GENERALINIO ADVOKATO

ANTONIO TIZZANO IŠVADA,

pateikta 2005 m. lapkričio 10 d.( )

Byla C‑234/04

Rosmarie Kapferer

prieš

Schlank & Schick GmbH

(Landesgericht Innsbruck (Austrija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Galutinis teismo sprendimas – Pareiga atnaujinti procesą – Bendradarbiavimo principas – EB 10 straipsnis – Teisinis saugumas – Bendrijos teisės viršenybė – Teismo jurisdikcija civilinėse ir komercinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – 5 straipsnio 1 dalies a punktas, 15 straipsnio 1 dalies c punktas ir 16 straipsnis– Byla dėl tariamai laimėto prizo išieškojimo – Sutartinis pobūdis“

1. Ši byla susijusi su prašymu priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį, kurį Teisingumo Teismui pateikė Landesgericht Innsbruck (Austrija), klausdamas, pirma, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo pagal EB 10 straipsnį peržiūrėti įsiteisėjusį teismo sprendimą, jeigu jis mano, kad toks sprendimas prieštarauja Bendrijos teisei, ir, antra, prašydamas išaiškinti 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (toliau – Reglamentas Nr. 44/2001 arba tiesiog reglamentas) 15 straipsnį( ).

I – Teisės aktai

Bendrijos teisė

2. Po to, kai teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose Amsterdamo sutartimi buvo įtrauktas į Bendrijos sritį, Taryba, remdamasi EB 61 straipsnio c punktu ir EB 67 straipsnio 1 dalimi, priėmė Reglamentą Nr. 44/2001. Šiame reglamente, įsigaliojusiame 2002 m. kovo 1 d. ir skirtame pakeisti Briuselio konvenciją( ), atkartojama dauguma Konvencijos nuostatų, tačiau kartu juo yra padaryta ir tam tikrų pakeitimų bei papildymų.

3. Pirmoji šiai bylai svarbi nuostata – tai 5 straipsnis, esantis Reglamento II skyriaus („Jurisdikcija“) 2 skirsnyje „Speciali jurisdikcija“; jame nustatyta:

„Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl:

1. a) sutarties gali būti iškelta atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose;

b) pagal šią nuostatą ir jeigu nesusitariama kitaip, atitinkamos prievolės vykdymo vieta yra:

– parduodant prekes – valstybėje narėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį,

– teikiant paslaugas – valstybėje narėje, kurioje paslaugos buvo arba turėtų būti suteiktos pagal sutartį;

c) a papunktis taikomas tuomet, kai netaikomas b papunktis;

<…>“

4. Toliau reikia paminėti to paties reglamento 4 skirsnio „Jurisdikcija, susijusi su vartotojų sutartimis“ 15 ir 16 straipsnius.

5. 15 straipsnis numato:

„1. Bylose dėl sutarties, kurią asmuo, vartotojas, sudaro tokiam tikslui, kuris gali būti laikomas nesusijusiu su jo darbu arba profesija, jurisdikcija nustatoma vadovaujantis šiuo skirsniu, nepažeidžiant 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto, jeigu:

a) sutartis sudaryta dėl prekių pardavimo išsimokėtinai grąžinamo dalinių įmokų kredito sąlygomis; arba

b) sutartis sudaryta dėl paskolos, kuri turi būti grąžinta dalimis, arba dėl bet kurios kitos formos kredito, suteikto prekių pardavimui finansuoti; arba

c) visais kitais atvejais, sutartis buvo sudaryta su šalimi, vykdančia komercinę arba profesinę veiklą valstybėje narėje, kurioje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, arba kitu būdu tokią veiklą susiejančia su minėta valstybe nare ar keliomis valstybėmis, įskaitant pastarąją, ir jeigu minima sutartis yra priskiriama tokios veiklos sričiai <...>“

6. Pagal 16 straipsnio 1 dalį:

„Vartotojas kitai sutarties šaliai bylą gali iškelti valstybės narės, kurioje yra nuolatinė tos sutarties šalies gyvenamoji ar verslo vieta, teismuose arba vartotojo nuolatinės gyvenamosios vietos teismuose.“

7. Galiausiai 24 straipsnis numato:

„Be jurisdikcijos, kylančios iš kitų šio reglamento nuostatų, jurisdikciją turi valstybės narės teismas, į kurį atvyksta atsakovas. Ši taisyklė netaikoma, jeigu atsakovas atvyksta į teismą dėl jurisdikcijos užginčijimo arba jeigu pagal 22 straipsnį kitas teismas turi išimtinę jurisdikciją.“

Nacionalinė teisė

8. Pirmoji bylai svarbi nuostata – tai Austrijos vartotojų teisių gynimo įstatymo (Konsumentenschutzgesetz) (toliau – VTGĮ)( ) 5j straipsnis, kuris suformuluotas taip:

„Įmonės, kurios konkrečiam vartotojui pažada skirti jam prizą ar pateikia kitus panašaus pobūdžio pasiūlymus, suformuluotus taip, kad vartotojui sudaromas įspūdis, jog jis laimėjo konkretų prizą, privalo jam įteikti šį prizą; šio prizo taip pat gali būti reikalaujama teismine tvarka.“

9. Taip pat būtina paminėti Austrijos civilinio proceso kodekso (Zivilprozessordnung; toliau – ZPO) 530 straipsnį, kuriame dėl prašymų atnaujinti procesą nustatyta:

„1) Procesas, kuriame buvo priimtas sprendimas dėl bylos esmės, gali būti atnaujintas vienos iš šalių prašymu,

<…>

7. jei šaliai tampa žinomos naujos bylos aplinkybės ar ji sužino ar gali pateikti naujų įrodymų, kurių panaudojimas ir pateikimas ankstesniame procese būtų lėmęs jai palankesnį sprendimą.

2) Proceso atnaujinimas, pagrįstas 1 dalies 7 punkte nurodytomis aplinkybėmis, galimas tik tuo atveju, jei šalis, nesant jokios kaltės, negalėjo pateikti naujų faktinių aplinkybių ar naujų įrodymų prieš užbaigiant žodinę proceso dalį, po kurios pirmosios instancijos teismas priėmė sprendimą.“

10. Galiausiai to paties kodekso 534 straipsnyje nustatyta:

„1) Prašymas turi būti pateiktas per nustatytą 4 savaičių terminą.

2) Šis terminas prasideda:

<…>

4. 530 straipsnio 1 dalies 7 punkte nurodytu atveju nuo dienos, kai šalis galėjo teismui pateikti jai žinomas bylos aplinkybes ir įrodymus.

3) Prašymo senaties terminas yra 10 metų nuo sprendimo <...> įsiteisėjimo.“

II – Faktinės aplinkybės ir procedūra

11. R. Kapferer, ieškovė pagrindinėje byloje, yra Hall in Tirol (Austrija) gyvenanti vartotoja. 2000 m. ji gavo Schlank & Schick GmbH, Vokietijos bendrovės, parduodančios prekes pagal užsakymus paštu Austrijoje ir kitose šalyse (toliau Schlank & Schick GmbH arba atsakovė), jai asmeniškai adresuotą laišką, kuriame buvo nurodyta, kad ji laimėjo 53 750 ATS (t. y. 3 906,16 euro) vertės prizą prekėms įsigyti. Apytikriai po dviejų savaičių jai buvo atsiųstas antras laiškas, kuriame buvo užsakymo forma, paskutinis pranešimas dėl jos laimėto prizo pareikalavimo, laimėtos pinigų sumos ženklas ir „sąskaitos išrašas“, parodantis prizo sumą, reklaminė literatūra ir bendrovės produktų katalogas. Kitoje paskutinio pranešimo pusėje buvo laiškas, kurio viršuje buvo užrašyta „Credit International“, o tai patvirtino, kad prizas buvo saugomas minėtoje bendrovėje, ir ant kurio daug mažesniu šviesiai pilkos spalvos šriftu buvo nurodytos dalyvavimo žaidime ir prizų skyrimo sąlygos; viena iš tokių sąlygų buvo neįpareigojančio bandomojo užsakymo pateikimas.

12. R. Kapferer, norėdama gauti pažadėtą prizą, grąžino užsakymo formą Schlank & Schick GmbH, pasirašiusi, kaip ir buvo prašyta, po žodžiais „Su dalyvavimo sąlygomis susipažinau“ ir užklijavusi jos vardu išrašytą laimėtos pinigų sumos ženklą. Tačiau neįmanoma nustatyti, ar ieškovė tuo metu taip pat pateikė ir produktų užsakymą.

13. Negavusi prizo, kurį manė laimėjusi, R. Kapferer 2002 m. lapkričio 27 d. iškėlė bylą Hall pirmosios instancijos teisme (Bezirksgericht) pagal VTGĮ 5j straipsnį, prašydama įpareigoti Schlank & Schick jai sumokėti 3 906,16 euro sumą kartu su palūkanomis.

14. Atsakovė visų pirma tvirtino, kad minėtas teismas neturi jurisdikcijos, nes Austrijos teisme pareikštas ieškinys nėra kilęs iš sutartinių santykių, kaip to reikalaujama pagal Reglamento Nr. 44/2001 15 ir 16 straipsnius. Nepateikusi prekių užsakymo, R. Kapferer neįvykdė vienos iš dalyvavimo žaidime sąlygų ir todėl nebuvo sudaryta jokia sutartis.

15. 2003 m. spalio 23 d. Sprendimu Hall pirmosios instancijos teismas atmetė šį atsakovės argumentą, laikydamasis nuomonės, kad sutartiniai santykiai tarp šalių atsirado pasiūlius prizą ir vartotojui su tuo sutikus. Tačiau byloje jis atmetė visus ieškovės reikalavimus.

16. R. Kapferer pateikė apeliacinį skundą Landesgericht Innsbruck.

17. Remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, prašymą pateikęs teismas abejoja, ar pirmosios instancijos teismas turėjo jurisdikciją nagrinėti bylą. Tačiau atsižvelgiant į tai, kad Schlank & Schick neginčijo sprendimo atmesti jos argumentus dėl jurisdikcijos neturėjimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar vis dėlto jis yra įpareigotas pagal EB 10 straipsnį peržiūrėti įsiteisėjusį teismo sprendimą ir jį panaikinti, paaiškėjus, kad šis prieštarauja Bendrijos teisei. Numatydamas tokio įpareigojimo galimybę, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai remiasi sprendimu Kühne & Heitz,( ) kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad, įvykdžius tam tikras sąlygas, EB 10 straipsnis nustato administracinei institucijai įpareigojimą peržiūrėti galutinį administracinį sprendimą, siekiant atsižvelgti į tuo metu Teisingumo Teismo priimtą sprendimą, ir jis taip pat nori žinoti, ar minėtame sprendime nurodyti principai gali būti perkelti į teisminės institucijos sprendimus.

18. Todėl 2004 m. gegužės 26 d. Nutartimi Landesgericht Innsbruck nusprendė pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

A – Dėl pirmosios instancijos teismo sprendimo dėl jurisdikcijos

1. Ar EB 10 straipsnyje įtvirtintą bendradarbiavimo principą reikia aiškinti taip kad, esant Teisingumo Teismo sprendime byloje Kühne & Heitz nurodytoms sąlygoms, nacionalinis teismas taip pat yra įpareigotas peržiūrėti įsiteisėjusį teismo sprendimą ir jį panaikinti, jeigu nustatoma, kad jis prieštarauja Bendrijos teisei? Ar teismo sprendimų peržiūrėjimui ir panaikinimui keliamos papildomos sąlygos, palyginti su administraciniais sprendimais?

2. Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:

Ar ZPO 534 straipsnyje nustatytas Bendrijos teisei prieštaraujančio teismo sprendimo panaikinimo terminas atitinka Bendrijos teisės veiksmingumo principą?

3. Taip pat, jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:

Ar tarptautinės (arba teritorinės) jurisdikcijos nebuvimas, jeigu tai nebuvo ištaisyta pagal Reglamento (EB) Nr. 44/2001 24 straipsnį, yra Bendrijos teisės pažeidimas, kuris, atsižvelgiant į nagrinėjamus principus, gali panaikinti teismo sprendimo galiojimą?

4. Jeigu į trečiąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:

Ar apeliacinės instancijos teismas privalo peržiūrėti tarptautinės (arba teritorinės) jurisdikcijos pagal Reglamentą Nr. 44/2001 klausimą, jeigu jau yra įsiteisėjęs pirmosios instancijos teismo sprendimas dėl jurisdikcijos, tačiau dar neįsigaliojo sprendimas dėl bylos esmės? Jeigu atsakymas būtų teigiamas, ar šį klausimą teismas turi išnagrinėti savo iniciatyva, ar tik tuomet, jeigu to prašo viena iš bylos šalių?

B – Dėl jurisdikcijos, susijusios su vartotojų sutartimis, pagal Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktą

1. Ar apgaulingas laimėjimo pažadas, skatinantis sudaryti sutartį ir kartu atsirasti sutartiniams santykiams, turi pakankamai glaudų ryšį su ketinimu sudaryti vartotojo sutartį, kad iš to atsirandantiems reikalavimams būtų taikoma Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punkte nustatyta jurisdikcijos, susijusios su vartotojų sutartimis, taisyklė?

2. Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai:

Ar jurisdikcijos, susijusios su vartotojų sutartimis, taisyklė taikoma reikalavimams iš ikisutartinių prievolinių santykių ir ar apgaulingas laimėjimo pažadas, skatinantis sudaryti sutartį, turi pakankamai glaudų ryšį su dėl to atsiradusiais ikisutartiniais prievoliniais santykiais, kad ir šiuo atveju būtų taikoma jurisdikcija, susijusi su vartotojų sutartimis?

3. Ar jurisdikcijos, susijusios su vartotojų sutartimis, taisyklė taikoma tik tuomet, kai įvykdomos įmonės nustatytos dalyvavimo loterijoje sąlygos, net jei šios sąlygos neturi reikšmės esminiam reikalavimui pagal VTGĮ 5j straipsnį?

4. Jeigu į pirmąjį ir antrąjį klausimus būtų atsakyta neigiamai:

Ar jurisdikcijos, susijusios su vartotojų sutartimis, taisyklė taikoma specialiam įstatymo reglamentuotam reikalavimui sui generis įvykdyti sutartį arba tariamam, panašiam į sutartinį reikalavimui sui generis įvykdyti sutartį, kylančiam iš įmonės pažado išmokėti laimėjimą ir vartotojo reikalavimo atiduoti prizą?

III – Procesas Teisingumo Teisme

19. Nagrinėjant bylą Teisingumo Teisme, pastabas pateikė atsakovė, Vokietijos, Prancūzijos, Kipro, Austrijos, Suomijos, Švedijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Komisija.

20. 2005 m. rugsėjo 8 d. posėdyje buvo atstovaujama atsakovė, Čekijos, Vokietijos, Prancūzijos, Kipro, Nyderlandų, Austrijos, Suomijos, Švedijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės ir Komisija.

IV – Teisinė analizė

Dėl pirmojo klausimo

21. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 10 straipsnyje įtvirtintas bendradarbiavimo principas įpareigoja nacionalinį teismą peržiūrėti įsiteisėjusį teismo sprendimą ir jį panaikinti, jeigu minėtas teismas mano, kad toks sprendimas prieštarauja Bendrijos teisei.

22. Teisingumo Teismas savo praktikoje yra pripažinęs esminę res judicata principo svarbą tiek Bendrijos, tiek valstybių narių teisinėse sistemose( ). Jis yra konkrečiai konstatavęs, kad, „siekiant užtikrinti teisės ir teisinių santykių stabilumą, taip pat tinkamą teisingumo vykdymą, yra svarbu, kad teismo sprendimai, kurie, išnaudojus visas galimas teisių gynimo priemones arba pasibaigus pasinaudojimui jomis numatytiems terminams, tampa galutiniai, nebegalėtų būti ginčijami“( ).

23. Toliau Teisingumo Teismas tvirtina, kad iš to darytina išvada, jog Bendrijos teisė nenustato nacionaliniams teismams pareigos netaikyti vidaus proceso taisyklių, suteikiančių sprendimui įsigaliojusio sprendimo galią, net jei tai leistų jam nustatyti, kad tokiu sprendimu buvo pažeista Bendrijos teisė( ). Panašiai, nacionaliniam teismui vertinant valstybės atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimą principo pasekmes, Teisingumo Teismas sprendime Köbler konstatavo, kad taikant šį principą nereikalaujama „bet kuriuo atveju <...> teismo sprendimo, dėl kurio atsirado žala, peržiūrėjimo“( ).

24. Šie principai nebuvo pakeisti sprendimu Kühne & Heitz, kuriuo remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

25. Pirmiausia minėta byla buvo susijusi tik su galutinių administracinių sprendimų, priimtų pažeidžiant Bendrijos teisę, peržiūrėjimo galimybe. Tai yra kitokio pobūdžio ir svarbos klausimas nei klausimas, susijęs su res judicata principu, pagrindiniu principu, kuris yra būdingas tik teismų sprendimams. Todėl nemanau, kad Teisingumo Teismo toje byloje padarytos išvados gali būti paprasčiausiai taikomos šioje byloje iškeltiems klausimams.

26. Tačiau net jeigu būtų nuspręsta laikytis tokio požiūrio, manau, kad nebūtų prieita prie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pasiūlytos išvados, nes bylos faktinės aplinkybės neatitinka sprendime Kühne & Heitz nustatytų sąlygų.

27. Galima prisiminti, kad toje byloje Teisingumo Teismas, prieš leisdamas taikyti to principo išimtis tik tam tikromis sąlygomis, pirmiausia teigė, jog „Bendrijos teisė nereikalauja, kad administracinės institucijos iš esmės būtų įpareigotos peržiūrėti <...> galutiniu tapusį administracinį sprendimą“( ). Teisingumo Teismas konstatavo, kad iš EB 10 straipsnio kylantis bendradarbiavimo principas nustato administracinei institucijai pareigą peržiūrėti galutinį administracinį sprendimą, siekiant atsižvelgti į vėlesnį Teisingumo Teismo pateiktą atitinkamos Bendrijos teisės nuostatos išaiškinimą, tik tuo atveju, jeigu:

„– pagal nacionalinę teisę (administracinė institucija) yra įgaliota peržiūrėti tokį sprendimą,

– aptariamas administracinis sprendimas tapo galutinis paskutinės instancijos nacionaliniam teismui priėmus sprendimą,

– tas sprendimas, atsižvelgiant į vėlesnį Teisingumo Teismo priimtą sprendimą, yra pagrįstas neteisingu Bendrijos teisės aiškinimu, patvirtintu nesikreipus į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnio 3 dalį, ir

– suinteresuotasis asmuo pateikė skundą administracinei institucijai iš karto po to, kai sužinojo apie tokį Teisingumo Teismo sprendimą.“( )

28. Tačiau šioje byloje nė viena iš išvardytų sąlygų nėra įvykdyta.

29. Pirmiausia atitinkami nacionalinės teisės aktai nereglamentuoja tokio proceso atnaujinimo, apie kokį kalba prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra paaiškinta, kad pagal ZPO įsiteisėjęs teismo sprendimas gali būti peržiūrėtas, tik jei viena iš šalių i) to reikalauja ir ii) nurodo naujų faktinių aplinkybių ar pateikia naujų įrodymų (žr. 9 punktą). Todėl, kaip Austrijos vyriausybė patvirtino savo pastabose ir per posėdį, teismas nėra įpareigotas atnaujinti proceso savo iniciatyva, jeigu jis mano, kad galėjo būti pažeista aukštesnės galios teisės norma, šiuo atveju Bendrijos teisės norma.

30. Antra, pirmosios instancijos teismo sprendimas tapo galutiniu ne dėl to, kad nacionalinis paskutinės instancijos teismas priėmė sprendimą, tačiau dėl to, kad jis nebuvo apskųstas per Austrijos teisės nustatytą terminą.

31. Kalbant apie trečiąją sprendime Kuhne & Heitz nustatytą sąlygą, ji susijusi su visiškai skirtingomis aplinkybėmis nei aptariamos šioje byloje. Šioje byloje nėra sprendimo, kuriuo būtų paliktas nepakeistas pirmosios instancijos teismo sprendimas ir kuriuo būtų galima remtis kaip pagrindu nustatant, ar sąlyga yra įvykdyta.

32. Bet kuriuo atveju nemanau, kad tuo metu, kai buvo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas patvirtino kitokį Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio ar kitos atitinkamos nuostatos aiškinimą nei Austrijos pirmosios instancijos teismo pateiktas aiškinimas( ). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nemini jokio panašaus sprendimo.

33. Galiausiai, priešingai nei aiškiai reikalaujama pagal sprendimą Kuhne & Heitz, nė viena iš pagrindinės bylos šalių nesikreipė dėl pirmosios instancijos teismo sprendimo peržiūrėjimo ir (arba) panaikinimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pats iškėlė klausimą, ar jis turėtų peržiūrėti sprendimą savo iniciatyva.

34. Atsižvelgdamas į pateiktus svarstymus manau, kad galiu padaryti išvadą, jog Bendrijos teisė neįpareigoja nacionalinio teismo peržiūrėti įsiteisėjusio teismo sprendimo ir jo panaikinti, jeigu paaiškėja, kad toks sprendimas prieštarauja Bendrijos teisei.

35. Padaręs išvadą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprivalo peržiūrėti pirmosios instancijos teismo sprendimo, manau, kad atsakymas į antrąjį klausimą, susijusį su tame sprendime pateiktu Reglamento Nr. 44/2001 išaiškinimu, nenaudingas ginčo pagrindinėje byloje išsprendimui ir todėl Teisingumo Teismui nebūtina šiuo klausimu pareikšti savo nuomonės.

36. Tačiau, jeigu Teisingumo Teismas laikytųsi kitokios nuomonės ir siekiant analizės išsamumo, Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punkto išaiškinimo klausimas taip pat bus išnagrinėtas.

Dėl antrojo klausimo

37. Antruoju klausimu, kaip jau žinoma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar toks pažadas įteikti laimėjimą, dėl kurio kilo ginčas pagrindinėje byloje, skatinantis vartotoją sudaryti sutartį, yra „sutartinio“ pobūdžio arba kitaip prilygsta „sutartiniams“ santykiams, ar yra pakankamai glaudžiai su tokiais santykiais susijęs, kad jam būtų taikomas reglamento 15 straipsnio 1 dalies c punktas, ir ar todėl vartotojas turi teisę iškelti bylą jurisdikciją, susijusią su vartotojų sutartimis, turinčiame teisme, kad išieškotų tariamai laimėtą prizą. Kitaip tariant, kyla klausimas, ar ieškiniai teismui, kaip antai R. Kapferer pareikštas ieškinys, patenka į reglamento 15 straipsnio taikymo sritį.

38. Austrija ir Vokietija( ), viena vertus, ir Schlank & Schick bei Komisija, kita vertus, pateikia visiškai priešingus atsakymus į šį klausimą, pateikdamos toliau apibūdintus argumentus (kiek tai yra svarbu).

39. Abi vyriausybės teigia, kad pagrindinėje byloje pareikštas ieškinys yra sutartinio pobūdžio pagal reglamento 15 straipsnio 1 dalies c punktą. Konkrečiai kalbant, jos ginčija tai, kad ši nuostata turi būti aiškinama plačiai, siekiant apsaugoti vartotoją kaip silpnesniąją sutartinio santykio šalį, ir kad vartotojui atsiųstas „pažadas įteikti laimėjimą“ buvo aiškiai skirtas paskatinti jį užsisakyti prekes ir taip sudaryti sutartį.

40. Kitos dvi į bylą įstojusios šalys teigia, nors ir nepasiūlydamos alternatyvos, kad 15 straipsnis netaikytinas šioje byloje, ir iš esmės ginčija, kad atsiuntus „pažadą įteikti laimėjimą“ nebuvo sudaryta atlygintinė sutartis ir todėl nebuvo įvykdyta esminė ginčijamos nuostatos taikymo sąlyga.

41. Norėčiau nedelsdamas pažymėti, kad visiškai neseniai priimtame sprendime Engler( ), kuris buvo paskelbtas jau prasidėjus šiam procesui ir todėl apie ji nežinojo nei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nei šalys, Teisingumo Teismas priėmė sprendimą byloje, labai panašioje į šią bylą tiek pagrindinės bylos faktinių aplinkybių, tiek iškeltų teisinių klausimų atžvilgiu.

42. Sprendimas Engler taip pat buvo susijęs su Austrijos vartotojos pareikštu ieškiniu Austrijos teisme pagal tą pačią nacionalinės teisės nuostatą (VGTĮ 5j straipsnį), kuriuo buvo prašoma įpareigoti Vokietijos bendrovę, parduodančią prekes pagal užsakymus paštu, išmokėti prizą, apie kurio laimėjimą ši bendrovė pranešė minėtai vartotojai tokios pat rūšies reklaminio pranešimo forma. Užginčijus Austrijos teismo jurisdikciją nagrinėti ir išspręsti pateiktą reikalavimą, buvo kreiptasi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl įvairių Briuselio konvencijos, kuri buvo taikytina tai bylai ratione temporis, nuostatų išaiškinimo.

43. Dėl šių dviejų bylų panašumo gali būti naudinga trumpai apibūdinti minėtame sprendime Teisingumo Teismo pateiktą motyvavimą.

44. Šiame sprendime Teisingumo Teismas pirmiausia konstatavo, kad „tokiomis pagrindinės bylos aplinkybėmis P. Engler pateiktas ieškinys iš esmės (negali) būti laikomas kilusiu iš sutartinių teisinių santykių Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punkto prasme“( ) (dabar – reglamento 15 straipsnio 1 dalies c punktas). Pagal tos nuostatos turinį ji taikoma tik įvykdžius tam tikras sąlygas, iš kurių viena yra sutarties tarp vartotojo ir tiekėjo, veikiančio su jo veikla susijusiu tikslu, buvimas. Nagrinėjamoje byloje išsiuntus reklaminę medžiagą su pažadu įteikti laimėjimą tokia sutartis nebuvo sudaryta, nes vartotoja nepateikė užsakymo prekes pagal užsakymus paštu parduodančiai bendrovei.

45. Nustatęs, kad specialios vartotojų sutartis reglamentuojančios taisyklės (tuo metu, kaip pažymėta, įtvirtintos Briuselio konvencijos 13 straipsnyje) nėra taikytinos, Teisingumo Teismas toliau vis dėlto pažymėjo, kad tokia išvada „savaime neprieštarauja tam, kad šis (ieškinys pagrindinėje byloje) būtų kilęs iš sutartinių santykių šios Konvencijos 5 straipsnio 1 dalies (dabar – reglamento 5 straipsnis) prasme“, ir pagal bendrą taisyklę bylose dėl sutarties jurisdikciją turi „atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismai“( ).

46. Kaip Teisingumo Teismas paaiškino, remdamasis nusistovėjusia teismo praktika, taip yra todėl, kad 5 straipsnio 1 dalies sąvoka „bylose dėl sutarties“, skirtingai nei specialios vartotojų sutartims taikomos taisyklės (Konvencijos 13 straipsnis ir reglamento 15 straipsnis), neapsiriboja tik bylomis, kuriose buvo sudaryta sutartis, tačiau taikoma taip pat ir santykiams bei ryšiams, panašiems į sutarties šalių santykius, jeigu tik galima nustatyti „laisvai prisiimtą vieno asmens kito asmens atžvilgiu teisinę prievolę“( ).

47. Todėl toje byloje turėjo būti nustatyta tai, ar ginčijamo „pažado įteikti laimėjimą“ išsiuntimas sukūrė tokią prievolę prekes pagal užsakymus paštu parduodančiai bendrovei.

48. Atsakęs į tą klausimą teigiamai, Teisingumo Teismas nustatė, kad tokio pobūdžio ryšiai laikomi įpareigojančiais siuntėją, kuris: a) „siekdamas paskatinti vartotoją sudaryti sutartį, jam asmeniškai išsiuntė laišką, sudarydamas įspūdį, kad prizas bus įteiktas, kai jis grąžins prie laiško pridėtą „pranešimą apie sumokėjimą“, ir b) vartotojas (sutinka) su pardavėjo nustatytomis sąlygomis ir tinkamai (pareikalauja) sumokėti pažadėtą prizą“( ).

49. Taigi, jeigu šios sąlygos yra įvykdytos, toks ieškinys, kokį pareiškė P. Engler, kuriuo vartotojas prašo pagal Susitariančiosios Valstybės, kurioje yra jo nuolatinė gyvenamoji vieta, teisę įpareigoti kitoje Susitariančiojoje Valstybėje įsisteigusią prekes pagal užsakymus paštu parduodančią bendrovę išmokėti tariamai to vartotojo laimėtą prizą, gali būti pagrįstas Konvencijos 5 straipsnio 1 dalimi( ).

50. Galiausiai Teisingumo Teismas pažymėjo, jog nėra svarbu tai, kad laimėjimo išmokėjimas nepriklausė nuo prekių užsakymo ir kad vartotojas iš tiesų nepateikė užsakymo, nes, kaip jau išsiaiškinta, pagal 5 straipsnio 1 dalį sutartis nėra būtina( ).

51. Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, manau, jog Teisingumo Teismo sprendime Engler pateikti principai gali būti taikomi šioje byloje mutatis mutandis.

52. Pirmiausia manau, kad dėl tų pačių tame sprendime nurodytų priežasčių reglamento 15 straipsnio 1 dalies c punktas negali būti taikomas šioje byloje. Kaip ir Briuselio konvencijos 13 straipsnis (ir kaip yra aišku iš šios nuostatos teksto), ši nuostata taikoma tik tuo atveju, kai „sutartis sudaryta“ tarp verslininko ir vartotojo. Tačiau pagal nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šioje byloje nėra jokios sutarties, nes negalima nustatyti, ar R. Kapferer pateikė prekių užsakymą.

53. Antra, man neatrodo, priešingai nei tvirtina Austrijos ir Vokietijos vyriausybės, kad šis reikalavimas, jog turi būti sudaryta sutartis, nebetaikomas nuo to momento, kai Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsniu buvo pakeistas Konvencijos 13 straipsnis. Pasak dviejų suinteresuotųjų vyriausybių, šie pokyčiai sustiprino vartotojų apsaugą, todėl naujoji nuostata turi būti aiškinama dar palankiau silpnesniosios sutartinių santykių šalies naudai, nei tai leidžia Konvencijos 13 straipsnis.

54. Tačiau turiu pažymėti, kad tie pokyčiai buvo susiję tik su materialine vartotojų sutartis reglamentuojančių nuostatų taikymo sritimi( ). Kaip jau ką tik buvo pažymėta, šie pokyčiai neturėjo jokios įtakos abiejose nuostatose įtvirtintam reikalavimui, kad tarp verslininko ir vartotojo būtų sudaryta sutartis.

55. Tačiau nepaisant to, kad specialios vartotojų sutartis reglamentuojančios taisyklės nėra taikytinos šiai bylai, negalima atmesti galimybės, jog ieškovės ieškinys vis dėlto gali būti vertinamas kaip kylantis iš sutartinių santykių, kaip buvo byloje Engler, ypač remiantis reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punktu, kuris, tiek, kiek tai svarbu šioje byloje, yra toks pat kaip ir Konvencijos 5 straipsnio 1 dalis.

56. Todėl reikia apsvarstyti klausimą, ar reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punktas yra taikytinas šioje byloje.

57. Norėčiau iš karto pažymėti, kad tai, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo nutartyje aiškiai nepaminėjo ginčijamos nuostatos, neužkerta kelio apsvarstyti šį klausimą. Kaip nustatyta Bendrijos teismų praktikoje, „Teisingumo Teismas turi aiškinti visas Bendrijos teisės nuostatas, kurios nacionaliniams teismams yra būtinos išspręsti jų nagrinėjamas bylas, net jei tos nuostatos aiškiai nenurodytos tų teismų Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose.“( )

58. Dabar manau, kad šioje byloje yra visiškai įvykdyti 5 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo reikalavimai. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra aišku, kad sprendime Engler nurodytos sąlygos (48 punktas) yra įvykdytos. Pirma, Schlank & Schick, vykdydama savo pardavimo veiklą ir siekdama paskatinti vartotoją užsakyti produktus, vartotojos namų adresu savo iniciatyva išsiuntė laišką, kuriame vartotoja (jos vardas ir pavardė) buvo nurodyta kaip prizo laimėtoja; antra, R. Kapferer aiškiai sutiko su Schlank & Schick nustatytomis dalyvavimo žaidime sąlygomis ir pareikalavo jos tariamai laimėto prizo.

59. Nemanau, kad Schlank & Schick ir Komisijos argumentas, jog šios bylos faktinės aplinkybės skiriasi nuo Engler sprendime nurodytų faktinių aplinkybių, galėtų nulemti kitokią išvadą. Minėtų šalių požiūriu, šioje byloje nebuvo šalis įpareigojančių santykių, nes R. Kapferer neįvykdė vienos iš dalyvavimo žaidime sąlygų, būtent sąlygos pateikti neįpareigojantį bandomąjį užsakymą.

60. Pirmiausia pažymėčiau, kad tai, ar tokia sąlyga buvo, yra ginčijama nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje( ). Tačiau, net jeigu būtų pripažinta, kad laimėjimas yra išmokamas tik užsakius prekių, vis dar išlieka faktas, kurio neginčija nė viena iš šalių, jog R. Kapferer aiškiai sutiko su dalyvavimo žaidime sąlygomis ir pareikalavo išmokėti savo laimėjimą. Remiantis sprendimu Engler, to pakanka padaryti išvadą, kad pažadas įteikti laimėjimą yra sutartinė prievolė reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkto prasme (48 ir 50 punktai).

61. Be to, remiantis Teisingumo Teismo praktika, net ginčai dėl sutartinės prievolės, kuria yra grindžiamas reikalavimas, buvimo fakto patenka į 5 straipsnio 1 dalies taikymo sritį( ). Todėl ši nuostata taikytina tais atvejais, kai, kaip antai šioje byloje, tarp šalių yra kilęs ginčas dėl vieno ar daugiau prievolę, kuria yra pagrįstas ieškovės reikalavimas, sudarančių elementų buvimo fakto.

62. Todėl manau, kad galiu padaryti išvadą, jog pagrindinės bylos aplinkybėmis vartotojo pareikštas ieškinys, kuriuo pagal Susitariančiosios Valstybės, kurioje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, teisę teismo prašoma įpareigoti kitoje Susitariančiojoje Valstybėje įsisteigusią prekes pagal užsakymus paštu parduodančią bendrovę išmokėti vartotojui tariamai jo laimėtą prizą, negali būti grindžiamas Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punktu, tačiau toks ieškinys patenka į to reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo sritį.

63. Jeigu su tokia išvada būtų sutikta, galima teigti, kad pagal aptariamą nuostatą jurisdikciją nagrinėjamoje byloje turės sutartinės prievolės, dėl kurios R. Kapferer pareiškė ieškinį, vykdymo vietos teismai.

64. Tačiau kur yra ta „vieta“? Reglamente nustatyta tik dviejų rūšių sutartinių prievolių vykdymo vieta: iš prekių pardavimo ir iš paslaugų teikimo kylančių sutartinių prievolių atveju, kai kiekvienu konkrečiu atveju jurisdikcija priklauso prekių pristatymo ar paslaugų suteikimo vietos teismams (5 straipsnio 1 dalies b punktas).

65. Dėl kitų rūšių sutartinių santykių, įskaitant ir šioje byloje nagrinėjamus sutartinius santykius, 5 straipsnyje nieko nepasakyta. Tačiau Teisingumo Teismas yra ne kartą konstatavęs, kad frazė „atitinkamos prievolės vykdymo vietos“ „turi būti aiškinama kaip nurodanti pagal bylą nagrinėjančio teismo valstybės kolizinės teisės normas atitinkamai prievolei taikytiną teisę“( ). Todėl būtent minėtas teismas turi „pagal savo valstybės kolizinės teisės normas nustatyti, kokia teisė taikytina atitinkamiems teisiniams santykiams, ir pagal tą teisę apibrėžti atitinkamos sutartinės prievolės vykdymo vietą“( ).

66. Todėl pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia turi nustatyti, kokia teisė yra taikytina aptariamam pažadui įteikti laimėjimą pagal Austrijos kolizinės teisės normas, ir tada, remdamasis ta teise, nustatyti iš to kylančios prievolės vykdymo vietą ir galiausiai išsiaiškinti, ar ta vieta „priklauso jo teritorinei jurisdikcijai“( ).

67. Nemanau, kad Teisingumo Teismas privalo svarstyti kitus klausimus ir atlikti nagrinėjimą, nes tai priklauso prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kompetencijai. Norėčiau tik pažymėti, kad pagal tai, kas buvo siūloma posėdyje (tai siūlė Austrija), tas teismas tikriausiai padarytų išvadą, jog jurisdikciją turi Austrijos teismai.

68. Tačiau turiu pridurti, kad net ir kitokia nagrinėjimo išvada nebūtinai reikštų, jog Austrijos teismai neturi jurisdikcijos.

69. Taip yra dėl reglamento 24 straipsnio galimo taikymo, pagal kurį jurisdikcija suteikiama valstybės narės teismui, į kurį atvyksta atsakovas, neginčijantis tokios jurisdikcijos, nebent kitas teismas turėtų išimtinę jurisdikciją pagal reglamento 22 straipsnį( ).

70. Šioje byloje pastaroji sąlyga yra tikrai įvykdyta, nes netaikomas nė vienas iš reglamento 22 straipsnyje nustatytų išimtinės jurisdikcijos kriterijų. Tačiau manau, kad kita sąlyga taip pat gali būti įvykdyta, nes, nors Austrijos teismų jurisdikcija buvo ginčijama pirmojoje instancijoje, apeliacinėje instancijoje ji jau nebebuvo ginčijama. Todėl pirmosios instancijos teismo priimto sprendimo neužginčijimas šiuo atžvilgiu gali būti laikomas jurisdikcijos pripažinimu pagal 24 straipsnį.

71. Atsižvelgdamas į visus pateiktus svarstymus, manau, kad šioje byloje Bendrijos teisė nebuvo pažeista dėl jurisdikcijos nebuvimo.

V – Išvada

72. Todėl siūlau Teisingumo Teismui atsakyti į pirmąjį Landesgericht Innsbruck pateiktą klausimą taip:

„Bendrijos teisė neįpareigoja nacionalinio teismo peržiūrėti įsiteisėjusio teismo sprendimo ir jo panaikinti paaiškėjus, kad jis prieštarauja Bendrijos teisei.“

Be to, jeigu Teisingumo Teismas manytų, kad yra būtina atsakyti į antrąjį klausimą, siūlau jam pateikti tokį atsakymą:

„Pagrindinės bylos aplinkybėmis vartotojo pareikštas ieškinys, kuriuo pagal Susitariančiosios Valstybės, kurioje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, teisę teismo prašoma įpareigoti kitoje Susitariančiojoje Valstybėje įsisteigusią prekes pagal užsakymus paštu parduodančią bendrovę išmokėti vartotojui tariamai jo laimėtą prizą, negali būti grindžiamas 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 15 straipsnio 1 dalies c punktu, tačiau toks ieškinys patenka į minėto reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo sritį.“