ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktos pasirašyti 1980 m. birželio 19 d. Romoje, 6 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad net jei darbuotojas darbo sutartyje nurodytą darbą paprastai, ilgą laiką ir nepertraukiamai dirba vienoje valstybėje, nacionalinis teismas, remdamasis šios nuostatos pabaiga, gali netaikyti valstybės, kurioje paprastai dirbama, teisės, kai iš visų aplinkybių matyti, kad minėta sutartis labiau susijusi su kita valstybe.

Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti į visas aplinkybes, kurios apibūdina darbo santykius, ir įvertinti tą ar tas, kurios, jo nuomone, yra reikšmingiausios. Tačiau teismas, į kurį kreiptasi dėl konkrečios bylos, neturi automatiškai daryti išvados, kad Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkte nustatyta taisyklė neturi būti taikoma vien dėl to, kad daug kitų svarbių aplinkybių, nesusijusių su esama darbo vieta, rodo sąsają su kita šalimi.

Kaip į reikšmingas su ryšiu susijusias aplinkybes reikia, be kita ko, atsižvelgti į valstybę, kurioje darbuotojas moka iš savo veiklos gaunamų pajamų mokesčius, kurioje jis draudžiamas socialiniu draudimu ir kur taikomos atitinkamos pensijų, ligos ir invalidumo draudimo sistemos. Be to, nacionalinis teismas taip pat turi atsižvelgti į visas bylos aplinkybes, pavyzdžiui, darbo užmokesčio arba kitų darbo sąlygų nustatymo kriterijus.

(žr. 36, 37, 40–42, 44 punktus ir rezoliucinę dalį)
8

Remdamasi ABB parodymais Komisija pradėjo tyrimą ir 2004 m. gegužės 11 d. ir 12 d. atliko netikėtas patikras būtent Areva T&D SA patalpose. 2006 m. balandžio 20 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, apie jį buvo pranešta ne tik Alstom ir Areva grupės bendrovėms, bet ir ABB, Fuji Electric Holdings Co. Ltd ir Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd ir Hitachi Europe Ltd, Japan AE Power Systems Corp., Mitsubishi Electric System Corp., Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG, Toshiba Corp. ir penkioms grupės bendrovėms, kurių patronuojančioji bendrovė buvo VA Technologie AG ir tarp kurių buvo pati VA Technologie AG.
12

2006 m. liepos 10 d. Ministras atšaukė Fruition pripažinimą gamintojų organizacija, motyvuodamas, be kita ko, tuo, kad beveik visos funkcijos, kurias ji turi atlikti, yra perkeltos į išorę ir kad ji, be to, nepateikė pakankamų perduotų funkcijų kontrolės įrodymų. Toks sprendimas buvo priimtas po to, kai Komisija atliko auditą ir nustatė, kad daug Britanijos gamintojų organizacijų, įskaitant Fruition, neatitinka Reglamente Nr. 2200/96 numatytų pripažinimo sąlygų. Konkrečiai dėl Fruition Komisija iš esmės padarė tokią išvadą: „101 [Fruition] nariui priklauso beveik 100 % [Northcourt] akcijų. Pastarajai bendrovei priklauso 50 % Worldwide Fruit (WWF) akcijų. Kiti 50 % priklauso Naujosios Zelandijos ūkininkų bendrovei. [Fruition] ir minėta bendrovė nėra sudariusios jokio susitarimo. WWF rinkai tiekia beveik 100 % [Fruition] produkcijos. WWF taip pat atsakinga už produkcijos judėjimo, rūšiavimo, pakavimo ir kokybės užtikrinimo organizavimą, įskaitant visos [Fruition] produkcijos kontrolę. WWF taip pat atlieka techninius darbus ir išrašo sąskaitas. Šios WWF paslaugos [Fruition] kainuoja maždaug 150000 [svarų sterlingų (GBP)]. Aišku, kad WWF organizacijoje atlieka labai svarbų vaidmenį ir vykdo visą veiklą, kurią paprastai turėtų vykdyti gamintojų organizacija. Komisijos tarnybos mano, kad [Fruition] neatitiko pripažinimo sąlygų, nes gamintojų organizacijos veiklą vykdo WWF, nors Fruition nėra jai patikėjusi to daryti. Be to, yra dar viena problema, susijusi su struktūra: Fruition nariai gamintojai neturi balsų daugumos priimant sprendimus, susijusius su WWF, o tai prieštarauja Reglamento (EB) Nr. 2200/96 11 straipsnio 1 dalies d punkto 3 papunkčiui.“
17

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šis dekretas taikomas faktinėms aplinkybėms pagrindinėje byloje, nes tarp SIMSA ir draudimo bendrovės, kviečiamos įstoti į bylą, esantys sutartiniai ryšiai susiję su draudimo sritimi, kurioje pagal šio dekreto 5 straipsnio 1 dalį mediacijos procedūra yra privaloma, ir be jos ieškinys nepriimtinas. Tačiau Giudice di pace di Mercato San Severino klausia, ar, siekiant nustatyti artimiausio posėdžio datą, reikia atsižvelgti ne tik į 45 dienų terminą, per kurį galima pakviesti draudimo bendrovę įstoti į bylą, bet ir į 4 mėnesių terminą, kuris reikalingas meditacijos procedūrai įvykdyti. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sutinka su SIMSA abejonėmis dėl Įstatyminio dekreto Nr. 28/2010 nuostatų atitikties Sąjungos teisei.
9

Dėl šio sprendimo 2010 m. birželio 1 d. L. Prinz pateikė skundą. Ji nurodė, kad atitinka minėtą reikalavimą, nes nuo 1993 m. rugsėjo mėn. iki 1994 m. balandžio mėn. ir nuo 2007 m. sausio mėn. iki 2009 m. rugpjūčio mėn., taigi iš viso 3 metus ir 4 mėnesius, ji turėjo gyvenamąją vietą Vokietijoje. Be to, pareiškėja teigė, kad BAföG nustatytas gyvenamosios vietos reikalavimas prieštarauja SESV 21 straipsniui, ir nurodė savo ryšius su atitinkama valstybe nare, teigdama, kad ji gimė Vokietijoje, yra Vokietijos pilietė ir iš šios valstybės narės išvyko tik dėl to, jog jos tėvas buvo perkeltas dirbti į užsienį, ir kad ji visada išlaikė ryšius su savo kilmės šalimi. L. Prinz manymu, dėl keturiais mėnesiais ilgiau trunkančio gyvenimo šalyje nebūtų atsiradę gerokai glaudesnių ryšių.
17

1994 m. birželio 28 d.Kartellgericht buvo pateiktas prašymas išduoti leidimą SSK kaip „susitarimu įsteigtam karteliui“ (vokiečių k. „Vereinbarungskartell“). Tame prašyme buvo pateiktos esminės minėto pagrindų susitarimo nuostatos ir analizuojama situacija, susijusi su Sąjungos ir EE teise. Jame buvo paaiškinta, kad SSK buvo susijusi tik su smulkiųjų krovinių vežimu pačioje Austrijoje ir kad ji nedarė jokio poveikio krovinių vežimui tarp Austrijos ir kitų EEE valstybių. Be to, ten buvo pabrėžta, kad dėl labai mažos atitinkamos rinkos dalies, būtent mažiau nei 2 % Austrijos prekių vežimo rinkos, nejusti jokio konkurencijos apribojimo, kad rinka neuždaroma ir kad, be to, ji yra atvira paslaugų teikėjams iš užsienio. Paritätischer Ausschuss für Kartellangelegenheiten (Jungtinis kartelių reikalų komitetas) nusprendė, kad SKK egzistavimas ekonominiu požiūriu nepateisinamas, dėl to minėtas prašymas išduoti leidimą buvo atsiimtas.
31

Taryba teigia, kad Ispanijos Karalystė ir Italijos Respublika nedalyvauja šiame tvirtesniame bendradarbiavime dėl to, kad atsisako tai daryti, o ne dėl to, kad būtų iš šio bendradarbiavimo pašalintos; beje, ginčijamo sprendimo 16 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad visos valstybės narės bet kuriuo metu gali pradėti tvirčiau bendradarbiauti. Be to, bendros patentinės apsaugos sukūrimas padėtų pasiekti Sąjungos tikslus ir sustiprintų integracijos procesą.
55

Be to, atsižvelgiant į svarbą, kuri nacionalinėje teisėje paprastai suteikiama šalių valiai sutarčių srityje, tuo atveju, kai pagal taikytinus teisės aktus sutarties šalys gali, laikydamosi juose nustatytų sąlygų, nustatyti prievolės vykdymo vietą, to susitarimo dėl prievolės vykdymo vietos pakanka, kad būtų pripažinta tos pačios vietos teismo jurisdikcija pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 dalies a punktą (pagal analogiją žr. 1980 m. sausio 17 d. Sprendimo Zelger, 56/79, Rink. p. 89, 5 punktą; 1997 m. vasario 20 d. Sprendimo MSG, C-106/95, Rink. p. I-911, 30 punktą ir minėto Sprendimo GIE Groupe Concorde ir kt. 28 punktą).
39

Kaip patvirtina minėtos direktyvos 3 straipsnio 4 punkte pateikta plati sąvokos „sprendimas grąžinti“ apibrėžtis, pagal šią direktyvą nedraudžiama, kad sprendimas, įpareigojantis sugrįžti, tam tikrais atitinkamos valstybės narės nustatytais atvejais būtų priimtas kaip baudžiamasis nuosprendis. Be to, Direktyvoje 2008/115 nėra nieko, kas draustų jos 8 straipsnio 1 dalyje numatytą išsiuntimą įgyvendinti baudžiamojoje byloje. Maža to, aplinkybė, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamose nuostatose numatyta išsiuntimo bausmė apima nedelsiant vykdytiną įpareigojimą sugrįžti, taigi ir nereikalauja vėliau priimti atskiro sprendimo dėl atitinkamo asmens išsiuntimo, taip pat neprieštarauja Direktyva 2008/115 nustatytiems bendriems standartams ir tvarkai, kaip tai patvirtina šios direktyvos 6 straipsnio 6 dalies formuluotė ir jos 8 straipsnio 3 dalyje pavartotas žodis „gali“.
51

Nagrinėjamu atveju akivaizdu, kad M. niekada nebuvo išklausytas nagrinėjant jo prašymą suteikti papildomą apsaugą. Be to, per visą šio prašymo nagrinėjimo laikotarpį jam nebuvo pranešta, kurią informaciją ministras laikė reikšminga priimdamas sprendimą atsisakyti suteikti papildomą apsaugą, ir data, kada jis turėjo būti priimtas. Be to, siekdamas pagrįsti šį sprendimą ministras daug rėmėsi anksčiau sprendime atmesti M. prieglobsčio prašymą išdėstytais motyvais. Nagrinėjant ieškinį dėl sprendimo atmesti jo prieglobsčio prašymą surengti posėdį buvo atsisakyta dėl to, kad jis savo prašymą pateikė ne iškart atvykęs į Airiją ir kad nenurodė įtikinamos šią aplinkybę pateisinančios priežasties.
50

Be to, dėl daugumos šioje byloje Teisingumo Teismui pastabas pateikusių vyriausybių pozicijos, kad „atsakingos valstybės narės“ prašymas bet kuriuo atveju yra Reglamento Nr. 343/2003 15 straipsnio 2 dalies taikymo sąlyga sine qua non, pažymėtina, jog šioje nuostatoje, priešingai nei to paties straipsnio 1 dalies antrame sakinyje, visiškai neminimas kitos valstybės narės „prašymas“.
4

Reglamento Nr. 261/2004 1, 3, 4, 9, 10, 14 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nurodyta: „(1) Bendrijos veiksmais oro transporto srityje, be kita ko, turėtų būti siekiama užtikrinti aukštą keleivių apsaugos lygį. Be to, turėtų būti visokeriopai atsižvelgiama į vartotojų apsaugos reikalavimus apskritai. <…> (3) Nors [Reglamentu Nr. 295/91] buvo nustatyta pagrindinė keleivių apsauga, keleivių, kuriuos be jų sutikimo atsisakoma vežti, kurių skrydžiai atšaukiami iš anksto nepranešus ir kurių skrydžiai atidedami ilgam laikui, skaičius tebėra per didelis. (4) Todėl Bendrija turėtų sugriežtinti tuo reglamentu nustatytus apsaugos standartus, siekiant suteikti keleiviams daugiau teisių ir užtikrinti, kad oro vežėjai vykdytų veiklą suderintomis sąlygomis liberalizuotoje rinkoje. <…> (9) Keleivių, kuriuos be jų sutikimo atsisakoma vežti, skaičius turėtų būti sumažintas reikalaujant, kad oro vežėjai, užuot atsisakę vežti keleivius, ieškotų savanorių, sutinkančių atsisakyti rezervavimo mainais į kompensaciją, ir kompensuotų visą sumą tiems keleiviams, kuriuos galiausiai atsisako vežti. (10) Keleiviai, kuriuos be jų sutikimo atsisakoma vežti, turėtų turėti galimybę atsisakyti skrydžio ir atgauti už bilietus sumokėtą sumą arba tęsti kelionę patenkinamomis sąlygomis, taip pat jais turėtų būti tinkamai pasirūpinta, kol jie laukia vėlesnio skrydžio. <…> (14) Kaip ir pagal Monrealio konvenciją, skrydžius vykdančių oro vežėjų prievolės turėtų būti ribojamos arba jiems turėtų būti taikomos išimtys tais atvejais, kai įvykio priežastis yra ypatingos aplinkybės, kurių nebūtų buvę galima išvengti net ir imantis visų pagrįstų priemonių. Tokios aplinkybės gali susidaryti pirmiausia šiais atvejais: dėl politinio nestabilumo, meteorologinių sąlygų, neleidžiančių vykdyti atitinkamo skrydžio, pavojaus saugumui, netikėtai atsiradusių skrydžių saugos trūkumų ir streikų, turinčių įtakos skrydį vykdančio oro vežėjo veiklos vykdymui. (15) Turėtų būti laikoma, kad susidarė ypatingos aplinkybės, kai tam tikrą dieną dėl tam tikro orlaivio atžvilgiu priimto oro eismo valdymo sprendimo skrydis ilgam atidedamas, atidedamas iki kitos dienos arba atšaukiamas vienas ar daugiau to orlaivio skrydžių, nors atitinkamas oro vežėjas ėmėsi visų pagrįstų priemonių, kad išvengtų vėlavimų ar atšaukimų.“
46

Prancūzijos vyriausybė pabrėžia, kad būtent dėl šios priežasties Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė Pamatinį sprendimą 2008/909, kuriuo, be kita ko, siekiama išplėsti nuteistųjų asmenų perdavimo principo taikymą valstybėje narėje gyvenantiems asmenims. Remiantis jo 25 straipsniu, šis pamatinis sprendimas taikomas bausmių vykdymui tais atvejais, kai valstybė narė imasi vykdyti bausmę pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 4 straipsnio 6 punktą. Tačiau pagal Pamatinio sprendimo 2008/909 29 straipsnį valstybės narės iki 2011 m. gruodžio 5 d. turi pradėti įgyvendinti jo nuostatas. Be to, to paties pamatinio sprendimo 28 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad iki 2011 m. gruodžio 5 d. gautiems prašymams ir toliau taikomi galiojantys teisės aktai dėl nuteistųjų perdavimo.
1.

Iki 2009 m. gruodžio 22 d. neparengusi upės baseino rajonų valdymo planų, išskyrus Katalonijos regiono upės baseino rajono atvejį, ir iki 2010 m. kovo 22 d. nepateikusi Europos Komisijai ir kitoms suinteresuotoms valstybėms narėms šių planų kopijų pagal 2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/60/EB, nustatančios Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus, iš dalies pakeistos 2008 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/32/EB, 13 straipsnio 1‐3 ir 6 dalis ir 15 straipsnio 1 dalį. Be to, vėliausiai iki 2008 m. gruodžio 22 d. nepradėjusi visuomenės informavimo ir konsultavimosi su ja dėl upės baseino rajonų valdymo planų procedūros pagal šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalies c punktą, išskyrus Katalonijos, Balearų salų, Tenerifės, Gvadjanos, Gvadalkiviro, Cuenca Mediterránea Andaluza, Tintas-Odjelis-Pjedro, Guadalete-Barbate, Galisija-Kostos, Minjas-Silo, Duero, Cantábrico Occidental ir Cantábrico Oriental regionų upių baseinus, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šias nuostatas.
45

Be to, pažymėtina, kad, nepaisant to, jog per rašytinę procedūrą tai aiškiai nebuvo paminėta, Komisija savo atsakyme į Teisingumo Teismo pateiktą rašytinį klausimą ir per teismo posėdį savo ieškinyje suformuluotą pirmąjį kaltinimą apribojo tik kitoje valstybėje narėje įregistruotomis transporto priemonėmis, perregistruojamomis Belgijoje, kurių savininkas keičiasi.
6

Pagal šios direktyvos 47 straipsnį „Reguliuojamų rinkų sąrašas“: „Kiekviena valstybė narė sudaro reguliuojamų rinkų, kurioms ji yra buveinės valstybė narė, sąrašą ir persiunčia jį kitoms valstybėms narėms ir Komisijai. Kiekvieną kartą pakeitus šį sąrašą persiunčiama panaši informacija. Komisija skelbia visų reguliuojamų rinkų sąrašą Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir mažiausiai kartą per metus jį atnaujina. Be to, Komisija skelbia ir, kiekvieną kartą valstybei narei pranešus apie pasikeitimus jų sąrašuose, atnaujina šį sąrašą savo tinklavietėje.“
Per SESV 260 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą įpareigojimas sumokėti vienkartinę sumą kiekvienu atskiru atveju turi priklausyti nuo visų reikšmingų veiksnių, susijusių ir su konstatuoto pažeidimo ypatybėmis, ir su atitinkamos valstybės narės elgesiu. Šiuo klausimu šia nuostata Teisingumo Teismui suteikta didelė diskrecija sprendžiant, ar reikia skirti tokią sankciją. Taigi Komisijos pasiūlymai negali įpareigoti Teisingumo Teismo ir tėra naudinga gairė. Be to, nors gairės, kaip antai numatytos Komisijos komunikatuose, ir neįpareigoja Teisingumo Teismo, jos padeda užtikrinti šios institucijos veiksmų skaidrumą, nuspėjamumą ir teisinį saugumą.

Pagal SESV 260 straipsnį vienkartinės sumos skyrimo principas iš esmės pagrįstas atitinkamos valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymo pasekmių privatiems ir viešiems interesams vertinimu, pavyzdžiui, kai įsipareigojimai buvo nevykdomi ilgą laiką nuo pirmojo teismo sprendimo, kuriame pripažintas toks įsipareigojimų neįvykdymas.

(žr. 40–42 punktus)
Vien dėl to, jog Bendrasis Teismas pripažįsta pagrįstu ieškinyje dėl panaikinimo ieškovės nurodytą pagrindą, jis negali automatiškai panaikinti viso ginčijamo akto. Iš tikrųjų visas aktas negali būti panaikinamas, jei akivaizdžiai matyti, kad šiuo pagrindu, susijusiu tik su konkrečiu ginčijamo teisės akto aspektu, galima pagrįsti tik panaikinimą iš dalies. Tačiau Sąjungos teisės aktą panaikinti iš dalies galima, tik jei prašomas panaikinti dalis įmanoma atskirti nuo viso akto. Šis reikalavimas netenkinamas, jei aktą panaikinus iš dalies būtų pakeista jo esmė, o tai turi būti vertinama remiantis objektyviais, bet ne subjektyviais kriterijais, susijusiais su valdžios institucijos, priėmusios nagrinėjamą aktą, politine valia.

Komisijos sprendimą, kuriuo visas kartelis kvalifikuojamas kaip vienas ir tęstinis pažeidimas, padalyti galima tik jei, pirma, įmonei ieškovei per administracinę procedūrą buvo sudarytos galimybės suprasti, kad ji taip pat buvo kaltinama dėl kiekvieno jį sudarančio veiksmo, todėl galėjo gintis šiuo aspektu, ir jei, antra, šis sprendimas šiuo aspektu yra pakankamai aiškus. Tai reiškia, kad jei Sąjungos teismas konstatuoja, kad Komisija nepakankamai teisiškai įrodė, jog įmonė, dalyvaudama viename iš vieną ir tęstinį pažeidimą sudarančių antikonkurencinių veiksmų, žinojo apie kitų kartelio dalyvių antikonkurencinius veiksmus siekiant tų pačių tikslų arba galėjo juos protingai numatyti ir prisiimti riziką, iš to jis turėtų padaryti vienintelę išvadą, kad šiai įmonei negali būti priskirta atsakomybė už šiuos kitus veiksmus, todėl ir už visą vieną ir tęstinį pažeidimą, ir kad vien dėl to skundžiamas sprendimas turi būti laikomas nepagrįstu.

Esant tokioms sąlygoms, Bendrasis Teismas padaro teisės klaidą, kai jis nusprendžia panaikinti visą Komisijos sprendimą, kuriuo visas kartelis kvalifikuojamas vienu ir tęstiniu pažeidimu tiek, kiek jis susijęs su įmone, nors jos dalyvavimo kartelio dalyje ir aplinkybės, kad toks dalyvavimas savaime gali būti EB 81 straipsnio pažeidimas, jis nekvestionavo.

(žr. 37, 38, 46, 47 ir 54 punktus)
Reglamento Nr. 1443/82, nustatančio išsamias kvotų sistemos taikymo cukraus sektoriuje taisykles, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 392/94, 3 straipsnio 4 dalį, pagal kurią, jei, nustačius galutinį cukraus produkcijos, pagamintos kiekvienoje įmonėje praėjusiais prekybos metais, kiekį, aptinkama skirtumų, į juos atsižvelgiama tvirtinant galutinę tų prekybos metų, kuriais šie skirtumai buvo aptikti, produkciją, reikia aiškinti taip, kad ši nuostata netaikoma situacijai, kai nacionalinės valdžios institucijos, atlikusios pas gamintoją patikrinimą a posteriori, konstatuoja cukraus perteklių, jei šis perteklius yra C cukrus, kaip jis suprantamas pagal pagrindinio Reglamento Nr. 1785/81 dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1148/98, 24 straipsnio 1 dalį.

Dėl tokio šios nuostatos aiškinimo, kuris leistų priskirti šį cukraus perteklių prekybos metams, kuriais jis buvo konstatuotas, kiltų grėsmė C cukraus režimo tikslui išvengti, kad šis cukrus būtų realizuotas vidaus rinkoje. Iš tiesų, jei, remiantis Reglamento Nr. 1443/82 3 straipsnio 4 dalimi, į C cukrų, kaip ir į A bei B cukrų, būtų galima atsižvelgti nustatant galutinę produkciją prekybos metais, kuriais buvo konstatuotas skirtumas, gamintojai nebūtų skatinami eksportuoti šio cukraus pertekliaus arba jo deklaruoti ir perkelti į kitus prekybos metus. Todėl neatmestina galimybė, kad gamintojai visada pasiliktų tą patį cukraus perteklių, kuris galėtų būti kiekvieną kartą priskiriamas prekybos metams, kuriais jis buvo konstatuotas, net jei cukrus iš tikrųjų buvo perkeltas iš ankstesnių prekybos metų. Tokia situacija ne tik trukdytų veiksmingai kontroliuoti prekybą C cukrumi, bet ir pažeistų pagrindinio reglamento 27 straipsnio 3 dalį, kurioje numatyta, kad galima numatyti perkelti leistino cukraus kiekio ribas.

Tai, kad atitinkamas gamintojas nežinojo apie pertekliaus buvimą tuo momentu, kai jis deklaravo galutinę cukraus produkciją, šiuo atveju neturi reikšmės. Viena vertus, be sunkumų įrodyti tokios aplinkybės buvimą, informuotas ir su teisine padėtimi susipažinęs ūkio subjektas, vertindamas naudą, kurią gali suteikti prekyba cukrumi, privalo atsižvelgti į riziką, susijusią su tokios prekės gamyba, būtent į sunkumą tiksliai nustatyti pagaminto cukraus kiekį ir prisiimti šią riziką kaip įprastą su tokia gamyba susijusį nepatogumą. Kita vertus, nagrinėjamuose teisės aktuose C cukrui taikytinas režimas grindžiamas objektyviais kriterijais ir taikomas neatsižvelgiant į jokius nesąžiningus gamintojo ketinimus. Todėl sumos, numatytos neeksportavus C cukraus per pagrindinio reglamento 26 straipsnio 1 dalyje numatytą terminą arba pateikus šį cukrų vidaus rinkai, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 27 straipsnio 3 dalį, turėjo būti renkamos neatsižvelgiant į galimą nesąžiningą gamintojo elgesį.

(žr. 56–60, 62 punktus ir rezoliucinę dalį)
SESV 45 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiamas nacionalinės teisės aktas, pagal kurį norint pasinaudoti skolų nurašymo priemone būtina tenkinti gyvenamosios vietos atitinkamoje valstybėje narėje reikalavimą.

Toks nacionalinės teisės aktas yra darbuotojų laisvo judėjimo ribojimas, nes jis gali nemokų darbuotoją, kurio įsiskolinimas yra toks didelis, kad mažai tikėtina, jog artimiausioje ateityje jis galės grąžinti skolas, atgrasyti įgyvendinti savo teisę į laisvą judėjimą. Iš tiesų jis bus atgrasomas išvykti iš savo kilmės valstybės narės dirbti į kitą valstybę narę, jei dėl to netektų galimybės pasinaudoti skolų nurašymo priemone kilmės valstybėje narėje.

Tokio ribojimo negalima pateisinti. Pirma, juo viršijama tai, kas būtina norint pasiekti to teisės akto tikslą apsaugoti skolininką nuo užsienio kreditorių, kurie nedalyvauja skolų nurašymo procedūroje. Viena vertus, nustačius tokį gyvenamosios vietos reikalavimą negali būti pašalinta galimybė, kad atitinkamoje valstybėje gyvenančio skolininko kreditoriai pareikalaus grąžinti skolas kitoje valstybėje narėje, kur tokia skolų nurašymo priemonė nėra pripažinta. Kita vertus, neatmestina, kad pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 dalies a punktą kreditoriai gali iškelti bylą skolininkui, kuris turi gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje, valstybės, kurios teisėje numatyta tokia sąlyga, teismuose, nes jie gali pripažinti savo jurisdikciją, kai sutartinis įsipareigojimas buvo ar turi būti įvykdytas toje valstybėje narėje.

Kitaip nei skolininko, gyvenančio atitinkamoje valstybėje narėje, atveju, joje negyvenantis skolininkas neturi galimybės pasinaudoti apsauga, teikiama toje valstybėje narėje taikant skolų nurašymo priemonę bylose, kurias jam iškėlė kreditoriai toje valstybėje narėje.

Antra, tokiu teisės aktu viršijama tai, kas būtina siekiant tikslo tinkamai įvertinti skolininko finansinę ir asmeninę padėtį, nes vien su prašymo taikyti skolų nurašymo priemonę pateikimo data susieto gyvenamosios vietos kriterijaus, numatyto tokiame teisės akte, nustatymas nėra sąlyga, susijusi su atitinkamos valstybės narės kompetentingos institucijos kontrolės veiksmingumu. Be to, skolininko, kuriam taikomi kompetentingos institucijos administruojami išskaitymai iš atlyginimo, kuris yra „neribotai apmokestinamas“ asmuo atitinkamoje valstybėje ir kurio darbdavys yra tos valstybės narės subjektas, finansinė ir asmeninė padėtis gali būti įvertinta nereikalaujant, kad jis gyventų toje valstybėje narėje. Maža to, atitinkamos valstybės narės kompetentinga institucija gali nurodyti tokiam skolininkui atvykti į tą valstybę narę arba, jeigu jis negalėtų atvykti, pateikti visą svarbią informaciją, susijusią su jo asmenine ir finansine padėtimi, o priešingu atveju, jei skolininkas nepagrįstai atsisakytų tai padaryti, gali sustabdyti arba nutraukti skolų nurašymo procedūrą.

(žr. 31, 32, 34, 40–44, 47–50, 54 punktus ir rezoliucinę dalį)
42

Be to, ginčijamu sprendimu patvirtinta pagalbos schema skiriasi nuo šio sprendimo 18 punkte minėtų pagalbos schemų visų pirma dėl to, kad ji pagrįsta naujomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis. Maža to, net darant prielaidą, kad atitinkamos priemonės buvo taikomos Lenkijos Respublikos įgyvendintai pagalbos schemai ir kad ji nebuvo suderinta su šiomis priemonėmis, iš 1993 m. kovo 24 d. Sprendimo CIRFS ir kt. prieš Komisiją (C-313/90, Rink. p. I-1125) matyti, kad ši schema paprasčiausiai tapo nauja pagalbos schema. Todėl Komisija niekada nevertino ginčijamu sprendimu patvirtintos pagalbos schemos suderinamumo su vidaus rinka.