GENERALINIO ADVOKATO

MELCHIOR WATHELET IŠVADA,

pateikta 2018 m. sausio 10 d. ( 1 )

Byla C‑266/16

Western Sahara Campaign UK,

The Queen

prieš

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs,

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Karalienės suolo skyrius (administracinių bylų kolegija)) (Jungtinė Karalystė) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Europos bendrijos ir Maroko Karalystės partnerystės susitarimas žuvininkystės sektoriuje – Protokolas dėl susitarime numatytų žvejybos galimybių – Aktai, kuriais patvirtinamas susitarimo ir protokolo sudarymas – Taisyklės dėl žvejybos galimybių, nustatytų valstybių narių protokolu, paskirstymo – Galiojimas atsižvelgiant į ESS 3 straipsnį ir tarptautinę teisę – Taikymas Vakarų Sacharai ir šalia jos esantiems vandenims“

Turinys

I. Įžanga II. Teisinis pagrindas A. Žuvininkystės susitarimas B. 2013 m. protokolas C. Reglamentas Nr. 764/2006 D. Sprendimas 2013/785/ES E. Reglamentas Nr. 1270/2013 III. Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai IV. Procesas Teisingumo Teisme V. Dėl trečiojo ir ketvirtojo prejudicinių klausimų A. Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos B. Dėl esmės 1. Pirminės pastabos 2. Galimybė remtis tarptautinės teisės normomis siekiant ginčyti ginčijamų aktų galiojimą a) Bendrieji principai b) Dėl galimybės remtis tarptautinės teisės normomis, taikytinomis tarptautinių susitarimų, kuriais siekiama eksploatuoti Vakarų Sacharos gamtos išteklius, sudarymui 1) Teisė į apsisprendimą i) Teisė į apsisprendimą yra viena iš žmogaus teisių ii) Teisė į apsisprendimą kaip tarptautinės teisės, tarptautinės sutarčių teisės ir „erga omnes“ pareigos principas – Sąjungai yra privaloma teisė į apsisprendimą – Teisė į apsisprendimą yra tarptautinės teisės norma, kuri pagal turinį yra besąlygiška ir pakankamai tiksli – Teisės į apsisprendimą pobūdis ir struktūra nedraudžia atlikti ginčijamų aktų teisminės kontrolės 2) Nuolatinio suvereniteto dėl gamtos išteklių principas 3) Tarptautinės humanitarinės teisės normos, taikytinos tarptautinių susitarimų, kuriais numatytas okupuotos teritorijos gamtos išteklių eksploatavimas, sudarymui 3. Dėl Reglamento Nr. 764/2006, Sprendimo 2013/785 ir Reglamento Nr. 1270/2013 galiojimo, taip pat dėl Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo suderinamumo su tarptautinės teisės normomis, kuriomis galima remtis ir į kurias daroma nuoroda ESS 3 straipsnio 5 dalyje a) Dėl to, ar ginčijamuose aktuose laikomasi Vakarų Sacharos tautos teisės į apsisprendimą ir pareigos nepripažinti neteisėtos situacijos, kylančios dėl šios teisės pažeidimo, ir nepadėti ar neteikti paramos tam, kad ši situacija būtų išlaikyta 1) Dėl Vakarų Sacharos tautos laisvos valios ginčijamais aktais siekti Vakarų Sacharos ekonominio vystymosi ir disponuoti gamtos turtais bei ištekliais 2) Dėl pareigos nepripažinti neteisėtos situacijos, kylančios iš Vakarų Sacharos tautos teisės į apsisprendimą pažeidimo, ir nepadėti ar neteikti paramos tam, kad ši situacija būtų išlaikyta 3) Ar Vakarų Sacharai taikytini tarptautiniai susitarimai su Maroko Karalyste buvo sudaryti kitu pagrindu nei suvereniteto šios teritorijos atžvilgiu įtvirtinimas? i) Maroko Karalystė kaip Vakarų Sacharos „de facto“ administruojančioji valdžia ii) Maroko Karalystė kaip Vakarų Sacharos okupacinė valdžia – Dėl tarptautinės humanitarinės teisės taikytinumo Vakarų Sacharai – Dėl Vakarų Sacharos karinės okupacijos buvimo – Dėl okupacinės valdžios galėjimo sudaryti tarptautinius susitarimus, taikytinus okupuotai teritorijai, ir dėl teisėtumo sąlygų, taikomų šių susitarimų sudarymui b) Dėl to, ar ginčijamuose aktuose laikomasi nuolatinio suvereniteto dėl gamtos išteklių principo ir tarptautinės humanitarinės teisės normų, taikytinų okupuotos teritorijos gamtos išteklių eksploatavimui 1) Nuolatinio suvereniteto dėl gamtos išteklių principas 2) 1907 m. Hagos taisyklių 55 straipsnis 3) Dėl nuolatinio suvereniteto dėl gamtos išteklių principo ir 1907 m. Hagos taisyklių 55 straipsnio laikymosi ginčijamuose aktuose c) Dėl nepripažinimo įpareigojimo apribojimų 4. Santrauka VI. Dėl Tarybos prašymo laikinai apriboti negaliojimo paskelbimo pasekmes VII. Išvada

I. Įžanga

1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Europos bendrijos ir Maroko Karalystės žuvininkystės sektoriaus partnerystės susitarimo ( 2 ) (toliau – Žuvininkystės susitarimas), Europos Sąjungos ir Maroko Karalystės protokolo, kuriuo nustatomos Žuvininkystės susitarime numatytos žvejybos galimybės ir finansinis įnašas ( 3 ) (toliau – 2013 m. protokolas), ir 2013 m. lapkričio 15 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 1270/2013 dėl žvejybos galimybių paskirstymo pagal Europos Sąjungos ir Maroko Karalystės protokolą, kuriuo nustatomos Europos Sąjungos ir Maroko Karalystės žuvininkystės sektoriaus partnerystės susitarime numatytos žvejybos galimybės ir finansinis įnašas ( 4 ), galiojimu, kiek jais nustatomas ir įgyvendinamas Europos Sąjungos ir Maroko Karalystės vykdomas Vakarų Sacharos jūros biologinių išteklių eksploatavimas.

2. Tai yra pirmasis prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl Sąjungos sudarytų tarptautinių susitarimų ir jų sudarymo aktų galiojimo. Juo keliami nauji teisės klausimai dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos priimti sprendimą dėl Sąjungos sudarytų tarptautinių susitarimų galiojimo, dėl sąlygų, kurias asmenys turi įvykdyti, kad galėtų remtis tarptautinės teisės normomis nagrinėjant šių tarptautinių susitarimų galiojimą, ir dėl šių normų išaiškinimo. Šie klausimai turi labai svarbią reikšmę Sąjungos išorės veiksmų teisminei kontrolei ir nuo septintojo dešimtmečio vykstančiam Vakarų Sacharos dekolonizacijos procesui.

3. Žinoma, ne vienas atsakymas į šiuos klausimus turės politinį poveikį. Vis dėlto, kaip yra nusprendęs Tarptautinis Teisingumo Teismas, „to, kad teisinis klausimas turi ir politinių aspektų, „kaip paprastai būna kalbant apie nemažai tarptautiniame gyvenime kylančių klausimų“, nepakanka, kad jis prarastų savo „teisinį pobūdį“ ir kad „Teismas netektų jam pagal Statutą aiškiai suteiktos kompetencijos <…>“. Nepaisant politinių iškelto klausimo aspektų, Tarptautinis Teisingumo Teismas negali paneigti klausimo, kuriuo prašoma atlikti iš esmės teisminę funkciją, teisinio pobūdžio <…>“ ( 5 ).

II. Teisinis pagrindas

A. Žuvininkystės susitarimas

4. Žuvininkystės susitarimas yra vienas iš susitarimų, nuo 1987 m. sudaromų tarp Sąjungos ir Maroko Karalystės žuvininkystės sektoriuje. Jo sudarymas Bendrijos vardu patvirtintas Reglamentu Nr. 764/2006. Pagal šio reglamento 17 straipsnį jis įsigaliojo 2007 m. vasario 28 d. ( 6 )

5. Kaip matyti iš šio susitarimo preambulės ir 1 bei 3 straipsnių, Žuvininkystės susitarimu sukurta partnerystė, kurios tikslas – prisidėti prie veiksmingo Maroko Karalystės žuvininkystės politikos įgyvendinimo, o plačiau – prie biologinių jūros išteklių išsaugojimo ir tausaus bei atsakingo eksploatavimo taikant taisykles, susijusias su ekonominiu, finansiniu, techniniu ir moksliniu šalių bendradarbiavimu, laivų, plaukiojančių su Sąjungos valstybės narės vėliava, žvejybos Maroko žvejybos rajonuose sąlygomis, žuvininkystės veiklos kontrolės šiuose rajonuose taisyklėmis ir žuvininkystės sektoriaus įmonių bendradarbiavimu.

6. Jo 2 straipsnyje „Sąvokų apibrėžimai“ numatyta: „Šiame Susitarime, protokole ir priede: a) „Maroko žvejybos rajonas“ – tai vandenys, į kuriuos Maroko Karalystė turi suverenias teises arba jos jurisdikcijai priklausantys vandenys; <…>“

7. 5 straipsnyje „Bendrijos laivų žvejyba Maroko žvejybos rajonuose“ nurodyta: „1. Marokas įsipareigoja leisti [Sąjungos] laivams užsiimti žvejyba jo žvejybos rajonuose pagal šį Susitarimą, įskaitant jo protokolą ir priedą. <…> 4. [Sąjunga], vadovaudamasi Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencija, įsipareigoja imtis visų tinkamų veiksmų užtikrinti, kad jos laivai laikytųsi šio Susitarimo nuostatų ir Maroko jurisdikcijai priklausančiuose vandenyse žvejybą reglamentuojančių teisės aktų.“

8. 7 straipsnyje „Finansinis įnašas“ nurodyta: 1. [Sąjunga], laikydamasi protokole ir priede nurodytų terminų ir sąlygų, skiria Marokui finansinį įnašą. Šis įnašas nustatomas atsižvelgiant į du susijusius faktorius: a) finansinį įnašą, taikomą [Sąjungos] laivams už suteiktas teises žvejoti Maroko žvejybos rajonuose, nepažeidžiant mokesčių, kuriuos [Sąjungos] laivų savininkai turi mokėti už licencijas; b) [Sąjungos] finansinę paramą, skirtą nacionalinei žuvininkystės politikai, grindžiamai atsakinga žuvininkyste ir tausojančiu žuvininkystės išteklių naudojimu Marokui priklausančiuose vandenyse, sukurti. 2. 1 dalies b punkte nurodyto finansinio įnašo dalis nustatoma ir administruojama atsižvelgiant į abipusiu Šalių susitarimu ir pagal protokolą nustatytus tikslus, kurie turi būti pasiekti vykdant sektorinę žuvininkystės politiką Maroke ir atsižvelgiant į metinę bei daugiametę jos įgyvendinimo programą.“

9. 11 straipsnyje „Taikymo teritorija“ numatyta: „Šis Susitarimas taikomas teritorijose, kuriose taikoma [SESV] pagal toje Sutartyje nustatytas sąlygas, ir Maroko teritorijoje bei Maroko jurisdikcijai priklausančiuose vandenyse.“

10. 13 straipsnyje „Ginčų sprendimas“ numatyta, kad, „kilus ginčams dėl šio susitarimo aiškinimo ar taikymo, Susitariančiosios Šalys konsultuojasi tarpusavyje“.

11. 16 straipsnyje išdėstyta: „Protokolas ir priedas bei priedėliai yra neatskiriama šio Susitarimo dalis.“ Šis protokolas ir priedas kartu su priedėliais sudaryti 4 metų laikotarpiui ( 7 ). Taigi jie jau nebegalioja.

B. 2013 m. protokolas

12. 2013 m. lapkričio 18 d. Sąjunga ir Maroko Karalystė pasirašė 2013 m. protokolą, kuriame nustatomos Žuvininkystės susitarime numatytos žvejybos galimybės ir finansinis įnašas. Protokolas įsigaliojo 2014 m. liepos 15 d. ( 8 )

13. Jo 1 straipsnyje „Bendrieji principai“ nustatyta: „Protokolas ir priedai su priedėliais yra neatskiriama <…> žuvininkystės <…> susitarimo, esančio [asociacijos] susitarimo dalimi.<…> Šis protokolas įgyvendinamas pagal <…> to paties susitarimo 2 straipsnį dėl demokratinių principų ir pamatinių žmogaus teisių nepažeidimo.“

14. 2 straipsnyje „Taikymo laikotarpis, trukmė ir žvejybos galimybės“ numatyta: „Susitarimo 5 straipsnyje numatytos žvejybos galimybės 4 metų laikotarpiui nuo taikymo pradžios yra nustatytos prie šio protokolo pridėtoje lentelėje. 1 dalis yra taikoma nepažeidžiant šio protokolo 4 ir 5 straipsnių nuostatų. <…>“

15. 3 straipsnyje „Finansinis įnašas“ nurodyta: „1. Bendra numatoma metinė protokolo vertė yra 40000000 EUR už 2 straipsnyje numatytą laikotarpį. Iš šios bendros sumos: a) Susitarimo 7 straipsnyje numatytas finansinis įnašas 30000000 EUR paskirstomas taip: i) 16000000 EUR – finansinei kompensacijai už naudojimąsi ištekliais; ii) 14000000 EUR – Maroko žuvininkystės sektoriaus politikos paramai; b) 10000000 atitinka laivų savininkų mokamus mokesčius už žvejybos licencijas, išduotas taikant susitarimo 6 straipsnį ir laikantis šio protokolo priedo I skyriaus D ir E punkto sąlygų. <…> 4. 1 dalies a punkte numatytas finansinis įnašas pervedamas vyriausiajam Maroko Karalystės iždininkui į atidarytą Maroko Karalystės iždo sąskaitą, kurios rekvizitus praneša Maroko valdžios institucijos. 5. Nepažeidžiant šio protokolo 6 straipsnio nuostatų, šio įnašo paskirstymas yra išskirtinė Maroko kompetencija.“

16. 6 straipsnyje „Parama Maroko žuvininkystės sektoriaus politikai“ nurodyta: „1. Šio protokolo 3 straipsnio 1 dalies a punkto ii papunktyje numatytas finansinis įnašas skirtas Maroko žuvininkystės sektoriaus politikai plėtoti ir įgyvendinti pagal žuvininkystės sektoriaus plėtros „Halieutis“ strategiją. 2. Marokas paskirsto ir administruoja šį įnašą remdamasis abiejų šalių jungtiniame komitete bendrai nustatytais siektinais tikslais ir su jais susijusiomis metinėmis ir daugiametėmis programomis ir laikydamasis žuvininkystės sektoriaus plėtros strategijos „Halieutis“ bei vertindamas laukiamą vykdytinų projektų poveikį. <…> 6. Atsižvelgdamas į projektų pobūdį ir įgyvendinimo trukmę Marokas jungtiniam komitetui pateiks naudojant šiame protokole numatytą paramą sektoriui jau įgyvendintų projektų įgyvendinimo ataskaitą kartu su laukiamu tokių projektų ekonominiu ir socialiniu poveikiu, ypač susijusiu su darbo vietomis ir investicijomis; taip pat su bet kokiu kiekybišku atliktos veiklos poveikiu bei jos geografiniu pasiskirstymu. Tokie duomenys bus parengti vadovaujantis jungtiniame komitete išsamiau nustatytinais rodikliais. 7. Be to, Marokas prieš pasibaigiant protokolo galiojimui pateiks galutinę šiame protokole numatytos paramos sektoriui panaudojimo ataskaitą, į kurią bus įtraukta ankstesnėse dalyse minima informacija. 8. Jei reikės, pasibaigus protokolo galiojimui ir, jei taikoma, jo galiojimo sustabdymo laikotarpiu abi šalys, remdamosi šiame protokole numatytomis sąlygomis, toliau stebės, kaip panaudojama parama sektoriui. <…>“

C. Reglamentas Nr. 764/2006

17. Reglamento 1 konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „[Sąjunga] ir Maroko Karalystė vedė derybas ir parafavo Partnerystės susitarimą žuvininkystės sektoriuje, suteikiantį [Sąjungos] žvejams galimybes žvejoti vandenyse, į kuriuos Maroko Karalystė turi suverenias teises arba kurie yra jos jurisdikcijoje.“

18. Šio reglamento 1 straipsnyje išdėstyta: „[Žuvininkystės susitarimas] patvirtinamas [Sąjungos] vardu.“

D. Sprendimas 2013/785/ES

19. Šio sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „Sąjunga baigė derybas su Maroko Karalyste dėl naujojo protokolo, kuriuo Sąjungos laivams suteikiamos žvejybos galimybės vandenyse, kurie priklauso Maroko Karalystės suverenitetui ar jurisdikcijai žuvininkystės srityje.“

20. Jo 1 straipsnyje išdėstyta: „Europos Sąjungos vardu patvirtinamas [2013 m. protokolas].“

E. Reglamentas Nr. 1270/2013

21. Kaip nurodyta šio reglamento 2 konstatuojamojoje dalyje, „Sąjunga baigė derybas su Maroko Karalyste dėl Partnerystės susitarim[o] naujojo protokolo, kuriuo Sąjungos laivams suteikiamos žvejybos vandenyse, kurie priklauso Maroko Karalystės suverenitetui ir jurisdikcijai žuvininkystės srityje, galimybės. Naujasis partnerystės protokolas buvo parafuotas 2013 m. liepos 24 d.“.

22. 1 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms paskirstomos 2013 m. protokole nustatytos žvejybos galimybės. Pagal šį paskirstymą Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei suteikta 4525 tonų kvota pramoninės pelaginės žvejybos rajone.

III. Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

23. Western Sahara Campaign UK (toliau – WSC) yra nepriklausoma Jungtinėje Karalystėje įsteigta savanorių organizacija, kurios tikslas – skatinti Vakarų Sacharos tautų teisės į apsisprendimą pripažinimą.

24. Ji pareiškė du susijusius ieškinius Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (mokesčių ir muitų administratorius, Jungtinė Karalystė) ir Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (aplinkos, maisto ir kaimo reikalų ministras, Jungtinė Karalystė).

25. Didžiosios Britanijos mokesčių administratorius yra atsakovas pagal pirmąjį ieškinį, kuriuo WSC ginčija lengvatinio tarifo taikymą prekėms iš Vakarų Sacharos, patvirtintoms kaip Maroko Karalystės kilmės prekės. Aplinkos, maisto ir kaimo reikalų ministras yra atsakovas pagal antrąjį ieškinį, kuriuo WSC ginčija ministrui ginčijamais aktais suteiktą galimybę išduoti žvejybos licencijas žvejoti greta Vakarų Sacharos esančiuose vandenyse.

26. Šiuose ieškiniuose WSC ginčija 1996 m. vasario 26 d. Briuselyje pasirašyto Europos ir Viduržemio jūros regiono šalių susitarimo, steigiančio Europos Bendrijų, jų valstybių narių ir Maroko Karalystės asociaciją (OL L 70, 2000, p. 2; toliau – Asociacijos susitarimas), ir Žuvininkystės susitarimo teisėtumą tiek, kiek jie taikomi Vakarų Sacharai. Kaip nurodo WSC, šie susitarimai negalioja, nes jie prieštarauja bendriesiems Sąjungos teisės principams ir ESS 3 straipsnio 5 daliai, pagal kurią Sąjunga įpareigojama laikytis tarptautinės teisės. Šiomis aplinkybėmis WSC mano, kad šiais susitarimais, sudarytais neteisėtos okupacijos sąlygomis, pažeidžiamos kelios tarptautinės teisės normos, be kita ko, Vakarų Sacharos tautos teisė į apsisprendimą, Jungtinių Tautų Chartijos 73 straipsnis, nuolatinio suvereniteto dėl gamtinių išteklių principas ir tarptautinės humanitarinės teisės normos, taikytinos karinės okupacijos atvejais.

27. Mokesčių ir muitų administratorius ir aplinkos, maisto ir kaimo reikalų ministras atsikerta, kad WSC neturi teisės remtis tarptautinės teisės normomis siekdama ginčyti minėtų susitarimų galiojimą ir kad bet kuriuo atveju jos ieškiniai, kuriais siekiama Anglijos teismuose ginčyti Maroko Karalystės politiką Vakarų Sacharos atžvilgiu, negali būti nagrinėjami teismo keliu. Kalbant apie esmę, jie teigia, kad nė viena minėtų susitarimų nuostata neleidžia daryti išvados, kad Sąjunga pripažino imperatyvių tarptautinės teisės normų pažeidimą ar sudarė jam sąlygas. Be to, jų nuomone, tai, kad Maroko Karalystė ir toliau yra okupavusi Vakarų Sacharą, nekliudo su ja sudaryti susitarimo dėl šios teritorijos gamtinių išteklių naudojimo ir bet kuriuo atveju minėtų susitarimų šalys pripažįsta, kad šis naudojimas turi duoti naudą šios teritorijos tautoms.

28. Šiomis aplinkybėmis High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Aukštasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Karalienės suolo skyrius (administracinių bylų kolegija), Jungtinė Karalystė) laikosi nuomonės, kad „[Sąjungos institucijos] ne visada turi teisę būti abejingos dėl to, kur yra suverenios trečiosios valstybės sienos, visų pirma jeigu yra neteisėtai okupuota kitos valstybės teritorija“ ( 9 ), nes kitaip gali būti pažeisti Jungtinių Tautų Chartijos principai ir Sąjungai privalomi principai, nors Sąjungos institucijos ir turi plačią diskreciją užsienio reikalų srityje.

29. Minėto teismo nuomone, nors Maroko Karalystė teigia, kad Vakarų Sachara yra jos suverenios teritorijos dalis, šio teiginio nėra pripažinusi nei tarptautinė bendruomenė apskritai, nei Sąjunga konkrečiai. Priešingai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, Maroko Karalystės buvimas yra okupacija, kurią jis kvalifikuoja kaip „tęstinę okupaciją“ ( 10 ). Taigi kyla klausimas, ar tokiai organizacijai kaip Sąjunga, kuri laikosi Jungtinių Tautų Chartijos principų, yra teisėta sudaryti su trečiąja valstybe susitarimą dėl teritorijos, esančios už pripažintų šios valstybės sienų ribų.

30. Šiuo klausimu, minėto teismo nuomone, nors Sąjungos institucijos nepadarė akivaizdžios klaidos, konstatuodamos, kad Maroko Karalystės vykdoma tęstinė Vakarų Sacharos okupacija tarptautinės teisės požiūriu nekliudo sudaryti jokio susitarimo dėl atitinkamos teritorijos gamtinių išteklių eksploatavimo, kyla klausimas dėl esmės – ar atitinkami konkretūs susitarimai prieštarauja tam tikriems tarptautinės teisės principams ir ar buvo pakankamai atsižvelgta į Vakarų Sacharos gyventojų ir pripažintų jų atstovų valią.

31. Kaip nurodo minėtas teismas, yra argumentų, leidžiančių teigti, kad Sąjungos institucijos, taikydamos tarptautinę teisę, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes minėti susitarimai buvo sudaryti Maroko Karalystei nepripažinus savo, kaip administruojančiosios valdžios, statuso ir nesilaikant iš Jungtinių Tautų Chartijos 73 straipsnio kylančių įpareigojimų ir pareigos skatinti Vakarų Sacharos tautų teisę į apsisprendimą.

32. Šiomis aplinkybėmis High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Aukštojo Teisingumo Teismo (Anglija ir Velsas) Karalienės suolo skyrius (administracinių bylų kolegija), Jungtinė Karalystė) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar [Asociacijos susitarimo] 9, 17 ir 94 straipsniuose ir 4 protokole daromos nuorodos į „Maroką“ reiškia tik suverenią Maroko teritoriją, kurią pripažįsta Jungtinės Tautos ir Sąjunga, todėl atsižvelgiant į jas draudžiama į Sąjungą importuoti Vakarų Sacharos kilmės produktus netaikant muitų pagal Asociacijos susitarimą? 2. Ar, jeigu Vakarų Sacharos kilmės produktai gali būti importuojami į Europos Sąjungą netaikant muitų pagal Asociacijos susitarimą, Asociacijos susitarimas galioja, atsižvelgiant į [ESS] 3 straipsnio 5 dalyje numatytą reikalavimą prisidėti prie tarptautinės teisės principų ir Jungtinių Tautų Chartijos principų laikymosi ir į tai, kiek Asociacijos susitarimas sudarytas sahravių tautos naudai, jos vardu, atsižvelgiant į jos valią ir (arba) pasikonsultavus su jos pripažintais atstovais? 3. Ar [Žuvininkystės] susitarimas (patvirtintas ir įgyvendintas Reglamentu Nr. 764/2006, Sprendimu 2013/785 ir Reglamentu Nr. 1270/2013) galioja, atsižvelgiant į [ESS] 3 straipsnio 5 dalyje numatytą reikalavimą prisidėti prie tarptautinės teisės principų ir Jungtinių Tautų Chartijos principų laikymosi ir į tai, kiek Partnerystės susitarimas žuvininkystės sektoriuje sudarytas sahravių tautos naudai, jos vardu, atsižvelgiant į jos valią ir (arba) pasikonsultavus su jos pripažintais atstovais? 4. Ar ieškovė turi teisę ginčyti Sąjungos teisės aktų galiojimą dėl to, kad Sąjunga tariamai įvykdė tarptautinės teisės pažeidimą, visų pirma atsižvelgiant į: a) tai, kad, nors ieškovė pagal nacionalinę teisę turi teisę ginčyti Sąjungos teisės aktų galiojimą, ji negina jokių Sąjungos teisėje numatytų teisių; ir (arba) b) principą, suformuluotą byloje Case of the Monetary Gold Removed from Rome in 1943 (TTT rinkinys, 1954 m., p. 19), pagal kurį Tarptautinis Teisingumo Teismas negali daryti išvadų, kuriomis ginčijami valstybės, nedalyvaujančios teismo nagrinėjamoje byloje ir nesutikusios, kad teismo sprendimai jai būtų privalomi, veiksmai arba kurios daro poveikį tokios valstybės teisėms?“

33. 2016 m. lapkričio 23 d. nutartimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas leido Maroko žemės ūkio ir kaimo plėtros konfederacijai (Comader) dalyvauti jo nagrinėjamoje byloje kaip suinteresuotajai šaliai.

IV. Procesas Teisingumo Teisme

34. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje gautas 2016 m. gegužės 13 d. Rašytines pastabas pateikė Ispanijos, Prancūzijos ir Portugalijos vyriausybės, taip pat Taryba ir Europos Komisija.

35. 2017 m. sausio 17 d. raštu Teisingumo Teismas paklausė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, ar, atsižvelgdamas į 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Taryba / Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėtų palikti, ar atsiimti pirmąjį ir antrąjį prejudicinius klausimus.

36. 2017 m. vasario 3 d. raštu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atsiėmė pirmąjį ir antrąjį prejudicinius klausimus, nusprendęs, kad atsakymo į juos jam jau nebereikia.

37. 2017 m. vasario 17 d. raštu Teisingumo Teismas paprašė pagrindinės bylos šalis ir įstojusias į jo nagrinėjamą bylą šalis pateikti savo nuomonę dėl galimo 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Taryba / Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) poveikio atsakymui į trečiąjį prejudicinį klausimą ir per tris savaites atsakyti į įvairius klausimus; WSC, Comader, Ispanijos ir Prancūzijos vyriausybės ( 11 ), Taryba ir Komisija tai padarė.

38. 2017 m. rugsėjo 6 d. surengtas posėdis; per jį WSC, Comader, Ispanijos ir Prancūzijos vyriausybės, taip pat Taryba ir Komisija pateikė žodines pastabas.

V. Dėl trečiojo ir ketvirtojo prejudicinių klausimų

39. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo, ar galioja Žuvininkystės susitarimas, patvirtintas Reglamentu Nr. 764/2006 ir įgyvendintas 2013 m. protokolu (patvirtintu Sprendimu 2013/785) ir Reglamentu Nr. 1270/2013, atsižvelgiant į, pirma, ESS 3 straipsnio 5 dalį, kurioje Sąjungai nustatoma pareiga „[prisidėti] prie <…> griežto tarptautinės teisės, įskaitant Jungtinių Tautų Chartijos principus, laikymosi“, ir, antra, tai, kiek šis susitarimas buvo sudarytas sahravių tautos naudai, jos vardu, pagal šios tautos valią ir (arba) pasikonsultavus su pripažintais jos atstovais.

40. Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo, kokiomis sąlygomis galima remtis tarptautine teise, kai Sąjungos aktų teisminė kontrolė atliekama pateikiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl galiojimo.

41. Mano nuomone, šie prejudiciniai klausimai yra glaudžiai susiję tarpusavyje ir juos reikia nagrinėti kartu.

A. Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos

42. Trečiasis prejudicinis klausimas susijęs su Žuvininkystės susitarimu (papildytu 2013 m. protokolu) ir juo Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą dėl šio Sąjungos sudaryto tarptautinio susitarimo galiojimo. Tačiau jame taip pat nurodomi Tarybos priimti šio susitarimo patvirtinimo ir įgyvendinimo aktai.

43. Tarybos nuomone, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos per prejudicinio sprendimo procedūrą priimti sprendimo dėl Žuvininkystės susitarimo galiojimo, nes minėtas susitarimas, kaip tarptautinis susitarimas, nėra institucijų priimtas aktas, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnio pirmos pastraipos b punktą. Kaip nurodo Taryba, Sąjungos sudaryto tarptautinio susitarimo galiojimas gali būti nagrinėjamas tik prieš jį sudarant per SESV 218 straipsnio 11 dalyje nustatytą nuomonės procedūrą. Subsidiariai Taryba, kuriai pritaria Komisija ir Ispanijos bei Prancūzijos vyriausybės, mano, jog galima teigti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš tikrųjų susijęs su aktų, kuriais patvirtintas Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo sudarymas, t. y. Reglamento Nr. 764/2006 ir Sprendimo 2013/785, galiojimu.

44. Mano nuomone, šis jurisdikcijos nebuvimu grindžiamas prieštaravimas turi būti atmestas dėl toliau nurodytų priežasčių.

45. Pagal SESV 267 straipsnio pirmos pastraipos b punktą Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso priimti prejudicinį sprendimą dėl „Sąjungos institucijų <…> aktų galiojimo ir išaiškinimo“.

46. Remiantis suformuota jurisprudencija, pagal šią nuostatą Sąjungos sudarytas tarptautinis susitarimas „[Sąjungos atžvilgiu] yra Sąjungos institucijų priimtas aktas“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį ( 12 ). Tuo remdamasis, Teisingumo Teismas, priimdamas prejudicinį sprendimą, dažnai turėjo galimybę aiškinti tokių Sąjungos sudarytų susitarimų ( 13 ), tarp jų – Žuvininkystės susitarimo ( 14 ), nuostatas.

47. Be to, kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, galiojimo kontrolė per prejudicinio sprendimo procedūrą taikoma „visų be išimties“ institucijų aktams ( 15 ), o pagal SESV „263 ir 277 straipsnius, viena vertus, ir jos 267 straipsnį, kita vertus, nustatyta išsami teisių gynimo priemonių ir procedūrų sistema, skirta užtikrinti Sąjungos aktų teisėtumo kontrolei, kuri patikėta Sąjungos teismui“ ( 16 ).

48. Atsižvelgiant į tai, Sąjungos sudaryti tarptautiniai susitarimai priskiriami ir tarptautinės teisės sistemai, nes jie sudaryti su trečiąja šalimi, ir Sąjungos teisės sistemai.

49. Nors tarptautinės teisės sistemoje tarptautinė sutartis gali negalioti tik dėl kurios nors iš priežasčių, išsamiai išvardytų 1969 m. gegužės 23 d. Vienoje pasirašytos Vienos konvencijos dėl sutarčių teisės ( 17 ) (toliau – Vienos konvencija dėl sutarčių teisės) 46–53 straipsniuose, iš SESV 218 straipsnio 11 dalies matyti, kad „[Sąjungos sudaryto] tarptautinio susitarimo nuostatos <…> turi visiškai atitikti [ESS ir SESV] ir iš jų išplaukiančius konstitucinius principus“ ( 18 ).

50. Būtent siekdami kuo labiau išvengti teisinių ir tarptautinės politikos komplikacijų, kurių sukeltų Sąjungos sudarytos tarptautinės sutarties, kuri liktų galioti pagal tarptautinę teisę, nesuderinamumas su ESS ir SESV, minėtų sutarčių autoriai sukūrė prevencinę nuomonės procedūrą, kuri šiuo metu numatyta SESV 218 straipsnio 11 dalyje.

51. Siekdamas pagrįsti savo jurisdikciją vertinti tarptautinių sutarčių suderinamumą per nuomonės procedūrą, Teisingumo Teismas taip pat rėmėsi tuo, kad ši jurisdikcija bet kuriuo atveju jam suteikta SESV 258, 263 ir 267 straipsniais. Iš tiesų jis nusprendė, kad „klausimas, ar konkretaus susitarimo sudarymas priklauso [Sąjungos] kompetencijai ir ar atitinkamu atveju ši kompetencija buvo įgyvendinta laikantis Sutarties nuostatų, iš esmės gali būti pateikiamas Teisingumo Teismui tiesiogiai pagal [SESV 258] straipsnį arba per prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą pagal [SESV 263] straipsnį“ ( 19 ).

52. Taigi Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti „visus klausimus, kurie gali kelti abejonių dėl [tarptautinio] susitarimo turinio ar formos galiojimo atsižvelgiant į [ESS ir SESV]“ ( 20 ).

53. Šiuo klausimu, siekiant išvengti minėtų komplikacijų, jeigu Teisingumo Teismas priima neigiamą nuomonę dėl „numatomo“ tarptautinio susitarimo suderinamumo su ESS ir SESV, šis susitarimas negali įsigalioti, nebent prieš tai jis būtų pakeistas ( 21 ). Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas gali ex post tikrinti materialinį arba procedūrinį susitarimo suderinamumą ( 22 ) su ESS ir SESV, jei nagrinėja ieškinį dėl panaikinimo arba prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl galiojimo.

54. Iš to, kas nurodyta pirmiau, darytina išvada, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją tikrinti Tarybos akto, kuriuo patvirtinamas tarptautinio susitarimo sudarymas, galiojimą ( 23 ), o tai apima šio sprendimo vidaus teisėtumo kontrolę atsižvelgiant į nagrinėjamą susitarimą ( 24 ). Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas gali tikrinti Tarybos akto teisėtumą (įskaitant tarptautinio susitarimo, kurio sudarymą ji patvirtina, nuostatas) atsižvelgiant į ESS ir SESV ir iš jų kylančius konstitucinius principus, įskaitant pagarbą pagrindinėms teisėms ( 25 ) ir tarptautinei teisei ( 26 ), laikantis ESS 3 straipsnio 5 dalies.

55. Todėl Teisingumo Teismas turi jurisdikciją panaikinti (jei pareiškiamas ieškinys dėl panaikinimo) arba pripažinti negaliojančiu (jei pateikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą) Tarybos sprendimą, kuriuo patvirtinamas nagrinėjamo tarptautinio susitarimo sudarymas ( 27 ), ir pripažinti šio susitarimo nesuderinamumą su ESS ir SESV ir iš jų kylančiais konstituciniais principais.

56. Šiuo atveju tarptautinis susitarimas ir toliau yra privalomas šalims pagal tarptautinę teisę, o Sąjungos institucijos turi pašalinti šio susitarimo nesuderinamumą su ESS ir SESV ir iš jų kylančiais konstituciniais principais ( 28 ). Jei nesuderinamumo neįmanoma pašalinti, jos turi susitarimą denonsuoti arba iš jo pasitraukti ( 29 ) pagal Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 56 ir 65–68 straipsniuose ( 30 ), o šiuo atveju – Žuvininkystės susitarimo 14 straipsnyje numatytą procedūrą. Šiuo klausimu galima analogija su SESV 351 straipsniu, kuriame kalbama apie tą pačią situaciją dėl sutarčių, kurias valstybės narės yra sudariusios prieš įstodamos į Sąjungą.

57. Galiausiai reikėtų patikslinti, kad principas, kurį Tarptautinis Teisingumo Teismas įtvirtino Sprendime Case of the Monetary Gold Removed from Rome in 1943 ( 31 ) ir kuris nurodytas ketvirtajame prejudiciniame klausime, pagal kurį šis teismas negali įgyvendinti savo jurisdikcijos siekdamas išnagrinėti dviejų valstybių ginčą, jeigu tam jam reikėtų nagrinėti trečiosios valstybės, kuri nėra proceso šalis ( 32 ), elgesį, nėra, kaip teigia Taryba ir Komisija, reikšmingas šiuo atveju. Iš tiesų šio principo, kuris yra įtvirtintas Tarptautinio Teisingumo Teismo statute, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statute nėra, ir bet kuriuo atveju jo negali būti Sąjungos teisėje, nes pagal šį principą savaime atmetama galimybė tikrinti Sąjungos sudarytų tarptautinių sutarčių suderinamumą su ESS ir SESV, trečiajai valstybei, pasirašiusiai susitarimą su Sąjunga, nedalyvaujant jame nagrinėjamoje byloje.

58. Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus, prejudiciniais klausimais siekiama nustatyti: – Reglamento Nr. 764/2006 galiojimą, kiek juo patvirtinamas Žuvininkystės susitarimas, „[suteikiantis] [Sąjungos] žvejams galimybes žvejoti vandenyse, į kuriuos Maroko Karalystė turi suverenias teises arba kurie yra jos jurisdikcijoje“ ( 33 ), – Sprendimo 2013/785 galiojimą, kiek juo patvirtinamas 2013 m. protokolas, „kuriuo Sąjungos laivams suteikiamos žvejybos galimybės vandenyse, kurie priklauso Maroko Karalystės suverenitetui ar jurisdikcijai žuvininkystės srityje“ ( 34 ), ir nustatomas finansinis atlygis už šį naudojimą, – Reglamento Nr. 1270/2013 galiojimą, kiek juo valstybėms narėms pagal 2013 m. protokolą paskirstomos žvejybos galimybės, ir – Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo suderinamumą su ESS ir SESV ir iš jų kylančiais konstituciniais principais, be kita ko, pagrindinių teisių apsaugos ir pagarbos tarptautinei teisei principais, kurie pagal ESS 3 straipsnio 5 dalį yra privalomi Sąjungos išorės veiksmams.

59. Toliau visus šiuos aktus vadinsiu ginčijamais aktais.

B. Dėl esmės

1. Pirminės pastabos

60. Pagrindinės bylos šalys ir įstojusios į Teisingumo Teismo nagrinėjamą bylą šalys teigia, kad ginčijami aktai taikytini Vakarų Sacharos teritorijai ir šalia jos esantiems vandenims. Tačiau ši išvada nėra akivaizdi iš Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo teksto. Iš tiesų nė vienoje iš šių dokumentų nuostatų Vakarų Sachara aiškiai nepaminėta.

61. Taigi pirmiausia reikia išnagrinėti, ar ginčijami aktai taikytini Vakarų Sacharai, nes priešingu atveju jų galiojimas negalėtų būti ginčijamas normų, kuriomis remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir WSC, atžvilgiu ( 35 ).

62. Mano nuomone, aiškinant Žuvininkystės susitarimą ir 2013 m. protokolą pagal Vienos konvencijos dėl sutarčių teisės 31 straipsnyje įtvirtintas sutarčių aiškinimo taisykles išeitų, kad jie taikytini Vakarų Sacharai ir šalia jos esantiems vandenims, ir taip yra dėl toliau nurodytų priežasčių.

63. Kaip numatyta šios konvencijos 31 straipsnio 1 dalyje, „sutartis aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastinę reikšmę sutarties kontekste ir atsižvelgiant į sutarties objektą bei jos tikslą“. Jo 2 dalyje numatyta, kad „jos kontekstą, be jos teksto, preambulės ir priedų, sudaro <…> visi su ta sutartimi susiję susitarimai, sudaryti tarp visų tos sutarties šalių dėl jos sudarymo“. Taigi šis kontekstas apima 2006 m. protokolą, kuris nebegalioja, bet jo turinys, kiek tai susiję su Žuvininkystės susitarimo taikymo sritimi, iš esmės buvo identiškas 2013 m. protokolo turiniui.

64. Minėtos konvencijos 31 straipsnio 3 dalyje taip pat nustatyta pareiga atsižvelgti ne tik į kontekstą, bet ir, be kita ko, į „visus vėlesnius susitarimus, tos sutarties šalių sudarytus dėl jos aiškinimo ar jos nuostatų taikymo“. Todėl aiškinat Žuvininkystės susitarimo taikymo sritį reikia atsižvelgti į reikšmingas 2013 m. protokolo nuostatas.

65. Šiuo atveju pagal Žuvininkystės susitarimo 11 straipsnį jis taikomas, kiek tai susiję su Maroko Karalyste, „Maroko teritorijoje bei Maroko jurisdikcijai priklausančiuose vandenyse“. Šio susitarimo 2 straipsnio a punkte sąvoka „Maroko žvejybos rajonas“, kuriame vykdomas šiame susitarime numatytas žuvininkystės išteklių eksploatavimas, apibrėžiama kaip „vandenys, į kuriuos Maroko Karalystė turi suverenias teises[,] arba jos jurisdikcijai priklausantys vandenys“ ( 36 ).

66. Šios sąvokos nurodytos 2013 m. protokolo priedo 2 ir 4 priedėliuose. Teisingumo Teismo prašymu Komisija pateikė šešis žemėlapius, kuriuose parodytas žvejybos rajonų dydis pagal 2013 m. protokolo 2 ir 4 priedėliuose nustatytas specifikacijas:

67. Kaip matyti iš šių žemėlapių, žvejybos rajonas Nr. 3 (3 pav.: smulkioji žvejyba pietuose) driekiasi į pietus palei 30°40’00”N lygiagretę ir už 3 jūrmylių, žvejybos rajonas Nr. 4 (4 pav.: demersinių žuvų žvejyba) driekiasi į pietus palei 29°N lygiagretę ir už 200 m izobatos traleriams, ir už 12 jūrmylių ūdomis žvejojantiems laivams, žvejybos rajonas Nr. 5 (5 pav.: tunų žvejyba) apima visą Maroko Atlanto vandenyno rajoną už 3 jūrmylių, išskyrus apsaugos zoną, kuri yra į rytus nuo linijos, jungiančios 33°30’N/7°35’W ir 35°48’N/6°20’W taškus, ir žvejybos rajonas Nr. 6 (6 pav.: pramoninė pelaginių žuvų žvejyba), kuris driekiasi į pietus nuo 29°N lygiagretės ir už 15 jūrmylių traleriams šaldikliams, ir už 8 jūrmylių RSW traleriams ( 37 ).

68. Kalbant apie pastarąjį žvejybos rajoną, iš 2008 m. kovo 17 ir 18 d. Briuselyje posėdžiavusios Žuvininkystės susitarimo trečiosios mišrios komisijos posėdžio protokolo matyti, jog Sąjunga ir Maroko Karalystė susitarė, kad veikla šiame rajone gali būti vykdoma tik į pietus nuo 26°07’N lygiagretės. Iš tiesų 2013 m. protokolo priedo III skyriuje ir to priedo 4 priedėlyje Maroko Karalystei leidžiama vėliau pakeisti šias geografines koordinates su sąlyga, kad apie visus pakeitimus Komisijai bus pranešta prieš mėnesį.

69. Šių žvejybos rajonų pietinės ribos nenustatytos nei Žuvininkystės susitarime, nei 2013 m. protokole ( 38 ). Kadangi siena tarp Vakarų Sacharos ir Maroko Karalystės yra prie 27°42’N lygiagretės (Pointe Stafford) ( 39 ), pagal paskesnį Sąjungos ir Maroko Karalystės susitarimą tik žvejybos rajonas Nr. 6 aiškiai taikomas šalia Vakarų Sacharos esantiems vandenims. Tačiau iš Komisijos pateiktų žemėlapių matyti, kad žvejybos rajonai Nr. 3, 4 ir 5 driekiasi iki Mauritanijos Islamo Respublikos ir Vakarų Sacharos jūrinės sienos ir todėl apima šalia Vakarų Sacharos esančius vandenis.

70. Be to, Komisijos per posėdį pateikti žvejybos rajonuose sugautų žuvų kiekių duomenys patvirtina, kad Žuvininkystės susitarimas ir 2013 m. protokolas taikomi beveik vien šalia Vakarų Sacharos esantiems vandenims ( 40 ). Pagal Komisijos pateiktus skaičius vien žvejybos rajone Nr. 6 sugautų žuvų kiekis sudaro beveik 91,5 % viso pagal Žuvininkystės susitarimą ir 2013 m. protokolą sugauto žuvų kiekio. Tai aiškiai įrodo, kad šalys nuo pradžių norėjo, kad Žuvininkystės susitarimas ir 2013 m. protokolas būtų taikomi prie Vakarų Sacharos esantiems vandenims.

71. Kalbant apie Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo taikymą žemyninei daliai, 2013 m. protokolo 3 straipsnio 1 dalies a punkto ii papunktyje numatyta, kad dalis finansinio įnašo, kurį Sąjunga moka Maroko Karalystei ir kuris yra 14 mln. EUR, išmokama kaip parama Maroko Karalystės sektorinei žuvininkystės politikai, o tai, Tarybos ir Komisijos teigimu, apima investicijas į infrastruktūrą Vakarų Sacharos teritorijoje. Be to, 2013 m. protokolo priedo X skyriuje numatyta, kad sužvejotų žuvų kiekio dalis turi būti iškraunama Maroko uostuose, o jie, Tarybos ir Komisijos teigimu, apima Vakarų Sacharos uostus. Galiausiai, kaip nurodo Taryba ir Komisija, Žuvininkystės susitarimas ir 2013 m. protokolas turi būti taikomi Vakarų Sacharos tautoms, o tai savaime reiškia šio susitarimo ir protokolo taikymą žemyninei daliai.

72. Antra, išvadą, kad Žuvininkystės susitarimas taikomas Vakarų Sacharai ir šalia jos esantiems vandenims, patvirtina šio susitarimo kilmė. Iš tiesų, kaip pažymi Komisija, Žuvininkystės susitarimas grindžiamas žuvininkystės susitarimais, kuriuos su Maroko Karalyste sudarė Ispanijos Karalystė dar prieš įstodama į Sąjungą ( 41 ) ir kuriuose šalia Vakarų Sacharos esantys vandenys buvo numatyti kaip priklausantys Maroko jurisdikcijai ( 42 ). Be to, pažymiu, kad dėl Sąjungos ir Maroko Karalystės nuo 1988 m. sudarytų žuvininkystės susitarimų jau yra nagrinėta nemažai bylų, susijusių su žvejyba šalia Vakarų Sacharos esančiuose vandenyse ( 43 ). Šiuo aspektu Žuvininkystės susitarime ir 2013 m. protokole, kaip ir jų pirmtakuose, tik perimama ir tęsiama Ispanijos Karalystės žuvininkystės veikla, kuri jau buvo vykdoma prie Vakarų Sacharos esančiuose vandenyse, prieš šiai valstybei narei įstojant į Sąjungą.

73. Ir galiausiai, trečia, minėtos konvencijos 31 straipsnio 4 dalyje esminė svarba suteikiama šalių siekiams, nurodant, kad „atskirai sąvokai gali būti suteikta speciali reikšmė, jei yra nustatyta, kad to pageidauja sutarties šalys“. Sąjunga ir Maroko Karalystė siekė, kad Žuvininkystės susitarimas būtų taikomas Vakarų Sacharai ir šalia jos esantiems vandenims kaip Maroko suverenitetui ar jurisdikcijai priklausantiems vandenims. 1976 m. Maroko Karalystė aneksavo Vakarų Sacharos dalį, esančią tiesiai į šiaurę nuo tos vietos, kur Atlanto pakrantę kerta 24°N lygiagretė, iki 23°N lygiagretės susikirtimo su 13°W dienovidiniu ( 44 ) pagal 1976 m. balandžio 14 d. Rabate sudarytą Mauritanijos Islamo Respublikos ir Maroko Karalystės konvenciją dėl valstybių sienų nustatymo ( 45 ). Maroko Karalystės įvykdyta Vakarų Sacharos aneksija užbaigta 1979 m., prijungus pietinę Vakarų Sacharos dalį ( 46 ), kuri pagal šią konvenciją buvo suteikta Mauritanijos Islamo Respublikai. Taigi, Maroko Karalystės nuomone, Vakarų Sachara priklauso jos suverenitetui, todėl prie jos esantys vandenys patenka į Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo taikymo sritį.

74. Kalbant apie Sąjungą, iš kelių valstybių narių deklaracijų, padarytų Taryboje tvirtinant 2013 m. protokolą, aiškiai matyti, kad ir šis protokolas, ir Žuvininkystės susitarimas taikomi Vakarų Sacharai ( 47 ). Be to, tai ir buvo priežastis, dėl kurios, kaip paaiškina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Komisija, Europos Parlamentas iš pradžių blokavo pakartotines derybas dėl protokolo, kuriuo nustatomos Žuvininkystės susitarime numatytos žvejybos galimybės ir finansinis įnašas. Dėl tos pačios priežasties Danijos Karalystė ir Švedijos Karalystė balsavo prieš šio protokolo sudarymo patvirtinimą, Nyderlandų Karalystė ( 48 ), Suomijos Respublika ir Jungtinė Karalystė susilaikė, o Vokietijos Federacinė Respublika, Airija ir Austrijos Respublika padarė išlygų ( 49 ).

75. Šiomis aplinkybėmis, priešingai nei Asociacijos susitarime, kuris yra 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Taryba / Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) dalykas, šalių siekiai man atrodo aiškiai nustatyti: Žuvininkystės susitarimas ir 2013 m. protokolas taikomi Vakarų Sacharai ir prie jos esantiems vandenims. Todėl Teisingumo Teismas turi išnagrinėti, ar šis siekis, įgyvendintas ginčijamais aktais, turi įtakos jų teisėtumui, atsižvelgiant į ESS 3 straipsnio 5 dalį ir tarptautinės teisės normas, kuriomis remiasi WSC.

2. Galimybė remtis tarptautinės teisės normomis siekiant ginčyti ginčijamų aktų galiojimą

a) Bendrieji principai

76. WSC argumentais iš esmės siekiama kvestionuoti ginčijamus aktus dviem aspektais. Pirma, WSC teigia, kad Sąjunga negali teisėtai su Maroko Karalyste sudaryti susitarimų, taikytinų Vakarų Sacharos teritorijai ir šalia jos esantiems vandenims. Antra, net darant prielaidą, kad Sąjunga teisėtai gali sudaryti tokius susitarimus, WSC teigia, kad ginčijami aktai, kalbant apie jų turinį, negalioja, atsižvelgiant į ESS 3 straipsnio 5 dalį ir tarptautinę teisę. Argumentuodama WSC remiasi įvairiomis tarptautinės teisės normomis, visų pirma, tautų apsisprendimo teise, Jungtinių Tautų Chartijos 73 straipsniu, nuolatinio suvereniteto dėl gamtos išteklių principu ir tarptautine humanitarine teise, tiek, kiek jos taisyklės susijusios su tarptautinių susitarimų, taikytinų okupuotoms teritorijoms ir jų gamtos išteklių eksploatavimui, sudarymu. Per posėdį ji patikslino, kad neginčija ginčijamų aktų galiojimo pagal tarptautinę jūrų teisę.

77. Šiomis aplinkybėmis, remdamiesi 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendime Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864) įtvirtintais principais, aplinkos, maisto ir kaimo reikalų ministras, Comader, Ispanijos, Prancūzijos ir Portugalijos vyriausybės, Taryba ir Komisija ginčija WSC galimybę remtis šiomis tarptautinės teisės normomis.

78. Primintina, kad pagal 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864) 51–55 punktus taikomos tokios galimybės remtis tarptautinėmis konvencijomis sąlygos: šios konvencijos turi būti privalomos Sąjungai, jų turinys turi būti besąlygiškas ir pakankami tikslus ir galiausiai jų pobūdis ir struktūra neturi prieštarauti ginčijamo akto teisminei kontrolei.

79. Kaip nurodyta 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864) 101–103 ir 107 punktuose, taikomos tokios galimybės remtis paprotinės tarptautinės teisės normomis sąlygos: šios normos turi sukelti abejonių dėl Sąjungos kompetencijos priimti ginčijamą aktą ir šis aktas turi daryti poveikį teisėms, kurias teisės subjektas turi pagal Sąjungos teisę, arba sukurti jam pareigų pagal šią teisę.

80. Mano nuomone, nors asmenys turi įvykdyti tam tikras sąlygas, kad galėtų remtis tarptautinės teisės normomis atliekant Sąjungos aktų teisminę kontrolę, šiame sprendime įtvirtinti principai nėra automatiškai pritaikomi šiai bylai. Iš tiesų šie principai susiję su vienašalių, išimtinai vidaus antrinės teisės aktų (reglamentų, direktyvų ir kt.) teismine kontrole ( 50 ), o, kaip pažymi Komisija ( 51 ), šioje byloje kyla atskiras Sąjungos sudarytos tarptautinės sutarties, priimant jos sudarymą patvirtinantį aktą, galiojimo klausimas (antrinė konvencijų teisė) ( 52 ).

81. Šiuo klausimu primintina, kad Jungtinių Tautų Organizacijos (JTO) narės gali būti tik valstybės ( 53 ). Kadangi Sąjunga nėra JTO narė, ji nėra Tarptautinio Teisingumo Teismo statuto šalis, kaip dėl JTO narių yra numatyta Jungtinių Tautų Chartijos 93 straipsnyje. Be to, Tarptautinio Teisingumo Teismo statuto 34 straipsnyje galimybė dalyvauti šiame teisme suteikiama tik valstybėms.

82. Iš to darytina išvada, kad Sąjungos išorės veiksmų kontrolė nepriklauso nei tarptautiniam teismui, nei Tarptautiniam Teisingumo Teismui. Todėl net ir tuo atveju, jei jos veiksmais būtų pažeidžiamos imperatyvios tarptautinės teisės normos, kaip tai suprantama pagal Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 53 straipsnį, arba vadinamieji „erga omnes“ paprotinės tarptautinės teisės įpareigojimai ( 54 ), nė vienas tarptautinis teismas neturėtų jurisdikcijos priimti sprendimo dėl tokio pažeidimo.

83. Tačiau kai kurie tarptautiniai susitarimai leidžia Sąjungai „įsipareigoti paklusti pagal šiuos susitarimus įsteigto ar paskirto teismo sprendimams dėl jų nuostatų aiškinimo ir taikymo“, ir ši teisė jai pripažįstama Teisingumo Teismo jurisprudencijoje ( 55 ).

84. Taip nėra kalbant apie Žuvininkystės susitarimą, kurio 13 straipsnyje „Ginčų sprendimas“ numatyta: „Kilus ginčams dėl šio Susitarimo aiškinimo ar taikymo, Susitariančios Šalys konsultuojasi tarpusavyje.“ Kadangi nesukurtas nepriklausomas ir nešališkas teismas, turintis jurisdikciją spręsti galimus ginčus, kylančius iš Žuvininkystės susitarimo, jų sprendimas priklauso nuo šalių geros valios, tad bet kuri iš jų gali jį lengvai blokuoti ( 56 ).

85. Taigi, nors Teisingumo Teismas, kaip numatyta, yra vienintelis teismas, turintis jurisdikciją kontroliuoti Sąjungos išorės veiksmus ir tikrinti, ar šiais veiksmais prisidedama prie „griežto tarptautinės teisės, įskaitant Jungtinių Tautų Chartijos principus, laikymosi“ ( 57 ), nestebina, jog jis yra nusprendęs, kad „kompetencijos, kuri yra suteikta [Sąjungos] institucijoms tarptautinėje srityje, įgyvendinimas negali išvengti teisminės galiojimo kontrolės“ ( 58 ).

86. Šiomis aplinkybėmis, nors asmenys turi įvykdyti tam tikras sąlygas, kad galėtų remtis tarptautine teise siekdami ginčyti Sąjungos sudaryto tarptautinio susitarimo suderinamumą su ESS 3 straipsnio 5 dalimi, šios sąlygos negali būti tokios, dėl kurių tampa praktiškai neįmanoma atlikti veiksmingą Sąjungos išorės veiksmų teisminę kontrolę.

87. Tačiau, mano nuomone, taip būtų, jeigu šiuo atveju 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendime Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864) nustatyti principai, tokie, kokie yra, būtų pritaikyti ginčijamų aktų galiojimo kontrolei.

88. Iš tiesų kai kurios tarptautinės teisės normos, kuriomis remiamasi šioje byloje, yra ir paprotinės teisės normos, ir konvencijų teisės normos, nes jos yra kodifikuotos keliose tarptautinėse sutartyse ir konvencijose, o kai kurios kitos, kaip antai teisė į apsisprendimą, yra bendrosios tarptautinės teisės dalis ( 59 ) ir todėl nepriskiriamos išimtinai tarptautinei konvencijų ar paprotinei teisei; galimybę remtis pastarąja Teisingumo Teismas nagrinėjo 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendime Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864).

89. Be to, nors Teisingumo Teismas nustatė kitokias galimybės remtis sąlygas nei tarptautinės konvencijų teisės atveju, siekdamas iš karto neatmesti galimybės remtis paprotinės tarptautinės teisės normomis, tam pačiam tikslui prieštarautų tai, kaip siūlo aplinkos, maisto ir kaimo reikalų ministras, Ispanijos, Prancūzijos ir Portugalijos vyriausybės, Taryba ir Komisija, jei galimybei remtis bendrosios tarptautinės teisės normomis būtų nustatytos galimybės remtis paprotine tarptautine teise sąlygos, jei jos atitiktų galimybės remtis sąlygas, nustatytas dėl tarptautinės konvencijų teisės normų.

90. Toks sprendimas savaime reikštų, kad asmenys negalėtų remtis tarptautinės teisės normomis, nors jos ir būtų labai svarbios, kaip antai imperatyviomis bendrosios tarptautinės teisės normomis arba erga omnes įpareigojimais pagal tarptautinę teisę, ir taip yra dėl toliau nurodytų priežasčių.

91. Pirmiausia, pagal pirmąją iš galimybės remtis paprotine tarptautine teise sąlygų, kurias Teisingumo Teismas nustatė tuo atveju, jei ginčijamas aktas yra vienašalis išimtinai vidaus antrinės teisės aktas, normos, kuriomis remiamasi, turi galėti leisti suabejoti Sąjungos kompetencija priimti šį aktą. Primenu, kad byloje, kurioje priimtas 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864), ir bylose, kuriose priimti to sprendimo 107 punkte nurodyti sprendimai, buvo nagrinėjama Sąjungos kompetencija priimti ginčijamą aktą, teigiant, kad jis sukelia eksteritorinių pasekmių.

92. Šioje byloje niekas neginčija Sąjungos kompetencijos ( 60 ) sudaryti Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo arba priimti Reglamento Nr. 764/2006, Sprendimo 2013/785 ir Reglamento Nr. 1270/2013. Priešingai, WSC ginčija Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo suderinamumą su Sąjungos pirmine teise ir Reglamento Nr. 764/2006, Sprendimo 2013/785 ir Reglamento Nr. 1270/2013 vidinį teisėtumą. Būtų absurdiška ginčijamų aktų kontrolę apriboti vieninteliu Sąjungos kompetencijos klausimu ir savaime atmesti materialinę jų kontrolę atsižvelgiant į svarbiausias tarptautinės teisės normas, kuriomis remiamasi šioje byloje.

93. Be to, galimybės remtis paprotine tarptautine teise antrosios sąlygos taikymas tokioje byloje kaip ši atrodo dar problemiškesnis. Pagal šią sąlygą ginčijamas aktas turi galėti paveikti teises, kurias asmuo kildina iš Sąjungos teisės, arba sukurti jo pareigas šios teisės atžvilgiu ( 61 ).

94. Šiuo atveju ginčijami aktai suteikia teisių ir pareigų tik Sąjungai ir Maroko Karalystei. Iš tiesų šiuose aktuose nematau jokios nuostatos, kuri sukurtų teisių ar pareigų kitiems asmenims (nors tuo abejoju) nei Sąjungos laivų savininkai, kurių laivai turi pagal Žuvininkystės susitarimą išduotą žvejybos licenciją. Todėl, net darant prielaidą, kad tam tikros kategorijos asmenys gali pagal šią sąlygą inicijuoti ginčijamų aktų teisminę kontrolę, šiai kategorijai priklausytų tik tie asmenys, kuriems Žuvininkystės susitarimas yra naudingas ir kurie todėl neturi jokio intereso ginčyti jo teisme.

95. Galiausiai, kodėl teisminę kontrolę reikėtų apriboti „klausimu, ar priimdamos aptariamą aktą Sąjungos institucijos padarė akivaizdžių vertinimo klaidų dėl šių principų taikymo sąlygų“ ( 62 ), jeigu šių principų „tikslumo laipsnis yra toks pats kaip tarptautinės sutarties nuostatos“ ( 63 ) dėl jų kodifikavimo?

96. Baigdamas analizę šiuo klausimu laikausi nuomonės, kad, atliekant Sąjungos sudarytų tarptautinių susitarimų ir Sąjungos aktų, kuriais tokie susitarimai patvirtinami ir įgyvendinami, teisminę kontrolę, turi būti, žinoma, taikomos tam tikros galimybės remtis tarptautinės teisės normomis sąlygos, tačiau nepaisant jų formalaus priskyrimo vienam ar daugiau tarptautinės teisės šaltinių pagal Tarptautinio Teisingumo Teismo statuto 38 straipsnio 1 dalyje pateiktą klasifikaciją. Šios sąlygos nurodytos 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864) 53–55 punktuose, pagal kuriuos Sąjungai turi būti privaloma norma, kuria remiamasi, jos turinys turi būti besąlygiškas ir pakankamai tikslus ir galiausiai šios normos pobūdis ir struktūra nedraudžia atlikti ginčijamo akto teisminės kontrolės.

97. Galimybę remtis WSC nurodytomis šioje byloje svarbiomis tarptautinės teisės normomis nagrinėsiu būtent atsižvelgdamas į šiuos principus.

b) Dėl galimybės remtis tarptautinės teisės normomis, taikytinomis tarptautinių susitarimų, kuriais siekiama eksploatuoti Vakarų Sacharos gamtos išteklius, sudarymui

98. Ginčijamais aktais Sąjunga su Maroko Karalyste sudarė ir įgyvendino tarptautinį susitarimą, kuriame numatyta, kad Sąjunga eksploatuos Vakarų Sacharos žuvininkystės išteklius. Šiomis aplinkybėmis nagrinėsiu galimybę remtis tarptautinės teisės normomis, kurios gali leisti suabejoti Vakarų Sacharai ir šalia jos esantiems vandenims taikytino tarptautinio susitarimo sudarymu su Maroko Karalyste ir šios teritorijos gamtos išteklių eksploatavimu. Tai darydamas, atsižvelgsiu į faktines aplinkybes, kad Maroko Karalystė laiko save Vakarų Sacharos suverenia valdžia, kad Sąjungos institucijos mano, jog Maroko Karalystė yra Vakarų Sacharą faktiškai administruojanti valdžia, ir kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir WSC laikosi nuomonės, jog Maroko Karalystė yra okupacinė Vakarų Sacharos valdžia.

1) Teisė į apsisprendimą

i) Teisė į apsisprendimą yra viena iš žmogaus teisių

99. Pirmiausia manau, kad teisei į apsisprendimą netaikomos galimybės remtis tarptautinės teisės normomis sąlygos, nes tai yra viena iš žmogaus teisių.

100. Kaip Teisingumo Teismas yra nusprendęs 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija (C‑402/05 P ir C‑415/05 P, EU:C:2008:461) 284 ir 285 punktuose, pagarba žmogaus teisėms yra Sąjungos aktų teisėtumo sąlyga ir Sąjungos teisinėje sistemoje neleidžiamos su pagarba joms nesuderinamos priemonės. Todėl įsipareigojimai pagal tarptautinį susitarimą negali pažeisti konstitucinių ESS ir SESV principų, kaip antai ESS 3 straipsnio 5 dalies ir ESS 21 straipsnio, pagal kuriuos Sąjungos išorės veiksmai turi atitikti žmogaus teises. Taigi Teisingumo Teismas turi užtikrinti šią atitiktį taikydamas išsamią ESS ir SESV numatytų teisių gynimo būdų sistemą.

101. Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją „pagrindinės teisės yra neatskiriama bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis. Šiuo tikslu Teisingumo Teismas vadovaujasi valstybių narių bendromis konstitucinėmis tradicijomis ir gairėmis, nustatytomis tarptautiniuose dokumentuose žmogaus teisių apsaugos srityje, kuriuos priimant valstybės narės bendradarbiavo ar prie kurių prisijungė.“ ( 64 )

102. Visos valstybės narės (ir Maroko Karalystė) yra 1966 m. gruodžio 16 d. Niujorke pasirašytų Tarptautinio ekonominių, socialinių ir kultūrinių teisių pakto (TESKTP) ( 65 ) ir Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių pakto (TPPTP) ( 66 ) šalys, o šiems paktams bendrame 1 straipsnyje nurodyta: „1. Visos tautos turi apsisprendimo teisę. Remdamosi šia teise, jos laisvai nustato savo politinį statusą ir laisvai vykdo savo ekonominę, socialinę ir kultūrinę plėtrą. 2. Siekdamos savo tikslų, visos tautos gali laisvai naudotis savo gamtos turtais ir ištekliais, nepažeisdamos jokių įsipareigojimų, atsirandančių dėl tarptautinio ekonominio bendradarbiavimo, grindžiamo abipusės naudos principu, ir iš tarptautinės teisės. Jokiais atvejais nė iš vienos tautos negalima atimti jai priklausančių pragyvenimo lėšų. 3. Valstybės, šio Pakto Šalys, įskaitant valstybes, atsakingas už nesavarankiškų ir globojamų teritorijų valdymą, skatina apsisprendimo teisės įgyvendinimą ir gerbia šią teisę pagal Jungtinių Tautų Chartijos nuostatas.“ ( 67 )

103. Be to, 1975 m. Helsinkio baigiamojo akto, į kurį daroma nuoroda ESS 21 straipsnio 2 dalies c punkte ir kurio šalys yra visos valstybės narės, VIII antraštinėje dalyje „Tautų teisių lygybė ir tautų teisė save valdyti“ teisė į apsisprendimą formuluojama beveik taip pat kaip ir TESKTP ir TPPTP bendrame 1 straipsnyje. Šioje antraštinėje dalyje nurodyta: „Dalyvaujančiosios valstybės gerbia lygias tautų teises ir jų teisę į apsisprendimą, visais atvejais veikdamos pagal Jungtinių Tautų Chartijos tikslus ir principus ir atitinkamas tarptautinės teisės normas, įskaitant tarptautinės teisės normas, susijusias su valstybių teritoriniu neliečiamumu. Pagal tautų teisių lygybės principą ir jų teisę į apsisprendimą visos tautos visada turi teisę visiškai laisvai, kai nori ir kaip nori, nustatyti savo vidaus ir išorės politinį statusą be išorinio įsikišimo ir kaip panorėjusios siekti savo politinio, ekonominio, socialinio ir kultūrinio vystymosi. Dalyvaujančiosios valstybės dar kartą patvirtina universalią pagarbos lygioms tautų teisėms ir šių teisių bei tautų teisės į apsisprendimą veiksmingo įgyvendinimo reikšmę tautų ir valstybių draugiškų tarpusavio santykių puoselėjimui; jos taip pat primena, kad svarbu pašalinti šio principo visų formų pažeidimus.“

104. Taigi šiuo požiūriu teisė į apsisprendimą yra žmogaus teisė, kuri yra pripažinta įvairių tarptautinių institucijų, tarptautiniuose dokumentuose ir doktrinoje ( 68 ). Anot Tarptautinio Teisingumo Teismo, šią teisę turi nesavarankiškų teritorijų tautos, kaip tai suprantama pagal Jungtinių Tautų Chartijos 73 straipsnį, kurias užsienio valstybės „engia“ ( 69 ), prieš kurias dominuoja ar kurias išnaudoja ( 70 ).

ii) Teisė į apsisprendimą kaip tarptautinės teisės, tarptautinės sutarčių teisės ir „erga omnes“ pareigos principas

105. Bet kuriuo atveju kaip bendrosios tarptautinės teisės norma ( 71 ) ir erga omnes įpareigojimas ( 72 ), kodifikuotas ne vienoje tarptautinėje sutartyje ( 73 ), teisė į apsisprendimą atitinka šios išvados 96 punkte nurodytus galimybės remtis kriterijus, t. y. ji yra privaloma Sąjungai, jos turinys yra besąlygiškas ir pakankamai tikslus, o jos pobūdis ir struktūra nedraudžia atlikti ginčijamų aktų teisminės kontrolės.

– Sąjungai yra privaloma teisė į apsisprendimą

106. Kaip Teisingumo Teismas konstatavo 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendime Taryba / Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), Sąjungai yra privaloma teisė į apsisprendimą, kuria galima remtis erga omnes, ir ji yra vienas iš pagrindinių tarptautinės teisės principų ( 74 ). Šiuo klausimu pažymėtina, kad „šis principas yra viena iš tarptautinės teisės normų, taikytinų Sąjungos ir Maroko Karalystės santykiams“ ( 75 ).

107. Iš tiesų teisė į apsisprendimą įtvirtinta Jungtinių Tautų Chartijos 1 straipsnio 2 dalyje ( 76 ). Tačiau ESS 3 straipsnio 5 dalyje, 21 straipsnio 1 dalyje, 21 straipsnio 2 dalies b ir c punktuose, 23 straipsnyje ir SESV 205 straipsnyje Sąjunga įpareigojama laikytis Jungtinių Tautų Chartijos principų. Deklaracijoje Nr. 13 dėl bendros užsienio ir saugumo politikos, pridėtoje prie Lisabonos sutartį priėmusios tarpvyriausybinės konferencijos baigiamojo akto, pasirašytoje 2007 m. gruodžio 13 d., nurodyta, kad „Europos Sąjungai ir jos valstybėms narėms ir toliau bus privalomos Jungtinių Tautų chartijos nuostatos“ ( 77 ).

108. Be to, teisė į apsisprendimą yra vienas iš Helsinkio baigiamojo akto principų, nurodytų ESS 21 straipsnio 2 dalies c punkte ( 78 ).

109. Galiausiai, kaip matyti iš 2013 m. protokolo 1 straipsnio, jo įgyvendinimui taikomas reikalavimas laikytis demokratijos ir žmogaus teisių principų, kurie apima tautų teisės į apsisprendimą gerbimą.

– Teisė į apsisprendimą yra tarptautinės teisės norma, kuri pagal turinį yra besąlygiška ir pakankamai tiksli

110. Kaip Teisingumo Teismas konstatavo 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864) 55 punkte, „ši sąlyga įvykdoma, jeigu nurodytoje nuostatoje yra įtvirtintas aiškus ir tikslus įpareigojimas, kurio vykdymas arba veikimas nepriklauso nuo vėlesnio akto priėmimo“.

111. Kaip rodo 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Taryba / Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) 90, 92 ir 93 punktai, kuriuose Teisingumo Teismas taikė šią teisę Vakarų Sacharai ir jos tautoms, niekaip neabejodamas jos turiniu ar taikymo sritimi, teisė į apsisprendimą atitinka šią sąlygą.

112. Tai, kad Tarptautinis Teisingumo Teismas nusprendė, jog tai, kad Izraelis stato sieną Vakarų Krante, yra Palestinos tautos teisės į apsisprendimą pažeidimas, nes tai prilygsta de facto aneksijai ( 79 ), rodo, jog tai yra teisė, kurios turinys yra pakankamai aiškus ir tikslus, kad ją būtų galima taikyti.

113. Iš tiesų jos turinys yra pakankamai detalizuotas įvairiuose dokumentuose.

114. Šiuo klausimu Tarptautinis Teisingumo Teismas „nesavarankiškų teritorijų arba teritorijų, kurios pavergiamos, prieš kurias dominuoja arba kurias išnaudoja užsienio valdžia, tautų teisės į nepriklausomybę“ buvimą grindė Jungtinių Tautų Chartijos 1 straipsnio 2 dalimi ( 80 ).

115. Šios teisės turinys yra patikslintas TESKTP ir TPPTP bendrame 1 straipsnyje ( 81 ), o jos įgyvendinimo taisyklės detalizuotos įvairiose JTO Generalinės Asamblėjos rezoliucijose, be kita ko, rezoliucijose 1514 (XV), 1541 (XV) ir 2625 (XXV), kurias dažnai nurodo Tarptautinis Teisingumo Teismas ( 82 ).

116. Šiuo klausimu Rezoliucijoje 1514 (XV) nurodyta: „1. Užsienio valdžios vykdomas tautų pavergimas, dominavimas ir išnaudojimas reiškia pagrindinių žmogaus teisių atėmimą ir prieštarauja Jungtinių Tautų Chartijai, kliudo skatinti taiką ir bendradarbiavimą pasaulyje. 2. Visos tautos turi teisę į laisvą apsisprendimą; pagal šią teisę jos laisvai sprendžia dėl savo politinio statuso ir laisvai siekia savo ekonominio, socialinio ir kultūrinio vystymosi. <…> 4. Turi būti nutraukiami visi ginkluoti veiksmai ir visos visų rūšių represinės priemonės prieš nepriklausomas tautas, kad šios tautos galėtų taikiai ir laisvai naudotis savo teise į visišką nepriklausomybę, ir turi būti gerbiamas jų nacionalinės teritorijos neliečiamumas. <…>“

117. Rezoliucijoje 1541 (XV) nustatyti principai, kuriais turi vadovautis administruojančioji valdžia, įgyvendindama iš Jungtinių Tautų Chartijos 73 straipsnio kylančius įpareigojimus. Pažymėtina, kad pagal VI principą numatyta, kad teisė į apsisprendimą laikoma įgyvendinta, jei nesavarankiška teritorija tampa nepriklausoma ir suverenia valstybe arba kai ji laisvai prisijungia prie nepriklausomos valstybės arba yra integruojama į nepriklausomą valstybę.

118. Kalbant apie nepriklausomos valstybės integraciją, IX principo b punkte numatyta, kad „integracija turi būti įvykusi dėl laisvai išreikšto teritorijos tautų, susipažinusių su jų statuso pasikeitimu, noro, atsiklausus demokratiniais, plačiai paplitusiais ir nešališkai taikomais būdais, kurie yra grindžiami visuotiniu suaugusiųjų balsavimu. [JTO] gali kontroliuoti šių būdų taikymą, nusprendusi, kad tai būtina.“

119. Galiausiai Rezoliucijoje 2625 (XXV) yra deklaracija dėl tarptautinės teisės principų, susijusių su draugiškais valstybių santykiais ir jų tarpusavio bendradarbiavimu pagal Jungtinių Tautų Chartiją. Šioje rezoliucijoje „Tautų teisių lygybės principas ir jų teisė į apsisprendimą“ visos valstybės narės įpareigojamos „kartu su kitomis valstybėmis arba atskirai skatinti įgyvendinti tautų teisių lygybės principą ir jų teisę į apsisprendimą pagal Jungtinių Tautų Chartijos nuostatas“.

120. Joje valstybės taip pat įpareigojamos „nesiimti jokių prievartos priemonių, dėl kurių pirmiau formuluojant šį principą paminėtos tautos netektų teisės į apsisprendimą, laisvės ir nepriklausomybės“.

121. Konkrečiau kalbant apie nesavarankiškas teritorijas, kaip antai Vakarų Sacharą, šioje rezoliucijoje numatyta, kad jos turi „atskirą statusą, kuris skiriasi nuo jas administruojančios valstybės statuso; šis atskiras ir skirtingas statusas pagal [Jungtinių Tautų] Chartiją egzistuoja tol, kol nesavarankiškos teritorijos tauta <…> nėra įgyvendinusi savo teisės į apsisprendimą pagal Chartija, o konkrečiau – jos tikslus ir principus“ ( 83 ).

122. Galiausiai bendrosiose minėtos rezoliucijos nuostatose dėstoma: „Šioje deklaracijoje įrašyti chartijos principai yra pagrindiniai tarptautinės teisės principai, ir visos valstybės prašomos semtis įkvėpimo iš šių principų veikiant tarptautiniu mastu ir plėtoti savo tarpusavio santykius griežtai laikantis šių principų.“

123. Iš to, kas nurodyta pirmiau, darytina išvada, kad teisė į apsisprendimą, kalbant apie jos įgyvendinimą ar pasekmes, nepriklauso nuo jokio kito paskesnio akto buvimo.

124. Šiuo atveju, kaip nusprendė Tarptautinis Teisingumo Teismas ir Teisingumo Teismas, Vakarų Sacharos tauta turi teisę į apsisprendimą ( 84 ).

– Teisės į apsisprendimą pobūdis ir struktūra nedraudžia atlikti ginčijamų aktų teisminės kontrolės

125. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Taryba / Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) 89 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad Bendrasis Teismas „tur[i] atsižvelgti į [teisę į apsisprendimą]“ nagrinėdamas Front Polisario pareikštą ieškinį dėl Asociacijos susitarimo panaikinimo. Iš to darytina išvada, kad šios teisės pobūdis ir struktūra nedraudžia atlikti Sąjungos aktų teisminės kontrolės.

126. Iš tiesų Jungtinių Tautų Chartijos 103 straipsnyje nustatyta: „Jeigu Jungtinių Tautų narių įsipareigojimai pagal šią Chartiją prieštarauja jų įsipareigojimams pagal kokį nors kitą tarptautinį susitarimą, jų įsipareigojimai pagal šią Chartiją turi pirmenybę.“

127. Be to, kaip nurodė Tarptautinis Teisingumo Teismas, „tautų teisė į apsisprendimą <…> yra teisė, kuria galima remtis erga omnes“ ( 85 ). Tai reiškia, kad „šie įpareigojimai dėl savo pobūdžio „susiję su visomis valstybėmis“ ir, „atsižvelgiant į nagrinėjamų teisių svarbą, visos valstybės gali būti laikomos turinčiomis teisinį interesą, kad šios teisės būtų saugomos“ ( 86 ). Šiuo klausimu Tarptautinis Teisingumo Teismas nusprendė, kad „visos valstybės privalo nepripažinti neteisėtos padėties, atsiradusios dėl [erga omnes įpareigojimo pažeidimo]. Be to, jos privalo nepadėti ir neteikti paramos dėl šio [pažeidimo] susiklosčiusiai padėčiai išlaikyti. Visos valstybės, laikydamosi Jungtinių Tautų Chartijos ir tarptautinės teisės, privalo užtikrinti, kad būtų panaikintos [pažeidimo] sukeltos kliūtys [atitinkamoms] tautoms [šiuo atveju – Palestinos tautoms] įgyvendinti savo teisę į apsisprendimą.“ ( 87 )

128. Galiausiai teisė į apsisprendimą dažnai minima kaip imperatyvi tarptautinės teisės norma, kurios pažeidimas gali lemti tarptautinės sutarties negaliojimą pagal Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 53 straipsnį ( 88 ). Reikėtų pabrėžti, kad per konsultacinės nuomonės procedūrą byloje dėl Vakarų Sacharos Tarptautiniame Teisingumo Teisme Ispanijos Karalystė pripažino, kad teisė į apsisprendimą savaime yra imperatyvi tarptautinės teisės norma ( 89 ), o Maroko Karalystė pripažino, kad imperatyvi norma yra dekolonizavimo principas, o apsisprendimas yra jo taisyklė ( 90 ).

129. Iš to darytina išvada, kad teisės į apsisprendimą struktūra ir pobūdis tikrai nedraudžia atlikti teisminės kontrolės ir įpareigoja Teisingumo Teismą patikrinti, ar ginčijamais aktais Sąjunga laikėsi šios teisės, nepripažino neteisėtos situacijos, kylančios dėl šios teisės pažeidimo, ir nepadėjo ar neteikė paramos, kad tokia situacija būtų išlaikyta ( 91 ).

2) Nuolatinio suvereniteto dėl gamtos išteklių principas

130. Nuolatinio suvereniteto dėl gamtos išteklių principas užtikrina suverenią kiekvienos valstybės ir kiekvienos tautos teisę laisvai disponuoti savo teritorijos gamtos turtais ir ištekliais siekiant šalies vystymosi ir jos žmonių gerovės ( 92 ). Tai yra paprotinės tarptautinės teisės principas ( 93 ), kuris pats yra privalomas Sąjungai.

131. Kaip pažymėjo JTO teisės reikalų sekretoriaus pavaduotojas ir patarėjas teisės klausimais savo 2002 m. sausio 29 d. laiške JTO Saugumo Tarybos pirmininkui, „[nuolatinio suvereniteto dėl gamtos išteklių] principo taikymo sritis ir sukeliamos konkrečios teisinės pasekmės išlieka diskutuotinos“ ( 94 ).

132. Iš tiesų jo teisinė nuomonė patvirtina šį sunkumą, nes jis vartoja įvairias sąvokas siekdamas apibūdinti, kas yra gamtos išteklių eksploatavimas nesavarankiškos teritorijos tautų naudai. Iš tiesų jis kalba apie eksploatavimą „nepaisant [nesavarankiškos teritorijos] gyventojų poreikių ir interesų ir jiems negaunant iš to naudos“ ( 95 ) arba eksploatavimą „[nesavarankiškų teritorijų] tautų naudai, jų vardu arba pasikonsultavus su jų atstovais“ ( 96 ) ir daro išvadą, kad gamtos ištekliai negali būti eksploatuojami „nepaisant [nesavarankiškos teritorijos] tautų interesų ir valios“ ( 97 ).

133. Atsižvelgiant į tai, nepaisant skirtingos terminologijos, aišku, kad gamtos ištekliai turi būti eksploatuojami bent jau nesavarankiškos teritorijos tautų naudai, ir to pakanka, kad šis principinis nuolatinio suvereniteto dėl gamtos išteklių kriterijus įgytų pakankamai aiškų ir tikslų pobūdį.

134. Be to, juo galima pagrįsti ginčijamų aktų teisminę kontrolę. Iš tiesų iš pradžių Europos Parlamentas blokavo 2013 m. galiausiai sudaryto protokolo priėmimą, manydamas, kad jame nenumatytos pakankamos garantijos, skirtos užtikrinti, kad Sąjungos laivų vykdomas Vakarų Sacharos gamtinių žuvų išteklių eksploatavimas bus naudingas šios teritorijos tautoms. Be to, Taryba ir Komisija pripažįsta, kad naudos Vakarų Sacharos tautai kriterijus yra Sąjungos ir Maroko Karalystės sudarytų susitarimų, susijusių su šia teritorija, teisėtumo sąlyga.

3) Tarptautinės humanitarinės teisės normos, taikytinos tarptautinių susitarimų, kuriais numatytas okupuotos teritorijos gamtos išteklių eksploatavimas, sudarymui

135. Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, WSC, mokesčių ir muitų administratorius ir aplinkos, maisto ir kaimo reikalų ministras, Maroko Karalystės buvimas Vakarų Sacharoje yra okupacija ( 98 ).

136. Šiuo aspektu pažymėtina, kad klausimas, ar Maroko Karalystė yra okupacinė Vakarų Sacharos valdžia ir ar ji sudarė Žuvininkystės susitarimą ir 2013 m. protokolą būdama okupacinė valdžia, yra tarptautinės teisės aiškinimo klausimas, kuriam netaikomos galimybės remtis šia teise Sąjungos teisėje sąlygos.

137. Tačiau jeigu Maroko Karalystė yra okupacinė Vakarų Sacharos valdžia (prie šio klausimo sugrįšiu vėliau ( 99 )), turi būti galima remtis tarptautinės humanitarinės teisės normomis, kodifikuotomis taisyklėse, pridėtose prie 1907 m. spalio 18 d. Hagos konvencijos dėl sausumos karo įstatymų ir papročių (toliau – 1907 m. Hagos taisyklės), ir 1949 m. rugpjūčio 12 d. Ženevos konvencijoje dėl civilių apsaugos karo metu (toliau –Ženevos IV konvencija), kurios yra susijusios su okupuotoms teritorijoms taikytinų tarptautinių susitarimų sudarymu (1907 m. Hagos taisyklių 43 straipsnis ir Ženevos IV konvencijos 64 straipsnio antra pastraipa) ir šios teritorijos gamtos išteklių eksploatavimu (1907 m. Hagos taisyklių 55 straipsnis).

138. Iš tiesų šios nuostatos atitinka šios išvados 96 punkte nurodytus galimybės remtis tarptautine teise kriterijus.

139. Pirma, 1907 m. Hagos taisyklių ir Ženevos IV konvencijos nuostatos yra paprotinės tarptautinės teisės principai, kurių negalima nepaisyti ir kuriais galima remtis erga omnes ( 100 ), ir jie yra privalomi Sąjungai.

140. Antra, jų turinys yra pakankamai tikslus ir besąlygiškas, nes jose okupacinei valdžiai nustatytiems įpareigojimams įgyvendinti ar pasekmėms sukelti nereikalingas joks paskesnis aktas.

141. Ir galiausiai, trečia, jų, kaip taisyklių, kurių negalima nepaisyti, pobūdis ir struktūra nedraudžia atlikti ginčijamų aktų, visų pirma, Reglamento Nr. 764/2006, Sprendimo 2013/785 ir Reglamento Nr. 1270/2013, teisminės kontrolės, kiek jais patvirtinamas ir įgyvendinamas Vakarų Sacharos gamtos išteklių eksploatavimas, dėl kurio susitarė Sąjunga ir Maroko Karalystė. Tačiau Sąjunga privalo nepripažinti neteisėtos situacijos, kylančios iš šių nuostatų pažeidimo, ir neturi padėti ar teikti paramos dėl šio pažeidimo susidariusiai situacijai išlaikyti ( 101 ).

142. Nustatęs tarptautinės teisės normas, kuriomis galima remtis, toliau nagrinėsiu ginčijamų aktų suderinamumą su šiomis normomis.

3. Dėl Reglamento Nr. 764/2006, Sprendimo 2013/785 ir Reglamento Nr. 1270/2013 galiojimo, taip pat dėl Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo suderinamumo su tarptautinės teisės normomis, kuriomis galima remtis ir į kurias daroma nuoroda ESS 3 straipsnio 5 dalyje

a) Dėl to, ar ginčijamuose aktuose laikomasi Vakarų Sacharos tautos teisės į apsisprendimą ir pareigos nepripažinti neteisėtos situacijos, kylančios dėl šios teisės pažeidimo, ir nepadėti ar neteikti paramos tam, kad ši situacija būtų išlaikyta

143. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendime Taryba / Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973) Teisingumo Teismas nusprendė, kad Sąjungos ir Maroko Karalystės sudarytas Asociacijos susitarimas, kuris, remiantis jo tekstu, taikomas „Maroko Karalystės teritorijai“, netaikytinas Vakarų Sacharos teritorijai, nes toks taikymas būtų nesuderinamas su šios teritorijos tautos teise į apsisprendimą ir Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 29 straipsniu (teritorinis sutarčių taikymas) ir 34 straipsniu (santykinio sutarčių poveikio principas, pagal kurį sutartys neturi nei kenkti, nei duoti naudos tretiesiems asmenims, jei nėra jų sutikimo) ( 102 ).

144. Kaip teigia Taryba ir Komisija, šią bylą reikia skirti nuo bylos, kurioje priimtas 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Taryba / Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), nes, skirtingai nuo Asociacijos susitarimo, Žuvininkystės susitarimas ir 2013 m. protokolas taikytini Vakarų Sacharai. Iš tiesų, aiškinant šį sprendimą, Asociacijos susitarimo problema buvo ta, kad jis buvo taikomas Vakarų Sacharai, nors jis nebuvo jai taikytinas teisiškai, nes toks taikymas būtų nesuderinamas su šios teritorijos tautos teise į apsisprendimą ir Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 29 straipsniu (teritorinis tarptautinių sutarčių taikymas) 34 straipsniu (santykinio tarptautinių sutarčių poveikio principas, pagal kurį tarptautinės sutartys neturi nei kenkti, nei duoti naudos tretiesiems asmenims, jei nėra jų sutikimo). Būtent remiantis šiais argumentais Tarybos ir Komisijos siūlomas sprendimas, siekiant, kad Asociacijos susitarimo taikymas Vakarų Sacharai atitiktų 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Taryba / Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), išplėstų jo taikymo sritį susitarimu, kuris galėtų būti Sąjungos ir Maroko Karalystės keitimasis laiškais, kad jo taikymas būtų aiškiai išplėstas Vakarų Sacharai.

145. Manęs šie argumentai neįtikina. Jei su Maroko Karalyste sudaryto tarptautinio susitarimo, kurio teritorinė taikymo sritis aiškiai neapima Vakarų Sacharos, taikymas Vakarų Sacharai būtų nesuderinamas su šios teritorijos tautos teise į apsisprendimą, taip juo labiau būtų kalbant apie tarptautinį susitarimą, kuris, kaip Žuvininkystės susitarimas ir 2013 m. protokolas, taikytinas Vakarų Sacharos teritorijai ir šalia jos esantiems vandenims ( 103 ) ir pagal kurį Sąjungai leidžiama eksploatuoti ( 104 ) Vakarų Sacharos žuvų išteklius.

146. Šis argumentas a fortiori man atrodo pakankamas Vakarų Sacharos tautos teisės į apsisprendimą pažeidimui konstatuoti. Išsamumo sumetimais norėčiau pridurti, kad ginčijamuose aktuose nesilaikoma Vakarų Sacharos tautos teisės į apsisprendimą, nes jie neatitinka nei laisvo jos ekonominio vystymosi siekio, nei laisvo jos gamtos turtų ir išteklių naudojimo ( 105 ), ir kad bet kuriuo atveju, jei jais pačiais pažeidžiama teisė į apsisprendimą, jais nesilaikoma Sąjungos pareigos nepripažinti neteisėtos situacijos, kylančios dėl Vakarų Sacharos tautos teisės į apsisprendimą pažeidimo, taip pat nepadėti ir neteikti paramos tam, kad ši situacija būtų išlaikyta ( 106 ).

1) Dėl Vakarų Sacharos tautos laisvos valios ginčijamais aktais siekti Vakarų Sacharos ekonominio vystymosi ir disponuoti gamtos turtais bei ištekliais

147. Man atrodo, kad šios valios buvimą patvirtina toliau nurodytos aplinkybės ( 107 ); šių aplinkybių esmę prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme įrodinėjo WSC ir ją priminė pastarasis teismas ( 108 ).

148. 1966 m. gruodžio 20 d. JTO Generalinė Asamblėja priėmė Rezoliuciją 2229 (XXI) dėl Ifnio ir Ispanijos Sacharos, kurioje ji „dar kartą patvirtino neatimamą Ispanijos Sacharos tautos <…> teisę į apsisprendimą“ ir paragino Ispanijos Karalystę kaip administruojančiąją valdžią kuo skubiau nustatyti „referendumo, kuris būtų rengiamas globojant [JT], siekiant suteikti vietiniams šios teritorijos gyventojams galimybę laisvai įgyvendinti teisę į apsisprendimą, organizavimo sąlygas“.

149. 1974 m. rugpjūčio 20 d. Ispanijos Karalystė pranešė JTO, kad siūlo Vakarų Sacharoje surengti JT globojamą referendumą ( 109 ).

150. 1975 m. gegužės mėn., nepaisant iškilusių sunkumų, JTO misija Vakarų Sacharoje „galėjo konstatuoti, kad, gyvendami teritorijoje, dauguma Ispanijos Sacharos gyventojų akivaizdžiai pasisako už nepriklausomybę“ ( 110 ).

151. 1975 m. spalio 16 d. Tarptautinis Teisingumo Teismas, gavęs JTO Generalinės Asamblėjos prašymą, parengtą atliekant darbus, susijusius su Vakarų Sacharos dekolonizavimu, pateikė konsultacinę nuomonę, pagal kurią, pirma, Vakarų Sachara tuo metu, kai ją kolonizavo Ispanijos Karalystė, nebuvo bešeimininkė teritorija (terra nullius) ir, antra, nors kai kurios aplinkybės rodo, kad ispanų kolonizacijos metu tarp Maroko sultono ir kai kurių Vakarų Sacharos teritorijoje gyvenančių genčių buvo teisiniai pavaldymo ryšiai, jie neįrodė jokio teritorinio suvereniteto ryšio tarp Vakarų Sacharos teritorijos ir Maroko Karalystės ( 111 ). Taigi Tarptautinis Teisingumo Teismas nekonstatavo tokių teisinių ryšių, kurie pakeistų JTO Generalinės Asamblėjos rezoliucijos 1514 (XV) dėl Vakarų Sacharos dekolonizavimo taikymą ir visų pirma apsisprendimo principo taikymą dėl teritorijos tautų laisvos ir tikros valios pareiškimo ( 112 ).

152. Minėtos konsultacinės nuomonės paskelbimo dieną pasakytoje kalboje „Maroko Karalius laikėsi nuomonės, kad visas pasaulis pripažino, kad [Vakarų] Sachara priklauso Maroko Karalystei ir kad ji turi taikiai perimti šią teritoriją“, taip pat paragino šiuo tikslu surengti 350000 asmenų žygį, vadinanamą Žaliuoju žygiu ( 113 ).

153. Ispanijos Karalystė kreipėsi į JTO Saugumo Tarybą, o ji paprašė JTO Generalinio Sekretoriaus K. Waldheim parengti jos konsultacijų su suinteresuotomis šalimis, tarp jų – su Maroko Karalyste, ataskaitą ( 114 ).

154. Minėtoje ataskaitoje buvo Maroko Karalystės teiginys, kad referendumas nėra būtinas, nes Tarptautinis Teisingumo Teismas pripažino istorinius pavaldumo ryšius tarp Maroko sultono ir genčių, tradiciškai gyvenančių Vakarų Sacharos teritorijoje, ir kad bet kuriuo atveju „teritorijos gyventojai jau faktiškai įgyvendino savo teisę į apsisprendimą ir pareiškė esantys už sugrįžimą į Maroko teritoriją“, o naujausi to įrodymai yra „pavaldumo priesaika Maroko Karaliui, kurią sahravių genčių vardu Djemââ pirmininkas [Khatri Ould Said a Ould El Jomaini] [ ( 115 )]“ paskelbė per 1975 m. lapkričio 4 d. Agadiro rūmuose vykusią ceremoniją ( 116 ).

155. Po Ispanijos Karalystės protestų dėl Žaliojo žygio, 1975 m. lapkričio 6 d. JTO Saugumo Taryba priėmė rezoliuciją 380 (1975) dėl Vakarų Sacharos; joje ji „apgailestavo dėl šio žygio“, kuris buvo paskelbtas, ir „paprašė Maroko [Karalystės] nedelsiant atšaukti visus šio [žygio] dalyvius iš Vakarų Sacharos teritorijos“. Po kelių dienų Maroko Karalystė įvykdė šį prašymą.

156. Po Žaliojo žygio kilus krizei, Ispanijos Karalystė, Maroko Karalystė ir Mauritanijos Islamo Respublika pradėjo trišales derybas, o po jų 1975 m. lapkričio 14 d. buvo priimta Ispanijos, Maroko ir Mauritanijos principų deklaracija dėl Vakarų Sacharos ( 117 ) (toliau – Madrido susitarimas). Pagal šį susitarimą „Ispanija [Vakarų Sacharos] teritorijoje iš karto įvedė laikinąjį valdymą, kuriame turėjo dalyvauti Marokas ir Mauritanija, bendradarbiaudami su Djemââ, ir perdavė šiai laikinajai administracijai atsakomybės sritis ir įgaliojimus [kuriuos Ispanija turėjo šios teritorijos atžvilgiu kaip administruojančioji valdžia]“, ir tai buvo padaryta.

157. Minėtame susitarime taip pat buvo numatyta, kad „Ispanijos buvimas teritorijoje bus galutinai nutrauktas iki 1976 m. vasario 28 d.“ ir kad „bus paisoma sahravių tautos nuomonės, išreikštos per Djemââ“.

158. Vėliau paaiškėjo, kad, be šio susitarimo, minėtos trys šalys sudarė dar kitus susitarimus, kurie formaliai buvo vadinami „pokalbių aktais“ ir kuriais siekta reglamentuoti kai kuriuos ekonominius Vakarų Sacharos administravimo perdavimo aspektus, be kita ko, teises į žvejybą šalia šios teritorijos esančiuose vandenyse ( 118 ). Šių susitarimų buvimą, taip pat tai, kad jie buvo susiję su žvejyba, per parlamentines diskusijas dėl 1977 m. Ispanijos Karalystės ir Maroko Karalystės žuvininkystės susitarimo ratifikavimo patvirtino Ispanijos Karalystės užsienio reikalų ministras Oreja Aguirre ( 119 ). Anot jo, tai buvo „elgesio rekomendacijos arba gairės“ ( 120 ).

159. Susitarimo dėl teisių į žvejybą šalia Vakarų Sacharos esančiuose vandenyse buvimas ir tai, kad apie jo buvimą nebuvo pranešta JTO Generaliniam Sekretoriui, taip pat patvirtina Jungtinių Amerikos Valstijų sekretoriaus diplomatinės telegramos ( 121 ).

160. 1975 m. lapkričio 28 d. 67 Djemââ nariai, įskaitant jo pirmininko pavaduotoją, susirinko El Guelta Zemmur (Vakarų Sachara) ir vienbalsiai paskelbė, kad Djemââ, kuris nėra demokratiškai išrinktas Vakarų Sacharos tautos, negali priimti sprendimo dėl jos apsisprendimo. Jie vienbalsiai nusprendė galutinai paleisti Djemââ ( 122 ).

161. 1975 m. gruodžio 10 d. JTO Generalinė Asamblėja balsavo dėl dviejų rezoliucijų Vakarų Sacharos klausimu, kurių turinys nėra identiškas ( 123 ), nes buvo nesutariama dėl to, kokių teisinių pasekmių sukelia Madrido susitarimas. Šiuo klausimu Rezoliucijoje 3458 A (XXX) nėra jokios nuorodos į šį susitarimą ir Ispanijos Karalystė nurodoma kaip Vakarų Sacharos „administruojančioji valdžia“ ( 124 ), o Rezoliucijoje 3458 B (XXX) į šį susitarimą „atsižvelgiama“ ( 125 ) ir nurodoma ne administruojančioji valdžia, o „1975 m. lapkričio 14 d. Madrido susitarimo šalys“ ( 126 ) ir „laikinoji administracija“ ( 127 ).

162. Vis dėlto reikėtų pažymėti, kad iš 144 valstybių, dalyvavusių Generalinės Asamblėjos 2435-ojoje plenarinėje sesijoje, 88 balsavo už Rezoliuciją 3458 A (XXX), nė viena nebuvo prieš, 41 susilaikė ir 15 nebalsavo. Esamos Sąjungos valstybės narės balsavo už šią rezoliuciją, išskyrus Portugalijos Respubliką ir Ispanijos Karalystę, kurios susilaikė, ir Maltos Respubliką, kuri nebalsavo. Maroko Karalystė taip pat nebalsavo.

163. Už daugiau ginčų sukėlusią Rezoliuciją 3458 B (XXX) balsavo tik 56 valstybės, 42 balsavo prieš, 34 susilaikė, o 12 nebalsavo. Tik 11 esamų Sąjungos valstybių narių balsavo už šią rezoliuciją ( 128 ), 10 balsavo prieš ( 129 ), 6 susilaikė ( 130 ), o viena nebalsavo ( 131 ). Maroko Karalystė balsavo už.

164. Nepaisant skirtumų, abiejose rezoliucijose „patvirtinama neatimama [Vakarų] Sacharos tautos teisė į apsisprendimą“ ( 132 ) pagal JTO Generalinės Asamblėjos rezoliuciją 1514 (XV) ir jose sutampa tai, kad ši teisė turi būti įgyvendinama laisvai ( 133 ).

165. Be to, Rezoliucijoje 3458 A (XXX) numatyta, kad teisė į apsisprendimą turi būti įgyvendinama „prižiūrint [JTO]“, ir „prašoma Generalinio sekretoriaus, pasikonsultavus su Ispanijos vyriausybe kaip administruojančiąja valdžia <…>, priimti nuostatas, kurios būtinos apsisprendimo akto priežiūrai“ ( 134 ).

166. Tuo pačiu Rezoliucijoje 3458 B (XXX) numatytas laisvas Vakarų Sacharos tautos teisės į apsisprendimą įgyvendinimas „surengus laisvas konsultacijas padedant Generalinio Sekretoriaus paskirtam [JTO] atstovui“ ( 135 ).

167. 1975 m. pabaigoje Ispanijos Karalystė užbaigė Vakarų Sacharos administravimą. Kai tik Ispanijos pajėgos pasitraukė, į Vakarų Sacharos teritoriją įsiskverbė marokiečių ir mauritaniečių pajėgos. Kai kuriose vietovėse įvyko ginkluoti jų ir Front populaire pour la libération de la saguia-el-hamra et du rio de oro (Front Polisario) pajėgų susirėmimai ( 136 ).

168. Per 1976 m. vasario mėn. spaudos konferenciją Švedijos ambasadorius prie JTO Olof Rydbeck, specialusis JTO Generalinio sekretoriaus pasiuntinys Vakarų Sacharai, paskelbė, kad „dėl tokios karinės padėties [Vakarų Sacharoje], kokia yra, naudingos konsultacijos su sahraviais būtų sunkiai įmanomos, o gal net neįmanomos“ ( 137 ).

169. 1976 m. vasario 25 d. JTO Generaliniam Sekretoriui skirtu memorandumu Ispanijos Karalystė jam pranešė, kad nuo rytojaus (1976 m. vasario 26 d.) nusprendė galutinai nutraukti savo buvimą Vakarų Sacharoje ir kad tą dieną buvo sušauktas Djemââ susirinkimas, per kurį Ispanijos paskirtas valdytojas, veikdamas kaip laikinosios administracijos narys, praneš jam apie šį sprendimą ( 138 ).

170. 1976 m. vasario 26 d. Ispanijos Karalystė galutinai nutraukė savo buvimą Vakarų Sacharos teritorijoje ir tos pačios dienos laišku JTO Generaliniam Sekretoriui pareiškė „atsisakanti bet kokios tarptautinio pobūdžio atsakomybės, susijusios su [Vakarų Sacharos] administravimu, ir nutraukianti savo dalyvavimą vykdant šios teritorijos laikinąjį administravimą“ ( 139 ), taip pat patvirtina, kad „Vakarų Sacharos dekolonizacija bus baigta, kai sahravių tauta galės teisėtai pareikšti savo nuomonę“ ( 140 ).

171. Tą pačią dieną Djemââ, nepaisydamas to, kad 67 jo nariai nusprendė paleisti šį organą, patvirtino „[Vakarų Sacharos] reintegraciją į Maroką ir Mauritaniją“ ir „taip išreiškė vieningą sahravių tautos ir visų genčių, kurioms ji autentiškai ir teisėtai atstovauja, nuomonę“ ( 141 ). Maroko Karalystės požiūriu, šiuo sprendimu sukonkretinta Madrido susitarimo nuostata, pagal kurią „bus paisoma sahravių tautos nuomonės, išreikštos per Djemââ“.

172. Kalbant apie šį Djemââ susirinkimą, nei Ispanijos Karalystė, nei JTO nepripažino, kad jis įgyvendina Vakarų Sacharos tautos teisę į apsisprendimą pagal JTO Generalinės Asamblėjos rezoliucijas 3458 A ir B (XXX) ( 142 ).

173. Pagal 1975 m. vasario 25 d. memorandumą, kurį Ispanijos Karalystė adresavo JTO Generaliniam Sekretoriui, „šis susirinkimas nevyks pasitarus su tauta, kaip numatyta 1975 m. lapkričio 14 d. Madrido susitarimuose ir Generalinės Asamblėjos rezoliucijoje 3458 B (XXX), bent jau todėl, kad nėra įvykdytos būtinos sąlygos, visų pirma pagal minėtos rezoliucijos 4 punktą [Generalinio sekretoriaus] paskirto [JTO] atstovo buvimo sąlyga“ ( 143 ).

174. Atsakyme į 1975 m. vasario 25 d. Ispanijos Karalystės memorandumą JTO Generalinis Sekretorius priminė Rezoliucijos 3458 A (XXX) 7 ir 8 punktus ir Rezoliucijos 3458 B (XXX) 4 punktą ir pareiškė: „Iš minėtų punktų aišku, kad nei Ispanijos vyriausybė, kaip administruojančioji valdžia, nei laikinoji administracijai, į kurios sudėtį įeina [Ispanijos Karalystė], nesiėmė būtinų priemonių, kad užtikrintų Vakarų Sacharos tautoms galimybę įgyvendinti teisę į apsisprendimą. Todėl, net jei laikas būtų leidęs ir jei būtų buvę pateikti būtini paaiškinimai dėl Djemââ susirinkimo, apie kurį man pranešėte vakar ir apie kurį jūsų vyriausybė nebuvo informuota, mano paskirto [JTO] atstovo dalyvavimas šiame susirinkime savaime nereikštų minėtų Generalinės Asamblėjos rezoliucijų taikymo.“ ( 144 )

175. 1976 m. balandžio 14 d. Maroko Karalystė su Mauritanijos Islamo Respublika sudarė tarptautinę sutartį dėl Vakarų Sacharos teritorijos padalijimo ( 145 ) ir formaliai aneksavo provincijas, kurios jai buvo priskirtos šia sutartimi ( 146 ).

176. Per tą laiką šiame regione tarp Maroko Karalystės, Mauritanijos Islamo Respublikos ir Front Polisario įsiplieskė ginkluotas konfliktas.

177. 1979 m. gegužės mėn. Mauritanijos Islamo Respublika pranešė JTO Generaliniam Sekretoriui, kad yra pasiruošusi taikyti JTO Generalinės Asamblėjos rezoliucijų 3458 A (XXX) ir 3458 B (XXX) nuostatas ir ištirti priemones ir būdus, kaip būtų galima įgyvendinti apsisprendimo teisę Vakarų Sacharoje ( 147 ). Tačiau „nuo 1978 m. liepos mėn. Maroko vyriausybė keletą kartų paskelbė, kad neperleis nė vienos iš „savo atgautų Sacharos provincijų“ ir nesutiks su Front Polisario kontroliuojamos mini valstybės sukūrimu mauritaniškojoje Vakarų Sacharos dalyje“ ( 148 ).

178. 1979 m. rugpjūčio 10 d. Mauritanijos Islamo Respublika sudarė taikos susitarimą su Front Polisario, pagal kurį atsisakė visų teritorinių pretenzijų į Vakarų Sacharą ( 149 ). Maroko Karalystė iš karto ėmėsi kontroliuoti Mauritanijos pajėgų atlaisvintą teritoriją ( 150 ) ir ją aneksavo ( 151 ).

179. 1979 m. lapkričio 21 d. JTO Generalinė Asamblėja priėmė Rezoliuciją 34/37 dėl Vakarų Sacharos; šioje rezoliucijoje, „vadovaudamasi [JTO] Chartija <…> ir savo Rezoliucijos 1514 (XV) tikslais, patvirtin[o] neatimamą Vakarų Sacharos tautos teisę į apsisprendimą ir nepriklausomybę“, „labai apgailesta[vo], kad padėtis pablogėjo dėl to, kad Marokas ir toliau yra okupavęs Vakarų Sacharą“, ir „primygtinai [pa]ragin[o] Maroką įsipareigoti siekti taikos ir nutraukti Vakarų Sacharos teritorijos okupaciją“, taip pat „šiuo tikslu rekomend[avo] Front Polisario, atstovaujančiam Vakarų Sacharos tautai, visapusiškai dalyvauti ieškant teisingo, ilgalaikio ir galutinio politinio sprendimo dėl Vakarų Sacharos laikantis [JTO] rezoliucijų ir deklaracijų“ ( 152 ).

180. Front Polisario ir Maroko Karalystė toliau tęsė ginkluotą konfliktą, tačiau 1988 m. rugpjūčio 30 d. abi šalys iš esmės sutiko su, be kita ko, JTO Generalinio Sekretoriaus pateiktais siūlymais išspręsti ginčą, visų pirma numatant nutraukti ugnį ir surengiant JTO prižiūrimą referendumą dėl apsisprendimo ( 153 ).

181. Nuo to laiko neįvyko nieko, kas leistų Vakarų Sacharos tautoms įgyvendinti savo teisė į apsisprendimą. Kaip savo paskutinėje ataskaitoje dėl Vakarų Sacharos pažymėjo JTO Generalinis Sekretorius, „[sprendimą surasti] sunku iš esmės dėl to, kad šalys laikosi skirtingo požiūrio ir skirtingai aiškina konflikto istoriją ir su ja susijusius dokumentus. Marokas teigia, kad Vakarų Sachara jau buvo jo teritorijos dalis ir kad derybos gali būti susijusios tik su jo siūlymu dėl autonomijos statuso, esant Maroko valdžiai, suprantant, kad Alžyras turi dalyvauti šiose derybose. Front Polisario teigia, kad Generalinė Asamblėja apibrėžė Vakarų Sacharą kaip nesavarankišką teritoriją, todėl vietos gyventojai turi spręsti dėl savo ateities per referendumą, per kurį galėtų pasirinkti nepriklausomybę, kad dėl visų kiekvienos šalies pateiktų pasiūlymų ir idėjų reikia diskutuoti ir kad tik pats Marokas turi dalyvauti derybose.“ ( 154 )

182. Iš visų šių aplinkybių matyti, kad Vakarų Sacharos tauta neturi galimybės įgyvendinti teisę į apsisprendimą pagal Tarptautinio Teisingumo Teismo gaires, kurias jis pateikė savo konsultacinėje nuomonėje dėl Vakarų Sacharos ( 155 ), ir iki šiol neturi galimybės įgyvendinti šios teisės Generalinės Asamblėjos rezoliucijose 1514 (XV), 1541 (XV), 2625 (XXV) ir 3458 A ir B (XXX) nustatytomis sąlygomis dėl įvairių priemonių, dėl kurių Vakarų Sacharos teritorija 1976 m. padalyta, o 1976 ir 1979 m. aneksuota. Tai, kad kai kurios iš šių priemonių priskiriamos kelioms valstybėms, niekaip nesumažina šių tautų teisės į apsisprendimą pažeidimo buvimo ir sunkumo.

183. Be to, nors minėtose rezoliucijose numatyta, kad teisė į apsisprendimą reiškia laisvę pasirinkti vieną iš trijų galimybių ( 156 ), t. y. nepriklausomybę ( 157 ), asociaciją su kita nepriklausoma valstybe ir integraciją į nepriklausomą valstybę arba referendumo surengimą ( 158 ) (užuot atsiklausus Djemââ), Maroko Karalystė integravo Vakarų Sacharą į savo teritoriją, ją padalydama ir aneksuodama, neatsiklaususi Vakarų Sacharos tautos ir be JTO priežiūros.

184. Šiuo požiūriu priesaika dėl pavaldumo Maroko Karaliui, kurią 1975 m. lapkričio 4 d. sahravių genčių vardu paskelbė Djemââ pirmininkas ir 1976 m. vasario 26 d.Djemââ susirinkimas, kurio nepripažino nei JTO, nei Ispanijos Karalystė, kaip Vakarų Sacharos administruojančioji valdžia, priklausanti jos laikinajai administracijai, nereiškia Vakarų Sacharos tautos atsiklausimo dėl apsisprendimo, kaip to reikalaujama JTO Generalinės Asamblėjos rezoliucijose 1514 (XV), 1541 (XV), 2625 (XXV) ir 3458 A ir B (XXX).

185. Iš to, kas nurodyta pirmiau, darytina išvada, kad Vakarų Sachara buvo integruota į Maroko Karalystę šios teritorijos tautoms laisvai nepareiškus savo valios šiuo klausimu. Kadangi Maroko Karalystė Žuvininkystės susitarimą ir 2013 m. protokolą sudarė remdamasi vienašaliu Vakarų Sacharos integravimu į jos teritoriją ir Maroko Karalystės suvereniteto įtvirtinimu šioje teritorijoje, aišku, kad Vakarų Sacharos tauta laisvai nedisponavo savo gamtos ištekliais, kaip to reikalaujama TESKTP ir TPPTP bendrame 1 straipsnyje, JTO Generalinės Asamblėjos rezoliucijos 1514 (XV) 2 punkte ir 1975 m. Helsinkio baigiamojo akto VII antraštinėje dalyje.

186. Todėl ginčijamais aktais nustatant ir įgyvendinant žuvų išteklių eksploatavimą šalia Vakarų Sacharos esančiuose vandenyse nesilaikoma šios teritorijos tautos teisės į apsisprendimą ( 159 ).

2) Dėl pareigos nepripažinti neteisėtos situacijos, kylančios iš Vakarų Sacharos tautos teisės į apsisprendimą pažeidimo, ir nepadėti ar neteikti paramos tam, kad ši situacija būtų išlaikyta

187. Nors Teisingumo Teismas nusprendė, kad pačiais ginčijamais aktais nebuvo pažeista Vakarų Sacharos tautos teisė į apsisprendimą ir kad šios teisės pažeidimas priskiriamas ne Sąjungai, o tik Maroko Karalystei, ginčijamuose aktuose nesilaikyta Sąjungos pareigos nepripažinti neteisėtos situacijos, kylančios dėl Vakarų Sacharos tautos teisės į apsisprendimą pažeidimo, ir nepadėti ar neteikti paramos tam, kad ši situacija būtų išlaikyta ( 160 ).

188. Kaip matyti iš Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo teksto, jie taikomi Vakarų Sacharai ir šalia jos esantiems vandenims kaip susitarimas, kuris taikytinas tik tai teritorijai, kurioje tarptautinė bendruomenė yra pripažinusi Maroko Karalystės suverenitetą.

189. Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad, kaip nusprendė Tarptautinis Teisingumo Teismas, „galimybė sutartimi prisiimti tarptautinius įsipareigojimus būtent ir yra valstybės suvereniteto požymis“ ( 161 ) teritorijoje, susijusiose su šiais įsipareigojimais.

190. Tas pats pasakytina apie tarptautinius susitarimus, susijusius su jūra. Iš tiesų pagal Tarptautinio Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją „teisės į jūrą kyla iš pakrantės valstybės teisių į žemę, ir šį principą galima trumpai apibūdinti taip: „žemė dominuoja jūros atžvilgiu“ <…> Todėl siekiant nustatyti jūros pakrantę turinčios valstybės teises atskaitos taškas turi būti teritorinė situacija sausumoje.“ ( 162 )

191. Tarptautinis Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad „yra nustatyta, kad „valstybės teisė į <…> išimtinę ekonominę zoną grindžiama principu, pagal kurį dėl pakrančių projekcijos žemė dominuoja jūros atžvilgiu“ <…>. Kaip nurodė Tarptautinis Teisingumo Teismas <…>, „žemė yra teisinis šaltinis įgaliojimų, kuriuos valstybė gali įgyvendinti prie pakrantės esančioje jūroje <…>“ ( 163 ).

192. Taigi, jei žemė dominuoja jūros atžvilgiu, nekyla jokių abejonių, kad, kaip teigia Comader, Maroko Karalystė sudarė Žuvininkystės susitarimą, laikydama save Vakarų Sacharos suverenu, turinčiu teises ir pareigas šalia šios teritorijos esančių vandenų atžvilgiu, kurios pagal tarptautinę teisę suteikiamos pakrantės valstybei ( 164 ). Iš tiesų, kaip Žaliojo žygio 39-ųjų metinių proga paskelbė Karalius Muhamedas VI, „nekalbu apie mėginimą pakeisti šio regioninio konflikto pobūdį, pateikiant jį kaip dekolonizacijos atvejį. Iš tiesų Marokas savo Sacharoje niekada nebuvo okupacinė valdžia ar administruojančioji valdžia. Veikiau jis įgyvendino suverenitetą savo žemėje.“ ( 165 )

193. Todėl reikia atmesti Tarybos ir Komisijos argumentą, pagal kurį dėl to, kad ginčijamuose aktuose nurodomi „vandenys, priklausantys Maroko Karalystės suverenitetui arba jurisdikcijai“, ginčijamuose aktuose niekaip nepripažįstamas tariamas Maroko Karalystės suverenitetas Vakarų Sacharos teritorijoje ir suverinitetas ar jurisdikcija, kurią ši valstybė teigia įgyvendinanti šalia šios teritorijos esančiuose vandenyse.

194. Pirma, derybos dėl tarptautinio susitarimo, taikytino Vakarų Sacharai ir šalia jos esantiems vandenims, ir šio susitarimo sudarymas su Maroko Karalyste savaime reiškia Vakarų Sacharos integravimo ( 166 ) į Maroko Karalystę įvykdant 1976 m. ir 1979 m. aneksiją pripažinimą de jure, o tai reiškia jos suvereniteto pripažinimą Vakarų Sacharos teritorijos, jos vidaus vandenų ir teritorinės jūros atžvilgiu, taip pat suverenių teisių ir jurisdikcijos, kuri pagal tarptautinę teisę suteikiama pakrantės valstybei jūros zonų, esančių už teritorinės jūros ribų, atžvilgiu.

195. Primenu, kad byloje dėl Rytų Timoro tarp Portugalijos Respublikos (kaip Rytų Timoro administruojančiosios valdžios, kurią išstūmė Indonezijos Respublika) ir Australijos Sandraugos (Commonwealth) (kaip trečiosios šalies, sudariusios tarptautinį susitarimą su Indonezijos Respublika, taikytiną Rytų Timorui) Australijos Sandrauga laikėsi nuomonės, kad „derybų [dėl 1989 m. tarptautinės sutarties dėl Timor Gap sudarymo] pradžia reiškė, kad Australija de jure pripažino Rytų Timoro integravimą į Indoneziją“ ( 167 ).

196. Tai, kad Žuvininkystės susitarimas, taikytinas sausumai ir jos jūrinėms teritorijoms, gali būti suvereniteto pripažinimo įrodymas, įrodo pati Vakarų Sacharos istorija. Šiuo klausimu primenu, kad Maroko Karalystė kaip savo suvereniteto Vakarų Sacharoje įrodymus pateikė tarptautinius susitarimus, kuriuos ji nuo 1767 m. yra sudariusi su įvairiomis valstybėmis, be kita ko, prekybos ir žuvininkystės susitarimus su Ispanijos Karalyste ( 168 ).

197. Kaip nusprendė Tarptautinis Teisingumo Teismas, teritorijos, kurios tauta turi teisę į apsisprendimą, aneksija, kai ši tauta dar nebuvo pasinaudojusi šia teise, yra pareigos paisyti šios teisės pažeidimas ( 169 ). Todėl trečioji šalis pažeidžia savo pareigą nepripažinti neteisėtos situacijos, susidariusios pažeidus minėtą teisę, kai ji sudarydama tarptautinį susitarimą de jure pripažįsta šios teritorijos aneksiją.

198. Antra, žodžių „vandenyse, kurie priklauso Maroko Karalystės suverenitetui ar jurisdikcijai“ nepakanka, kad būtų atmestas Maroko Karalystės suvereniteto Vakarų Sacharoje pripažinimas de jure, ir taip yra dėl dviejų pagrindinių priežasčių.

199. Pirmoji priežastis ta, kad Žuvininkystės susitarimas ir 2013 m. protokolas taikomi ne tik šalia Vakarų Sacharos esantiems vandenims, bet ir jos sausumos teritorijai ( 170 ). Šiuo klausimu pažymėtina, kad žodžiai „vandenyse, kurie priklauso Maroko Karalystės suverenitetui ar jurisdikcijai“ negali paneigti Maroko Karalystės suvereniteto Vakarų Sacharos teritorijoje pripažinimo de jure, taigi ir šios teritorijos tautos teisės į apsisprendimą pažeidimo.

200. Antroji priežastis susijusi su Žuvininkystės susitarimo ir 2013 m. protokolo taikymu šalia Vakarų Sacharos esantiems vandenims. Priešingai, nei teigia Komisija, sąvoka „vandenyse, kurie priklauso Maroko Karalystės jurisdikcijai“ ( 171 ), paimta iš Ispanijos Karalystės ir Maroko Karalystės žuvininkystės susitarimų, sudarytų prieš Ispanijos Karalystei įstojant į Sąjungą, neleidžia nustatyti šalia Vakarų Sacharos esančių vandenų, nepripažinus suverenių teisių ir jurisdikcijos, kurias Maroko Karalystė teigia įgyvendinanti šiuose vandenyse kaip pakrantės valstybė ( 172 ). Kaip ir pagal principą, kad žemė dominuoja jūros atžvilgiu, suvereniteto sausumoje pripažinimas reiškia suverenių teisių į jūrą pripažinimą ir atvirkščiai.

201. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Ispanijos Karalystės ir Maroko Karalystės žuvininkystės susitarimai sudaryti prieš Sąjungai, jos valstybėms narėms ir Maroko Karalystei ratifikuojant 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje sudarytą Jungtinių Tautų jūrų teisės konvenciją ( 173 ) (toliau – JTK) ( 174 ), o šioje byloje nagrinėjamas Žuvininkystės susitarimas buvo pasirašytas ir ratifikuotas pagal šią konvenciją, „kuri tarp valstybių, jos šalių, turi viršenybę 1958 m. balandži