ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Dėl antrajame prejudiciniame klausime vartojamų žodžių „turi žinoti“ pažymėtina, kad prezumpcija, jog pareiškėjas žino apie trečiojo asmens tapačioms ar panašioms prekėms naudojamą tapatų ar su prašomu įregistruoti žymeniu galimą supainioti panašų žymenį, gali kilti, be kita ko, dėl to, kad konkrečiame ekonomikos sektoriuje bendrai žinoma apie tokį naudojimą, o šis žinojimas gali būti grindžiamas, be kita ko, tokio naudojimo trukme. Iš tikrųjų juo ilgesnė šio naudojimo trukmė, juo labiau tikėtina, kad pareiškėjui apie jį bus žinoma registravimo paraiškos pateikimo momentu.
25

Be to, Fachverband ir Austrijos vyriausybė pažymi, kad laisvė nustatyti mažmeninę pardavimo kainą bet kuriuo atveju užtikrinama importuotojui BPrBG 3 straipsnio 3 dalyje pripažįstama galimybe taikyti mažesnę kainą nei paprastai taiko užsienio leidėjas, jeigu toks sumažinimas atitinka importuotojo gautą komercinę nuolaidą, ir galutiniam pardavėjui BPrBG 5 straipsnyje pripažįstama galimybe taikyti 5 % nuolaidą nuo pagal to paties įstatymo 3 straipsnio 1 dalį nustatytos kainos.
3

Direktyvos 17 straipsnyje nurodoma: „1. Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad, pasibaigus komercinio atstovavimo sutarties galiojimui, prekybos agentui būtų atlyginta pagal šio straipsnio 2 dalį arba būtų kompensuoti jo nuostoliai pagal šio straipsnio 3 dalį. a) Prekybos agentas turi teisę į nuostolių atlyginimą, jei ir tiek, kiek: — jis atstovaujamajam surado naujų klientų arba žymiai padidino verslo apimtį su turimais klientais ir dėl to atstovaujamasis gauna didelę naudą iš verslo su tokiais klientais, ir — mokant nuostolių atlyginimą atsižvelgiama į visas aplinkybes, ypač į komisinius, kuriuos prarado prekybos agentas dėl verslo sandorių su tokiais klientais. Valstybės narės gali numatyti, kad tokioms aplinkybėms taip pat priklauso prekybą ribojančios sąlygos taikymas ar kitoks apribojimas, kaip apibrėžta 20 straipsnyje; b) nuostolių atlyginimo dydis negali viršyti to, kuris yra lygus nuostolių atlyginimui už vienerius metus, apskaičiuoto remiantis prekybos agento vidutiniu metiniu atlyginimu per pastaruosius penkerius metus, o jeigu sutartis galiojo trumpiau negu penkerius metus, nuostolių atlyginimas apskaičiuojamas remiantis atitinkamo laikotarpio vidurkiu; c) tokio nuostolių atlyginimo skyrimas nedraudžia prekybos agentui siekti jo nuostolių atlyginimo. <…>“
64

Antra, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad išankstinio administracijos leidimo tvarka negali pateisinti nacionalinių valdžios institucijų diskrecijos, dėl kurios Bendrijos nuostatos, susijusios su pagrindinėje byloje nagrinėjama pagrindine laisve, prarastų savo veiksmingumą. Be to, tam, kad išankstinio administracinio leidimo suteikimo tvarka būtų pateisinama, ji turi būti pagrįsta objektyviais, nediskriminuojančiais ir iš anksto žinomais kriterijais, užtikrinančiais, kad taip bus pakankamai apribota nacionalinės valdžios institucijų diskrecija (šiuo klausimu žr. 2001 m. vasario 20 d. Sprendimo Analir ir kt., C-205/99, Rink. p. I-1271, 37 punktą ir minėto sprendimo Müller-Fauré et van Riet 84 ir 85 punktus).
8

Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta: „(Direktyvos 91/533) 2 straipsnio 2 dalyje minima informacija ne vėliau kaip per du mėnesius nuo įdarbinimo pateikiama darbuotojui: a) rašytinės darbo sutarties ir (arba) b) priėmimo į darbą rašto ir (arba) c) vieno ar daugiau rašytinių dokumentų forma, jeigu viename iš šių dokumentų pateikiama bent visa 2 straipsnio 2 dalies a, b, c, d, h ir i punktuose išvardyta informacija.“
28

Be to, kad priimančioje valstybėje narėje dirbęs darbuotojas turi tenkinti sąlygas, susijusias su vykdomos darbinės veiklos ir gyvenimo trukme, jis turi teisę joje likti gyventi trimis atvejais. Pirma, jei šis darbuotojas, nustojęs dirbti, sulaukė amžiaus, kada pagal tos valstybės narės teisę galima gauti senatvės pensiją. Antra, jei nustoja dirbti dėl pastovaus nedarbingumo. Trečia, jei šis darbuotojas yra įsidarbinęs kitos valstybės narės teritorijoje, išlaikydamas savo gyvenamąją vietą pirmojoje valstybėje, į kurią jis paprastai grįžta kiekvieną dieną ar bent kartą per savaitę.
22

Be to, Nyderlandų vyriausybė savo rašytinėse pastabose sutiko, kad optronai be papildomų grandynų turi būti klasifikuojami KN 8541 pozicijoje. Anot šios vyriausybės, klasifikavimas šioje pozicijoje nebegalimas tik tuo atveju, kai optronas turi integruotą grandyną. Ji teigia, kad optronai, turintys integruotą grandyną, kuris stabilizuoja ir sustiprina išeinančius elektros signalus, negali būti laikomi paprastais šviesai jautriais puslaidininkiniais įtaisais.
55

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antruoju klausimu iš esmės klausia, ar Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalį, skaitomą kartu su šio reglamento 1a straipsniu, reikia aiškinti taip, kad tuomet, kai prekės importuojamos į Belgiją ir po to pervežamos į Nyderlandus, įvyksta prekių perleidimas Bendrijoje. Be to, teismas nori žinoti, ar tokiu atveju Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnyje nurodytas asmuo privalo turėti šiame straipsnyje nurodytą leidimą.
23

Esant šioms aplinkybėms Verwaltungsgericht Giessen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar Turkijos pilietis, kuriam, kaip šeimos nariui, buvo leista persikelti gyventi pas Vokietijoje gyvenantį tėvą, turkų kilmės darbuotoją, teisėtai dirbusį Vokietijoje, ir kuris teisėtai pragyvenęs kartu su tėvu penkerius metus įgijo EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmosios pastraipos antroje įtraukoje apibrėžtą teisinį statusą, praranda jį dėl to, kad baigęs mokyklą, išskyrus tariamą vienos dienos įsidarbinimą, nedirbo daugiau nei septynerius metus, be to, nutraukia visas valstybinės paramos priemones, skirtas padėti įsidarbinti, ir pats rimtai nesistengia įsidarbinti ir gyvena iš viešosios socialinės paramos, Vokietijoje gyvenančios motinos paramos ir nežinomos kilmės pajamų?“
22

Šis dvejopas tikslas išplaukia iš Bendrojo susitarimo 1 straipsnio formuluotės (žr. šio sprendimo 5 punktą) bei iš Direktyvos 97/81 konstatuojamųjų dalių. Šiuo atžvilgiu primintina, kad pastarosios penktoje konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta, jog „Eseno Europos Vadovų Tarybos išvadose pabrėžiama, kad būtina imtis priemonių, kurios skatintų užimtumą ir moterų bei vyrų lygias galimybes, ir kviečiama imtis priemonių, siekiant didesnio užimtumo, ypač naudojant lankstesnį darbo organizavimą, kuris kartu patenkintų darbuotojų pageidavimus bei konkurencijos reikalavimus“. Be to, šios direktyvos vienuoliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog Bendrojo susitarimo signatarės „pareiškė norą sukurti bendrus pagrindus, kurie panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją ir skatintų sukurti galimybes dirbti ne visą darbo dieną tiek darbuotojams, tiek darbdaviams priimtinu pagrindu“. Galiausiai pagal direktyvos aštuonioliktą konstatuojamąją dalį „Komisija parengė pasiūlymą dėl direktyvos pagal Susitarimo dėl socialinės politikos (sudarytą tarp Europos bendrijos valstybių narių, išskyrus Jungtinę Karalystę ir Šiaurės Airiją (OL C 191, 1992, p. 91) ir pridėtą prie Europos bendrijos steigimo sutarties protokolo Nr. 14 dėl socialinės politikos) 2 straipsnio 2 dalį, kurioje nurodoma, kad socialinės politikos srities direktyvos „turi vengti taikyti administracinius, finansinius ir teisinius apribojimus, kurie stabdytų mažųjų ir vidutinių įmonių steigimą bei plėtrą“.
18

Įsisteigimo laisvė, kurią EB 43 straipsnis pripažįsta Bendrijos piliečiams ir kuri apima jų teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurias įsisteigimo valstybės narės teisės aktai nustato savo pačios piliečiams, vadovaujantis EB 48 straipsniu, apima pagal valstybės narės teisės aktus įsteigtų ir Bendrijoje savo pagrindines buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą turinčių bendrovių teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterinę bendrovę, filialą ar atstovybę (žr., be kita ko, 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Saint-Gobain ZN, C-307/97, Rink. p. I-6161, 35 punktą; 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas, C-196/04, Rink. p. I-7995, 41 punktą ir minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation 36 punktą).
Keywords

Summary



Keywords

Valstybės narės – Įsipareigojimai – Lojalaus bendradarbiavimo su Bendrijų institucijomis pareiga

(EB 10 straipsnis)

Summary

EB 10 straipsnyje numatyta lojalaus bendradarbiavimo pareiga yra taikoma visuotinai ir nepriklauso nei nuo to, ar Bendrijos kompetencija atitinkamoje srityje yra išimtinė, nei nuo valstybių narių galimos teisės susitarimais prisiimti įsipareigojimus trečiųjų valstybių atžvilgiu. Paaiškėjus, kad susitarimo ar konvencijos dalykas iš dalies priklauso Bendrijos kompetencijai ir iš dalies valstybių narių kompetencijai, svarbu užtikrinti glaudų valstybių narių ir Bendrijos institucijų bendradarbiavimą tiek vykstant deryboms ir prisiimant įsipareigojimus, tiek juos vykdant. Tokia bendradarbiavimo pareiga kyla iš vieningo atstovavimo Bendrijai tarptautiniu lygmeniu reikalavimo.

Valstybės narės turi konkrečias pareigas veikti ir susilaikyti nuo veiksmų tuo atveju, kai Komisija pateikia Tarybai pasiūlymus, kurie, nors šios dar nepriimti, yra suderinto Bendrijos veiksmo pradinis taškas. Tokiomis aplinkybėmis, valstybei narei vienašališkai pasiūlius įrašyti medžiagą į Stokholmo konvencijos dėl patvariųjų organinių teršalų A priedą ir dėl to atsiribojus nuo Taryboje suderintos bendros strategijos, nors, atsižvelgiant į šios konvencijos institucinę ir procedūrinę sistemą, toks pasiūlymas turi įtakos Sąjungai, visų pirma kiek tai susiję su naudojimusi teisėmis, nesilaikoma lojalaus bendradarbiavimo pareigos. Iš tiesų, kaip numatyta šios konvencijos nuostatose, regioninės ekonominės integracijos organizacijos, pavyzdžiui, Sąjunga, neturi balsavimo teisės, jei tokia teise naudojasi kuri nors iš jų valstybių narių, ir atvirkščiai. Be to, tais atvejais, kai viena ar daugiau tokios organizacijos valstybių narių yra, kaip ir tokia organizacija, minėtos konvencijos šalys, minėta organizacija ir jos valstybės narės negali tuo pačiu metu naudotis teisėmis, numatytomis pagal šią konvenciją.

Tokia situacija galėtų pakenkti vieningo atstovavimo Sąjungai ir jos valstybėms narėms tarptautiniu lygiu principui ir susilpninti jų derybinę galią kitų aptariamos konvencijos šalių atžvilgiu.

Vienašališkai pateikdama tokį pasiūlymą, valstybė narė nevykdo įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį.

(žr. 71, 73–74, 91–93, 103–104 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Byla C-569/07

HSBC Holdings plc ir Vidacos Nominees Ltd

prieš

The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs

(Special Commissioners of Income Tax, London prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Netiesioginiai mokesčiai — Kapitalo pritraukimas — 1,5% dydžio mokesčio taikymas už akcijų perleidimą arba išleidimą į kliringo sistemą“

Generalinio advokato P. Mengozzi išvada, pateikta 2009 m. kovo 18 d. I ‐ 9049

2009 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas I ‐ 9067

Sprendimo santrauka

Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Netiesioginiai pritraukto kapitalo mokesčiai

(Tarybos direktyvos 69/335 11 straipsnio a punktas)

Direktyvos 69/335 dėl netiesioginių mokesčių, taikomų kapitalui pritraukti, su pakeitimais, padarytais Direktyva 85/303, 11 straipsnio a punktą reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama nustatyti mokestį už akcijų išleidimą į kliringo sistemą.

Pirmojo naujai išleisto vertybinio popieriaus įsigijimo apmokestinimas iš tikrųjų prilygsta paties išleidimo apmokestinimui, nes tai yra sudedamoji viską apimančio sandorio, kuriuo pritraukiamas kapitalas, dalis.

Šis pirmasis įsigijimas negali būti laikomas „perleidimu“ Direktyvos 69/335 12 straipsnio 1 dalies a punkto prasme, antraip būtų panaikintas šios direktyvos 11 straipsnio a punkto veiksmingumas ir paneigtas šiais dviem straipsniais įtvirtintas akivaizdus sąvokų „išleidimas“ ir „perleidimas“ skirtumas. Vadovaujantis kitokiu aiškinimu atsirastų galimybė mokesčiu ar rinkliava apmokestinti išleidimo sandorį, kuris, remiantis 11 straipsnio a punktu, negali būti apmokestinamas jokiu mokesčiu ar rinkliava, nepaisant to, kad yra neatsiejamai susijęs su naujai išleistų vertybinių popierių įsigijimu. Todėl šio pirmojo įsigijimo mokesčiui negalima taikyti 12 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyto leidimo nukrypti. Be to, reikia nurodyti, kad šis mokestis negali būti laikomas faktiškai renkamu už būsimus sandorius, nes į šiuos sandorius, beje, visiškai hipotetinius, neatsižvelgiama nei nustatant apmokestinimo bazę, nei šiuo mokesčiu apmokestinamą asmenį.

Todėl tiek, kiek šis mokestis renkamas už didinant kapitalą išleistus naujus vertybinius popierius, jis yra mokestis šios direktyvos 11 straipsnio a punkto prasme, kurį šia nuostata draudžiama nustatyti.

(žr. 32, 34–38 punktus ir rezoliucinę dalį)
Į argumentą, kad EB 32 ir 37 straipsniai nėra tinkamas teisinis pagrindas Reglamentui Nr. 2081/92 dėl žemės ūkio produktų ir maisto produktų geografinių nuorodų ir kilmės vietos nuorodų apsaugos priimti, nes alus nenurodytas tarp Sutarties I priede numatytų žemės ūkio produktų, reikia atsakyti, kad teisės aktai, kuriais siekiama įgyvendinti vieną ar kelis EB 33 straipsnyje nurodytus tikslus, turi būti priimti remiantis EB 37 straipsniu, nes net jeigu jis iš esmės taikomas Sutarties I priede nurodytiems produktams, vis dėlto papildomai jis taikomas ir tam tikriems produktams, kurie minėtame priede nenurodyti. Pirma, minėto reglamento pagrindinis tikslas, kaip nurodyta jo antroje konstatuojamojoje dalyje, – įgyvendinti EB 33 straipsnyje numatytus tikslus ir, antra, daugiausia jis taikomas produktams, nurodytiems Sutarties I priede. Be to, nors tiesa, kad šiame priede alus nėra aiškiai minimas, ne mažiau svarbu, kad dauguma jo sudėtinių dalių jame įvardytos, o jo įtraukimas į Reglamento Nr. 2081/92 taikymo sritį atitinka šio reglamento tikslą ir būtent siekį įgyvendinti EB 33 straipsnyje numatytus tikslus.

Vertinant bendrinį pavadinimo pobūdį, pagal Reglamento Nr. 2081/92 dėl žemės ūkio produktų ir maisto produktų geografinių nuorodų ir kilmės vietos nuorodų apsaugos 3 straipsnio 1 dalį reikia atsižvelgti į atitinkamo produkto gamybos vietas valstybėje narėje, kurios prašymu aptariamas pavadinimas buvo įregistruotas, ir už jos ribų, į šio produkto suvartojimą bei į tai, kaip šį pavadinimą suvokia vartotojai minėtoje valstybėje narėje ir už jos ribų, į konkrečių nacionalinės teisės aktų, susijusių su šiuo produktu, buvimą bei į tai, kaip šis pavadinimas buvo naudojamas Bendrijos teisėje.

Be to, saugomos geografinės nuorodos (SGN) registracija pagal minėtą reglamentą, be kita ko, siekiama išvengti, kad pavadinimo neteisėtai nenaudotų tretieji asmenys, norintys pasinaudoti jo įgyta reputacija ir apskritai išvengti, jog ši reputacija dingtų dėl to, kad dėl bendro naudojimo, neturinčio ryšio su pavadinimo geografine kilme, konkrečia kokybe, reputacija ar kitomis minėtai kilmei priskiriamomis savybėmis, kurios pateisintų registraciją, šis pavadinimas paplito.

Taigi, kalbant apie SGN, pavadinimas tampa bendrinis tik tuo atveju, kai išnyksta tiesioginis ryšys tarp produkto geografinės kilmės ir šio produkto konkrečios kokybės, reputacijos ar kitų minėtai kilmei priskiriamų jo savybių, ir pavadinimas tik apibūdina produktų rūšį ar tipą.

(žr. 101, 106–107 punktus)
1.

Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Costa de Aveiro, Koviljano, Espinjo/Feiros, Ponta Delgada, Povua de Varzino/Vila do Kondės bei Santa Cita aglomeracijose neįrengusi nuotekų surinkimo sistemų pagal 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 91/271/EEB dėl miesto nuotekų valymo 3 straipsnio reikalavimus ir neužtikrinusi miesto nuotekų Alverkos, Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Karvuejro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Koviljano, Lisabonos, Matozinjoso, Milfonteso, Nazarė/Famalicão, Ponta Delgada, Povua de Varzino/Vila do Kondės, Santa Cita, Vila Franka de Širos ir Vila Real de Santo António miesto aglomeracijose antrinio arba tinkamo valymo pagal šios direktyvos 4 straipsnio reikalavimus, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal minėtos direktyvos 3 ir 4 straipsnius.
Byla C-415/07

Lodato Gennaro & C. SpA

prieš

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), SCCI

(Tribunale ordinario di Nocera Inferiore prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Valstybės pagalba užimtumui — Gairės dėl pagalbos užimtumui — Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairės — Reglamentas (EB) Nr. 2204/2002 — „Darbo vietų kūrimo“ sąvoka — Darbo vietų skaičiaus didėjimo nustatymas“

Generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvada, pateikta 2008 m. lapkričio 27 d. I ‐ 2601

2009 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas I ‐ 2616

Sprendimo santrauka

Valstybių teikiama pagalba – Draudimas – Išimtys – Pagalba, kurią galima laikyti suderinama su bendrąja rinka

(EB 87 straipsnio 3 dalis; Komisijos pranešimas 95/C 334/04; Komisijos pranešimas 98/C 074/09)

Gaires dėl pagalbos užimtumui, pagal kurias pagalba užimtumui, skirta įdarbinti papildomus darbuotojus įmonėje, gali būti pripažinta suderinama su bendrąja rinka, reikia aiškinti taip: norint patikrinti, ar padidėjo darbo vietų, reikia palyginti metų, ėjusių iki įdarbinimo, metinių darbo vienetų skaičiaus vidurkį ir kitų metų po įdarbinimo metinių darbo vienetų skaičiaus vidurkį.

Iš tiesų šias gaires reikia aiškinti jas glaudžiai siejant su Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairėmis, nes darbo vietos kūrimo sąvoka yra bendra tiek vienoms, tiek kitoms gairėms, kuriose ši sąvoka iš esmės apibrėžta – atitinkamai 17 ir 4.12 punktuose – remiantis realiu darbo vietų skaičiaus didėjimu, palyginti su vidurkiu per tam tikrą laikotarpį.

Nacionalinėse regioninės pagalbos teikimo gairėse tiksliau apibrėžtas antrasis įmonės darbuotojų skaičiaus palyginimo elementas, į kurį reikia atsižvelgti norint patikrinti, ar įmonė iš tiesų realiai padidino darbo vietų skaičių, palyginti su vidurkiu per tam tikrą laikotarpį. Iš tikrųjų, pirma, gairių 4.12 punkte numatyta, kad darbo vietų kūrimas – tai realus darbo vietų skaičiaus didėjimas konkrečioje įstaigoje, palyginti su vidurkiu per tam tikrą laikotarpį, ir todėl bet kuri darbo vieta, panaikinta per tą laikotarpį, turi būti atimama iš tikrojo darbo vietų, sukurtų per tą patį laikotarpį, skaičiaus. Antra, gairių 33 išnašoje paaiškinta, kad darbo vietų skaičius atitinka metinių darbo vienetų skaičių, t. y. skaičius asmenų, dirbančių visą darbo laiką vienus metus; sezoninis darbas ir darbas ne visą darbo dieną sudaro metinių darbo vienetų dalį.

Iš to reikia daryti išvadą, kad pagal šias gaires darbo vietų kūrimas reiškia realų darbuotojų, dirbančių visą darbo laiką vienus metus (sezoninis darbas ir darbas ne visą darbo dieną sudaro metinių darbo vienetų dalį), skaičiaus didėjimą konkrečioje įstaigoje, palyginti su vidurkiu per tam tikrą laikotarpį. Todėl pagal šias gaires antrasis tam tikrą laikotarpį dirbančių asmenų skaičiaus palyginimo elementas yra ne įmonės darbuotojų skaičius įdarbinimo dieną, bet metiniais darbo vienetais apskaičiuotas darbuotojų skaičius per vienus metus.

(žr. 23, 25–27 ir 32 punktus bei rezoliucinę dalį)
Studentas, valstybės narės pilietis, atvykęs mokytis į kitą valstybę narę, siekdamas išlaikymo pašalpos, gali remtis EB 12 straipsnio pirmąja pastraipa, jei jis priimančiojoje valstybėje narėje gyveno tam tikrą laikotarpį. EB 12 straipsnio pirmoji pastraipa nedraudžia kitų valstybių narių piliečių atžvilgiu taikyti išankstinės gyvenimo ne trumpiau nei penkerius metus sąlygos.

Iš tiesų valstybė narė turi teisę nuspręsti teikti pagalbą išlaikymo išlaidoms padengti tik tiems studentams, kurie įrodė tam tikrą integracijos į šios valstybės visuomenę lygį. Šiuo atžvilgiu tam tikro integracijos lygio reikalavimas gali būti laikomas patenkintu, jei nustatoma, kad atitinkamas studentas tam tikrą laiką gyveno priimančiojoje valstybėje narėje.

Konkrečiau kalbant apie nepertraukiamo gyvenimo ne trumpiau kaip penkerius metus sąlygos suderinamumą su Bendrijos teise, tokia sąlyga gali garantuoti, kad aptariamos išlaikymo pašalpos prašytojas yra integruotas į priimančiąją valstybę narę. Be to, tokia nepertraukiamo gyvenimo ne trumpiau nei penkerius metus sąlyga negali būti laikoma per didele, būtent atsižvelgiant į reikalavimus dėl ne piliečių integravimosi priimančiojoje valstybėje narėje lygio. Tam, kad gyvenimo sąlyga būtų proporcinga, nacionalinės valdžios institucijos ją turi taikyti remdamosi aiškiais ir iš anksto žinomais kriterijais. Nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose įtvirtinta gyvenimo sąlyga, leisdama suinteresuotiesiems asmenims aiškiai žinoti savo teises ir pareigas, pačiu savo buvimu užtikrina didelį teisinio saugumo ir skaidrumo lygį išlaikymo pašalpų studentams srityje. Taigi gyvenimo ne trumpiau nei penkerius metus sąlyga, kokia numatyta minėtuose nacionalinės teisės aktuose, neviršija to, kas yra būtina pasiekti tikslą užtikrinti tam tikrą iš kitų valstybių narių atvykusių studentų integracijos priimančiojoje valstybėje narėje lygį. Šis teiginys nepaveikia valstybių narių teisės, jei jos to nori, suteikti išlaikymo pašalpas iš kitų valstybių narių atvykusiems studentams, netenkinantiems gyvenimo ne trumpiau nei penkerius metus sąlygos.

(žr. 43, 49–52, 54, 56–60 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
35

Dėl MTK ry reikia nurodyti, kad nepakanka aplinkybės, jog asociacija gina bendruosius ir kolektyvinius teisės subjektų grupės interesus tam, kad būtų nustatyta, jog jos pateiktas ieškinys dėl panaikinimo yra priimtinas. Jei nėra ypatingų aplinkybių, pavyzdžiui, vaidmuo, kurį asociacija galėjo atlikti vykstant procedūrai, per kurią buvo priimtas nagrinėjamas aktas, tokia asociacija negali pareikšti ieškinio dėl panaikinimo, kai jos nariai negali to daryti asmeniškai (žr., be kita ko, 1997 m. gruodžio 18 d. Nutarties Sveriges Betodlares ir Henrikon prieš Komisiją, C-409/96 P, Rink. p. I-7531, 45 punktą).
34

Pirmiausia svarbu patikslinti, kad nebuvo kalbėta, jog tokio asmens, šiuo atveju R. H. H. Renneberg, situacija nepatenka į laisvo darbuotojų judėjimo taikymo sritį dėl to, kad jo darbas Mastrichto savivaldybėje yra darbas valstybės tarnyboje EB 39 straipsnio 4 dalies prasme. Be to, byloje šiuo klausimu nėra jokių nuorodų. Todėl galima daryti prielaidą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama ekonominė veikla nėra viena tų, kurioms pagal EB 39 straipsnio 4 dalį netaikomos šio straipsnio 1–3 dalys.
29

Sprendimą atsisakyti išduoti vizas M. Soysal ir I. Savatli apskundė Verwaltungsgericht Berlin (Berlyno administracinis teismas) prašydami pripažinti, kad jie, kaip sunkvežimių vairuotojai, teikiantys tarptautinio prekių pervežimo paslaugas, turi teisę įvažiuoti į Vokietiją be vizų. Šiuo klausimu jie remiasi Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta „standstill“ sąlyga, kuri, jų manymu, draudžia jų atžvilgiu taikyti mažiau palankesnes patekimo į Vokietijos teritoriją sąlygas nei buvusios tuo metu, kai Vokietijos Federacinei Respublikai įsigaliojo minėtas Papildomas protokolas, t. y. 1973 m. sausio 1 dieną. Tuomet vizų tokiai veiklai kaip jų nereikėjo, o toks reikalavimas buvo nustatytas tik 1980 metais. Be to, minėta sąlyga turi viršenybę Reglamente 539/2001/EB, kuris buvo priimtas vėliau nei nurodyta data, nustatytos pareigos turėti vizą atžvilgiu.
57

Be to, minėto 8 straipsnio 4 dalies pirmoji pastraipa, suteikianti valstybei narei teisę atsisakyti pripažinti galiojančiu vairuotojo pažymėjimą, kuris kitoje valstybėje narėje buvo išduotas asmeniui, kuriam pirmosios valstybės narės teritorijoje taikoma vairuotojo pažymėjimo apribojimo, sulaikymo, atėmimo ar panaikinimo priemonė, yra nuo bendro abipusio vairuotojo pažymėjimų pripažinimo principo nukrypstanti nuostata, kuri dėl to turi būti aiškinama siaurai (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Kapper 70 ir 72 punktus ir minėtų nutarčių Halbritter 35 punktą bei Kremer 28 punktą).