patikrinimų, kurie tikrai kliudytų laisvam prekių judėjimui“( ).

98. Atsižvelgdamas į visus šiuos argumentus Teisingumo Teismas minėtame sprendime Lancry ir kt. nusprendė, kad ginčijamas mokestis už naudojimąsi doku yra laikomas importo muitams lygiaverčio poveikio mokėjimu „ne tik todėl, kad juo apmokestinamos iš kitų valstybių narių į šį regioną įvežamos prekės, bet ir dėl to, kad juo apmokestinamos iš kitos tos pačios valstybės dalies į šį regioną įvežamos prekės“( ).

99. Ši teismų praktika dėl prekių importo buvo pritaikyta prekių eksportui minėtame sprendime Simitzi, o vėliau – Carbonati Apauni,

100. Minėtoje byloje Simitzi buvo nagrinėjamas savivaldybės mokestis, taikomas į Dodécanèse įvežamoms (nesvarbu, kokia jų kilmė) ar iš šios Graikijos teritorijos dalies išvežamoms (nesvarbu, kokia jų paskirtis) prekėms. Remdamasis minėtu sprendimu Lancry ir kt., Teisingumo Teismas nusprendė, kad mokestis yra importo muitui ir eksporto muitui lygiaverčio poveikio mokestis, ypač dėl to, kad jis renkamas už prekes, transportuojamas iš vieno regiono į kitus tos pačios valstybės regionus, ir prekes, išvežamas iš vieno regiono į tos pačios valstybės narės kitus regionus( ).

101. Minėta byla Carbonati Apuani yra dėl savivaldybės mokesčio, kuriuo apmokestinamas šios savivaldybės (Carrare savivaldybės) teritorijoje išgautas marmuras, išvežant jį iš šios Italijos teritorijos dalies. Teisingumo Teismas nusprendė, kad toks mokestis yra eksporto muitui lygiaverčio poveikio mokestis EB 23 straipsnio prasme, nepaisant to, kad šiuo mokesčiu taip pat yra apmokestinamos prekės, kurių galutinė paskirties vieta yra atitinkamoje valstybėje narėje( ). Jis pakartojo, praplėsdamas juos, du minėtame sprendime Lancry ir kt. pateiktus argumentus, susijusius, pirma, su Muitų sąjungos reikalavimais ir, antra, su aplinkybe, kad nagrinėjamos priemonės taikymas nėra susijęs vien tik su valstybės narės vidaus atveju.

102. Pirmą argumentą, kuris yra pagrindinis, Teisingumo Teismas nurodė pabrėždamas būtinybę aiškinti EB 23 ir paskesnius straipsnius atsižvelgiant į EB 14 straipsnio 2 dalį, kuri apibrėžia vidaus rinką kaip „vidaus sienų neturinčią erdvę, kurioje pagal šios Sutarties nuostatas užtikrinamas laisvas prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimas“. Kadangi šios nuostatos nedaro skirtumo tarp tarpvalstybinių ir nacionalinių sienų, pratęsdamas minėto sprendimo Lancry ir kt. argumentus, jis iš to padarė išvadą, kad „tiek tarpvalstybinių mokesčių, tiek nacionalinių mokesčių, turinčių muito ar jam lygiaverčio poveikio mokesčio požymių, nebuvimas yra išankstinė sąlyga, būtina Muitų sąjungai, kurioje užtikrinamas laisvas prekių judėjimas, įgyvendinti“( ).

103. Dėl antro argumento Teisingumo Teismas konstatavo, kad nagrinėjamu mokesčiu yra apmokestinamas visas Carrare marmuras, kertantis šios savivaldybės teritorijos ribas, neatsižvelgiant į tai, ar marmuro galutinė paskirties vieta yra Italijoje, ar kitose valstybėse narėse. Iš to jis padarė išvadą, kad šis mokestis savo pobūdžiu ir apimtimi paveikia prekybą tarp valstybių narių.

104. Priminus šią teismų praktiką, reikia išnagrinėti jos taikymo sritį ir ribas, atsižvelgiant į ginčijamo teisės akto numatytus atvejus.

c) Minėtos Teisingumo Teismo praktikos bylose Lancry ir kt., Simitzi ir Carbonati Apuani taikymo sritis ir ribos

105. Skaitant minėtus sprendimus Lancry ir kt., Simitzi ir Carbonati Apuani atrodo, jog nustatyta, kad EB 23 ir 25 straipsniai taikomi pagrindinėje byloje ginčijamo teisės akto numatytais atvejais. Iš tikrųjų remiantis šia Teisingumo Teismo praktika, mokesčiui gali būti taikomas šiuose straipsniuose numatytas draudimas, kai šis mokestis imamas dėl sienos kirtimo, nesvarbu, ar ji yra tarpvalstybinė (prekiaujant tarp kelių valstybių narių), ar vidaus (prekiaujant vienoje ir toje pačioje valstybėje narėje)( ). Taigi darant prielaidą, kad numanomas mokestis Tarnybai yra imamas dėl bulvių išvežimo iš Džersio salos (į Jungtinę Karalystę, Gernsį ar Meno salą), ši priemonė galėtų būti eksporto muitams lygiaverčio poveikio mokėjimas.

106. Todėl svarbu turėti omenyje, kad galimas šios Teisingumo Teismo praktikos pritaikymas ginčijamo teisės akto numatytiems atvejams toli gražu nėra akivaizdus. Iš tikrųjų, mano nuomone, du iš trijų argumentų, kuriais Teisingumo Teismas rėmėsi minėtame sprendime Lancry ir kt., nėra svarbūs pagrindinės bylos atveju, todėl juos galima atmesti. Likęs argumentas man atrodo ypač menkas. Būtent tai noriu įrodyti, išnagrinėdamas kiekvieną iš šių argumentų tam, kad būtų atliktas visapusiškas nagrinėjimas ir išvengta bet kokių klaidų ateityje arba bet kokios „optinės apgaulės“( ) taikant Bendrijos teisę.

107. Visų pirma reikia konstatuoti, kad, priešingai nei buvo minėtų sprendimų Lancry ir kt., Simitzi ir Carbonati Apuani atvejais, ginčijamas teisės aktas taikomas atvejui, kurio visi požymiai yra susiję tik su viena valstybe nare.

108. Iš tikrųjų šis teisės aktas reglamentuoja tik prekybą bulvėmis tarp, pirma, Džersio salos ir, antra, Jungtinės Karalystės, Gernsio salų ir Meno salos. Be to, primenu, jog taikant Sutarties normas dėl laisvo prekių judėjimo tiek, kiek tai susiję su žemės ūkio produktais, pavyzdžiui, bulvėmis, Jungtinė Karalystė ir visos šios salos turi būti laikomos viena valstybe nare.

109. Šiuo atveju nesvarbu, kad ginčijamo teisės akto numatytos prekybos metu bulvės buvo gabenamos tiesiogiai į Jungtinę Karalystę (arba į Gernsį ar į Meno salą) arba netiesiogiai per kitos valstybės narės uostą (neketinant jų šioje valstybėje kaip nors perdirbti ar parduoti). Iš tikrųjų, mano nuomone, dėl paprasto prekių tranzito per kitą valstybę narę galimybės nagrinėjamas komercinis sandoris netampa prekyba tarp valstybių narių EB 23 ir 25 straipsnių prasme. Kitaip sakant, šio galimo užsienio elemento nepakanka tam, kad ginčijamo teisės akto numatyti atvejai nebūtų priskirti tik vienos ir tos pačios valstybės narės, šiuo atveju Jungtinės Karalystės, vidaus atvejams.

110. Kadangi šis teisės aktas reglamentuoja prekybą bulvėmis tik Jungtinėje Karalystėje, o ne prekybą su kitomis valstybėmis narėmis, būtų keista manyti, kad Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo turi būti taikomos ir šiuo atveju. Bet kuriuo atveju kokia nors įtaka, net daline, prekybai Bendrijoje negalima remtis pagrindžiant EB 23 ir 25 straipsnių taikymą. Teisingumo Teismas pritarė šiam argumentui minėtuose sprendimuose Lancry ir kt. (30 punktas) ir Carbonati Apuani (26 punktas), tačiau jis visiškai netinka pagrindinėje byloje.

111. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šioje byloje nesusiduriama su sunkumais, kurie pirmesnėse bylose galėjo sukelti „atvirkštinę diskriminaciją“.

112. Primenu, kad atvirkštinės diskriminacijos padėtis susidaro tada, kai valstybės narės produktams jų prekybos vienoje ir toje pačioje valstybėje narėje atžvilgiu nustatomas (pagal nacionalinės teisės aktą) mažiau palankus režimas nei režimas, nustatytas importuojamiems iš kitų valstybių narių produktams arba produktams, skirtiems eksportuoti į kitas valstybes nares (pagal Sutarties normas dėl laisvo prekių judėjimo). Kaip jau matėme, Teisingumo Teismas nustatė principą, pagal kurį Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo neišsprendžia problemų dėl atvirkštinės diskriminacijos buvimo, jei jos yra susijusios vien tik su vidaus atvejais, kurie iš esmės nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį( ).

113. Minėtame sprendime Lancry ir kt. (30 punktas) Teisingumo Teismas aiškiai nesivadovavo šia nusistovėjusia teismų praktika, nes jis pažymėjo, jog būtų nelogiška laikyti mokestį už naudojimąsi doku importo muitams lygiaverčio poveikio mokėjimu EB 23 ir 25 straipsnių prasme, kai ši priemonė taikoma prekėms iš kitų valstybių narių, ir vertinti kitaip, kai ji taikoma prekėms iš kitų suinteresuotosios valstybės narės teritorijos dalių. Šis vertinimas tikriausiai parodo Teisingumo Teismo pastangas išvengti atvirkštinės diskriminacijos atsiradimo, nes paskelbus jo sprendimą (tuo atveju, jei jis patvirtintų tokį skirtingą vertinimą) nacionaliniai produktai būtų traktuojami ne taip palankiai, kaip importuojamieji iš kitų valstybių narių. Teisingumo Teismas pasinaudojo šiuo argumentu, nuspręsdamas, kad mokestis už naudojimąsi doku yra importo muitams lygiaverčio poveikio mokėjimas, net jei ši priemonė taikoma prekėms, įvežtoms į valstybės narės teritorijos dalį iš kitos tos pačios valstybės narės teritorijos dalies. Šis argumentas, atrodo, nebuvo pakartotas minėtame sprendime Carbonati Apuani, nors pastarajame padaryta nuoroda į 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Guimont ( ).

114. Šioje byloje Teisingumo Teismas neturi jokio pagrindo remtis šiais argumentais.

115. Iš tikrųjų, jei bulvių iš Džersio pardavimui Jungtinėje Karalystėje ir jai priklausančių salų teritorijose (Gernsyje ir Meno saloje) nustatytas mažiau palankus režimas nei eksportuojamoms į kitas valstybes nares bulvėms, šis skirtingas požiūris išplaukia tik iš ginčijamo teisės akto, nes pagal jo 2 straipsnį numatytas prekybos režimas taikomas tik prekybai tarp tos pačios valstybės narės teritorijos dalių, o ne prekybai su kitomis valstybėmis narėmis. Taigi Džersio bulvių pardavimui ne Jungtinei Karalystei, o kitoms valstybėms narėms, netaikomas ginčijamame teisės akte numatytas privalomas režimas, todėl nereikia, kad Teisingumo Teismas priimtų šiuo klausimu sprendimą, remdamasis teisės normomis dėl laisvo prekių judėjimo. Taigi neįmanoma, kad Teisingumo Teismas, priimdamas sprendimą, sudarytų sąlygas atsirasti atvirkštinei diskriminacijai, kuri jau egzistuoja tik dėl ginčijamo teisės akto.

116. Kadangi ši diskriminacija nesusijusi su Bendrijos teise, nėra jokio pagrindo Teisingumo Teismui ja domėtis ir dėl to įtraukti į EB 23 ir 25 straipsnių taikymo sritį vien tik valstybės narės vidaus atvejus, pavyzdžiui, kaip pagrindinėje byloje, motyvuojant tuo, kad būtų nelogiška pastarąsias traktuoti kitaip nei atvejus, kurie susiję su prekių eksportu į kitas valstybes nares. Jei galima iškelti klausimą, kokią konkrečią logiką atitinka ginčijamas teisės aktas, nei Bendrijos teisė, nei Teisingumo Teismas neturi taisyti iš to išplaukiančios diskriminacinės situacijos. Tik vietos – įstatymų leidžiamosios ar teisminės – valdžios institucijos yra kompetentingos ją ištaisyti, imdamosi, jų manymu, tinkamų priemonių, pavyzdžiui, peržiūrėti ginčijamą teisės aktą.

117. Atrodo, kad argumentas, pagal kurį praktiškai būtų labai sunku ar neįmanoma nustatyti prekių kilmės ar paskirties vietos, taip pat atitinkamai apriboti EB 23 bei 25 straipsnių taikymo tik prekyba tarp valstybių narių ir jų netaikyti prekybai vienoje valstybėje narėje, taip pat nesvarbus pagrindinės bylos atveju. Jei gali būti ypač sunku atskirti kai kuriuos produktus pagal jų kilmę ar paskirties vietą, kai nagrinėjamas teisės aktas jiems vienodai taikomas (be abejo, dėl šių praktinių sunkumų), negaliu suvokti, kad taip pat būtų tuomet, kai aiškiai numatyta, jog nagrinėjamas teisės aktas, pavyzdžiui, kaip pagrindinėje byloje, taikomas tik produktams iš teritorijos, kuri laikoma valstybės narės teritorijos dalimi, skirtiems parduoti ir suvartoti kitose tos pačios valstybės narės teritorijos dalyse. Taigi šioje byloje reikia atmesti tokį argumentą (pateiktą minėto sprendimo Lancry ir kt. 31 punkte), tuo labiau kad jis nebuvo pakartotas minėtame sprendime Carbonati Apuani.

118. Kalbant apie likusį argumentą (susijusį su muitų sąjungos ir vidaus rinkos reikalavimais), kuris yra pagrindinis argumentas, mano nuomone, jo nepakanka norint pagrįsti EB 23 ir 25 straipsnių taikymą atvejams, pavyzdžiui, numatytiems ginčijamo teisės akto, kurie yra susiję vien tik su valstybės narės vidaus atvejais.

119. Tiesa, kaip savo išvadoje minėtoje byloje Lancry ir kt. pažymėjo generalinis advokatas G. Tesauro, gali būti paradoksalu, kad vieningoje rinkoje draudžiamos prekybos tarp dviejų valstybių narių kliūtys (pavyzdžiui, tarp Portugalijos ir Danijos), nors į prekybos kliūtis vienoje ir toje pačioje valstybėje narėje (pavyzdžiui, tarp Neapolio ir Kaprio) neatsižvelgiama( ). Iš tikrųjų iš pirmo žvilgsnio valstybių narių integracijos į Bendriją procesas, kuris yra pagrindinis Europos kūrimo plėtros elementas, yra sunkiai suderinamas su priemonių, skirtų suskaldyti ar padalyti vieną ar kitą nacionalinę teritoriją, kurioje nebūtų užtikrintas laisvas prekių judėjimas, priėmimu valstybėse narėse.

120. Esant tokioms aplinkybėms, kad ir kokia būtų šio fenomeno apimtis, mano nuomone, Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo, įskaitant nurodytąsias EB 23 ir 25 straipsniuose, neturi būti naudojamos tam sukliudyti.

121. Priešingi Teisingumo Teismo argumentai man atrodo neįtikinami ir menki.

122. Visų pirma negaliu pritarti idėjai, kaip tai minėtuose sprendimuose Lancryir kt. (29 punktas) bei Carbonati Apuani (22 punktas) pažymėjo Teisingumo Teismas, kad pats iš EB 23 straipsnio išplaukiantis muitų sąjungos principas reikalauja, jog laisvas prekių judėjimas būtų užtikrintas apskritai visoje muitų sąjungos teritorijoje, o ne tik tarpvalstybinėje prekyboje.

123. Iš tikrųjų kaip pažymėjo generalinis advokatas Poiares Maduro savo išvadoje minėtoje byloje Carbonati Apuani( ), „EB 23 straipsnis išreiškia tik valstybių Bendrijos steigėjų valią apriboti šių valstybių narių kompetenciją muitų srityje“, nesvarbu, ar tai būtų jų tarpusavio santykiai, ar santykiai su trečiosiomis šalimis, atsižvelgiant į Bendrojo muitų tarifo priėmimą.

124. Ši valia, kalbant apie muitų sąjungos vidaus aspektą, buvo išreikšta muitų ir importo ar eksporto muitams lygiaverčio poveikio mokėjimų draudimu. Teisingumo Teismas palyginti anksti nurodė, kad „(šio draudimo) pateisinimas pagrįstas kliūtimi, kurią net minimali piniginė našta, taikoma dėl sienos kirtimo, kelia laisvam prekių judėjimui“( ). Taigi pavartojęs sąvoką „sienos kirtimas“, Teisingumo Teismas neturėjo omenyje nieko kito, kaip tik tarpvalstybinių sienų kirtimą, kai jos sutampa su nacionalinės teritorijos ar jos dalies ribomis.

125. Iš tikrųjų muitinių veikla pagal apibrėžimą patenka į šį sritį, nes EB 23 straipsnio numatytas šioje srityje valstybių narių kompetencijos apribojimas, siekiant įkurti muitų sąjungą, yra būtinai ir išimtinai apibrėžtas tik tarpvalstybinės sienos kirtimo atžvilgiu. Pridursiu, kad tik šis nagrinėjimas atitinka EB 3 straipsnio 1 dalies a punkto, 23 ir 25 straipsnių formuluotes. Taip pat tik šis nagrinėjimas atitinka daugybę teismų praktikos pavyzdžių, kurie, kaip matėme, apribojo normų dėl laisvo prekių judėjimo taikymą tik prekybai tarp valstybių narių, jų netaikant prekybai vienoje ir toje pačioje valstybėje narėje.

126. Mano nuomone, argumentai minėtame sprendime Carbonati Apuani dėl EB 14 straipsnio 2 dalies formuluotės negali išsklaidyti Teisingumo Teismo pradedant minėtu sprendimu Lancry ir kt. pateiktų pagrindų menkumo, turint omenyje muitų sąjungos reikalavimus.

127. Primenu, kad šis straipsnis, kuris buvo įtrauktas į Sutartį Suvestiniu Europos aktu, apibrėžia vidaus rinką, kaip „vidaus sienų neturinčią erdvę, kurioje pagal šios Sutarties nuostatas užtikrinamas laisvas prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimas“( ).

128. Iš pirmo žvilgsnio iš šios formuluotės galima suprasti, kad kuriant vidaus rinką prie bendros rinkos reikalavimų prisideda naujų papildomų reikalavimų, nes vidaus rinkos atsiradimas lemia valstybių narių integracijos į Bendriją proceso spartėjimą( ).

129. Tačiau apibrėždami vidaus rinką kaip „vidaus sienų neturinčią erdvę“, Suvestinio akto autoriai neketino peržiūrėti nuostatų, kurios buvo aiškiai išdėstytos EEB sutartyje dėl laisvo prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimo normų taikymo ir kurias jau patvirtino Teisingumo Teismas( ).

130. Iš tikrųjų reikia pažymėti, kad EB 14 straipsnio 2 dalis dėl Sutartyje numatytų pagrindinių laisvių įgyvendinimo aiškiai nurodo jos nuostatas. Šis per derybas dėl Suvestinio akto padarytas patikslinimas atitinka ketinimus neišplėsti Sutarties normų dėl laisvo judėjimo taikymo srities, ne tik kiek tai susiję su asmenimis, bet ir prekėmis, paslaugomis bei kapitalu( ).

131. Taigi, kaip matėme, kalbant apie laisvą prekių judėjimą, EB 3 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotė bei 23, 25, 28 ir 29 straipsniai yra skirti tik tarpvalstybinei prekybai prekėmis, o ne prekybai prekėmis vienoje ir toje pačioje valstybėje narėje. Iš to darau išvadą, kad EB 14 straipsnio 2 dalis neišplečia EB 23 ir 25 straipsnių teritorinio taikymo srities išskirtinai vienos valstybės narės vidaus prekybai.

132. Ši išvada dar labiau pasitvirtina skaitant EB 3 straipsnio 1 dalies c punktą. Iš tikrųjų šis straipsnis numato, kad „<...> kaip numatyta šioje Sutartyje ir laikantis joje nustatytų terminų, Bendrijos veiklos sritys yra šios: <...> vidaus rinka, pasižyminti kliūčių laisvam prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimui tarp valstybių narių panaikinimu“( ).

133. Iki Suvestinio akto buvęs vidaus rinkos apibrėžimas nebuvo pakeistas šiuo aktu tam, kad jis būtų suvienodintas su įtrauktuoju į Sutartį. Taigi „vidaus rinkos“ sąvoka EB 14 straipsnio 2 dalies prasme negali iš esmės skirtis nuo EB 3 straipsnio 1 dalies c punkte esančios sąvokos.

134. Iš to išplaukia, kad EB 14 straipsnio 2 dalyje esanti frazė „vidaus sienų neturinčios erdvės“ nereiškia nieko kito kaip erdvę, kurioje draudžiamos prekybos tarp valstybių narių kliūtys. Taigi „vidaus sienomis“ reikia laikyti „tarpvalstybines sienas“ (prekiaujant Bendrijoje tarp valstybių narių)( ), o ne nacionalines sienas (prekiaujant vienoje ir toje pačioje valstybėje narėje), ir atvirkščiai, ne išorės sienas (prekiaujant tarp valstybių narių ir trečiųjų valstybių)( ).

135. Faktiškai, apibrėždami vidaus rinką kaip „vidaus sienų neturinčią erdvę“, Suvestinio akto autoriai pirmiausia siekė suteikti Europos kūrimui naują tikslą, nes šios frazės indėlis yra labiau politinis nei teisinis. Tai paaiškėja skaitant Baltąją knygą dėl vidaus rinkos sukūrimo, kurią 1985 m. birželio 28 ir 29 dienų Milano Europos (Vadovų) Tarybai parengė Komisija ir kuri turėjo lemiamos įtakos per visas derybas dėl Suvestinio akto( ).

136. Iš tikrųjų šiame dokumente buvo išvardyta daug priemonių, skirtų paspartinti Europos integracijos procesą panaikinant visų rūšių „sienas“, nesvarbu, ar jos „fizinės“, „techninės“, ar „fiskalinės“.

137. Kalbant apie fizines sienas, prekių ir asmenų atžvilgiu buvo numatyta panaikinti vadinamųjų „vidaus“ sienų kontrolę, t. y. muitinės postus, esančius ant kelių valstybių narių sienos( ). Minėtoje Baltojoje knygoje nėra nieko, kas leistų manyti, kad kuriant vidaus rinką taip pat reikia pašalinti galimas laisvo prekių judėjimo tarifines kliūtis kiekvienoje valstybėje narėje.

138. Dėl kitų prekybos tarp valstybių narių kliūčių rūšių, apibrėžtų terminu „techninės ir fiskalinės sienos“, reikia pažymėti, kad buvo numatyta jas gerokai sumažinti pagal plačią nacionalinės teisės aktų suderinimo programą, kurios įgyvendinimas iki 1992 m. gruodžio 31 d. turėjo būti palengvintas, išskyrus tam tikras sritis, supaprastinant atitinkamų Bendrijos priemonių priėmimo procedūrą. Būtent tokiomis aplinkybėmis Suvestinis aktas įtvirtino EEB sutarties 100 A straipsnį (po pakeitimo − EB 95 straipsnis) – buvo siekiama, kaip tai patikslina minėto straipsnio 1 dalis, sukurti vidaus rinką ir užtikrinti jos veikimą, remiantis EEB sutarties 8 straipsnio (po pakeitimo − EB 14 straipsnis) iškeltais tikslais.

139. Nors Suvestinis aktas taip nustatė glaudų ryšį tarp vidaus rinkos sukūrimo ir nacionalinės teisės aktų suderinimo priemonių priėmimo, iš to negalima padaryti išvados, kad vidaus rinkos sukūrimas EB 14 straipsnio 2 dalies prasme reiškia, jog Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo tapo taikomos vien tik valstybės narės vidaus atvejams.

140. Iš tikrųjų, nors Teisingumo Teismas nusprendė, kad „rėmimasis Sutarties 100 A straipsniu kaip teisiniu pagrindu nesuponuoja veiksmingo ryšio su laisvu judėjimu tarp valstybių narių buvimo kiekvienu atveju, numatytu akte, kuris grindžiamas šiuo pagrindu“( ), todėl toks aktas gali būti taikomas vien tik valstybės narės vidaus atvejams, to paties negalima pasakyti apie Sutarties normų, pavyzdžiui, nustatytųjų EB 23 ir 25 straipsniuose, taikymą. Iš tikrųjų, jei Sutarties normos dėl laisvo prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimo labai padeda valstybių narių integracijai į Bendriją, nacionalinės teisės aktų suderinimo priemonės dar labiau prie to prisideda, nes jų priėmimas paprastai yra lemiamas etapas Europos integracijos procese.

141. Mano nuomone, iš visų šių samprotavimų išplaukia, kad svarbu netaikyti minėtos Teisingumo Teismo praktikos bylose Lancry ir kt., Simitzi ir Carbonati Apuani ginčijamuose teisės aktuose numatytiems atvejams ir atitinkamai netaikyti EB 23 ir 25 straipsnių tokiems atvejams, kurie, reikia priminti, yra vien tik vienos ir tos pačios valstybės narės vidaus atvejai.

142. Tokia pati išvadą reikia padaryti dėl EB 29 straipsnio. Priešingai nei teigia Komisija( ), mano nuomone, minėta Teisingumo Teismo praktika bylose Lancry ir kt. ir Simitzi negali būti pritaikyta netarifinių kliūčių prekybos prekėmis srityje. Toks pritaikymas būtų grindžiamas tokiais pat nepakankamais argumentais kaip ir tie, dėl kurių Teisingumo Teismas leido taikyti EB 23 ir 25 straipsnius vien tik valstybės narės vidaus atvejams.

143. Žinoma, minėto sprendimo Carbonati Apuani( ) 23 punktas gali suteikti pagrindo manyti, kad Teisingumo Teismas netiesiogiai pripažino, jog visos Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo gali būti taikomos vien tik valstybės narės vidaus atvejams( ).

144. Vis dėlto nėra visiškai akivaizdu, kad iš to reikia padaryti bendrą išvadą. Mano nuomone, minėtas sprendimas Carbonati Apuani tik patvirtina minėtą Teisingumo Teismo praktiką bylose Legros, Lancr y ir kt. ir Simitzi, kiek tai susiję su tik su tarifinėmis prekybos kliūtimis. Abejoju, kad šiuo sprendimu Teisingumo Teismas norėjo pakeisti savo tradicinę praktiką netarifinių prekybos kliūčių srityje, t. y. visiškai kitoje srityje nei nagrinėjama atitinkamoje byloje. Suteikti minėtam sprendimui platesnę taikymo sritį nei ta, kuri tiesiogiai susijusi su šia byla, atrodo, taip pat sunkiai įmanoma, nes iš to galėtų išplaukti, kad Sutarties normos dėl laisvo judėjimo (nesvarbu, prekių ar asmenų, paslaugų ir kapitalo) būtų taikomos nacionalinės teisės aktams, susijusiems vien tik su valstybės narės vidaus atvejais. Labai tikėtina, kad šiuo sprendimu Teisingumo Teismas nenorėjo iš esmės pakeisti teismų praktikos( ).

145. Iš to darau išvadą, kad nei EB 23 ir 25 straipsniai, nei EB 29 straipsnis netaikomi atvejams, numatytiems ginčijamame teisės akte.

146. Todėl į šiuos prejudicinius klausimus reikia atsakyti taip: nors Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo taikomos Džersio salai prekiaujant žemės ūkio produktais, pavyzdžiui, bulvėmis, tarp valstybių narių, nei EB 23 ir 25 straipsniai, nei EB 29 straipsnis negali būti taikomi atvejams, kaip, pavyzdžiui, pagrindinėje byloje, kurie susiję tik su prekyba minėtais produktais tarp Džersio salos ir Jungtinės Karalystės, Gernsio ar Meno salos, nes šios teritorijos turi būti laikomos vienos ir tos pačios valstybės narės teritorijos dalimis.

V – Išvada

147. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Royal Court of Jersey pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:

„Nors Sutarties normos dėl laisvo prekių judėjimo taikomos Džersio salai prekiaujant žemės ūkio produktais, pavyzdžiui, bulvėmis, tarp valstybių narių, nei EB 23 ir 25 straipsniai, nei EB 29 straipsnis negali būti taikomi atvejams, kaip, pavyzdžiui, pagrindinėje byloje, kurie susiję tik su prekyba minėtais produktais tarp Džersio salos ir Jungtinės Karalystės, Gernsio ar Meno salos, nes šios teritorijos turi būti laikomos vienos ir tos pačios valstybės narės teritorijos dalimis“.