GENERALINĖS ADVOKATĖS

VERICA TRSTENJAK IŠVADA,

pateikta 2009 m. rugsėjo 8 d.( )

Byla C‑215/08

E. Friz GmbH

prieš

Carsten von der Heyden

(Bundesgerichtshof (Vokietija ) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Direktyva 85/577/EEB – Vartotojų apsauga, susijusi su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose – Taikymo sritis – Stojimo į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, sutartis (societas) – Atsisakymas – Ex nunc poveikis“

Turinys





I – Įžanga

II – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos teisė

B – Nacionalinė teisė

III – Bylos aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

IV – Procesas Teisingumo Teisme

V – Šalių argumentai

A – Priimtinumas

B – Pirmasis prejudicinis klausimas

C – Antrasis prejudicinis klausimas

VI – Generalinės advokatės vertinimas

A – Įžanga

B – Priimtinumas

C – Pirmasis prejudicinis klausimas

1. Dvi pagrindinės sąvokos

a) Uždarasis nekilnojamojo turto fondas

b) Civilinės teisės bendrija

2. Ar stojimas į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, patenka į Direktyvos 85/577 taikymo sritį?

a) Pagal Direktyvą 85/577 sutarčiai keliamos sąlygos

b) Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalyje numatytos išimtys

i) Sutartys dėl nekilnojamojo turto

ii) Sutartys dėl vertybinių popierių

3. HWiG taikymo sritis

4. Siūlomas atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą

D – Antrasis prejudicinis klausimas

1. Pranešimas apie teisę atsisakyti sutarties?

2. Nagrinėjimas iš esmės

3. Siūlomas atsakymas į antrąjį prejudicinį klausimą

E – Išvada

VII – Išvada

I – Įžanga

1. Šioje byloje, kuri susijusi su 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose( ), išaiškinimu, kyla du teisės klausimai. Pirma, joje kyla klausimas dėl Direktyvos 85/577 taikymo stojimui į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, antra, klausimas, ar teisinės pasekmės, kurios atsiranda išstojus iš šio fondo, turi ex tunc ar ex nunc poveikį.

2. Ši byla ypatinga tuo, kad susijusi su dviejų teisės sričių problemomis: su vartotojų apsaugos teisės ir bendrovių teisės sritimis. Šiame kontekste Teisingumo Teismas priimdamas sprendimą turės atsižvelgti į bendrijos steigimo sutarties, kurios pagrindu yra įsteigta civilinės teisės bendrija, ypatybes, ir nuspręsti, ar Direktyva 85/577, kuri buvo parengta dvišalėms sutartims, taip pat taikoma, kai naujas narys įstoja į bendriją ir taip tampa bendrijos steigimo sutarties šalimi. Be to, civilinės teisės bendrijos, kuri grindžiama narių lygybe, požymiai bus svarbūs siekiant įvertinti išstojimo iš bendrijos pasekmes, nes kai kiti nariai taip pat yra vartotojai Direktyvos 85/577 prasme, reikia apsaugoti visus vartotojus, o ne tik išstojantį iš bendrijos. Taigi šioje byloje nebus įmanoma be išlygų laikytis pažodinio šios direktyvos nuostatų aiškinimo; taip pat reikės atsižvelgti į, be kita ko, direktyvos tikslą, nors tą padarius ir bus nutolta nuo šių nuostatų griežtos pažodinės reikšmės.

3. Iš esmės ši byla susijusi su platesne investavimo Vokietijoje į seną nekilnojamąjį turtą, žinomą pavadinimu Schrottimmobilien (menkavertis nekilnojamasis turtas)( ), problema. Investavimo į tokį turtą, kuriam vokiečiai ryžosi pirmiausia dėl su juo susijusių mokestinių lengvatų, rezultatai dažnai nebuvo tokie, kokių buvo tikėtasi. Dėl šios priežasties investuotojai ieškojo galimybių nutraukti šias investicijas remdamiesi ir Bendrijos direktyvomis vartotojų apsaugos srityje. Antai bylose Schulte( ) ir Crailsheimer Volksbank( ) Teisingumo Teismas analogiškame kontekste jau nagrinėjo šiuos probleminius klausimus, tačiau jie buvo susiję su kita teisine problema. Byloje Schulte teismas aiškiai nurodė, kad nutraukus sutartį, kurią vartotojas sudarė ne prekybai skirtose patalpose, turi būti atkurta pradinė būklė( ). Taigi nagrinėjamoje byloje reikės patikrinti, ar tai taip pat gali būti be apribojimų taikoma, kai vartotojas išstoja iš uždarojo nekilnojamojo turto fondo, įsteigto kaip civilinės teisės bendrija.

II – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos teisė

4. Pagal Direktyvos 85/577 1 straipsnio 1 dalį:

„Ši direktyva taikoma sutartims, pagal kurias pardavėjas tiekia prekes ar paslaugų teikėjas teikia paslaugas vartotojui ir kurios sudaromos:

<…>

pardavėjo vizito:

į to ar kito vartotojo gyvenamąją patalpą metu;

<…>

jei apsilankoma ne pagal aiškiai pareikštą vartotojo prašymą.“

5. Direktyvos 85/577 2 straipsnyje numatyta:

„Šioje direktyvoje:

„vartotojas“ – tai fizinis asmuo, kuris sandoriuose, kuriems taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, kuriuos galima laikyti nesusijusiais su jo verslu ar profesija;

„pardavėjas“ – tai fizinis ar juridinis asmuo, kuris konkrečiame sandoryje vykdo savo komercinę ar profesinę veiklą, ir kiekvienas, kuris veikia pardavėjo vardu.“

6. Pagal Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalį:

„Ši direktyva netaikoma:

a) sutartims dėl nekilnojamojo turto statybos, pardavimo ir nuomos arba sutartims dėl kitų su nekilnojamuoju turtu susijusių teisių.

Sutartys dėl prekių tiekimo ir jų įtraukimo į nekilnojamąjį turtą arba sutartys dėl nekilnojamojo turto remonto patenka į šios direktyvos taikymo sritį;

<…>“

7. Pagal Direktyvos 85/577 4 straipsnį:

„Sandorių, kuriems taikomas 1 straipsnis, atveju iš pardavėjų reikalaujama raštu pranešti vartotojams apie jų teisę nutraukti sutartį per 5 straipsnyje nustatytą terminą, kartu su asmens, kurio atžvilgiu ta teise gali būti pasinaudota, pavarde (pavadinimu) ir adresu.

Tokiame pranešime turi būti nurodyta data ir dalykai, leidžiantys identifikuoti sutartį. Vartotojui jis įteikiamas:

a) 1 straipsnio 1 dalies atveju — sutarties sudarymo metu;

<…>

Valstybės narės užtikrina, kad jų nacionalinės teisės aktuose būtų nustatytos atitinkamos vartotojų apsaugos priemonės tais atvejais, kai šiame straipsnyje nurodyta informacija nepateikiama.“

8. Pagal Direktyvos 85/577 5 straipsnį:

„Vartotojas turi teisę atsisakyti savo veiksmų rezultatų išsiųsdamas pranešimą per ne trumpesnį( ) kaip septynių dienų laikotarpį nuo 4 straipsnyje nurodyto pranešimo gavimo nacionalinės teisės aktuose nustatyta tvarka. Pakanka, kad toks pranešimas būtų išsiųstas iki šio laikotarpio pabaigos.

Pranešimo pateikimas atleidžia vartotoją nuo bet kokių įsipareigojimų pagal nutrauktąją sutartį.“

9. Pagal Direktyvos 85/577 7 straipsnį:

„Jei vartotojas pasinaudoja savo teise atsisakyti sutarties, tokio atsisakymo teisiniams padariniams taikomi nacionalinės teisės aktai, ypač dėl mokėjimų už tiektas prekes ir teiktas paslaugas atlyginimo ir gautų prekių grąžinimo.“

10. Pagal Direktyvos 85/577 8 straipsnį:

„Ši direktyva netrukdo valstybėms narėms priimti arba toliau taikyti nuostatų, labiau saugančių vartotojus jos taikymo srityje.“

B – Nacionalinė teisė

11. Direktyva 85/577 į Vokietijos teisę buvo perkelta 1986 m. sausio 16 d. Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften (Įstatymas dėl ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių ir panašių sandorių nutraukimo, toliau – HWiG)( ). Šis įstatymas galiojo faktinių aplinkybių atsiradimo metu, bet 2002 m. sausio 1 d. buvo panaikintas 2001 m. lapkričio 26 d. Gesetz zur Modernisierung des Schuldrechts (Įstatymas dėl prievolių teisės modernizavimo)( ).

12. HWiG 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:

„Kai klientas skatinamas pareikšti valią sudaryti sutartį dėl mokamos paslaugos:

1) derantis žodžiu jo darbo arba gyvenamojoje vietoje,

<...>

toks valios pareiškimas galioja tik tada, jeigu klientas per vieną savaitę raštu jo neatšaukia.“

13. HWiG 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

„Sutarties nutraukimo atveju kiekviena šalis turi grąžinti kitai šaliai tai, ką iš jos gavo. Sutartį galima nutraukti ir tada, jei gautas daiktas yra sugadintas, prarastas ar yra kitokių kliūčių jį grąžinti. Jeigu klientas atsakingas už sugadinimą, praradimą arba kitokias kliūtis, jis turi atlyginti kitai sutarties šaliai už vertės sumažėjimą arba sumokėti daikto vertę atitinkančią sumą.“

III – Bylos aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

14. 1991 m. liepos 23 d. Carsten von der Heyden derybų, kurios vyko jo gyvenamojoje vietoje, pagrindu įstojo į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija. Šio nekilnojamojo turto fondo, kuriame buvo 46 nariai, tikslas – nekilnojamojo turto, esančio Bergstraße 9, Berlyne, remontas, modernizavimas ir valdymas. Šio nekilnojamojo turto fondo valdytoja yra bendrovė E. Friz GmbH. Iš bylos aplinkybių, kurios nurodytos nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, neaišku, ar pati bendrovė E. Friz GmbH taip pat yra šio nekilnojamojo turto fondo narė.

15. 2002 m. rugpjūčio 6 d. C. von der Heyden remdamasis HWiG( ) atsisakė savo veiksmų rezultatų, tiksliau išstojo iš uždarojo nekilnojamojo turto fondo. Veikdama kaip fondo valdytoja, bendrovė E. Friz GmbH pareikalavo, kad C. von der Heyden sumokėtų 16 319 eurų sumą pagal neigiamą balansą, kuris atitiko skirtumą tarp sumos, kurią C. von der Heyden sumokėjo stodamas į fondą, ir nuostolių, kuriuos buvo patyręs nekilnojamojo turto fondas dieną, kai C. von der Heyden atsisakė savo veiksmų rezultatų, dalies vertės.

16. Nors pirmosios instancijos teismas patenkino šį reikalavimą, apeliacinis teismas jį atmetė C. von der Heyden pateikus apeliacinį skundą. Apeliacinis teismas nusprendė, kad nariui įgyvendinus teisę nutraukti sutartį, negali jam atsirasti bendrijos atžvilgiu pareiga sumokėti kokią nors pinigų sumą, nes taip būtų pažeista Direktyva 85/577, pagal kurią tokiu atveju vartotojas yra atleidžiamas nuo bet kokių įsipareigojimų pagal nutrauktąją sutartį.

17. Bendrovė E. Friz GmbH dėl šio apeliacinio teismo sprendimo pateikė kasacinį skundą dėl peržiūrėjimo Bundesgerichtshof (toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas). Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šis teismas tvirtina, kad pagal nacionalinę teismų praktiką narys, kuris įstojo į bendriją vykdant išnešiojamąją prekybą ir kuris vėliau atsisakė savo veiksmų rezultatų, nėra ex tunc atleidžiamas nuo visų sutartinių įsipareigojimų, bet toks atsisakymas, atvirkščiai, sukelia ex nunc poveikį. Tai reiškia, kad narys automatiškai neturi teisės susigrąžinti įnašo, kurį sumokėjo bendrijai, tačiau jo išstojimo dieną apskaičiuojama jam iš bendrijos pelno priklausanti dalis arba nuostolių dalis, kurią jis turi atlyginti.

18. Taigi iš šios teismų praktikos principų, susijusių su tuo, ką reikia vadinti ydinga bendrija („fehlerhafte Gesellschaft“), aišku, kad teisės nutraukti sutartį įgyvendinimas nereiškia pradinės būklės atkūrimo. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar ši teismų praktika atitinka Direktyvos 85/577 išaiškinimą, Teisingumo Teismo pateiktą byloje Schulte, kurioje jis pripažino, kad teisės nutraukti sutartį įgyvendinimo pagal Direktyvos 85/577 5 straipsnio 1 dalį pasekmė yra tai, jog pagal aptariamo straipsnio 2 dalį vartotojas yra atleidžiamas nuo bet kokių įsipareigojimų pagal sutartį, kurią jis nutraukė, ir tai apima pradinės būklės atkūrimą( ).

19. Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 2008 m. gegužės 5 d. nutartimi sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui tokius du prejudicinius klausimus( ):

„1. Ar 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose, 1 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa aiškintina taip, kad ji taikoma vartotojo stojimui į ūkinę bendriją, ūkinę prekybos bendriją, asociaciją ar kooperatyvą, jei stojimo tikslas pirmiausia yra ne narystė bendrijoje, asociacijoje ar kooperatyve, bet, kaip tai dažnai būna investuojant į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, dalyvavimas kapitale būnant nariu yra tik kitas kapitalo investavimo ar paslaugų, kurios paprastai yra atlygintinų sutarčių dalykas, gavimo būdas?

2. Ar Direktyvos 85/577 5 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad joje draudžiama pagal nacionalinės teisės aktus (teismų praktiką) atsirandanti pasekmė direktyvos 7 straipsnio prasme, pagal kurią tuo atveju, kai vykdant išnešiojamąją prekybą vartotojas pareiškia apie įstojimą, ir vėliau jis tokio pareiškimo atsisako, narystės atsisakęs vartotojas įgyja teisę iš ūkinės bendrijos, ūkinės prekybos bendrijos, asociacijos ar kooperatyvo reikalauti savo išstojimo balanso, apskaičiuojamo atsisakymo įsigaliojimo momentu, t. y. sumos, kuri išstojimo momentu atitinka jo dalies bendrijoje, asociacijoje ar kooperatyve vertę, ir (galima) to teisinė pasekmė yra tai, kad jis dėl ūkinės bendrijos, asociacijos ar kooperatyvo ekonominio vystymosi arba atgauna mažiau nei jo įmokėtų įnašų vertė, arba privalo sumokėti sumas, didesnes nei prarastas jo įneštas kapitalas, nes išstojimo balansas yra neigiamas?

IV – Procesas Teisingumo Teisme

20. 2008 m. kovo 5 d. nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teisme buvo gauta 2008 m. kovo 22 dieną. 2009 m. kovo 10 d. laišku Teisingumo Teismas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paprašė paaiškinimų dėl to, ar tada, kai C. von der Heyden pasirašinėjo stojimo sutartį, jam pagal Direktyvos 85/577 4 straipsnį buvo pranešta apie teisę ją nutraukti. 2009 m. kovo 19 d. laišku prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atsakė, kad per procesą nacionaliniame teisme apeliacinis teismas pripažino, jog C. von der Heyden tinkamai atsisakė savo veiksmų rezultatų( ), ir kad šios aplinkybės, taip pat aplinkybės, jog C. von der Heyden įstojo į nekilnojamojo turto fondą vykdant išnešiojamąją prekybą, šalys neginčijo. Savo atsakyme prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat tvirtina, kad pagal nacionalinę proceso teisę jis privalo pripažinti šį teiginį ir neturi teisės tikrinti jo tikslumo.

21. Per rašytinę proceso dalį pastabas pateikė C. von der Heyden, Vokietijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija. Per 2009 m. birželio 18 d. posėdį šios šalys pateikė žodines pastabas ir atsakė į Teisingumo Teismo klausimus.

V – Šalių argumentai

A – Priimtinumas

22. Kalbant apie priimtinumą, ir C. von der Heyden, ir Vokietijos vyriausybė mano, kad abu prejudiciniai klausimai yra nepriimtini tiek, kiek jie susiję su ūkine prekybos bendrija, asociacija ir kooperatyvu, nes jie, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, yra hipotetiniai. Jie teigia, kad abu klausimai yra priimtini tik tiek, kiek susiję su aplinkybėmis, kurios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, t. y., su stojimu į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija.

B – Pirmasis prejudicinis klausimas

23. Iš esmės C. von der Heyden mano, kad vartotojo stojimas į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, patenka į Direktyvos 85/577 taikymo sritį, nes šiuo stojimu iš esmės siekiama ne tapti bendrijos nariu, bet investuoti kapitalą į nekilnojamojo turto fondą. Tokiu atveju stojimo sutartį galima laikyti atlygintine sutartimi, nes ja siekiama investuoti kapitalą, tiksliau „nusipirkti“ uždarojo nekilnojamojo turto fondo dalį. Todėl stojimo sutartį galima prilyginti abipusiais įsipareigojimais pagrįstai sutarčiai.

24. C. von der Heyden taip pat teigia, kad Direktyva 85/577 taikoma pagrindinėje ir byloje dėl to, kad nagrinėjamos bendrijos tikslas yra nekilnojamojo turto priežiūra, modernizavimas ir valdymas, o tai yra paslaugos aptariamos direktyvos prasme. Be to, jis mano, kad net jei Teisingumo Teismas pripažintų, kad ši byla nesusijusi nei su prekių tiekimu, nei su paslaugų teikimu, prejudicinis klausimas būtų pateisinamas dėl to, kad Vokietijos teisės nuostatos, kuriomis buvo perkelta ši direktyva, išplečia jos taikymo sritį, nes taikomos visoms sutartims, kurių dalykas yra mokamų paslaugų teikimas. Iš tiesų Direktyvos 85/577 8 straipsnyje leidžiama valstybėms narėms priimti arba toliau taikyti nuostatas, labiau saugančias vartotojus, o kai išplečiama taikymo sritis, būtent ir kalbama apie tokias labiau saugančias nuostatas.

25. Vokietijos vyriausybė, atvirkščiai, mano, kad Direktyva 85/577 netaikoma šioje byloje. Ji pažymi, kad pagal aptariamos direktyvos 1 straipsnio 1 dalį direktyva taikoma pardavėjų ir vartotojų sutartims, todėl ji apima tik dvišales su abipusiais įsipareigojimais arba klasikines sutartis, bet ne daugiašales sutartis, kaip antai sutartis pagrindinėje byloje. Be to, ji pažymi, kad uždarojo nekilnojamojo turto fondo, įsteigto kaip civilinės teisės bendrija, nariai dažnai yra vartotojai, tačiau Direktyva 85/577 netaikoma tarp vartotojų sudarytoms sutartims. Vokietijos vyriausybės nuomone, esami bendrijos nariai stojančiam į fondą vartotojui netiekia prekės ir neteikia paslaugos, nes bendrijos steigimo sutartimi siekiama įgyvendinti bendrijos tikslą. Vokietijos vyriausybės nuomone, stojimo į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą sutarčiai taikoma Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalies a punkto pirmoje įtraukoje numatyta išimtis, nes ji yra viena iš „sutarčių dėl kitų su nekilnojamuoju turtu susijusių teisių“, kurioms direktyva netaikoma. Šio nekilnojamojo turto fondo tikslas iš tiesų yra nekilnojamojo turto priežiūra, modernizavimas ir valdymas.

26. Komisija mano, kad vartotojo stojimo į nekilnojamojo turto fondą sutartimi buvo sudaryta sutartis Direktyvos 85/577 1 straipsnio 1 dalies prasme, jei, pirma, toks stojimas sukuria sutartinius santykius tarp šio investuojančio vartotojo, kuris įstoja į fondą, ir nekilnojamojo turto fondo įkūrėjo, ir, antra, bendrijos steigimo sutartimi arba kita sutartimi, sudaryta tarp nekilnojamojo turto fondo, įsteigto kaip civilinės teisės bendrija, ir jo įkūrėjo, pastarasis įpareigojamas investuojančiam vartotojui teikti paslaugą, kuri susijusi su įkūrėjo komercine ar profesine veikla.

27. Šiuo atžvilgiu Komisija pažymi, kad sutartiniai santykiai turi egzistuoti tarp investuojančio vartotojo ir fondo įkūrėjo. Šie santykiai gali būti tiesioginiai, jei pats įkūrėjas yra fondo narys, arba netiesioginiai, jei egzistuoja sutartinis ryšys tarp įkūrėjo ir fondo, kurio narys yra investuojantis vartotojas. Komisijos nuomone, fondo įkūrėjas turi taip pat prisiimti įsipareigojimą vartotojui teikti paslaugą, pavyzdžiui, valdyti nekilnojamąjį turtą, kuris yra fondo turto dalis.

28. Komisija taip pat mano, kad stojimo į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą sutarčiai netaikoma išimtis, numatyta Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalies a punkto pirmoje pastraipoje, pagal kurią aptariama direktyva netaikoma „sutartims dėl nekilnojamojo turto statybos, pardavimo ir nuomos arba sutartims dėl kitų su nekilnojamuoju turtu susijusių teisių“. Komisija pabrėžia, kad ši išimtis siejasi su paslaugos, kurią pardavėjas turi suteikti, pobūdžiu ir kad nagrinėjamoje byloje ši paslauga yra ne nekilnojamojo turto statyba, pardavimas ir nuoma, bet nekilnojamojo turto valdymas, siekiant bendrijai užtikrinti pajamų.

C – Antrasis prejudicinis klausimas

29. C. Von der Heyden ir Komisija siūlo Teisingumo Teismui į antrąjį klausimą atsakyti teigiamai. Jie teigia, kad byloje Schulte( ) Teisingumo Teismas nusprendė, jog pagal Direktyvos 85/577 5 straipsnio 2 dalį pranešimas apie sutarties nutraukimą atleidžia vartotoją nuo bet kokių įsipareigojimų pagal nutrauktąją sutartį, o tai reiškia pradinės situacijos atkūrimą ir vartotojui, ir pardavėjui. Jų nuomone, nors pagal Direktyvos 85/577 7 straipsnį sutarties atsisakymo teisines pasekmes reglamentuoja nacionalinė teisė, valstybės narės gali naudotis savo kompetencija tik laikydamosi Bendrijos teisės ir, be kita ko, Direktyvos 85/577 nuostatų, kurios turi būti aiškinamos atsižvelgiant į jos tikslus ir taip, kad būtų užtikrintas jos veiksmingumas. Taigi jie mano, kad vartotojas turi turėti galimybę ex tunc atsisakyti savo veiksmų rezultatų ir dėl to jis turi turėti teisę susigrąžinti savo pradinį įnašą ir būti atleistas nuo bet kokių įsipareigojimų, susijusių su stojimu į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą.

30. Komisija šiuo klausimu priduria, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas turi surasti Bendrijos teisę atitinkantį sprendimą, jei toks vartotojo atsisakymas sukelia nepalankių padarinių likusiems nariams arba šios civilinės teisės bendrijos kreditoriams. Komisijos nuomone, nacionalinės teisės aktų leidėjas galėtų, pavyzdžiui, nuspręsti, kad bendrijos įkūrėjas perima nario, kuris atsisako savo veiksmų rezultatų, dalį.

31. Kalbėdama apie antrąjį prejudicinį klausimą, Vokietijos vyriausybė nurodo, kad į jį reikia atsakyti tik papildomai, atsižvelgus į pirmojo klausimo atsakymą. Ji pažymi, kad pagal Direktyvos 85/577 7 straipsnį sutarties atsisakymo teisiniai padariniai reglamentuojami nacionalinėje teisėje. Be to, Vokietijos vyriausybė nurodo, kad Direktyva 85/577 aiškiai siekia apsaugoti vartotoją nuo skuboto sutarties sudarymo, bet ne jam suteikti bendrą apsaugą nuo investicijų, kurių ekonominis nenaudingumas paaiškėja a posteriori. Valstybės narės gali laisvai nustatyti, ar ir kokia apimtimi vartotojas, kuris atsisakė savo veiksmų rezultatų, turi prisiimti galimas neigiamas šio atsisakymo pasekmes. Vokietijos vyriausybės nuomone, Vokietijos teisėje teisingai numatyta, kad atsisakymas negalioja atgaline data, t. y. nuo įstojimo į nekilnojamojo turto fondą (ex tunc), o galioja tik ex nunc.

VI – Generalinės advokatės vertinimas

A – Įžanga

32. Šią bylą galima nagrinėti atsižvelgiant į nesėkmingų investicijų į seną nekilnojamąjį turtą Vokietijoje problematiką, paaiškėjusią jau bylose Schulte( ) ir Crailsheimer Volksbank( ), kurios abi susijusios su paskolos sutarčių, sudarytų ne prekybai skirtose patalpose, nutraukimo teisiniais padariniais. Nagrinėjamoje byloje Teisingumo Teismas, kitaip nei minėtose bylose Schulte ir Crailsheimer Volksbank, turės išnagrinėti teisinius padarinius, kurie kyla nutraukus bendrijos steigimo sutartį, tiksliau išstojus iš nekilnojamojo turto fondo, įsteigto kaip civilinės teisės bendrija, į kurį vartotojas įstojo vykdant išnešiojamąją prekybą.

33. Nekilnojamojo turto fondai kaip investicijų į nekilnojamąjį turtą forma Vokietijoje tapo labai populiarūs aštuntojo dešimtmečio pradžioje, o devintojo dešimtmečio pradžioje po Vokietijos susivienijimo jie suklestėjo( ). Po 1998 m. jie patyrė nuosmukį ir tada daug investuotojų prarado investuotus pinigus( ). Per nekilnojamojo turto fondų nuosmukį kai kurie investuotojai pasitraukė iš šių fondų, todėl padaugėjo bylų teismuose, kuriose fondų valdytojai reikalavo, kad investuotojai įvykdytų įsipareigojimus. Tais atvejais, kai vartotojai įstojo į fondą vykdant išnešiojamąją prekybą arba ne prekybai skirtose patalpose, Vokietijos teismų praktikoje leidžiama taikyti teisės aktus, kuriuose numatyta vartotojų apsauga, susijusi su ne prekybai skirtose patalpose sudarytomis sutartimis, tačiau pagal kuriuos vartotojui leidžiama išstoti, tik jei išstojimas turi ex nunc poveikį, o tai reiškia, kad vartotojui nebūtinai grąžinama visa suma, kurią jis investavo į fondą.

34. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismui pateikė du prejudicinius klausimus. Pirma, jis klausia, ar Direktyvos 85/577 nuostatos taikomos vartotojo stojimui į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija. Antra, jis klausia, ar šios direktyvos nuostatomis draudžiama Vokietijos teismų praktika, pagal kurią šis vartotojas gali išstoti iš uždarojo nekilnojamojo turto fondo, tik jei išstojimas turi ex nunc poveikį.

B – Priimtinumas

35. Pirmiausia reikia įvertinti, ar, kaip teigia C. von der Heyden ir Vokietijos vyriausybė, abu prejudiciniai klausimai yra nepriimtini tiek, kiek jie susiję su stojimu į ūkinę prekybos bendriją, asociaciją ar kooperatyvą. Manau, kad reikia pritarti šiai nuomonei.

36. Primintina, kad vykstant EB 234 straipsnyje įtvirtintai procedūrai, grindžiamai griežtu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis prisiimti atsakomybę dėl priimtino sprendimo, atsižvelgdamas į konkrečias aplinkybes turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Kadangi abu pateikiami klausimai yra susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą( ).

37. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką atsisakyti priimti sprendimą nacionalinio teismo pateiktu prejudiciniu klausimu galima, tik jeigu yra akivaizdu, kad prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, jeigu problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus( ).

38. Iš aplinkybių, išdėstytų nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, aišku, kad nagrinėjamoje byloje vartotojas įstojo į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija. Taigi, mano nuomone, prejudiciniai klausimai tiek, kiek jie susiję su stojimu į ūkinę prekybos bendriją, asociaciją ar kooperatyvą, nėra priimtini.

39. Be to, pažymėtina, kad pirmasis klausimas taip pat susijęs apskritai su stojimu į ūkinę bendriją. Tiesa, kad civilinės teisės bendrija yra pagrindinė ūkinė bendrija, tačiau ūkinės bendrijos sąvoka yra platesnė, nes ji apima ir civilinės teisės bendrijas, ir ūkines prekybos bendrijas( ). Kadangi faktinė situacija susijusi tik su civilinės teisės bendrija, abu prejudicinius klausimus reikia nagrinėti atsižvelgiant tik į stojimą į šią bendriją.

40. Remdamasi pateiktais argumentais, siūlau Teisingumo Teismui pripažinti, kad abu prejudiciniai klausimai yra priimtini tik tiek, kiek jie susiję su vartotojo stojimu į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija.

C – Pirmasis prejudicinis klausimas

41. Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 85/577 1 straipsnio 1 dalis taikoma vartotojo stojimui į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija. Toliau paaiškinsiu, pirma, uždarojo nekilnojamojo turto fondo ir civilinės teisės bendrijos sąvokas, po to išnagrinėsiu, ar stojimas į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą patenka į Direktyvos 85/577 taikymo sritį.

1. Dvi pagrindinės sąvokos

a) Uždarasis nekilnojamojo turto fondas

42. Uždarasis nekilnojamojo turto fondas („geschlossener Immobilienfonds“, „closed‑end real estate fund“) yra kapitalo investavimo į nekilnojamąjį turtą forma( ). Uždarasis nekilnojamojo turto fondas paprastai susijęs su vieno ar kelių nekilnojamojo turto objektų statyba arba įsigijimu, o po to dažniausiai – jų nuoma( ). Tačiau svarbiausia yra tai, kad investuotojai įsigyja fondo dalis, o ne tai, kad jie investuoja į nekilnojamąjį turtą( ). Šia kapitalo investavimo forma investuotojai iš tiesų siekia arba gauti pelno, arba pasinaudoti mokesčių lengvata( ). Uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, kitaip nei atvirąjį fondą, apibūdina ribotas investuotojų skaičius ir iš anksto nustatyta investavimo suma; kai fondas surenka pakankamai kapitalo, kapitalas yra investuojamas; nuo tada nauji investuotojai nebegali investuoti į fondą( ).

43. Pagal Vokietijos teisę uždarasis nekilnojamojo turto fondas paprastai yra steigiamas kaip civilinės teisės bendrija arba kaip komanditinė ūkinė bendrija( ). Kadangi uždarasis nekilnojamojo turto fondas nagrinėjamoje byloje yra įsteigtas kaip civilinės teisės bendrija, toliau nurodysiu jos esminius požymius, kurie svarbūs atsakant į pirmąjį prejudicinį klausimą.

b) Civilinės teisės bendrija

44. Civilinės teisės bendrija (societas) kildinama iš romėnų teisės ir šiandien yra žinoma daugelio valstybių narių teisinėse sistemose( ). Civilinės teisės bendrijoje jos nariai pagal steigimo sutartį įsipareigoja veikti kartu siekiant bendro tikslo. Taigi esminiai civilinės teisės bendrijos požymiai yra tokie: bendrijos steigimo sutartis, kurią sudaro ne mažiau kaip du nariai, bendras tikslas ir narių įnašai. Toliau išnagrinėsiu kiekvieną iš šių požymių išsamiau.

45. Tam, kad bendrija atsirastų ir egzistuotų, reikia, kad ne mažiau kaip du arba daugiau narių sudarytų bendrijos steigimo sutartį( ). Bendrijos steigimo sutartis yra sudaroma intuitus personae, o tai reiškia, kad nariai yra susiję asmeniškai ir kad narys iš principo negali kitam asmeniui perduoti savo dalies bendrijoje, nebent bendrijos steigimo sutartyje būtų numatyta kitaip( ). Jei narys išstoja arba miršta, bendrija iš principo nustoja egzistuoti, nebent bendrijos steigimo sutartyje būtų numatyta kitaip( ), tačiau teisinis reglamentavimas šiuo klausimu valstybėse narėse taip pat skiriasi( ). Bendrijos likvidavimą pateisinančios priežastys valstybių narių teisinėse sistemose įvardijamos skirtingai: dvi būdingiausios priežastys yra tikslo įgyvendinimas arba laikotarpio, kuriam bendrija buvo įsteigta, pasibaigimas, tačiau kai kuriose teisinėse sistemose, kaip buvo nurodyta, tai gali būti nario išstojimas arba mirtis, arba kitos priežastys( ).

46. Bendrijos steigimo sutartimi nariai įsipareigoja veikti kartu siekdami bendro tikslo. Taigi turi egzistuoti affectio societatis – narių valia įsteigti bendriją tam, kad būtų pasiektas bendras tikslas( ). Tikslas turi būti teisėtas( ). Jis gali būti įvairus, tačiau yra taikomi apribojimai, susiję su ekonominės veiklos vykdymu( ).

47. Tam, kad pasiektų bendrą tikslą, nariai turi perduoti įnašus, nustatytus bendrijos steigimo sutartyje. Įnašai gali būti įvairios formos, tačiau svarbu, kad jie būtų turtinės vertės, pavyzdžiui, pinigai, daiktas arba paslauga( ). Jei narys neperduoda įnašo, kiti nariai gali kreipdamiesi į teismą jį priversti tą padaryti (action pro socio)( ).

48. Šioje byloje taip pat labai svarbu apibūdinti teises, kurias nariai turi į bendrijos turtą. Pažymėtina, kad šis klausimas yra skirtingai reglamentuojamas valstybėse narėse( ). Vokietijos teisės doktrinoje nurodoma, kad Vokietijos teisės aktuose, susijusiuose su turtu, egzistuoja vadinamasis „Gesamthandsvermögen“ – bendrijos turtas, valdomas kaip bendroji nuosavybė, kuriam būdingi du pagrindiniai bruožai: šis turtas yra atskirtas nuo asmeninio narių turto, antra, disponuoti šiuo turtu gali tik bendrijos organai( ). Šiam bendrijos turtui, kuris valdomas kaip bendroji nuosavybė, yra taikoma speciali nuosavybės forma, kuri vadinama „Gesamthandseigentum“ (bendroji jungtinė nuosavybė). Nuo tada, kai Vokietijos teismų praktikoje civilinės teisės bendrijoms buvo pripažintas teisinis subjektiškumas( ), dėl klausimo, ar nariai tebeturi „Gesamthandseigentum“ į bendrijos turtą, ar tik bendrija yra jo savininkė, kyla ginčų Vokietijos doktrinoje ir teismų praktikoje( ). Tai, be abejo, klausimas, į kurį turi būti atsakyta Vokietijos doktrinoje ir teismų praktikoje, ir į tai reikės atsižvelgti, jei bus taikoma Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta išimtis.

2. Ar stojimas į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, patenka į Direktyvos 85/577 taikymo sritį?

49. Nagrinėjamoje byloje ginčijamas klausimas, ar stojimas į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, patenka į Direktyvos 85/577 taikymo sritį. Taigi kyla klausimas, ar Direktyva 85/577, kuri skirta dvišalėms sutartims (contractus bilaterales aequales), taikoma daugiašalėms sutartims, kaip antai sutartis nagrinėjamoje byloje.

50. Pirmiausia reikia pabrėžti, kad vartotojų apsaugos pagal Direktyvą 85/577 tikslas yra apsaugoti vartotoją nuo skubotų sprendimų, kuriuos jis gali priimti ne prekybai skirtose patalpose. Reikia užtikrinti ypatingą apsaugą vartotojui, kai pardavėjas pradeda derybas dėl sutarties, o vartotojas atsiduria situacijoje, kuri yra netikėta, nes jis negali palyginti nagrinėjamo pasiūlymo kokybės ir kainos su kitais pasiūlymais( ). Kadangi kyla pavojus, kad vartotojas gali priimti skubotą sprendimą sudaryti sutartį, jis turi turėti galimybę pasinaudoti svarstymo po sutarties sudarymo laikotarpiu tam, kad galėtų įvertinti pagal sutartį atsirandančias pareigas ir nuspręsti, ar jis nutraukia šią sutartį pagal Direktyvos 85/577 5 straipsnio 1 dalį per ne trumpesnį kaip septynių dienų laikotarpį( ). Stojimas į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą nėra išimtis šia prasme: vartotojas šiuo klausimu taip pat gali priimti skubotą sprendimą, dėl kurio po to gailėsis( ).

51. Tačiau Teisingumo Teismas nagrinėjamoje byloje turi atsižvelgti ne tik į tai, ar vartotojui turi būti taikoma tokia apsauga, bet ypač į tai, ar nariui stojant į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, buvo sudaryta sutartis Direktyvos 85/577 1 straipsnio 1 dalies prasme. Prieš pradedant nagrinėjimą iš esmės, reikia išaiškinti, su kokia sutartimi yra susijęs prejudicinis klausimas.

52. Nagrinėjamoje byloje C. von der Heyden pirmiausia pateikė pareiškimą apie įstojimą („Beitrittserklärung“) į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija. Kai jis pateikė šį pareiškimą apie įstojimą, tai buvo susiję tik su jo valios stoti į fondą, tiksliau, tapti jo naru, išreiškimu. Todėl iš šio pareiškimo apie įstojimą aišku, kad jo įstojimas įsigaliojo tik tuomet, kai šios bendrijos valdytojas raštu tam pritarė. Tada C. von der Heyden sudarė bendrijos steigimo sutartį su kitais nariais, tiksliau tada jis tapo uždarojo nekilnojamojo turto fondo nariu. Taigi nagrinėjamoje byloje bendrijos steigimo sutartis buvo narių daugiašalė sutartis. Kai C. von der Heyden nutraukė bendrijos steigimo sutartį, jis nustojo būti nekilnojamojo turto fondo nariu. Taigi pirmasis prejudicinis klausimas susijęs su tuo, ar Direktyva 85/577 taikoma bendrijos steigimo sutarties tarp C. von der Heyden ir kitų narių sudarymui.

53. Tam, kad egzistuotų sutartis Direktyvos 85/577 1 straipsnio 1 dalies prasme, turi būti įvykdytos kelios sąlygos, susijusios su abejomis sutarties šalimis, sutarties dalyku ir sutarties sudarymo vieta. Pirma, sutarties šalis turi būti vartotojas, antra, kita sutarties šalis turi būti pardavėjas( ), trečia, sutarties dalykas turi būti prekių tiekimas arba paslaugų teikimas vartotojui, ir, ketvirta, sutartis turi būti sudaryta pardavėjo organizuotos išvykos už jo verslo patalpų metu arba pardavėjo vizito į to ar kito vartotojo gyvenamąją vietą metu, ar į to vartotojo darbo vietą metu, jei apsilankoma ne pagal aiškiai pareikštą vartotojo prašymą.

54. Nagrinėjamoje byloje reikia taip pat patikrinti, ar sudarytai sutarčiai taikoma viena iš 3 straipsnio 2 dalies išimčių, konkrečiai kalbant, Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta išimtis, pagal kurią ši direktyva netaikoma sutartims dėl nekilnojamojo turto statybos, pardavimo ir nuomos arba sutartims dėl kitų su nekilnojamuoju turtu susijusių teisių, arba aptariamos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies e punkte numatyta išimtis, pagal kurią direktyva netaikoma sutartims dėl vertybinių popierių.

a) Pagal Direktyvą 85/577 sutarčiai keliamos sąlygos

55. Mano nuomone, sutarčiai Direktyvos 85/577 1 straipsnio 1 dalies prasme keliamos pirmoji (sutarties šalis yra vartotojas), trečioji (prekių tiekimas ar paslaugų teikimas) ir paskutinioji (sutarties sudarymas ne prekybai skirtose patalpose) sąlygos šioje byloje yra įvykdytos, tačiau antroji sąlyga (kita sutarties šalis yra pardavėjas) nėra įvykdyta.

56. Pagal Direktyvos 85/577 2 straipsnį „vartotojas“ – „tai fizinis asmuo, kuris sandoriuose, kuriems taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, kuriuos galima laikyti nesusijusiais su jo verslu ar profesija“. Nagrinėjamoje byloje aišku, kad C. von der Heyden neveikė siekdamas su verslu ar profesija susijusių tikslų, taigi jis yra vartotojas Direktyvos 85/577 prasme( ).

57. Taip pat aišku, kad stojimo į nekilnojamojo turto fondą sutartis buvo sudaryta ne prekybai skirtose patalpose, nes buvo sudaryta vartotojo gyvenamojoje vietoje.

58. Be to, mano nuomone, stojimą į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą galima apibūdinti kaip prekės tiekimą. Tiesa, kad nagrinėjamoje byloje tikrai nekalbama apie prekės tiekimą tokių klasikinių vartojimo sutarčių, kaip, pavyzdžiui, pirkimo‑pardavimo sutartis, prasme. Bet reikia atsižvelgti į tai, kad sutarties dalykas yra investavimas į šį fondą, kurį, mano manymu, apima plati prekių tiekimo sąvoka. Toks platus šios sąvokos aiškinimas taip pat atitinka iki šiol priimtus Teisingumo Teismo sprendimus, kuriuose jis plačiai išaiškino prekių tiekimo ir paslaugų teikimo sąvoką ir taip pripažino, kad Direktyva 85/577 turi plačią taikymo sritį.

59. Pavyzdžiui, byloje Dietzinger( ) Teisingumo Teismas laidavimo sutartį pripažino sutartimi, kuriai taikoma Direktyva 85/577. Motyvuodamas sprendimą Teisingumo Teismas nurodė, kad primintina, jog išskyrus 3 straipsnio 2 dalyje numatytas išimtis, direktyvoje jos taikymo sritis neapribojama atsižvelgiant į prekių ir paslaugų, esančių sutarties dalyku, pobūdį, su sąlyga, kad šios prekės ar paslaugos skirtos asmeniniam vartojimui( ). Byloje Travel Vac( ) Teisingumo Teismas pripažino, kad Direktyva 85/577 taikoma pakaitinio naudojimosi sutarčiai („time-share“), jei sutartyje numatyta ne tik teisė naudotis nekilnojamuoju turtu pakaitomis, bet ir įvairių paslaugų, kurių vertė didesnė nei teisės naudotis nekilnojamuoju turtu, teikimas( ). Byloje Heininger( ) Teisingumo Teismas pripažino, kad Direktyva 85/577 taikoma kreditavimo sutartims. Vėliau jis šią direktyvą vėl pritaikė kreditavimo sutartims bylose Schulte( ), Crailsheimer Volksbank( ) ir Hamilton( ).

60. Tačiau antroji sutarčiai Direktyvos 85/577 1 straipsnio 1 dalies prasme keliama sąlyga, t. y., kad kita sutarties šalis būtų pardavėjas aptariamos direktyvos prasme, yra ginčytina šioje byloje.

61. Pagal Direktyvos 85/577 2 straipsnį „pardavėjas“ – „tai fizinis ar juridinis asmuo, kuris konkrečiame sandoryje vykdo savo komercinę ar profesinę veiklą, ir kiekvienas, kuris veikia pardavėjo vardu“( ). Atsižvelgiant į šį apibrėžimą, pirmiausia reikia nustatyti, ar šioje byloje yra pardavėjas Direktyvos 85/577 2 straipsnio prasme.

62. Iš pareiškimo, kuriuo C. von der Heyden įstojo į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, aišku, kad jį pasirašė C. von der Heyden ir bendrovė Roland GmbH( ). Po C. von der Heyden parašu nurodyta „nario parašas“ („Unterschrift Gesellschaftler“), po bendrovės Roland GmbH parašu – „tarpininko parašas“ („Unterschrift Vertriebspartner“). Iš šio C. von der Heyden pareiškimo apie įstojimą aišku, kad juo C. von der Heyden įstojo į bendriją „Grundstücksgesellschaft Bergstr. 9“ po to, kai jos valdytojas raštu tam pritarė. Taigi taip C. von der Heyden tapo bendrijos steigimo sutarties šalimi ir civilinės teisės bendrijos nariu.

63. Taigi reikia patikrinti, ar sutartiniuose santykiuose tarp vartotojo, kuris įstoja į bendriją, ir kitų šios bendrijos narių (bendrijos steigimo sutartis) įmanoma nustatyti „pardavėją“ Direktyvos 85/577 prasme.

64. Kalbant apie šiuos sutartinius santykius, teoriškai galima išskirti tris galimybes.

65. Pirmoji galimybė: visi civilinės teisės bendrijos nariai yra vartotojai. Tokiu atveju akivaizdu, kad Direktyva 85/577 netaikoma šiems sutartiniams santykiams, nes pagal Direktyvos 85/577 2 straipsnyje įtvirtintą „pardavėjo“ sąvoką reikalaujama, kad pastarasis veiktų siekdamas tikslų, kuriuos galima laikyti susijusiais su jo verslu ar profesija, o to negalima tvirtinti kalbant apie narius, kurie yra vartotojai. Be to, kai kiti nariai taip pat yra vartotojai, ne tik vienas iš jų, bet visi vartotojai, esantys bendrijos nariai, naudojasi šia apsauga. Iš tiesų Bendrijos teisė vartotojų apsaugos srityje taikoma ne vartotojų tarpusavio santykiams, t. y. C2C („consumer to consumer“) santykiams, o tik santykiams tarp pardavėjų ir vartotojų, t. y. B2C („business to consumer“) santykiams( ).

66. Antroji galimybė: visi kiti civilinės teisės bendrijos nariai yra pardavėjai Direktyvos 85/577 prasme, išskyrus narį, kuris pagal aptariamą direktyvą atsisako savo veiksmų rezultatų. Jei nagrinėjamoje byloje visi kiti civilinės teisės bendrijos nariai būtų, pavyzdžiui, fiziniai arba juridiniai asmenys, kurių profesinė veikla būtų steigti uždaruosius nekilnojamojo turto fondus ir parduoti dalis naujiems nariams, galima būtų pasiremti šiais argumentais, ir tokiu atveju Direktyva 85/577 būtų taikoma šiems sutartiniams santykiams. Tačiau šie argumentai negali būti pritaikyti nagrinėjamoje byloje, nes, kaip savo nutartyje nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kai uždarasis nekilnojamojo turto fondas yra įsteigiamas kaip civilinės teisės bendrija, kiti nariai paprastai taip pat yra vartotojai( ).

67. Trečioji galimybė: kai kurie civilinės teisės bendrijos nariai yra vartotojai, o kiti – ne vartotojai. Tokiu atveju reikėtų patikrinti, ar kiekvieną narį, ypač priklausantį antrajai kategorijai, galima laikyti pardavėju Direktyvos 85/577 prasme. Tą turi padaryti nacionalinis teismas, tačiau teoriškai Teisingumo Teismas gali išnagrinėti, ar galima taikyti Direktyvą 85/577, jei nacionalinis teismas nuspręstų, kad tik kai kurie nariai gali būti pripažinti pardavėjais aptariamos direktyvos prasme. Šiame kontekste, mano nuomone, negalima pasiremti argumentu, kad atsižvelgiant į tai, jog kai kurie nariai yra pardavėjai Direktyvos 85/577 prasme, kiti nariai taip pat turi būti pripažinti pardavėjais aptariamos direktyvos prasme. Tokia išvada prieštarautų reikalavimui saugoti visus šios bendrijos narius, kurie yra vartotojai. Be to, išvada, kad tik nariai, kurie yra pardavėjai Direktyvos 85/577 prasme, turi prisiimti finansinę atsakomybę tuo atveju, kai vartotojas nutraukia bendrijos steigimo sutartį, yra sunkiai pateisinamas bendrovių teisės požiūriu. Bendrijos steigimo sutartis iš tiesų remiasi narių lygybės principu, o vartotojas nagrinėjamoje byloje nutraukė sutartį, kuri buvo sudaryta su visais nariais, o ne tik su tais, kurie pripažinti pardavėjais Direktyvos 85/577 prasme. Be to, nors nacionalinis teismas galiausiai turi atlikti šį vertinimą, pažymėtina, kad nagrinėjamos bylos atveju iš faktinių aplinkybių aprašymo, pateikto nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, neaišku, ar nariai, kurie nėra vartotojai, yra pardavėjai Direktyvos 85/577 prasme. Todėl manau, kad nagrinėjamoje byloje negalima taikyti Direktyvos 85/577.

68. to, reikia patikrinti, ar uždarojo nekilnojamojo turto fondo įkūrėją ir steigėją galima laikyti „pardavėju“ Direktyvos 85/577 prasme( ). Įkūrėjo ir steigėjo vaidmuo fonde yra esminis, nes jis įsteigia šį fondą ir po to stengiasi pritraukti narius, kurie į jį investuotų kapitalo. Kalbant apie įkūrėją ir steigėją, žinoma, galima pasiremti argumentu, kad sąlyga dėl komercinės ar profesinės veiklos yra įvykdyta, tačiau vis dėlto galima kelti klausimą, ar jis gali būti laikomas pardavėju Direktyvos 85/577 prasme. Įkūrėjas iš tiesų „parduoda (fondo) dalis“, tačiau dėl šios priežasties jis negauna visos sumos, kurią investavo vartotojas. Įstojus naujam nariui įkūrėjas gauna tik komisinius( ), o įnašas, kurį investuoja narys, yra panaudojamas siekiant bendro narių tikslo. Tiesa, dėl šių komisinių įkūrėjas yra suinteresuotas, kad vartotojas įstotų į fondą, tačiau jis negauna investuotos sumos.

69. Reikia pripažinti, kad akivaizdu, jog Direktyvoje 85/577 aiškiai nereikalaujama, kad vartojimo sutartis būtų atlygintinė. Tačiau, mano nuomone, iš šios direktyvos struktūros galima daryti išvadą, kad kai sudaroma atlygintinė sutartis, vartotojas turi atsiskaityti su pardavėju. Pagal Direktyvos 85/577 5 straipsnio 2 dalį nutraukdamas sutartį vartotojas iš esmės yra atleidžiamas nuo bet kokių įsipareigojimų pagal nutrauktąją sutartį. Tai reiškia, kad pardavėjas jam turi grąžinti sumą, kurią vartotojas jam sumokėjo( ). Kadangi nagrinėjamoje byloje įkūrėjas iš vartotojo gauna tik komisinius, vartotojas galėtų reikalauti grąžinti tik šią sumą.

70. Todėl, mano nuomone, fondo įkūrėjo ir steigėjo negalima laikyti pardavėju Direktyvos 85/577 prasme.

71. Nagrinėjamoje byloje tarpininko taip pat negalima įvardinti „pardavėju“ Direktyvos 85/577 prasme. Iš tiesų nagrinėjamoje byloje be sutartinių santykių tarp narių yra ir santykiai tarp vartotojo, kuris įstoja į bendriją, ir tarpininko. Vartotojas, kuris įstoja į fondą vykdant išnešiojamąją prekybą, paprastai derasi su bendrijos tarpininku, kuris stengiasi įtikinti stoti bendriją. Tarpininkas, be jokios abejonės, taip pat suinteresuotas įtikinti vartotoją įstoti į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, nes gauna komisinius už naujų narių įstojimą į fondą( ). Be to, tarpininkas yra asmuo, kuris tiesiogiai bendrauja su vartotoju ir kuris pagal bendrijos įgaliojimą privalo pranešti vartotojui apie jo teisę atsisakyti sutarties.

72. Nagrinėjamoje byloje tarpininkas gali būti laikomas „pardavėju“ Direktyvos 85/577 2 straipsnio prasme, tik jei jis „veikia pardavėjo vardu“, taigi tik jei „pardavėju“ galima pripažinti asmenį, kurio vardu veikia tarpininkas. Tačiau, kaip matyti iš šios išvados 60‑70 punktų, ši sąlyga nagrinėjamoje byloje nėra įvykdyta. Todėl, mano manymu, tarpininko negalima laikyti „pardavėju“ Direktyvos 85/577 prasme.

b) Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalyje numatytos išimtys

73. Jei vis dėlto Teisingumo Teismas nuspręstų, kad nagrinėjama byla susijusi su sutartimi Direktyvos 85/577 1 straipsnio 1 dalies prasme, galiausiai reikia atsakyti ir į klausimą, ar nagrinėjamai sutarčiai taikoma viena iš išimčių, numatytų Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalyje. Šiuo klausimu reikia atsižvelgti į bendrąjį principą, pagal kurį, laikantis Teisingumo Teismo praktikos, išimtys aiškinamos griežtai( ).

i) Sutartys dėl nekilnojamojo turto

74. Pirmiausia reikia patikrinti, ar nagrinėjamai sutarčiai taikoma išimtis, nustatyta Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalyje a punkte, kuriame, be kita ko, numatyta, kad direktyva netaikoma sutartims dėl kitų su nekilnojamuoju turtu susijusių teisių( ).

75. Stojant į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą itin svarbu, kad asmuo įsigytų šio fondo dalį( ). Taigi bendrijos steigimo sutarties dalykas yra ne tiesioginis kokių nors daiktinių ar prievolinių teisių į nekilnojamąjį turtą įsigijimas, bet bendrijos arba fondo dalies įsigijimas. Taigi aišku, kad įstodamas į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą vartotojas tiesiogiai neįgyja jokių teisių į nekilnojamąjį turtą.

76. Tačiau reikia išnagrinėti, ar investuodamas į bendriją vartotojas netiesiogiai įgyja teisių į nekilnojamąjį turtą, kuris yra bendrijos nuosavybė, ir ar tokio netiesioginio teisių įgijimo pakanka, kad būtų taikoma išimtis, numatyta Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalies a punkte.

77. Vokietijos teisės doktrinoje nurodoma, kad vartotojas, stodamas į civilinės teisės bendriją, įgyja vadinamąją „Gesamthandseigentum“ į šios bendrijos turtą( ). Šią nuosavybės formą apibūdinantis bruožas yra tas, kad, kitaip nei bendrosios nuosavybės atveju, nario dalis turte nėra nustatyta ir kad turtas valdomas bendrai( ). Kadangi Vokietijos teismų praktikoje civilinės teisės bendrijai pripažįstamas teisinis subjektiškumas, klausimas, ar bendrijos turtui priklauso „Gesamthandseigentum“, ar bendrija yra vienintelė jo savininkė, Vokietijos doktrinoje yra diskusinis( ).

78. Atsakymas į klausimą, ar, net ir pripažinus civilinės teisės bendrijai teisinį subjektiškumą, visi nariai („Gesamthandseigentum“ forma), ar tik bendrija yra bendrijos turto savininkai, mano nuomone, yra esminis siekiant atsakyti į klausimą, ar Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta išimtis taikoma vartotojo stojimui į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą( ). Taigi atsakymas į Bendrijos teisės taikymo klausimą šiuo atveju priklausys nuo teisės problemų, dėl kurių kompetentingas gali būti tik nacionalinis teismas, išsprendimo nacionaliniu lygiu. Tačiau Teisingumo Teismas gali per procedūrą dėl prejudicinio sprendimo nacionaliniam teismui pateikti nurodymus, kurie jam atrodo būtini siekiant atsakyti į prejudicinį klausimą( ).

79. Šiuo klausimu nacionalinis teismas, mano nuomone, turės atsižvelgti į šiuos dalykus.

80. Pirma, jei jis nustatytų, kad nepaisant bendrijos teisinio subjektiškumo, nariai turi „Gesamthandseigentum“ į šios bendrijos nekilnojamąjį turtą, šis argumentas patvirtina galimybę nagrinėjamoje byloje taikyti išimtį, numatytą Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalies a punkte, nesvarbu, kad vartotojas teises į nekilnojamąjį turtą įgyja tik netiesiogiai, įsigydamas bendrijos dalį. Žinoma, „Gesamthandseigentum“ būdingos tam tikros ypatybės, tačiau ji išlieka nuosavybės forma. Nematau jokios priežasties padaryti kitokią išvadą nagrinėjamoje byloje vien tik dėl to, kad kalbama apie ypatingą nuosavybės formą, kuriai būdingos tam tikros ypatybės. Šiuo atžvilgiu argumentas, kad vartotojo tikslas įsigyjant fondo dalį yra kapitalo investicija, mano nuomone, neįtikina. Nustatyta, kad jo tikslas yra investuoti kapitalą ir (arba) pasinaudoti mokesčių lengvata, tačiau tai visiškai nepakeičia jo, kaip šio nekilnojamojo turto jungtinės nuosavybės bendrasavininkio, statuso.

81. Antra, nacionalinis teismas atlikdamas tyrimą turės atsižvelgti į klausimą, ar vartotojas įgyja kokias nors daiktines ar prievolines teises į nekilnojamąjį turtą. Mano manymu, Direktyvos 85/577 3 straipsnio 2 dalies a punkte esantį žodžių junginį „kitų su nekilnojamuoju turtu susijusių teisių“ reikia aiškinti kaip apimantį ne vien tik daiktines teises dėl dviejų priežasčių. Viena vertus, remiantis formuluote negalima teigti, kad pagal šią išimtį direktyva netaikoma tik daiktinėms teisėms. Atvirkščiai, nuoma nėra priskiriama daiktinėmis teisėmis, tačiau ji taip pat nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį( ). Kita vertus, jei ši išimtis apsiribotų tik daiktinėmis teisėmis, direktyvos taikymo srityje nepagrįstai liktų prievolinės teisės, susijusios su nekilnojamuoju turtu, kaip antai nuomos teisė arba pirmenybės teisė. Iš tiesų šio direktyvos straipsnio pasiūlymo motyvų dėstyme Komisija be žemės sklypo pardavimo ir nuosavybės teisės į butą perdavimo, kuriuos apėmė tuo metu galiojusioje direktyvos redakcijoje pavartota nekilnojamojo turto pirkimo‑pardavimo sąvoka, įvardino tik daiktines teises, t. y. hipoteką ir servitutą( ), tačiau tai tik pavyzdžiai. Taip pat nors tiesa tai, kad praktiškai „kitos su nekilnojamuoju turtu susijusios teisės“ paprastai kaip tik ir yra daiktinės teisės, nematau jokios priežasties, pateisinančios, kad ši išimtis pagal išaiškinimą būtų apribota tik šiomis teisėmis. Taigi nacionalinis teismas nagrinėjamoje byloje turi patikrinti, ar stodamas į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, vartotojas įgyja kokias nors prievolines ar daiktines teises į nekilnojamąjį turtą( ).

ii) Sutartys dėl vertybinių popierių

82. Nors nė viena iš šalių nenurodo, reikia išnagrinėti ir klausimą, ar vartotojo stojimui į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą galima netaikyti direktyvos remiantis išimties, numatytos 3 straipsnio 2 dalies e punkte, pagal kurią direktyva netaikoma „sutartims dėl vertybinių popierių“, taikymu pagal analogiją.

83. Mano manymu, šios išimties negalima taikyti nagrinėjamoje byloje.

84. Iš tiesų Direktyvoje 85/577 nepateikiamas joks sąvokos „sutartys dėl vertybinių popierių“ apibrėžimas, tačiau duomenų dėl šios sąvokos apibrėžimo galima rasti kitose Bendrijos nuostatose, kaip antai Direktyvoje 93/22/EEB dėl investicinių paslaugų vertybinių popierių srityje( ), kurioje vertybiniai popieriai suskirstyti į tris grupes, t. y.: 1) bendrovių akcijos ir kiti vertybiniai popieriai, lygiaverčiai bendrovių akcijoms, 2) obligacijos ir kitokios formos skolos vertybiniai popieriai, kurie cirkuliuoja kapitalo rinkoje, 3) bet kokie kiti vertybiniai popieriai, kuriais paprastai suteikiama teisė įsigyti tokių perleidžiamų vertybinių popierių pasirašant ar biržoje, arba kurie sąlygoja piniginį atsiskaitymą, išskyrus mokėjimo priemones( ). Taigi, kaip matyti, vertybiniais popieriais pripažįstami tik tokie popieriai, kurie cirkuliuoja kapitalo rinkoje( ). Tačiau kadangi įsigytos uždarojo nekilnojamojo turto fondo dalys necirkuliuoja kapitalo rinkoje, jų negalima prilyginti vertybiniams popieriams.

3. HWiG taikymo sritis

85. Galiausiai reikia išnagrinėti C. von der Heyden atstovo pateiktą argumentą, kad HWiG taikymo sritis yra platesnė nei Direktyvos 85/577 ir kad tokiu būdu Vokietijos Federacinė Respublika priėmė labiau vartotojus saugančias nuostatas Direktyvos 85/577 8 straipsnio prasme.

86. Šia prasme pažymėtina, kad HWiG taikomas kiekvienam sutarties, kurios dalykas yra mokamos paslaugos teikimas, sudarymui. Taigi šio įstatymo taikymo sritis dviem aspektais platesnė nei Direktyvos 85/577. Pirma, šiame įstatyme nereikalaujama, kad sutarties dalykas būtų prekių tiekimas arba paslaugų teikimas, antra, jame nereikalaujama, kad viena iš sutarties šalių būtų pardavėjas. Taigi šiais dviem aspektais šio įstatymo taikymo sritis yra platesnė nei Direktyvos 85/577, todėl suprantama, kad Vokietijos teismų praktikoje HWiG taikomas vartotojo stojimui į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija( ).

87. Kitaip nei teigia C. von der Heyden atstovas, mano manymu, šiuo požiūriu tai nesusiję su pasinaudojimu galimybe, kurią Direktyvos 85/577 8 straipsnis suteikia valstybėms narėms. Iš tiesų šiuo straipsniu leidžiama valstybėms narėms priimti arba toliau taikyti nuostatas, labiau saugančias vartotojus jos taikymo srityje( ). Jei nacionalinės teisės aktas taikomas ne Direktyvos 85/577 taikymo srityje, mano nuomone, negalima pasiremti Direktyvos 85/577 8 straipsniu.

88. Vis dėl to norėčiau taip pat nurodyti neseniai priimtą sprendimą byloje Moteurs Leroy Somer( ), kuriame, kalbant apie 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvą 85/374/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo( ), Teisingumo Teismas nusprendė, kad direktyva nedraudžiama nacionalinės teisės akto taikyti plačiau nei apima direktyvos taikymo sritis. Iš tiesų direktyva reglamentuojami atvejai, kai reikalaujama atlyginti žalą, padarytą asmeniniam naudojimui skirtam turtui, tačiau pagal Teisingumo Teismo sprendimą byloje Moteurs Leroy Somer direktyva nedraudžiama nacionalinė teisė, pagal kurią nukentėjęs asmuo gali reikalauti atlyginti žalą, padarytą profesiniam naudojimui skirtam turtui. Mano nuomone, nagrinėjamoje byloje galima padaryti išvadą, panašią į išvadą byloje Moteurs Leroy Somer. Tai reiškia, kad Vokietijos teisės aktų leidėjas gali numatyti, jog HWiG, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliama Direktyva 85/577, taip pat taikomas aplinkybėms, kurios šia direktyva nereglamentuojamos, taigi, kad jis taikomas ir vartotojo stojimui uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija.

4. Siūlomas atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą

89. Siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį prejudicinį klausimą atsakyti, kad Direktyvos 85/577 1 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji netaikoma vartotojo stojimui į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija.

D – Antrasis prejudicinis klausimas

90. Reikia iš dalies pakeisti antrojo prejudicinio klausimo formuluotę, nes jis iš dalies nepriimtinas( ), taip pat dėl to, kad atsakymo į jį negalima pagrįsti Direktyvos 85/577 7 straipsniu( ), kuriuo klausime rėmėsi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas( ).

91. Todėl antrąjį prejudicinį klausimą reikia suprasti taip, kad juo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 85/577 5 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama iš teismų praktikos kilusi nacionalinės teisės taisyklė, pagal kurią stojimo į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, atsisakęs vartotojas įgyja teisę reikalauti savo išstojimo balanso, apskaičiuojamo atsisakymo įsigaliojimo momentu (ex nunc), o tai gali reikšti, kad jis atgaus mažiau nei jo įmokėtų įnašų į fondą vertė, arba jis turės padengti dalį nuostolių, kuriuos patyrė šis fondas. Taigi reikia išsiaiškinti, ar Direktyva 85/577 draudžiama taikyti Vokietijos teismų praktikoje nustatytus principus, vadinamus „ydinga bendrija“, išstojimui iš uždarojo nekilnojamojo turto fondo, įsteigto kaip civilinės teisės bendrija( ).

92. Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį prejudicinį klausimą, pagal kurį Direktyva 85/577 netaikoma nagrinėjamoje byloje, iš esmės nereikia atsakyti į antrąjį prejudicinį klausimą( ). Vis dėlto, kalbant apie antrąjį prejudicinį klausimą, reikia pateikti trumpą analizę, kuria galėtų pasiremti Teisingumo Teismas, jei, atsižvelgęs į pirmąjį klausimą, jis priims kitokį sprendimą nei siūlomas šioje išvadoje.

1. Pranešimas apie teisę atsisakyti sutarties?

93. Pirmiausia pažymėtina, kad šioje byloje nežinoma, ar vartotojui buvo pranešta apie jo teisę atsisakyti sutarties. Vartotojo teisė atsisakyti sutarties yra terminuota( ) ir pagal Direktyvą 85/577, tiksliau pagal ją į nacionalinę teisę perkeliančias nuostatas, vartotojas pasibaigus šiam terminui negali atsisakyti savo veiksmų rezultatų, nebent jam nebuvo pranešta apie šią teisę( ). Taigi, kaip jau buvo nurodyta šios išvados 20 punkte, šis klausimas buvo pateiktas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, tačiau jis negalėjo į jį atsakyti, nes klausimas susijęs su faktinių aplinkybių nustatymu, kurį atliko žemesnės instancijos teismas. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad šalys neginčija, jog vartotojas tinkamai nutraukė sutartį pagal HWiG, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliama Direktyva 85/577. Šis klausimas taip pat buvo pateiktas šalims per posėdį, tačiau jos nepateikė vieno atsakymo. C. von der Heyden atstovas nurodė, kad šiuo klausimu neturi jokios informacijos, tačiau, Komisijos manymu, atsakymą netiesiogiai galima suprasti iš to, kad vartotojas nagrinėjamoje byloje turėjo galimybę atsisakyti savo veiksmų rezultatų.

94. Reikia priminti, kad pagal EB 234 straipsnio procedūrą, grindžiamą griežtu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių įvertinimas priskiriamas nacionalinio teismo kompetencijai. Tačiau tam, kad pastarajam teismui pateiktų naudingą atsakymą, Teisingumo Teismas gali, bendradarbiaudamas su nacionaliniais teismais, pateikti nacionaliniam teismui visas, Teisingumo Teismo manymu, reikalingas nuorodas( ). Todėl Teisingumo Teismas nagrinėjamoje byloje turi remtis prielaida, kad vartotojui nebuvo pranešta apie jo teisę atsisakyti, tačiau nacionalinis teismas vykdydamas savo kompetenciją turės patikrinti šios prielaidos teisingumą.

2. Nagrinėjimas iš esmės

95. Jei nagrinėjamoje byloje Teisingumo Teismas, kalbant apie pirmąjį prejudicinį klausimą, atsakytų, kad Direktyva 85/577 taikoma nagrinėjamoje byloje, vartotojas pagal direktyvos 5 straipsnio 2 dalį turėtų būti atleistas „nuo bet kokių įsipareigojimų pagal nutrauktąją sutartį“. Tai reikštų, kad jam turėtų būti grąžinta visa suma, kurią jis investavo į fondą. Iš to galima daryti išvadą, kad nagrinėjamoje byloje, kurios atveju fondas patyrė nuostolių, kiti fondo nariai turėtų prisiimti finansinę pareigą grąžinti šią sumą vartotojui, kuris išstojo iš fondo.

96. Pirmiausia reikia paaiškinti Direktyvos 85/577 7 straipsnio, kuriame numatyta, kad „jei vartotojas pasinaudoja savo teise atsisakyti sutarties, tokio atsisakymo teisiniams padariniams taikomi nacionalinės teisės aktai, ypač dėl mokėjimų už tiektas prekes ir teiktas paslaugas atlyginimo ir gautų prekių grąžinimo“, reikšmę nagrinėjamoje byloje. Šiuo straipsniu nesuteikiama valstybėms narėms bendra teisė jų nuožiūra pakeisti šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje numatytus teisinius padarinius, tačiau leidžia joms tik apibrėžti, kada ir kaip vyks atlyginimas už įsipareigojimus, įvykdytus pagal sutartį, kurią vartotojas nutraukė( ). Todėl vien tik šio straipsnio nepakanka tam, kad vartotojo išstojimas iš fondo turėtų ex tunc poveikį.

97. Taigi nagrinėjamoje byloje Direktyvos 85/577 5 straipsnio 2 dalies išaiškinimas yra lemiamas. Šio straipsnio formuluotė nekelia jokių abejonių: vartotojas turi būti atleistas nuo bet kokių įsipareigojimų pagal nutrauktąją sutartį. Su šiuo straipsniu susijusi teismo praktika taip pat aiški: byloje Schulte Teisingumo Teismas nusprendė, kad sutarties, kurią vartotojas sudarė ne prekybai skirtose patalpose, nutraukimas turi reikšti pradinės būklės atkūrimą( ).

98. Tačiau sprendimas, pagal kurį vartotojo išstojimas iš fondo gali turėti ex tunc poveikį, prieštarauja šios direktyvos tikslui. Todėl siekiant atsakyti į antrąjį prejudicinį klausimą reikia teleologiškai susiaurinti Direktyvos 85/577 5 straipsnio 2 dalį ir į šį klausimą atsakyti taip, kad pagal šį straipsnį nedraudžiama iš teismų praktikos kilusi nacionalinės teisės taisyklė, pagal kurią stojimo į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, atsisakęs vartotojas įgyja teisę reikalauti savo išstojimo balanso, apskaičiuojamo atsisakymo įsigaliojimo momentu (ex nunc), o tai gali reikšti, kad išstodamas jis atgaus mažiau nei jo įmokėtų įnašų į fondą vertė, arba jis turės padengti dalį nuostolių, kuriuos patyrė šis fondas. Pagrįsdama šią išvadą, galiu pateikti keletą argumentų.

99. Pirmasis ir lemiamas argumentas, pagrindžiantis šį teiginį, susijęs su tuo, kad visi kiti uždarojo nekilnojamojo turto fondo, įsteigto kaip bendrija, nariai iš esmės yra vartotojai( ). Direktyvoje 85/577 suteikiama vartotojui apsauga pardavėjo, tačiau ne kitų vartotojų atžvilgiu. Jei nagrinėjamoje byloje darytume prielaidą, kad vartotojas gali išstoti iš uždarojo nekilnojamojo turto fondo išstojimui galiojant ex tunc, jis būtų apsaugotas, tačiau kiti vartotojai, kurie lieka fonde, visiškai netektų apsaugos. Taigi būtų apsaugotas tik vartotojas, kuris pirmasis nusprendė išstoti iš fondo, o kitiems vartotojams ne tik nebebūtų taikoma ši apsauga, bet jų situacija pablogėtų dėl vartotojui, kuris išstojo, suteiktos apsaugos( ). Todėl, mano manymu, negalima leisti to, kad vartotojas išstotų iš uždarojo nekilnojamojo turto fondo išstojimui galiojant ex tunc.

100. Antra, reikia atsižvelgti į tai, kad Direktyva 85/577 siekiama apsaugoti vartotoją nuo skuboto sutarties sudarymo ne prekybai skirtose patalpose, tačiau ne nuo rizikos, susijusios su kapitalo investavimu. Kaip ir kitos kapitalo investavimo formos, investavimas į uždaruosius nekilnojamojo turto fondus susijęs su rizika, dėl kurios investuotojas gali gauti pelno arba patirti nuostolių. Jei vartotojas išstoja iš fondo kaip tik tada, kai šis gauna pelno, jis turi teisę, kad jam būtų paskirta jo pelno dalis, ir, atvirkščiai, jei fondas patiria nuostolių, vartotojas išstodamas iš fondo turi padengti dalį fondo patirtų nuostolių. Vartotojas pats turi prisiimti šio kapitalo investavimo riziką, tuo pačiu tik jis pasinaudoja ir galimu šios bendrijos pelnu. Jei būtų pripažinta, kad vartotojas, kuriam nebuvo pranešta apie jo teisę atsisakyti sutarties, išstoja iš fondo išstojimui galiojant ex tunc, būtų prieita prie absurdiškos situacijos, nes šiam vartotojui būtų užtikrinta finansiškai palankesnė padėtis nei vartotojui, kuriam tinkamai buvo pranešta apie teisę atsisakyti sutarties ir kurio teisė dėl šios priežasties terminuota.

101. Trečia, tai, kad vartotojas išstojo iš uždarojo nekilnojamojo turto fondo po vienuolikos metų, nėra nereikšminga nagrinėjant šią bylą. Kaip jau buvo nurodyta šios išvados 94 punkte, šiuo klausimu remiuosi prielaida, kad tai buvo įmanoma, nes vartotojui nebuvo pranešta apie jo teisę atsisakyti sutarties. Tačiau šia prasme reikia atsižvelgti į tai, kad vartotojo apsaugos priežastis iš dalies skiriasi, kai vartotojas turi galimybę atsisakyti savo veiksmų rezultatų tuoj pat, per ne trumpesnį kaip septynių dienų nuo sutarties sudarymo laikotarpį, ir kai jis gali jų atsisakyti net ir praėjus tam tikram laikui po sutarties sudarymo, nes šis terminas pratęsiamas dėl to, kad vartotojui nebuvo pranešta apie jo teisę atsisakyti sutarties.

102. Vartotojo galimybės atsisakyti savo veiksmų rezultatų tuoj pat po sutarties sudarymo prasmė yra apsauga nuo skuboto sprendimo priėmimo( ). Taigi reikia leisti vartotojui per santykinai trumpą laikotarpį po sutarties sudarymo įvertinti įsipareigojimus, kurie jam nustatyti pagal šią sutartį, ir nuspręsti, ar jis jų atsisako. Vėlesnė vartotojui suteikta galimybė atsisakyti savo veiksmų rezultatų dėl to, kad jam nebuvo pranešta apie teisę atsisakyti sutarties, yra grindžiama dviem iš dalies skirtingais argumentais. Pirma, jos tikslas yra užtikrinti vartotojui veiksmingą jo teisių įgyvendinimą, antra, leidus vartotojui atsisakyti savo veiksmų rezultatų neterminuotai, jei jam nebuvo pranešta apie jo teisę atsisakyti sutarties, pardavėjai priverčiami ateityje apie ją pranešti vartotojams( ). Galima sakyti, kad šis atsisakymo termino atidėjimas yra atitinkama sankcijos pardavėjui, kuris vartotojui nepranešė apie jo teisę atsisakyti sutarties, forma. Šis sankcijos pobūdis, kuriuo tampa atidėtas terminas, suteiktas atsisakyti veiksmų rezultatų, nagrinėjamoje byloje neteisėtai paveiktų kitus vartotojus – nagrinėjamo nekilnojamojo turto fondo narius.

3. Siūlomas atsakymas į antrąjį prejudicinį klausimą

103. Taigi Teisingumo Teismui siūlau, jei jis nuspręstų, kad Direktyva 85/577 taikoma vartotojo stojimui į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, atsakyti į antrąjį prejudicinį klausimą, kad Direktyvos 85/577 5 straipsnio 2 dalimi nedraudžiama iš teismų praktikos kilusi nacionalinės teisės taisyklė, pagal kurią stojimo į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija, atsisakęs vartotojas įgyja teisę reikalauti iš šio fondo savo išstojimo balanso, apskaičiuojamo atsisakymo įsigaliojimo momentu (ex nunc), o tai gali reikšti, kad išstodamas jis atgaus mažiau nei jo įmokėtų įnašų į fondą vertė, arba jis turės padengti dalį nuostolių, kuriuos patyrė šis fondas.

E – Išvada

104. Reikia pripažinti, kad atsakymas į antrąjį prejudicinį klausimą, siūlomas ir suformuluotas ankstesniame punkte, sukuria Direktyvos 85/577 5 straipsnio 2 dalies išimtį. Taigi reikia grįžti prie atsakymo į pirmąjį prejudicinį klausimą ir pabrėžti, kad tinkamiausia būtų laikytis nuomonės, kad Direktyva 85/577 netaikoma vartotojo stojimui į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija.

VII – Išvada

105. Atsižvelgdama į pateiktus svarstymus, Teisingumo Teismui siūlau taip atsakyti į du Bundesgerichtshof pateiktus prejudicinius klausimus:

„1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EBB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose, 5 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji netaikoma vartotojo stojimui į uždarąjį nekilnojamojo turto fondą, įsteigtą kaip civilinės teisės bendrija.“