Minėtą reglamentą Komisija priėmė naudodamasi įgyvendinimo įgaliojimais ir taikydama reguliavimo procedūrą su tikrinimu, todėl jis nėra pagal teisėkūros procedūrą priimtas aktas. Be to, Reglamentas Nr. 432/2012 yra visuotinai taikomas, nes taikomas objektyviai apibrėžtoms situacijoms ir sukelia privalomų teisinių pasekmių bendrai ir abstrakčiai numatytai asmenų kategorijai.

Be to, Reglamentas Nr. 432/2012 nepalieka jokios diskrecijos jo adresatams, nes jame numatytas leidimas akivaizdžiai vyksta savaime ir išplaukia tik iš teisės normų, netaikant kitų tarpinių taisyklių. Šiuo klausimu pažymėtina, kad, remiantis Reglamento Nr. 432/2012 2 straipsniu, jis yra privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse.

Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo veiklą reglamentuoja laisvo įrodymų vertinimo principas ir vienintelis kriterijus vertinant pateiktų įrodymų vertę yra jų patikimumas. Vertinant dokumento įrodomąją galią pirmiausia reikia patikrinti jame nurodytos informacijos tikrumą ir atsižvelgti, be kita ko, į dokumento kilmę, jo parengimo aplinkybes, adresatą, taip pat atsakyti į klausimą, ar jo turinys atrodo pagrįstas ir patikimas. Šiuo klausimu darytina išvada, kad ieškovo pateikti dokumentai yra patikimi, kai jie pateikti būtent Sąjungos teismo prašymu, kai tai yra pareiškimai, pasirašyti įmonės ieškovės direktorių, kurie privalo konkrečiai suteikti prašomą informaciją, ir kai jie pateikti tarpininkaujant ieškovui atstovaujančiam advokatui, kuris, kaip vykdyti teisingumą padedantis asmuo, ir dėl jam tenkančių profesinių pareigų privalo patikrinti minėtų dokumentų autentiškumą ir teisingumą.

Šiuo klausimu atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1924/2006 tikslus, nurodytus jo 1 ir 2 konstatuojamosiose dalyse bei 1 straipsnyje, minėto reglamento 13 straipsnio 1–3 dalis reikia aiškinti taip, kad jose įtvirtinta Komisijos pareiga pasiekti rezultatą, t. y. pasikonsultavus su EFSA patvirtinti leidžiamų vartoti teiginių sąrašą remiantis valstybių narių pateiktais nacionaliniais sąrašais. Iš tiesų šio straipsnio ar Reglamento Nr. 1924/2006 konstatuojamųjų dalių tekstas neleidžia manyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino atimti iš Komisijos galimybę sudaryti šį sąrašą laipsniškai ir kartkartėmis jį papildyti, kai EFSA atlieka techninį vertinimą, o pati Komisija patikrina, ar laikomasi minėtame reglamente nustatytų sąlygų. Priešingai, pagal Reglamento Nr. 1924/2006 13 straipsnio 1–3 dalis Komisija gali nevaržomai, laikydamasi minėtame reglamente ir Sąjungos teisėje įtvirtintų principų, nustatyti laikotarpį, per kurį bus patvirtintas leidžiamų vartoti teiginių sąrašas. Šiuo klausimu pasakytina, kad tam, kad Komisija galėtų veiksmingai siekti jai iškeltų tikslų, ir atsižvelgiant į tai, kad ji turi atlikti sudėtingus techninius vertinimus, jai turi būti pripažinta didelė diskrecija.

Sąjungos teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 1924/2006 dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą 13 straipsnyje suteikė Komisijai įgaliojimus patvirtinti Sąjungoje suderintą leidžiamų vartoti teiginių apie maisto produktų sveikumą, išskyrus teiginius apie susirgimo rizikos mažinimą, vaikų vystymąsi ir sveikatą, sąrašą. Tačiau šios nuostatos tekste konkrečiai nenustatyta, ar leidžiamų vartoti teiginių sąrašas turi būti patvirtintas visas iškart, ar, priešingai, jis gali būti patvirtintas per kelis etapus ir tai leistų Komisijai atidėti leidimo suteikimą teiginiams apie sveikumą, kurių vertinimo Europos maisto saugos agentūra (EFSA) arba pati Komisija dar nebaigė.

Nors pagal Reglamento Nr. 1924/2006 dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą 13 straipsnio 3 dalį Komisija privalėjo patvirtinti visą leidžiamų vartoti teiginių sąrašą ne vėliau kaip iki 2010 m. sausio 31 d. ir tik dalis minėto sąrašo Reglamentu Nr. 432/2012 dėl tam tikrų leidžiamų vartoti teiginių apie maisto produktų sveikumą, išskyrus teiginius apie susirgimo rizikos mažinimą, vaikų vystymąsi ir sveikatą, sąrašo sudarymo patvirtinta 2012 m. gegužės 16 d., nesant nuostatos, tiesiogiai arba netiesiogiai numatančios procedūrinio termino praleidimo pasekmes, aktas, kurio priėmimo procedūrai taikomas nagrinėjamas terminas, dėl šio praleidimo gali būti iš dalies arba visiškai panaikintas, tik jei nustatyta, kad, nesant šio pažeidimo, to akto turinys būtų buvęs kitoks.

Be to, aplinkybė, jog valstybės narės valdžios institucijos teigia, kad laikinųjų teiginių apie sveikumą paieška kelia tam tikrų sunkumų, nėra savaime pakankama siekiant prikišti Komisijai aiškumo ar konkretumo nebuvimą, nes laikinuosius teiginius galima rasti atsivertus Komisijos ir EFSA viešai skelbiamus dokumentus. Minėtų institucijų sprendimas pasiūlyti maisto produktų gamintojams pagalbos priemonę taip pat negali būti laikomas Reglamento Nr. 432/2012 trūkumo požymiu, galinčiu lemti jo panaikinimą; veikiau tai – pagalbos mechanizmas, kurį šios valdžios institucijos nusprendė taikyti savo iniciatyva ir neperžengdamos savo kompetencijos ribų.

Pagal Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalies a punktą teisė į gerą administravimą apima kiekvieno asmens teisę būti išklausytam prieš taikant bet kokią individualią jam nepalankią priemonę. Tačiau teisė į gerą administravimą, kaip matyti iš šios nuostatos, netaikoma visuotinai taikomų aktų rengimo procesui. Iš tiesų teisė būti išklausytam per su konkrečiu asmeniu susijusią administracinę procedūrą negali būti taikoma per bendro pobūdžio priemonių priėmimo procedūrą.

Reglamento Nr. 1924/2006 dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą 13 straipsnio 1–3 dalyse, kurios yra Reglamento Nr. 432/2012 dėl tam tikrų leidžiamų vartoti teiginių apie maisto produktų sveikumą, išskyrus teiginius apie susirgimo rizikos mažinimą, vaikų vystymąsi ir sveikatą, sąrašo sudarymo teisinis pagrindas, nenumatyta, kad Komisija per leidžiamų vartoti teiginių sąrašo patvirtinimo procedūrą privalo tartis su atitinkamo sektoriaus gamintojais ir kitomis suinteresuotosiomis šalimis. Iš tiesų iš Reglamento Nr. 1924/2006 13 straipsnio 2 dalies matyti, kad tik valstybės narės gali pateikti Komisijai nacionalinius teiginių apie sveikumą sąrašus, kuriais remiantis sudaromas leidžiamų vartoti teiginių sąrašas. Tokiomis aplinkybėmis ieškovas negali savo naudai remtis tuo, kad Komisija pažeidė jo teisę būti išklausytam, remdamasis Reglamento Nr. 1924/2006 13 straipsnio 1–3 dalimis, kiek tai susiję su sprendimu patvirtinti leidžiamų vartoti teiginių sąrašą per kelis etapus.

Be to, mokslinis rizikos vertinimas, kiek įmanoma išsamiau atliktas remiantis mokslo nuomonėmis, pagrįstomis profesionalumo, skaidrumo ir nepriklausomumo principais, yra svarbi procedūrinė garantija, kuria siekiama užtikrinti priemonių mokslinį objektyvumą ir išvengti savavališkų priemonių patvirtinimo.

Susiejus Reglamento Nr. 1924/2006 dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą 17 konstatuojamosios dalies ir 5 ir 6 straipsnių nuostatas, darytina išvada, jog pagal minėtą reglamentą reikalaujama, pirma, kad Sąjungoje būtų galima vartoti tik moksliškai pagrįstus teiginius apie sveikumą, ir, antra, kad šiuos teiginius būtų galima vartoti tik po to, kai Europos maisto saugos agentūra (EFSA) atlieka suderintą mokslinį jų vertinimą, atitinkantį griežčiausius reikalavimus. Ši išvada taikoma ir leidimo suteikimo procedūrai, nurodytai Reglamento Nr. 1924/2006 13 straipsnio 1–3 dalyse, per kurią Komisija negali prašyti EFSA atlikti ne tokio griežto mokslinio vertinimo, palyginti su teiginiais, kuriems taikoma šio reglamento 13 straipsnio 5 dalis arba jo 14 straipsnis. Šiuo klausimu konstatuotina, kad nė vienoje iš minėtų nuostatų nenumatyta, jog teiginiams apie sveikumą taikomos skirtingos mokslinio vertinimo sąlygos, nelygu jiems taikytina nuostata.

Šiuo klausimu, kadangi Reglamento Nr. 1924/2006 13 straipsnio 3 dalyje aiškiai numatyta, kad EFSA gali atlikti valstybių narių pagal to paties reglamento 13 straipsnio 2 dalį pateiktų sąrašų suderintą mokslinį vertinimą, pasakytina, kad Reglamento Nr. 178/2002 30 straipsnio 4 dalis netaikoma vertinant teiginius apie maisto produktų sveikumą, išskyrus teiginius apie susirgimo rizikos mažinimą, vaikų vystymąsi ir sveikatą, nes atlikdama vertinimą EFSA neprivalėjo diskutuoti su nacionalinės valdžios institucijomis ar viešai skelbti su šiomis diskusijomis susijusių dokumentų.

SESV 277 straipsnyje suteikta galimybė remtis visuotinai taikomo akto neteisėtumu nėra savarankiška teisė pareikšti ieškinį ir ja galima pasinaudoti tik atskirai, taigi pagrindinio ieškinio nepriimtinumas lemia neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo nepriimtinumą. Be to, neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas, pateiktas atskirai pagal SESV 277 straipsnį dėl to, kad pagrindinėje byloje ginčijamas trečiojo asmens akto teisėtumas, priimtinas tik tada, kai yra ryšys tarp ginčijamo akto ir normos, kurios galimu neteisėtumu remiamasi. Kadangi SESV 277 straipsniu nesiekiama leisti šaliai ginčyti tam tikro bendro pobūdžio akto taikymą grindžiant ieškinį, neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo apimtis turi būti ribojama tiek, kiek tai būtina išspręsti ginčą. Remiantis tuo, darytina išvada, kad bendro pobūdžio aktas, kurio teisėtumas ginčijamas, turi būti tiesiogiai ar netiesiogiai taikytinas byloje, kurioje nagrinėjamas ieškinys.

Šiuo klausimu konstatuotina, kad išvadą apie tokio ryšio egzistavimą galima padaryti, be kita ko, remiantis teiginiu, kad pagrindiniame ieškinyje ginčijamas aktas iš esmės grindžiamas akto, kurio teisėtumas ginčijamas, nuostata.

(žr. 169, 170, 172 punktus)