GENERALINIO ADVOKATO

MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,

pateikta 2022 m. liepos 7 d. ( 1 )

Byla C‑351/21

ZG

prieš

Beobank SA

(justice de paix du canton de Forest (Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisės aktų derinimas – Mokėjimo paslaugos vidaus rinkoje – Mokėtojui teikiama informacija gavus mokėjimo nurodymą – Vieno mokėjimo operacijos – Su gavėju susijusios informacijos teikimas – Paslaugų teikėjo pareiga“

I. Įvadas

1. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant sąskaitą turinčio asmens ir banko įstaigos ginčą dėl dviejų mokėjimo operacijų, atliktų pasinaudojus šio sąskaitą turinčio asmens debeto kortele; šis asmuo mano, kad jos nebuvo autorizuotos. Šioje byloje jis visų pirma prašo grąžinti tų mokėjimo operacijų sumas. Banko įstaiga atsisako tai daryti, teigdama, kad aptariamos operacijos buvo autorizuotos arba bent jau kad sąskaitą turintis asmuo elgėsi labai neatsargiai.

2. Savo prejudiciniuose klausimuose prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti Direktyvos 2007/64/EB ( 2 ) nuostatą ( 3 ), pagal kurią mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjas privalo mokėtojui „atitinkamais atvejais“ pateikti su mokėjimo operacijos gavėju susijusią informaciją. Pateikdamas savo klausimus Teisingumo Teismas siekia išsiaiškinti, ar aiškinant šią nuostatą turi būti laikoma, kad mokėjimo paslaugų teikėjas visais be išimties atvejais privalo teikti tokią informaciją, kad būtų galima priimti sprendimą dėl jo atsakomybės.

3. Kreipimosi dėl prejudicinio sprendimo mechanizmo, kuris yra nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo priemonė, požiūriu susiklostė neįprasta padėtis: norint šioje byloje naudingai atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia patikrinti, ar pagal Direktyvos 2007/64 nuostatas, kuriomis nustatoma suderinta mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybės sistema, šiam teismui sudaromos kliūtys priimti tokį sprendimą nesukėlus grėsmės šios direktyvos tikslams ir veiksmingumui. Iš tiesų minėta direktyva nustatoma suderinta mokėjimo paslaugų teikėjų atsakomybės sistema ir, kaip matyti iš jos 86 straipsnio, ja siekiama „visiško suderinimo“.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

4. Direktyvos 2007/64 47 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta: „Po to, kai atskiros mokėjimo operacijos suma nurašoma iš mokėtojo sąskaitos, arba, kai mokėtojas nenaudoja mokėjimo sąskaitos, gavęs mokėjimo nurodymą, mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjas mokėtojui tokiu pačiu būdu, kaip nustatyta 41 straipsnio 1 dalyje, nedelsdamas pateikia šią informaciją: a) nuorodą, pagal kurią mokėtojas gali nustatyti kiekvieną mokėjimo operaciją ir atitinkamais atvejais su gavėju susijusią informaciją;“

5. Direktyvos 60 straipsnyje „Mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybė už nesankcionuotas [neautorizuotas] mokėjimo operacijas“ nustatyta: „1. Valstybės narės turi užtikrinti, kad, nedarant poveikio 58 straipsniui, nesankcionuotos [neautorizuotos] mokėjimo operacijos atveju mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjas nedelsdamas mokėtojui sugrąžintų nesankcionuotos [neautorizuotos] mokėjimo operacijos sumą ir atitinkamais atvejais atstatytų mokėjimo sąskaitos, iš kurios ta suma nurašyta, likutį, kuris būtų, jeigu nesankcionuota [neautorizuota] mokėjimo operacija nebūtų buvusi atlikta. 2. Gali būti nustatyta tolesnė [papildoma] finansinė kompensacija laikantis mokėtojo ir jo mokėjimo paslaugų teikėjo sudarytai sutarčiai taikomos teisės nuostatų.“

6. Minėtos direktyvos 86 straipsnio „Visiškas suderinimas“ 1 dalyje numatyta, kad, „[n]edarant poveikio <…> 61 straipsnio 3 dalies, <…> taikymui, kai šioje direktyvoje numatytos suderintos nuostatos, valstybės narės negali toliau taikyti arba nustatyti kitų nuostatų, nei nustatytos šioje direktyvoje“.

B. Belgijos teisė

7. Belgijos Code de droit économique (toliau – Ekonominės teisės kodeksas) 2017 m. redakcijos ( 4 ) VII.18 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Iš mokėtojo sąskaitos nuskaičiavęs atskiros mokėjimo operacijos sumą arba, kai mokėtojas nenaudoja mokėjimo sąskaitos, gavęs mokėjimo nurodymą mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjas nedelsdamas ir VII.12 straipsnio 1 dalyje nurodytu būdu pateikia jam šią informaciją: 1° nuorodą, leidžiančią mokėtojui atpažinti kiekvieną mokėjimo operaciją, ir, kai taikytina, su gavėju susijusią informaciją; <…>“

8. Ekonominės teisės kodekso VII.35 straipsnyje nurodyta ( 5 ): „Nedarant poveikio VII.33 straipsnio taikymui, neautorizuotos mokėjimo operacijos atveju mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjas, prima facie patikrinęs, ar mokėtojo veiksmuose yra sukčiavimo požymių, turi nedelsdamas grąžinti mokėtojui neautorizuotos mokėjimo operacijos sumą ir, kai taikytina, atkurti sąskaitos, iš kurios ta suma nurašyta, likutį, kuris būtų buvęs, jei neautorizuota mokėjimo operacija nebūtų buvusi įvykdyta, ir, kai taikytina, sumokėti nuo tos sumos palūkanas. Be to, mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjas turi atlyginti bet kokias kitas finansines pasekmes, visų pirma išlaidų, kurias turėtojas patyrė nustatydamas atlygintinus nuostolius, sumą.“

III. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

9. Belgijos rezidentas ZG turi banko sąskaitą Beobank banke Belgijoje ir su ja susietą debeto kortelę.

10. Naktį iš 2017 m. balandžio 20 d. į 21 d., būdamas Valensijoje (Ispanija), ZG ta pačia debeto kortele ir per tą patį terminalą atliko tris mokėjimus įstaigoje, dėl kurios pobūdžio pagrindinės bylos šalys nesutaria, – 00 val. 35 min, 1 val. 35 min. ir 2 val. 06 min, atitinkamai 100 EUR (ši suma, kaip manoma, dengia įėjimo ir suvartotų produktų išlaidas), 991 EUR ir 993 EUR. Ketvirtoji operacija, t. y. 994 EUR mokėjimas, buvo inicijuota, bet atmesta 2 val. 35 min.

11. ZG neginčija pirmojo mokėjimo, tačiau ginčija antrąjį ir trečiąjį mokėjimus (toliau – ginčijami mokėjimai). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme jis nurodė, kad nebeprisimena įvykių, kurie įvyko po to, kai jis vartojo produktus minėtoje įstaigoje. Jis taip pat neprisimena šios įstaigos pavadinimo ir adreso ir teigia, kad yra sukčiavimo, kurio padarymą palengvino narkotikų vartojimas, auka.

12. 2017 m. balandžio 23 d. ZG užblokavo savo kortelę, o 2017 m. balandžio 29 d. pateikė skundą Briuselio policijai dėl banko kortelės vagystės ir apgaulingo šios kortelės panaudojimo.

13. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ZG prašo ne tik atlyginti 500 EUR dydžio nuostolius ir palūkanas, bet ir grąžinti ginčijamų mokėjimų sumas, t. y. 1984 EUR, nes laiko šias operacijas neautorizuotomis pagal Ekonominės teisės kodekso VII.35 straipsnį. Beobank nesutinka su ZG aprašytais faktais ir atsisako grąžinti lėšas, nes mano, kad šios operacijos buvo autorizuotos arba bent jau kad ZG elgėsi labai neatsargiai.

14. Šiam teismui svarbu žinoti ginčijamų mokėjimų gavėją. Jis pažymi, kad paprastai tuo atveju, kai trečiasis asmuo sukčiauja naudodamasis nukentėjusiojo debeto kortele, sukčiui pavyksta ką nors nusipirkti arba išsiimti grynųjų pinigų.

15. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad gavęs ZG konsultanto prašymą Beobank nurodė tik terminalo skaitmeninį kodą ir jo geografinę vietą, o asmenį, kurio naudai atliktos operacijos, tik įvardijo, pateikdamas nuorodą „COM SU VALENCIA ESP“. Šis teismas paaiškina, kad, išklausius šalis, bylos svarstymas buvo atidėtas, kad Beobank galėtų pateikti paaiškinimų, tačiau Beobank to nepadarė, o tik pažymėjo, kad negavo jokios papildomos informacijos iš bendrovės ATOS, valdančios panaudotą mokėjimo terminalą. Pasak Beobank, būtent gavėjo bankas Ispanijoje, t. y. Sabadell, atsisakė pateikti informaciją, leidžiančią nustatyti atitinkamą prekybininką.

16. Remdamasis Ekonominės teisės kodekso VII.18 straipsniu, kuriuo buvo perkelta viena iš Direktyvos 2007/64 nuostatų ( 6 ) ir kuriame numatyta, kad mokėjimo paslaugų teikėjas privalo pateikti, „kai taikytina, su gavėju susijusią informaciją“, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad reikia nustatyti, ar pagal šią nuostatą, kiek tai susiję su šios informacijos pateikimu, bankų įstaigai taikoma pareiga imtis priemonių, ar pareiga gauti rezultatą. Jeigu remiantis Teisingumo Teismo išaiškinimu būtų galima daryti išvadą, kad Beobank neįvykdė savo pareigos, tai, šio teismo nuomone, reikštų, kad jis „gali priimti sprendimą dėl [banko pareigos] grąžinti ginčijamų operacijų sumas ir (arba) dėl prašymo atlyginti žalą, patirtą dėl prarastos galimybės susigrąžinti lėšas iš trečiojo asmens“.

17. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Beobank teigia, kad Ekonominės teisės kodekso VII.18 straipsnyje jam nustatyta vien pareiga imtis priemonių, pagal kurią jis privalo tik pateikti tą informaciją, kurią jam perdavė asmuo, į kurį kreipėsi, o vartotojui suteikiama galimybė pačiam kreiptis į tą asmenį, jei šios informacijos nepakanka. Nagrinėjamu atveju Beobank ragina šį teismą, jei reikia, „išduoti teismo pavedimą“ ir pavesti Sabadell pateikti dokumentus, leidžiančius nustatyti asmenį, kurio naudai atlikta operacija. Anot Beobank, negavus tinkamo atsakymo reikėtų išduoti pavedimą atlikti tyrimą ir apklausti Sabadell atstovus. Grįsdamas savo nuomonę Beobank remiasi aptariamoje nuostatoje pavartotu žodžių junginiu „kai taikytina“. O ZG mano, kad Beobank turi būti pripažintas atsakingu už tai, kad Sabadell nepateikė duomenų.

18. Būtent šiomis aplinkybėmis Justice de paix du canton de Forest (Vorsto kantono taikos teismas, Belgija) 2021 m. balandžio 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2021 m. birželio 4 d., nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar pagal Direktyvos 2007/64/EB 38 straipsnio [pirmos pastraipos a punktą] [mokėtojo mokėjimo] paslaugų teikėjas privalo imtis priemonių ar gauti rezultatą, t. y. užtikrinti, kad būtų pateikta „su gavėju susijusi informacija“? 2. Ar šioje nuostatoje minima „su gavėju susijusi informacija“ apima informaciją, leidžiančią nustatyti mokėjimą gavusio fizinio ar juridinio asmens tapatybę?“

19. Rašytines pastabas pateikė pagrindinės bylos šalys, Belgijos ir Čekijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Teismo posėdžio nebuvo surengta.

IV. Analizė

A. Dėl reikšmingų Sąjungos teisės nuostatų ir jų įtakos poreikiui performuluoti prejudicinius klausimus

1. „Ratione temporis“ taikoma direktyva

20. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudiciniai klausimai pateikti dėl vienos iš Direktyvos 2007/64 nuostatų. Ši direktyva buvo panaikinta ir pakeista Direktyva (ES) 2015/2366 ( 7 ) nuo 2018 m. sausio 13 d. ( 8 ).

21. ZG mano, kad, nors ginčijami mokėjimai buvo atlikti iki Direktyvos 2015/2366 perkėlimo į Belgijos teisę, šios direktyvos nuostatos pagrindinėje byloje taikomos, nes Beobank tik 2020 m. rugsėjo mėn. kreipėsi į Ispanijos banką Sabadell dėl gavėjo tapatybės.

22. Pagrindinės bylos dalykas iš esmės yra susijęs su mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybe už ginčijamus mokėjimus, atliktus pasinaudojus jo debeto kortele, susieta su sąskaita šias paslaugas teikiančiame banke. Šiuo požiūriu ginčas pagrindinėje byloje kilo dėl 2017 m. balandžio mėn. atliktų mokėjimo operacijų, kurioms taikomi iki 2018 m. sausio 13 d. galioję sutartiniai santykiai. Todėl pagrindinėje byloje susiklosčiusioms faktinėms aplinkybėms ratione temporis taikoma būtent Direktyva 2007/64.

2. Reikšminga Direktyvos 2007/64 nuostata dėl pareigos pateikti informaciją

23. Pateikdamas prejudicinius klausimus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Direktyvos 2007/64 38 straipsnio pirmos pastraipos a punktą. Ši nuostata yra III antraštinės dalies („Mokėjimo paslaugų teikimo sąlygų skaidrumas ir informacijos reikalavimai“) 2 skyriuje („Vieno mokėjimo operacijos“).

24. Kaip nurodyta Direktyvos 2007/64 35 straipsnyje, ši nuostata taikoma „vieno mokėjimo operacijoms, kurioms netaikoma bendroji sutartis“. Vadovaujantis šia logika, kai kalbama ne apie paprastą „vieno mokėjimo operaciją“, o apie „bendrąją sutartį“, taikomos šios direktyvos III antraštinės dalies 3 skyriaus („Bendrosios sutartys“), o ne šios antraštinės dalies 2 skyriaus nuostatos.

25. Direktyvos 2007/64 4 straipsnio 12 punkte „bendroji sutartis“ apibrėžiama kaip „mokėjimo paslaugų sutartis, reglamentuojanti būsimą atskirų ir paskesnių mokėjimo operacijų įvykdymą, ir kurioje gali būti nustatyta pareiga atidaryti mokėjimo sąskaitą bei jos atidarymo sąlygos“. Be to, direktyvos 24 konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad „[p]raktikoje bendrosios sutartys ir jose nustatytos mokėjimo operacijos yra daug labiau įprastos ir ekonominiu požiūriu svarbesnės už vieno mokėjimo operacijas. Bendroji sutartis yra būtina, jei yra mokėjimo sąskaita arba konkreti mokėjimo priemonė“.

26. Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ZG turi sąskaitą Beobank ir disponuoja su ja susieta debeto kortele, kuria pasinaudojus buvo atliktos bent trys mokėjimo operacijos iš eilės.

27. Kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjamos mokėjimo operacijos nėra vieno mokėjimo operacijos, Direktyvos 2007/64 38 straipsnio 1 dalies a punktas neturi būti taikomas. Vis dėlto, kaip teigia Beobank, Čekijos vyriausybė ir Komisija, panašu, kad šios direktyvos 47 straipsnio 1 dalies a punktas, taikomas mokėjimams pagal bendrąsias sutartis, turi reikšmės šiam ginčui ( 9 ). Darytina išvada, kad siekiant išspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltą problemą a priori reikia aiškinti pastarąją nuostatą ( 10 ).

3. Nuostatos dėl mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybės ir jų įtaka poreikiui performuluoti prejudicinius klausimus

28. Panašu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinę bylą supranta kaip bylą dėl mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybės, kylančios dėl to, kad asmuo, kuris pasinaudojo šiomis paslaugomis, neturėdamas informacijos apie šių mokėjimų gavėją, negali iš jo susigrąžinti šių mokėjimų sumos. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo samprotavimų matyti, jog tam, kad kiltų šio paslaugų teikėjo atsakomybė, turi būti įrodyta, kad jis neįvykdė savo pareigos pateikti informaciją pagal Direktyvos 2007/64 47 straipsnio 1 dalies a punktą, kuris į Belgijos teisę buvo perkeltas Ekonominės teisės kodekso VII.18 straipsniu. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti šią nuostatą. Iš esmės jam kyla klausimas, ar mokėjimo paslaugų teikėjas visais atvejais be išimties privalo pateikti tokią su mokėjimų gavėju susijusią informaciją ( 11 ). Panašu, kad ši alternatyva atitinka tai, ką prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kvalifikuoja – greičiausiai remdamasis civilinės teisės sąvokomis – kaip „pareigą imtis priemonių“ ir „pareigą gauti rezultatą“.

29. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas iš tikrųjų nurodo, jog pagrindinės bylos šalys neginčija, kad pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikomas Ekonominės teisės kodekso VII.18 straipsnis. Vis dėlto iš šio prašymo taip pat matyti, kad ZG reikalavimas grąžinti ginčijamus mokėjimus grindžiamas Ekonominės teisės kodekso VII.35 straipsniu ( 12 ).

30. Šiuo aspektu atsakydamas į Teisingumo Teismo raštu pateiktą klausimą Beobank nurodė, kad ZG ieškinys grindžiamas Ekonominės teisės kodekso VII.30-VII.36 straipsniais, kad šiomis nuostatomis buvo perkelti Direktyvos 2007/64 56-61 straipsniai ir kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme dėl šių nuostatų buvo ginčijamasi.

31. Atsakydama į tą patį Teisingumo Teismo klausimą Belgijos vyriausybė patvirtino, kad Belgijos Ekonominės teisės kodekso VII.35 straipsniu perkeltas šios direktyvos 60 straipsnis, bet kartu nurodė, kad pagrindinėje byloje gali būti svarbūs Direktyvos 2007/64 58–61 straipsniai.

32. Paklausta, kurios Direktyvos 2007/64 nuostatos yra svarbios pagrindinėje byloje, Komisija nurodė, kad šioje byloje turi būti taikomos nacionalinės nuostatos, kuriomis perkeliami šios direktyvos 58–61 straipsniai, todėl, jos nuomone, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai neturi tiesioginės reikšmės nustatant paslaugų teikėjo atsakomybę už neautorizuotas mokėjimo operacijas.

33. Iš principo Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl klausimo, ar vykstant civiliniam procesui nacionalinis teismas, remdamasis savo proceso teisę, gali savo iniciatyva perkvalifikuoti jam pateiktą ieškinį ir (arba) performuluoti jį. Be to, nei šis klausimas ( 13 ), nei klausimas dėl to, kokią įtaką turi tai, kad pagrindinės bylos šalys neginčijo kitos perkėlimo nuostatos nei ta, kuria aiškiai grindžiamas ZG ieškinys ( 14 ), taikymo, nėra svarbiausi šioje byloje. Bet kuriuo atveju šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių duomenų, leidžiančių atsakyti į šiuos du klausimus.

34. Taigi, norint prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti jo prašomą naudingą atsakymą dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar pagal Direktyvos 2007/64 nuostatas, kuriomis nustatoma suderinta atsakomybės už mokėjimo operacijas sistema, šiam teismui draudžiama remtis, kaip jis ketina daryti, šios direktyvos nuostatos, susijusios su pareiga pateikti informaciją, aiškinimu priteisiant iš Beobank sumokėti ZG sumą, atitinkančią ginčijamų mokėjimų dydį. Iš tiesų, kaip minėjau šios išvados įvade, kiek tai susiję su šia suderinta atsakomybės sistema, iš direktyvos 86 straipsnio pavadinimo galima suprasti, kad ja siekiama visiško suderinimo. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimų tiesiogiai neformuluoja šiuo aspektu, bet kuriuo atveju jis turi gauti prejudicinį išaiškinimą šiuo klausimu, kad galėtų priimti sprendimą byloje dėl mokėjimo operacijų, kurios patenka į tos pačios direktyvos taikymo sritį, sumų grąžinimo ( 15 ).

35. Taigi siūlau du prejudicinius klausimus nagrinėti kartu ir performuluoti juos taip, kad jais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2007/64 60 straipsnio 1 dalis, siejama su šios direktyvos 86 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiama, kad mokėjimo paslaugų vartotojas turėtų galimybę patraukti mokėjimo paslaugų teikėją atsakomybėn už tai, kad jis neįvykdė savo pareigos pateikti informaciją pagal šios direktyvos 47 straipsnio 1 dalies a punktą, tiek, kiek ši atsakomybė yra susijusi su mokėjimo operacijų sumų grąžinimu.

36. Kad būtų aiškiau, dėl pasiūlymo performuluoti prejudicinius klausimus norėčiau pažymėti, kad nors prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuose jį pateikęs teismas nurodo, kad ZG prašo „ne tik atlyginti 500 EUR dydžio nuostolius“, bet ir grąžinti ginčijamų mokėjimų sumas, t. y. 1984 EUR, vis dėlto atrodo, kad tik prašymas dėl šios antrosios sumos grąžinimo yra prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalykas.

37. Iš tiesų, pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad prašo išaiškinti vieną iš Direktyvos 2007/64 III antraštinės dalies nuostatų, kad galėtų ja remtis priimdamas sprendimą dėl Beobank pareigos grąžinti ginčijamų operacijų sumas „ir (arba)“ reikalavimo atlyginti žalą, patirtą dėl prarastos galimybės susigrąžinti lėšas iš trečiojo asmens. Koks yra dviejų šio paaiškinimo dalių, atskirtų loginiais jungtukais „ir (arba)“, ryšys, toli gražu nėra aišku. Antra, kyla abejonių dėl klausimo, ar 500 EUR suma atitinka prarastos galimybės atlyginimą, ar ji priskirtina prie su tokiu atlyginimu nesusijusio reikalavimo, kuris prejudiciniuose klausimuose apskritai nepaminėtas.

38. Svarbiau yra tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuose nurodo, jog ZG pateiktas prašymas yra susijęs 1984 EUR sumos, atitinkančios dvi pasinaudojus jo debito kortele atliktas „neautorizuotas“ operacijas, priteisimu iš Beobank. Todėl tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, jog ZG prašo grąžinti mokėjimo operacijų sumas „be“ 500 EUR sumos, taip pat leidžia manyti, kad prejudiciniai klausimai nėra susiję su šiuo reikalavimo grąžinti šią sumą aspektu. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą šis reikalavimas nėra paaiškintas. Paklaustos, koks yra ZG ieškinio pagrindinėje byloje pagrindas pagal nacionalinę teisę, pagrindinės bylos šalys, Belgijos vyriausybė ir Komisija taip pat nepateikė jokių paaiškinimų dėl šio ZG reikalavimo.

39. Siekdamas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą ir turėdamas omenyje savo pasiūlymą performuluoti prejudicinius klausimus pirmiausia pateiksiu keletą pastabų dėl Direktyvoje 2007/64 nustatytos mokėjimo paslaugų teikėjų atsakomybės sistemos (B skirsnis), paskui patikrinsiu, ar pagal šią direktyvą draudžiama, kad mokėjimo paslaugų vartotojas turėtų galimybę patraukti mokėjimo paslaugų teikėją atsakomybėn už tai, kad jis neįvykdė savo pareigos pateikti informaciją pagal šios direktyvos 47 straipsnio 1 dalies a punktą (C skirsnis).

B. Dėl suderintos mokėjimo paslaugų teikėjų atsakomybės sistemos

40. Direktyvoje 2007/64, be teisės į autorizuotų mokėjimo operacijų, inicijuotų gavėjo ar per jį (šios direktyvos 62 straipsnis), sumų grąžinimą ( 16 ), yra numatyta teisė į neautorizuotų mokėjimo operacijų sumų grąžinimą (šios direktyvos 60 straipsnis) ( 17 ). Kadangi nėra jokių duomenų, kad pagrindinė byla susijusi su tuo, kad nagrinėjami mokėjimai yra, net ir potencialiai, gavėjo arba per jį inicijuotos operacijos, kaip tai suprantama pagal tos pačios direktyvos 62 straipsnį, išsamiau panagrinėsiu atsakomybę už kitų mokėjimo operacijų sumos grąžinimą.

41. Šiuo aspektu, pirma, kaip nurodė Teisingumo Teismas ( 18 ), visų pirma Direktyvos 2007/64 58 straipsnyje kalbama apie pranešimą apie neautorizuotas ar netinkamai įvykdytas mokėjimo operacijas. Pagal šią nuostatą pranešta turi būti „ne vėliau kaip per 13 mėnesių nuo nurašymo iš sąskaitos datos, išskyrus atvejus, kai taikytina, kuriais mokėjimo paslaugų teikėjas nepateikė informacijos apie tą mokėjimo operaciją ar nesudarė sąlygų su ja susipažinti pagal III antraštinę dalį“. Paskui šios direktyvos 59 straipsnyje kalbama apie mokėjimo operacijų autentiškumo patvirtinimo ir įvykdymo įrodymų pateikimo naštos paskirstymą tuo atveju, kai mokėjimo paslaugos vartotojas neigia autorizavęs įvykdytą mokėjimo operaciją ( 19 ). Galiausiai minėtos direktyvos 60 ir 61 straipsniuose kalbama atitinkamai apie mokėtojo mokėjimo paslaugų teikėjo ir mokėtojo atsakomybę už neautorizuotas mokėjimo operacijas. Iš esmės teikėjas privalo grąžinti tokios operacijos sumą, išskyrus atvejus, kai mokėtojas veikė nesąžiningai arba tyčia ar dėl didelio neatsargumo neįvykdė vienos ar kelių savo pareigų pagal šią direktyvą ( 20 ).

42. Antra, iš Direktyvos 2007/64 86 straipsnio „Visiškas suderinimas“ ( 21 ) matyti, kad, nedarant poveikio direktyvoje nustatytoms išimtims, kai minėtoje direktyvoje „numatytos suderintos nuostatos, valstybės narės negali toliau taikyti arba nustatyti kitų nuostatų, nei nustatytos šioje direktyvoje“. Nors tos pačios direktyvos 61 straipsnio 3 dalis yra viena iš šių išimčių ( 22 ), kitos nuostatos, kuriomis grindžiama atsakomybės už neautorizuotas operacijas sistema, neišvengia visiško suderinimo, atliekamo Direktyva 2007/64. Iš tiesų, kiek tai susiję su šios direktyvos 58–60 straipsniais, nė vieno iš jų nėra tarp nuostatų, kurių įgyvendinimo srityje valstybės narės pagal 86 straipsnį turi diskreciją.

43. Trečia, kadangi Direktyva 2007/64 taip pat buvo visiškai suderinta atsakomybės už neautorizuotas operacijas sistema, Teisingumo Teismas Sprendime CRCAM ( 23 ) paaiškino, kad bent jau iš principo valstybės narės negali taikyti lygiagrečios atsakomybės sistemos dėl to paties įvykio ( 24 ). Tada Teisingumo Teismas patikslino, kad suderintos sistemos negali nukonkuruoti kita nacionalinėje teisėje numatyta atsakomybės sistema, pagrįsta tomis pačiomis faktinėmis aplinkybėmis ir tuo pačiu pagrindu, nebent ji nekenktų šiai suderintai sistemai ir šios direktyvos tikslams ir veiksmingumui ( 25 ).

44. Dabar reikia išnagrinėti, ar Teisingumo Teismo argumentai dėl Direktyvos 2007/64 pobūdžio ir ja pasiekto suderinimo, pateikti Sprendime CRCAM, gali būti taikomi šios bylos aplinkybėmis, ir nustatyti, ar pagal šią direktyvą nedraudžiama, kad ZG būtų grąžintos ginčijamų mokėjimų sumos, kaip savo argumentuose teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

C. Dėl suderintos atsakomybės sistemos įtakos galimybei patraukti mokėjimo paslaugų teikėją atsakomybėn už pareigos pateikti informaciją nepaisymą

45. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti Direktyvą 2007/64, siekdamas nustatyti, ar jis gali priteisti iš Beobank sumokėti ginčijamų mokėjimų sumą iš esmės dėl to, kad bankas netinkamai įvykdė šioje direktyvoje nustatytą pareigą pateikti informaciją, o ne dėl to, kad šie mokėjimai buvo atlikti, nepaisant to, kad nebuvo patvirtinti, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 60 straipsnio 1 dalį, siejamą su jos 54 straipsnio 1 dalimi ir 59 straipsnio 2 dalimi, ir (arba) ne dėl atsisakymo grąžinti jų sumas.

46. A priori neatrodo, kad įvykis, kuris galbūt lems nepalankų sprendimą, atitinka įvykį, dėl kurio kyla mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybė pagal Direktyvos 2007/64 60 straipsnio 1 dalį. Bent jau iš pirmo žvilgsnio iš principo galima teigti, kad nekalbama apie Beobank atsakomybės atsiradimą pagal atsakomybės sistemą, konkuruojančią su atsakomybės sistema, numatyta šios direktyvos 58–61 straipsniuose.

47. Norėdamas paaiškinti, kas gali sudaryti atsakomybės, „pagrįstos tomis pačiomis faktinėmis aplinkybėmis ir tuo pačiu pagrindu“ ir (arba) kylančios „dėl to paties įvykio“, sistemą, kaip tai suprantama pagal Sprendimą CRCAM, turiu priminti, kad byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, Teisingumo Teismas nagrinėjo klausimą, ar Direktyvos 2007/64 58 straipsnis ir 60 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos mokėjimo paslaugų vartotojui draudžiama remtis šių paslaugų teikėjo atsakomybe pagal kitą atsakomybės sistemą nei numatytoji šiose nuostatose, kai šis vartotojas neįvykdė minėtame 58 straipsnyje numatytos pareigos pranešti ( 26 ). Toje byloje buvo sprendžiamas klausimas dėl galimo tokio teikėjo atsakomybės atsiradimo, kai, kaip savo pirmajame prejudiciniame klausime nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, „[bankas] neįvykdė pagal nacionalinę teisę jam nustatytų pareigų“ (o kaip teigė ieškovas toje byloje, kai „[bankas] nevykdė rūpestingumo pareigos“ ( 27 )), remiantis bendrosios teisės nuostata ( 28 ).

48. Taigi, Teisingumo Teismo nuomone, kadangi toje byloje buvo nagrinėjamas mokėjimo operacijos sumos grąžinimas, nei tai, kad mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybė galėjo kilti dėl konkrečios jam tenkančios pareigos pažeidimo, nei tai, kad ši atsakomybė buvo grindžiama ne Direktyvos 2007/64 60 straipsniu, o kita nuostata, nepaneigia fakto, kad tai buvo atsakomybė, „pagrįsta tomis pačiomis faktinėmis aplinkybėmis ir tuo pačiu pagrindu“ ir (arba) kylanti „dėl to paties įvykio“. Iš tiesų, remiantis Sprendimo CRCAM logika, tokios aplinkybės negali paneigti fakto, kad ši atsakomybė yra susijusi su mokėjimo operacijų sumos grąžinimu susiklosčius situacijai, kuri gali patekti į šios direktyvos 60 straipsnio taikymo sritį. Vien šio fakto pakanka, kad būtų galima daryti išvadą, jog atsakomybės sistema yra konkuruojanti ir iš esmės neatitinka direktyvoje numatytos suderintos atsakomybės sistemos.

49. Vadovaujantis šia logika, nei aplinkybės, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šioje byloje ketina pripažinti Beobank atsakingu už Direktyvos 2007/64 47 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytos pareigos pateikti informaciją nevykdymą, nei aplinkybės, kad ši atsakomybė kyla ne pagal šios direktyvos 60 straipsnį, o pagal kitą nuostatą ( 29 ), nepakanka siekiant padaryti išvadą, kad nepažeisdamas suderintos atsakomybės sistemos šis teismas galėtų priteisti iš Beobank ginčijamų mokėjimų sumos grąžinimą. Iš tiesų toks nepalankus sprendimas būtų priimtas taikant sistemą, konkuruojančią su nustatytąja pagal minėtą direktyvą.

50. Sprendime CRCAM Teisingumo Teismas taip pat nustatė sąlygas, kuriomis lygiagreti atsakomybės sistema gali konkuruoti su pagal Direktyvą 2007/64 nustatytą sistemą, t. y. ji turi nekelti grėsmės suderintai sistemai ir nekenkti šios direktyvos tikslams ir veiksmingumui ( 30 ). Manau, kad nagrinėjamu atveju šios sąlygos nėra įvykdytos.

51. Iš tiesų, pirma, pagal Direktyvoje 2007/64 nustatytą suderintą sistemą, kiek tai susiję su neautorizuotomis mokėjimo operacijomis, yra numatytos konkrečios pasekmės. Iš principo, jei mokėjimo paslaugų vartotojas pranešė apie neautorizuotą operaciją ( 31 ) ir nebuvo labai neatsargus ( 32 ), pagal šią direktyvą mokėjimo paslaugų teikėjas privalo grąžinti tokios operacijos sumą. Vis dėlto autorizuotų mokėjimo operacijų sumą grąžinama tik tuo atveju, kai jos yra inicijuotos gavėjo arba per jį ir jei sutartyje nenustatyta kitaip, kai įvykdytos tam tikros sąlygos ( 33 ).

52. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą neaišku, ar jį pateikęs teismas ginčijamus mokėjimus laiko autorizuotomis mokėjimo operacijomis, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2007/64. Šis teismas tik pažymi, kad, ZG teigimu, ginčijami mokėjimai yra neautorizuotos operacijos, o Beobank teigia, kad tai yra autorizuotos operacijos; ir jeigu jas reikėtų laikyti „neautorizuotoms operacijoms“, ZG elgėsi labai neatsargiai. Negalima atmesti galimybės, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išspręsti pagrindinę bylą tik tiek, kiek tai susiję su šios direktyvos 47 straipsnio 1 dalies a punkte numatytos pareigos pateikti informaciją neįvykdymu, jis nenori priimti sprendimo nei dėl nagrinėjamų mokėjimų autorizuoto pobūdžio, nei dėl ZG didelio neatsargumo, nors teisė į šių mokėjimų sumų grąžinimą a priori patenka į šios direktyvos 60 straipsnio arba 62 straipsnio taikymo sritį.

53. Direktyva 2007/64 Sąjungos teisės lygiu vienodai reglamentuojamos tam tikros pasekmės, kylančios tiek dėl neautorizuotų mokėjimo operacijų ( 34 ), tiek, jei sutartyje nenumatyta kitaip, dėl autorizuotų mokėjimo operacijų ( 35 ). Taip joje numatomas rizikos paskirstymas neautorizuotų operacijų atveju ( 36 ). Taigi, kai kalbama apie teisę į grąžinimą, kuri a priori patenka į šios direktyvos 60 straipsnio (neautorizuotos mokėjimo operacijos) arba 62 straipsnio (autorizuotos mokėjimo operacijos) taikymo sritį, nacionalinis teismas negali nepaisyti mokėjimo operacijų dichotomijos, pripažįstamos šioje direktyvoje atsižvelgiant į tai, ar jos yra autorizuotos, ar neautorizuotos, ir priimti sprendimą dėl teisės į grąžinimą, prieš tai nekvalifikavęs operacijos kaip „autorizuotos“ ar „neautorizuotos“. Reikia konstatuoti, kad direktyvoje numatyta, jog nuo tokio kvalifikavimo priklauso tokių operacijų pasekmės, susijusios su jų sumų grąžinimu.

54. Antra, jei būtų pripažinta, kad mokėjimo paslaugų vartotojas gali reikalauti grąžinti mokėjimo operacijos sumą, remdamasis tuo, kad paslaugų teikėjas neįvykdė Direktyvos 2007/64 47 straipsnio 1 dalies a punkte numatytos pareigos pateikti informaciją, būtų galima patraukti šį paslaugų teikėją atsakomybėn ir įpareigoti jį grąžinti šios mokėjimo operacijos sumą ir tais atvejais, kai pagal šios direktyvos 60 ir 62 straipsnius jis neprivalėtų to daryti.

55. Šiuo klausimu iš Sprendimo CRCAM ( 37 ) matyti, kad pagal Direktyvą 2007/64 draudžiama, kad mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybė dėl neautorizuotos mokėjimo operacijos grąžinimo kiltų tuo atveju, kai mokėjimo paslaugų vartotojas neįvykdo pareigos pranešti. A fortiori, pagal šią direktyvą taip pat draudžiama, kad mokėjimo paslaugų teikėjas būtų atsakingas dėl mokėjimo operacijos sumos grąžinimo tais atvejais, kai pagal šios direktyvos 60 ir 62 straipsnius jis neprivalo jų grąžinti.

56. Iš tiesų pagal Direktyvą 2007/64 šios direktyvos 58 straipsnyje numatytas pranešimas ir jos 60 ir 62 straipsniuose nurodytos aplinkybės sudaro visas sąlygas mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybei kilti, bent jau tiek, kiek ši atsakomybė susijusi su mokėjimo operacijos sumos grąžinimu ( 38 ). Atsižvelgiant į valstybėms narėms suteiktą diskreciją ( 39 ) ir sutarties pakeitimus, kuriuos leidžiama daryti pagal Direktyvą 2007/64 ( 40 ), šių sąlygų neįmanoma nepaisyti nepažeidžiant suderintos tvarkos, taip pat šios direktyvos veiksmingumo ir jos tikslo suderinti šios srities nacionalines nuostatas.

57. Trečia, kaip Teisingumo Teismas paaiškino Sprendime CRCAM ( 41 ), Direktyvos 2007/64 60 straipsnio 1 dalyje numatyta atsakomybės sistema grindžiama pusiausvyra tarp mokėjimo paslaugų teikėjui tenkančios pareigos pateikti informaciją ir mokėjimo paslaugų vartotojui tenkančios pareigos pranešti apie kiekvieną neautorizuotą operaciją per trylikos mėnesių terminą, leidžiančia pagrįsti griežtą šio paslaugų teikėjo atsakomybę, nereikalaujant, kad šis vartotojas įrodytų kaltę ar neatsargumą.

58. Vadovaujantis šia logika, Direktyvos 2007/64 58 straipsnyje ir 60 straipsnio 1 dalyje numatytas, viena vertus, šiomis nuostatomis grindžiamos mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybės ir, kita vertus, iš šios direktyvos 47 straipsnio 1 dalies a punkto kylančios pareigos informuoti ryšis. Iš tiesų minėtos direktyvos 58 straipsnio 1 dalyje yra numatyta konkreti sankcija paslaugų teikėjui, neįvykdžiusiam savo pareigos informuoti. Remiantis šia nuostata, mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybė gali kilti taip pat tuo atveju, kai mokėjimo paslaugų vartotojas per trylika mėnesių nuo sumos nurašymo neinformavo mokėjimo paslaugų teikėjo, kad mokėjimo operacija nebuvo autorizuota, jei minėtas teikėjas „nepateikė informacijos apie tą mokėjimo operaciją ar nesudarė sąlygų su ja susipažinti pagal [šios direktyvos] III antraštinę dalį“. Jei būtų vadovaujamasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentais, būtų taikoma kitokia ir griežtesnė sankcija nei ta, kuri yra nustatyta pagal tos pačios direktyvos 60 straipsnio 1 dalyje numatytą suderintą mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybės sistemą, todėl pagal šią sistemą nustatyta pusiausvyra, apie kurią Teisingumo Teismas pažymėjo Sprendime CRCAM ( 42 ), būtų pažeista.

59. Taigi, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentais, pirma, mokėjimo paslaugų teikėjo pagrindinėje byloje atsakomybė už šios Direktyvos 2007/64 47 straipsnio 1 dalies a punkte numatytos pareigos pateikti informaciją neįvykdymą gali kilti būtent pagal sistemą, kuri yra lygiagreti šioje direktyvoje nustatytai suderintai atsakomybės sistemai ( 43 ). Antra, ši lygiagreti sistema kenkia suderintai sistemai ir kelia grėsmę minėtos direktyvos tikslams bei veiksmingumui ( 44 )

60. Taigi siūlau Direktyvos 2007/64 60 straipsnio 1 dalį, siejamą su jos 86 straipsnio 1 dalimi, aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama, kad mokėjimo paslaugų vartotojas turėtų galimybę patraukti mokėjimo paslaugų teikėją atsakomybėn už tai, kad šis teikėjas neįvykdė pagal šios direktyvos 47 straipsnio 1 dalies a punktą jam tenkančios pareigos pateikti informaciją, tiek, kiek ši atsakomybė yra susijusi su mokėjimo operacijų sumų grąžinimu.

V. Išvada

61. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į justice de paix du canton de Forest (Vorsto kantono taikos teismas, Belgija) performuluotus prejudicinius klausimus: 2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2007/64/EB dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, iš dalies keičiančios direktyvas 97/7/EB, 2002/65/EB, 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinančios Direktyvą 97/5/EB, 60 straipsnio 1 dalis, siejama su jos 86 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama, kad mokėjimo paslaugų vartotojas turėtų galimybę patraukti mokėjimo paslaugų teikėją atsakomybėn už tai, kad šis teikėjas neįvykdė pagal šios direktyvos 47 straipsnio 1 dalies a punktą jam tenkančios pareigos pateikti informaciją, tiek, kiek ši atsakomybė yra susijusi su mokėjimo operacijų sumų grąžinimu.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) 2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, iš dalies keičianti direktyvas 97/7/EB, 2002/65/EB, 2005/60/EB ir 2006/48/EB ir panaikinanti Direktyvą 97/5/EB (OL L 319, 2007, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 187, 2009, p. 5).

( 3 ) Dėl nuostatos, kuri yra šioje byloje pateiktų prejudicinių klausimų dalykas, žr. šios išvados 23 ir paskesnius punktus.

( 4 ) Dėl atitinkamų nuostatų taikymo ratione temporis klausimo žr. šios išvados 20–22 punktus.

( 5 ) Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad ZG padavė savo prašymą pagal Ekonominės teisės kodekso VII.35 straipsnį, prašyme priimti prejudicinį sprendimą jis nepateikė šios nuostatos formuluotės. Vis dėlto ši nuostata pateikta Belgijos vyriausybės atsakymuose į Teisingumo Teismo raštu pateiktus klausimus.

( 6 ) Dėl nuostatos, kuri yra šioje byloje pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalykas, žr. šios išvados 23 ir paskesnius punktus.

( 7 ) 2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2002/65/EB, 2009/110/EB, 2013/36/ES ir Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 ir panaikinama Direktyva 2007/64 (OL L 337, 2015, p. 35).

( 8 ) Žr. Direktyvos 2015/2366 114 straipsnį.

( 9 ) Dėl išsamumo norėčiau pažymėti, kad, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, Ekonominės teisės kodekso VII.18 straipsniu „perrašytas“ Direktyvos 2007/64 38 straipsnis, o Beobank nuomone – juo perkeltas šios direktyvos 47 straipsnis.

( 10 ) Savo rašytinėse pastabose Beobank iš tikrųjų teigia, kad prejudiciniai klausimai, kiek jie susiję su Direktyvos 2007/64 38 straipsnio išaiškinimu, yra nepriimtini, nes ši nuostata netaikoma pagrindinėje byloje. Vis dėlto Teisingumo Teismas gali performuluoti prejudicinius klausimus ir net aiškinti kitas, t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nenurodytas, Sąjungos teisės nuostatas. Todėl šioje byloje pateikti prejudiciniai klausimai nebūtinai turi būti laikomi nepriimtinais dėl to, kad pagrindinėje byloje turi būti taikomas šios direktyvos 47 straipsnis, o ne jos 38 straipsnis.

( 11 ) Žr. šios išvados 16 ir 17 punktus.

( 12 ) Žr. šios išvados 13 punktą.

( 13 ) Žr. šios išvados 28 punktą.

( 14 ) Žr. šios išvados 28 punktą.

( 15 ) Kadangi Teisingumo Teismas neprivalo performuluoti jam pateiktų klausimų, negalima atmesti galimybės, kad jis šioje byloje pateiktus klausimus pripažins nepriimtinais. Iš tiesų, jei Teisingumo Teismas mano, kad pagal Direktyvos 2007/64 nuostatas, kuriomis nustatoma suderinta atsakomybės sistema, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui draudžiama remtis Teisingumo Teismo pateiktu šios direktyvos 47 straipsnio 1 dalies a punkto išaiškinimu priimant dėl Beobank nepalankų sprendimą, jis gali padaryti išvadą, kad šios nuostatos išaiškinimas nėra būtinas šiam teismui priimant sprendimą jame iškeltoje byloje. Vis dėlto Teisingumo Teismas galės taip manyti tik tuo atveju, jei atliks tokią pačią analizę, kokią atliksiu toliau šioje išvadoje, atsakydamas į performuluotus prejudicinius klausimus. Todėl toliau pateikiama analizė bet kuriuo atveju yra naudinga Teisingumo Teismui, neatsižvelgiant į tai, ar jis priims sprendimą performuluoti šiuos prejudicinius klausimus.

( 16 ) Žr. Study on the impact of Directive 2007/64/EC on Payment Services in the Internal Market and on the Application of Regulation (EC) Nr. 924/2009 on Cross-Border Payments in the Community, https://ec.europa.eu/info/sites/default/files/study-impact-psd-24072013_en.pdf, p. 239.

( 17 ) Dėl išsamumo norėčiau pabrėžti, kad Direktyvoje 2007/64 taip pat numatyta teisė į netinkamai atliktų mokėjimo operacijų, kurios patenka į Direktyvos 75 straipsnio taikymo sritį ir, kaip neautorizuotos mokėjimo operacijos, į Direktyvos 58 straipsnio taikymo sritį, sumų grąžinimą. Iš šios direktyvos 75 straipsnio aišku, kad neįvykdymas arba netinkamas įvykdymas, be kita ko, apima situaciją, kai gavėjas negavo arba galbūt pavėluotai gavo mokėjimo operacijos sumą. Šiuo klausimu taip pat žr. Komisijos ataskaitą Europos Parlamentui ir Tarybai dėl Direktyvos 2007/64 ir Reglamento (EB) Nr. 924/2009 dėl tarptautinių mokėjimų Bendrijoje taikymo (COM(2013) 549 final, p. 9). Nėra jokių priežasčių manyti, kad su tokia situacija susijusios nuostatos yra svarbios šioje byloje.

( 18 ) Žr. neseniai priimtą 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimą Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, 42 punktas).

( 19 ) Tokiu atveju Direktyvoje 2007/64 numatyta, kad, viena vertus, „mokėjimo paslaugų teikėjas turi įrodyti, kad mokėjimo operacijos autentiškumas buvo patvirtintas, ji buvo tinkamai užregistruota, įrašyta į sąskaitas ir jos nepaveikė techninis sutrikimas arba kitas trūkumas“ (59 straipsnio 1 dalis), o kita vertus, kad „mokėjimo paslaugų teikėjo užregistruotas mokėjimo priemonės naudojimas nebūtinai yra pakankamas įrodymas, kad mokėtojas sankcionavo mokėjimo operaciją ar kad mokėtojas veikė nesąžiningai arba tyčia ar dėl didelio neatsargumo neįvykdė vieno[s] ar kelių savo pareigų pagal 56 straipsnį“ (59 straipsnio 2 dalis).

( 20 ) Žr. Direktyvos 2007/64 61 straipsnio 2 dalį.

( 21 ) Dėl „visiško suderinimo“ sąvokos žr. mano išvadą byloje Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:378, 15 ir 16 išnašos).

( 22 ) Direktyvos 2007/64 61 straipsnio 3 dalyje numatyta: „Tais atvejais, kai mokėtojas nei veikė nesąžiningai, nei tyčia neįvykdė savo pareigų pagal 56 straipsnį, valstybės narės gali sumažinti šio straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytą atsakomybę atsižvelgdamos visų pirma į mokėjimo priemonės personalizuotų saugumo požymių pobūdį ir aplinkybes, kuriomis ji buvo prarasta, pavogta ar neteisėtai įgyta“.

( 23 ) 2021 m. rugsėjo 2 d. sprendimas (C‑337/20, toliau – Sprendimas CRCAM, EU:C:2021:671).

( 24 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimo CRCAM 42 punktą.

( 25 ) Sprendimo CRCAM 45 punktas.

( 26 ) Šio sprendimo 30 punktas.

( 27 ) Sprendimas CRCAM (26 punktas).

( 28 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimą CRCAM (2, 29 ir 36 punktai).

( 29 ) Reikia pažymėti, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą neaišku, ar, vadovaujantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentais, mokėjimo paslaugų teikėjo atsakomybė už pareigos teikti informaciją nepaisymą kyla ne pagal Direktyvos 2007/64 60 straipsnį, o pagal kitą nuostatą, ar net pagal nacionalinės teisės nuostatą.

( 30 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimo CRCAM 45 punktą. Taip pat žr. šios išvados 47 punktą.

( 31 ) Žr. Direktyvos 2007/64 58 straipsnį.

( 32 ) Žr. Direktyvos 2007/64 61 straipsnio 2 dalį.

( 33 ) Žr. Direktyvos 2007/64 62 straipsnio 1 ir 3 dalis.

( 34 ) Žr. 2019 m. balandžio 11 d. Sprendimą Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, 47 punktas).

( 35 ) Žr. Direktyvos 2007/64 62 straipsnio 1 ir 3 dalis ir 36 konstatuojamąją dalį, kurioje, be kita ko, teigiama, kad „[š]ioje direktyvoje turėtų būti nustatytos grąžinimo taisyklės, kad būtų užtikrinta vartotojo apsauga tais atvejais, kai įvykdytos mokėjimo operacijos suma yra didesnė už sumą, kurios pagrįstai būtų buvę galima tikėtis. Mokėjimo paslaugų teikėjai turėtų galėti nustatyti dar palankesnes sąlygas savo vartotojams ir, pavyzdžiui, grąžinti bet kokias abejotinas mokėjimo operacijų sumas“.

( 36 ) Dėl neautorizuotų mokėjimo operacijų žr. Direktyvos 2007/64 35 konstatuojamąją dalį ir Teisingumo Teismo 2019 m. balandžio 11 d. Sprendime Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, 47 punktas) pateiktus paaiškinimus.

( 37 ) Šio sprendimo 52 punktas.

( 38 ) Direktyvos 2007/64 60 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „gali būti nustatyta tolesnė [papildoma] (palyginti su teise į neautorizuotos mokėjimo operacijos sumos grąžinimą) finansinė kompensacija laikantis mokėtojo ir jo mokėjimo paslaugų teikėjo sudarytai sutarčiai taikomos teisės nuostatų“.

( 39 ) Žr. Direktyvos 2007/64 86 straipsnį.

( 40 ) Žr. visų pirma Direktyvos 2007/64 62 straipsnio 1 ir 3 dalis.

( 41 ) To sprendimo 63 punktas.

( 42 ) To sprendimo 63 punktas.

( 43 ) Žr. šios išvados 49 punktą.

( 44 ) Žr. šios išvados 50–58 punktus.