GENERALINIO ADVOKATO

MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,

pateikta 2018 m. balandžio 11 d. ( 1 )

Byla C‑43/17 P

Liam Jenkinson

prieš

Europos išorės veiksmų tarnybą,

Europos Sąjungos Tarybą,

Europos Komisiją,

Eulex Kosovo

„Apeliacinis skundas – Europos Sąjungos tarptautinių misijų personalas – Taikytina teisė ir jurisdikcija priimti sprendimus dėl ginčų, susijusių su darbo sutartimis – Paeiliui sudaromos terminuotos darbo sutartys – Sprendimas nepratęsti paskutinės sutarties – Prašymas atlyginti žalą – Atsakovo nustatymas“

Įvadas

1. Ši apeliacinė byla iškelta kilus ginčui tarp buvusio Eulex Kosovo misijos darbuotojo ( 2 ) Liam Jenkinson (toliau – apeliantas), Europos Sąjungos Tarybos, Europos Komisijos, Europos išorės veiksmų tarnybos (EIVT) ir Europos Sąjungos teisinės valstybės misijos Kosove (toliau – kitos apeliacinio proceso šalys) dėl to, kad Europos Sąjungos teisinės valstybės misija Kosove nepratęsė paskutinės iš paeiliui su apeliantu sudarytų terminuotų darbo sutarčių (toliau – TDS), kurias apeliantas ir trys Europos Sąjungos misijos pasirašė 1994–2014 m. ( 3 )

2. Savo apeliaciniame skunde apeliantas prašo Teisingumo Teismo panaikinti nutartį, priimtą byloje Jenkinson / Taryba ir kt. ( 4 ), ja Bendrasis Teismas atmetė jo ieškinį, kuriuo jis pirmiausia pateikė SESV 272 straipsniu grindžiamą prašymą, pirma, perkvalifikuoti apelianto sutartinius santykius į neterminuotą darbo sutartį ir atlyginti žalą, apelianto patirtą dėl piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir atleidžiant iš darbo, ir, antra, pripažinti, kad Taryba, Komisija ir EIVT diskriminavo apeliantą, todėl priteisti žalos atlyginimą; jei šie reikalavimai nebūtų patenkinti – prašymą, pagrįstą deliktine Europos institucijų atsakomybe.

3. Pateikdamas pirmąjį pagrindą, skirtą pirmajai apeliacinio skundo reikalavimų daliai pagrįsti, apeliantas kaltina Bendrąjį Teismą padarius įvairių teisės klaidų ir tuo, kad jis nepakankamai motyvavo skundžiamą nutartį, kiek tai susiję su Sąjungos teismų jurisdikcijos aprėptimi nagrinėti ginčo dalį dėl sutarties.

4. Šiame apeliacinio skundo pagrinde apeliantas kelia naują klausimą, į kurį verta atkreipti dėmesį. Nors Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs dėl arbitražinės išlygos, kaip ji suprantama pagal SESV 272 straipsnį, susijusios su tęstiniais darbo santykiais, grindžiamais paeiliui sudarytomis TDS ( 5 ), taikymo srities, iš tiesų jo pirmą kartą prašoma šioje byloje priimti sprendimą dėl tokios paskutinėje šalių pasirašytoje darbo sutartyje esančios sąlygos taikymo srities, nors ankstesnėse darbo sutartyse buvo numatyta arbitražinė išlyga, pagal kurią jurisdikcija buvo suteikiama Briuselio teismams. Teisingumo Teismo prašymu šioje išvadoje analizuosiu tik šį konkretų klausimą.

Teisinis pagrindas

Bendrieji veiksmai 2008/124

5. Bendrųjų veiksmų 2008/124 1 straipsnyje „Misija“ numatyta, kad Europos Sąjunga įsteigia Europos Sąjungos teisinės valstybės misiją Kosove, vadinamą Eulex Kosovo.

6. Šių bendrųjų veiksmų 2 straipsnio „Misijos apibūdinimas“ pirmoje pastraipoje numatyta: „EULEX KOSOVO padeda Kosovo valdžios, teisminėms ir teisėsaugos institucijoms darant pažangą siekiant tvarumo bei atskaitomybės ir toliau plėtojant bei stiprinant nepriklausomą daugiatautę teisingumo sistemą, daugiatautes policijos pajėgas ir muitinės tarnybą, užtikrindama, kad šios institucijos nepriklausytų nuo politinės įtakos, bei laikydamasi tarptautiniu lygiu pripažintų standartų ir Europos geriausios praktikos.“

7. Minėtų bendrųjų veiksmų galiojimas buvo keletą kartų pratęstas ( 6 ). Be kita ko, jie buvo pratęsti iki 2016 m. birželio 14 d. Sprendimu 2014/349/BUSP ( 7 ), kuris taikytinas šios bylos faktinėms aplinkybėms.

8. Minėtu sprendimu tie patys bendrieji veiksmai buvo papildyti 15a straipsniu, jame nustatyta: „EULEX KOSOVO turi teisę įsigyti paslaugų ir prekių, sudaryti sutartis ir administracinius susitarimus, įdarbinti darbuotojus, turėti banko sąskaitas, įsigyti turtą ir juo disponuoti, vykdyti savo įsipareigojimus. <…>“

9. Pastarąjį kartą Bendrųjų veiksmų 2008/124 galiojimas buvo pratęstas iki 2018 m. birželio 14 d. Sprendimu (BUSP) 2016/947 ( 8 ).

Ginčo aplinkybės

10. Kaip matyti iš skundžiamos nutarties, ginčo aplinkybes galima apibūdinti taip, kaip nurodyta toliau.

11. Apeliantas nuo 1994 m. rugpjūčio 20 d. iki 2002 m. birželio 5 d. iš pradžių buvo įdarbintas pagal TDS, paeiliui sudarytas su Europos Sąjungos stebėsenos misija ( 9 ). Vėliau, nuo 2002 m. birželio 17 d. iki 2009 m. gruodžio 31 d. jis buvo įdarbintas pagal terminuotas darbo sutartis, paeiliui sudarytas su Europos Sąjungos policijos misija ( 10 ). Galiausiai nuo 2010 m. balandžio 5 d. iki 2014 m. lapkričio 14 d. apeliantas buvo įdarbintas pagal TDS, vienuolika kartų paeiliui sudarytų su misija Eulex Kosovo ( 11 ).

12. Apeliantui vykdant darbo sutartį, galiojusią nuo 2014 m. birželio 15 d. iki spalio 14 d., jam 2014 m. birželio 26 d. misijos Eulex Kosovo vadovo raštu buvo pranešta apie tai, kad jo misija baigėsi ir darbo sutartis nuo 2014 m. lapkričio 14 d. nebebus atnaujinta.

13. Paskutinė TDS, kurią Eulex Kosovo ir apeliantas sudarė laikotarpiui nuo 2014 m. spalio 15 d. iki lapkričio 14 d. (toliau – paskutinė TDS), nebuvo atnaujinta. Šios paskutinės TDS 21 straipsnyje numatyta, kad, remiantis SESV 272 straipsniu, Europos Sąjungos Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti visus iš sutarties kylančius ginčus ( 12 ).

Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiama nutartis

14. 2015 m. spalio 23 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apelianto ieškinį; juo apeliantas pirmiausia prašė Bendrojo Teismo perkvalifikuoti jo sutartinius santykius į neterminuotą darbo sutartį, pripažinti, kad kitos apeliacinio proceso šalys pažeidė sutartinius įsipareigojimus, pirmiausia pareigą iš anksto pranešti apie neterminuotos darbo sutarties nutraukimą, pripažinti, kad jis buvo atleistas iš darbo piktnaudžiaujant, todėl įpareigoti atlyginti žalą, patirtą dėl piktnaudžiavimo paeiliui sudarant TDS, dėl pareigos iš anksto pranešti apie darbo sutarties nutraukimą pažeidimo ir dėl piktnaudžiavimo atleidžiant iš darbo. Apeliantas taip pat prašė Bendrojo Teismo pripažinti, kad tuo metu, kai jis dirbo misijose, Taryba, Komisija ir EIVT jį diskriminavo, kiek tai susiję su jo darbo užmokesčiu, teisėmis į pensiją ir kitomis lengvatomis, pripažinti, kad jis turėjo būti įdarbintas kaip vienos iš kitų apeliacinio proceso šalių laikinasis tarnautojas, ir dėl to priteisti iš jų kompensaciją. Jei šie reikalavimai nebūtų patenkinti, apeliantas Bendrojo Teismo prašė iš kitų apeliacinio proceso šalių, remiantis jų deliktine atsakomybe, priteisti žalą, atsiradusią dėl jų padaryto pareigų pažeidimo.

15. Skundžiama nutartimi Bendrasis Teismas pripažino, kad akivaizdžiai neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl dviejų pagrindinių ieškinio reikalavimų ir atmetė papildomai pateiktus ieškinio reikalavimus kaip akivaizdžiai nepriimtinus. Todėl Bendrasis Teismas atmetė visą ieškinį ir priteisė iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.

Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

16. Apeliantas prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą nutartį, patenkinti apeliacinį skundą ir priteisti iš kitų apeliacinio proceso šalių bylinėjimosi išlaidas, patirtas abiejose instancijose. Taryba ir Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas. EIVT ir Eulex Kosovo prašo Teisingumo Teismo pirmiausia pripažinti, kad jis neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl apeliacinio skundo, o jei šis reikalavimas nebūtų patenkintas – atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas. Be to, Taryba ir EIVT prašo Teisingumo Teismo, kad, jeigu apeliacinis skundas būtų pripažintas pagrįstu, atmesti apeliacinį skundą ir ieškinį kaip nepriimtinus, tiek, kiek jie yra susiję su šiomis šalimis.

17. Apeliacinis skundas Teisingumo Teisme buvo nagrinėjamas rašytinio proceso tvarka. Šalims buvo pateiktas prašymas koncentruoti argumentus į pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, pateiktą pirmai reikalavimų daliai pagrįsti. Teismo posėdis įvyko 2018 m. sausio 17 d.

Pirmojo pagrindo, pateikto pirmajai apeliacinio skundo reikalavimų daliai pagrįsti, analizė

Šalių argumentai

18. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas, pateiktas pirmajai apeliacinio skundo reikalavimų daliai pagrįsti, skirtas Bendrojo Teismo pateiktam Sąjungos teismų jurisdikcijos nagrinėti ginčo dalį, susijusią su sutartimi, apimties vertinimui. Jį iš esmės sudaro keturios dalys.

Dėl pirmos dalies, grindžiamos Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida ir motyvavimo stoka nustatant Bendrojo Teismo jurisdikciją nagrinėti visus sutartinius santykius

19. Apeliantas kaltina Bendrąjį Teismą neatsakius į pirmojoje instancijoje pateiktą argumentą, pagal kurį, kaip jis mano, jeigu Teisingumo Teismo jurisdikcija nagrinėti sutartinius ginčus gali kilti tik tada, kai šalys ją nurodo į sutartį įtrauktoje arbitražinėje išlygoje, jei ši sutartis galioja, tuomet ginčijamos išlygos galiojimą, taikymo sritį ir sukeliamas pasekmes reikia analizuoti atsižvelgiant į sutarčiai taikytiną nacionalinę teisę, šiuo atveju – Belgijos teisę.

20. Be to, kaip teigia apeliantas, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nepriimtinumu grindžiamus prieštaravimus analizavo nenagrinėdamas bylos esmės. Iš tiesų pagal Belgijos teisės aktus darbo sutartis turi būti pasirašyta prieš darbuotojui pradedant dirbti, antraip prarandama galimybė remtis sutarties sąlygomis, todėl tik apeliantas galėjo remtis arbitražine išlyga.

21. Bet kuriuo atveju, kalbant apie ginčijamos išlygos aiškinimą ir taikymo sritį, apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas į Belgijos teisę, turėjo analizuoti tikrąją šalių valią pasirašant paskutinę TDS, tiek, kiek tai susiję su arbitražine išlyga, nes Belgijos teisėje numatyta, kad, kilus abejonių, turi būti pasirenkamas silpnesniajai sutarties šaliai palankiausias aiškinimas. Tačiau kadangi arbitražinė išlyga buvo susijusi su ilgalaikiais sutartiniais santykiais, iš šios išlygos pasirašymo konteksto buvo aišku, kad šalys neketino suskaidyti ginčo, suteikdamos Sąjungos teismams jurisdikciją nagrinėti tik paskutinę TDS. Apelianto teigimu, Bendrojo Teismo pateiktas aiškinimas taip pat reiškė, kad misijoms pakaktų kiekvienoje TDS numatyti kitokią jurisdikcijos suteikimo sąlygą, kad darbuotojai negalėtų pradėti teismo proceso remdamiesi jiems pripažįstama teise į teisingą bylos nagrinėjimą, ir taip priversti juos kreiptis į tiek teismų, kiek TDS jie pasirašė. Todėl skundžiama nutartis šiuo klausimu nėra pakankamai motyvuota ir yra teisiškai klaidinga.

22. EIVT, Taryba, Komisija ir Eulex Kosovo ginčija apelianto argumentus, kuriuos jis pateikė pirmajai daliai pagrįsti.

Dėl antros dalies, grindžiamos teisės klaida, padaryta dėl Belgijos teisės aktų nuostatų ir „lis pendens“ principo pažeidimo

23. Apeliantas kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis skundžiamos nutarties 41 punkte atmetė savo jurisdikciją, nusprendęs, kad Belgijos teismai pripažins turintys jurisdikciją nagrinėti ginčą dėl visų TDS, išskyrus paskutinę. Apelianto teigimu, negalima atmesti, kad Belgijos teismai aiškins paskutinės TDS arbitražinę išlygą kaip taikomą visiems jo sutartiniams santykiams su kitomis apeliacinio proceso šalimis. Bet kuriuo atveju Belgijos teismai negalėtų panaikinti individualaus administracinio akto, apie kurį pranešė misija arba institucijos arba kuris joms priskiriamas; jie nebent galėtų sustabdyti šio akto sukeliamas pasekmes. Todėl skundžiamoje nutartyje ne tik trūksta motyvų, bet ir padaryta teisės klaidų, susijusių su Belgijos teise ir lis pendens principu.

24. EIVT ir Komisija ginčija apelianto argumentus, kuriuos jis pateikė šiai antrajai daliai pagrįsti.

Dėl trečios dalies, grindžiamos Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida, nes jis nusprendė, kad neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl apelianto ir kitų apeliacinio proceso šalių anksčiau sudarytų darbo sutarčių pasekmių

25. Apeliantas kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis skundžiamos nutarties 39 punkte klaidingai konstatavo, jog dėl to, kad Bendrasis Teismas turi jurisdikciją tik dėl paskutinės TDS, jis negali priimti sprendimo dėl anksčiau sudarytų darbo sutarčių sukeliamų pasekmių. Kaip teigia apeliantas, visų sutartinių santykių perkvalifikavimo į neterminuotus darbo santykius jokiais būdais nebūtų galima atskirti nuo paskutinės TDS buvimo, o tiksliau – nuo šios sutarties pasibaigimo. Iš tiesų būtų neįmanoma apeliantui reikalauti vienos dalies savo sutartinių santykių perkvalifikavimo nacionaliniuose teismuose, o kitos dalies – Sąjungos teismuose. Taigi Bendrasis Teismas neatsakė į jame pateiktus argumentus, todėl skundžiamoje nutartyje padarė teisės klaidą.

26. EIVT, Taryba ir Komisija ginčija apelianto argumentus.

Dėl ketvirtos dalies, grindžiamos prašymo, susijusio su paskutine TDS, neišnagrinėjimu

27. Apeliantas teigia, kad Bendrasis Teismas bet kuriuo atveju neišnagrinėjo jo prašymo, susijusio su socialinių sutarties pasibaigimo dokumentų pateikimu, numatytu Belgijos teisėje pasibaigus paskutinei TDS, ir laikosi nuomonės, kad šių dokumentų nepateikimas prilygsta atsisakymui vykdyti teisingumą.

28. Taryba ir Komisija nesutinka su apelianto argumentais, kuriuos jis pateikė ketvirtoje dalyje.

Vertinimas

29. Ši analizė skirta tik su Sąjungos teismų jurisdikcijos nagrinėti ginčo dalį, susijusią su sutartimi, kylančios iš arbitražinės išlygos remiantis SESV 272 straipsniu, apimties klausimui. Todėl, siekiant atlikti šią analizę, tą nuostatą reikia aiškinti savarankiškai. Taigi ši išvada neturi poveikio sutartinių santykių, kurie yra ginčo dalykas, perkvalifikavimo klausimui. Iš tiesų šis klausimas turėtų būti vertinamas atsižvelgiant į bylos esmei taikytiną teisę ( 13 ).

Dėl SESV 272 straipsnio taikymo srities

30. Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad tiek, kiek tai susiję su teismu, turinčiu jurisdikciją spręsti ginčus, kurių viena iš šalių yra Sąjunga, SESV 274 straipsnyje numatyta, kad „išskyrus tuos atvejus, kai Sutartys numato Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisdikciją, valstybių narių teismų jurisdikcijai priklauso spręsti ginčus, kurių viena iš šalių yra Sąjunga“. Kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, SESV numatytas teismų jurisdikcijos paskirstymas „neleidžia šalims pasirinkti Bendrijos teismo arba nacionalinių teismų jurisdikcijos nagrinėti ginčus“. Iš tiesų pagal šią sistemą Sąjungos teismo jurisdikcija reiškia, kad „nacionalinių teismų jurisdikcija negalima“ ( 14 ).

31. Kalbant apie išimtinę Sąjungos teismų jurisdikciją, SESV 272 straipsnyje nurodyta, kad „Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso priimti sprendimus pagal bet kurią Sąjungos ar jos vardu sudarytos sutarties arbitražinę išlygą, nepaisant to, ar ta sutartis reguliuojama pagal viešąją ar pagal privatinę teisę“ ( 15 ). Šis straipsnis yra specialioji nuostata, kuri leidžia kreiptis į Sąjungos teismą remiantis pagal viešąją ar privatinę teisę sudarytos sutarties arbitražine išlyga ( 16 ). Taigi Teisingumo Teismo jurisdikcija yra susijusi su, pirma, Sąjungos institucijos, įstaigos ar organo ir privačios šalies sudaryta sutartimi ir, antra, nagrinėjamoje sutartyje numatyta arbitražine išlyga ( 17 ).

32. Iš tiesų, nors pagal tokią išlygą, sudarytą pagal SESV 272 straipsnį, Teisingumo Teismo gali būti prašoma išnagrinėti ginčą, taikant sutartį reglamentuojančią nacionalinę teisę ( 18 ), jis jau yra nusprendęs, kad jo jurisdikcija nagrinėti ginčą dėl šios sutarties vertinama remiantis tik šio straipsnio nuostatomis ir arbitražinės išlygos sąlygomis, ir prieš jį negali būti remiamasi nacionalinės teisės nuostatomis, kurios tariamai kliudytų jo jurisdikcijai ( 19 ). Todėl, siekdamas nustatyti savo jurisdikciją, Teisingumo Teismas turi patikrinti, ar tokios išlygos esama sutartyje, dėl kurios kilo ginčas. Taigi tokios išlygos buvimas reiškia, kad jokio kito teismo jurisdikcija negalima ( 20 ).

33. Taigi, aiškinant SESV 272 ir 274 straipsnius kartu darytina išvada, kad paprastai ginčai dėl sutarčių, kurių šalis yra Sąjunga, arba kuriose bet kuriuo atveju vienas iš kontrahentų veikia atstovaudamas Sąjungai, priklauso nacionalinio teismo jurisdikcijai ( 21 ). Tačiau, jeigu jurisdikciją turi Sąjungos teismas, tai reiškia, kad nacionalinių teismų jurisdikcija negalima ( 22 ). Jeigu Sąjungos teismai nusprendžia, kad ieškinyje pateiktiems prašymams taikoma arbitražinė išlyga, nacionaliniai teismai nebeturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinio. Taigi šie teismai turi atsisakyti savo jurisdikcijos, pirma, pagal Sąjungos teisės viršenybės principą ( 23 ) ir, antra, gerbdami šalių valią.

34. Problemų kyla, jeigu jurisdikcija pagal tą pačią sutartį suteikiama ir kitam teismui (konkuruojanti jurisdikcija) ( 24 ) arba, kaip šioje byloje, pagal ankstesnes TDS, šalių sudarytas prieš paskutinę sutartį, esant darbo santykiams ( 25 ).

35. Pagal jurisprudenciją Teisingumo Teismo jurisdikcija, paremta arbitražine išlyga, yra bendros taisyklės išimtis, todėl turi būti aiškinama siaurai. Iš tiesų Teisingumo Teismas gali nagrinėti tik tuos prašymus, kurie kyla iš Sąjungos sudarytos sutarties ir kuriuose yra arbitražinė išlyga arba kurie tiesiogiai susiję su iš šios sutarties kylančiomis prievolėmis ( 26 ).

36. Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į tai, kad visos apelianto pretenzijos, pateiktos kartu su pirmuoju jo apeliacinio skundo pagrindu, yra grindžiamos tuo, kad buvo piktnaudžiaujamai naudojamos paeiliui sudaromos TDS, arba su tuo, kad buvo piktnaudžiaujama atleidžiant jį iš darbo, reikia kelti klausimą dėl ryšio tarp, pirma, ieškovo prašymų ir, antra, įvairių TDS (įskaitant paskutinę TDS) arba iš jų kylančių prievolių.

Dėl apeliantą ir „Eulex Kosovo“ siejančio darbo ryšio kvalifikavimo

37. Pirmiausia, siekiant išsiaiškinti, ar apelianto prašymai pateikiant pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą tiesiogiai kyla iš šalių pasirašytos paskutinės TDS, kurioje yra numatyta arbitražinė išlyga, ir ar šie prašymai yra tiesiogiai susiję su prievolėmis, kylančiomis iš paskutinės TDS, reikia sužinoti, ar apelianto ir Eulex Kosovo darbo santykiai, grindžiami vienuolikos TDS serija, turi būti kvalifikuojami kaip vieni ir tęstiniai darbo santykiai, o gal priešingai, paskutinė TDS yra tas pagrindas, kuriuo paremti atskiri nuo ankstesnių TDS darbo santykiai.

38. Primenu, kad apeliantas trijose skirtingose Sąjungos misijose, vykdomose pagal BUSP, dirbo beveik dvidešimt metų. Pirma, kalbant apie apelianto darbo santykius Eulex Kosovo, reikia konstatuoti, kad apelianto veikla šioje misijoje buvo vykdoma nuo 2010 m. balandžio 5 d. iki 2014 m. lapkričio 14 d. ir jos pagrindu atsirado darbo santykiai, grindžiami vienuolika paeiliui sudarytų TDS.

39. Iš to darytina išvada, kad apeliantą ir Eulex Kosovo siejantis darbo ryšys yra sutartiniai darbo santykiai. Tačiau kyla klausimas, ar tokie sutartiniai santykiai yra vieni ir tęstiniai darbo santykiai.

40. Nekyla jokių abejonių, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai. Pirma, kaip matyti iš ginčo aplinkybių, paskutinė TDS tarp Eulex Kosovo ir apelianto buvo sudaryta laikotarpiu nuo 2014 m. spalio 15 d. iki 2014 m. lapkričio 14 d.2014 m. birželio 26 d. laiške misijos vadovas pranešė apeliantui, kad po 2014 m. lapkričio 14 d. jo „paskutinė TDS“ su Eulex Kosovo nebus pratęsta. Taigi šiame laiške nurodyta paskutinės TDS pabaigos data, t. y. 2014 m. lapkričio 14 d. Iš tiesų tai, kad yra nurodyta paskutinė TDS, rodo, kad ji priskiriama prie tų pačių apelianto ir Eulex Kosovo darbo santykių. Antra, kaip pati Eulex Kosovo pripažino atsakydama į per posėdį pateiktą klausimą dėl šalių tarpusavio darbo santykių pobūdžio, kadangi apeliantas pradėjo dirbti Eulex Kosovo 2010 m., pareigos, kurias jis ėjo iki jo paskutinės TDS pabaigos, egzistavo nuo tos datos ir apeliantas vykdė tokias pačias užduotis kaip ir pagal ankstesnes TDS.

41. Taigi laikausi nuomonės, kad tokie darbo santykiai, kuriems esant apeliantas nuo 2010 m. balandžio 5 d. iki 2014 m. lapkričio 14 d. dirbo Eulex Kosovo pagal paeiliui sudaromas TDS, turi būti kvalifikuojami kaip vieni ir tęstiniai šalių darbo santykiai.

Dėl teismo, turinčio jurisdikciją nagrinėti darbo santykius, grindžiamus paeiliui sudarytomis TDS

42. Pirmiausia reikia priminti, kad nuo 2010 m. balandžio 5 d. iki 2014 m. spalio 14 d. apelianto ir Eulex Kosovo paeiliui pasirašytose TDS numatyta arbitražinė išlyga, pagal kurią jurisdikcija suteikiama Briuselio teismams. Tačiau paskutinės TDS 21 straipsnyje numatyta Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisdikcija, grindžiama SESV 272 straipsniu. Šiame straipsnyje nurodyta, kad Sąjungos teismai turi jurisdikciją dėl visų ginčų, susijusių su sutartimi.

43. Šiomis aplinkybėmis kyla klausimas, koks teismas turi jurisdikciją nagrinėti sutartinius santykius, grindžiamus paeiliui sudarytomis TDS, jei pagal daugumą jų jurisdikcija suteikiama valstybės narės teismams, o pagal paskutiniąją sutartį, kuria yra grindžiami šie darbo santykiai, numatyta arbitražinė išlyga, grindžiama SESV 272 straipsniu, pagal kurią jurisdikcija suteikiama Sąjungos teismams ( 27 ).

44. Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia pasirinkti vieną iš dviejų galimybių. Taigi teismas, turintis jurisdikciją nagrinėti ginčus, susijusius su tais pačiais darbo santykiais, yra arba teismas, numatytas daugumoje TDS, kuriomis yra grindžiami šie darbo santykiai (šioje byloje tai yra Briuselio teismai), arba paskutinėje TDS numatytas teismas (šioje byloje tai yra Sąjungos teismai). Esu įsitikinęs, kad iš šių dviejų galimybių reikia pasirinkti antrąją.

45. Šiuo klausimu reikėtų remtis byla, kurioje priimtas Sprendimas Porta / Komisija [1982 m. liepos 1 d. sprendimas (109/81, EU:C:1982:253)], dėl analogiškų darbo santykių kaip ir šioje byloje ir dėl serijos paeiliui sudarytų sutarčių, kurias T. Porta kasmet sudarė su Ispra jungtinio mokslo tyrimų centro direktoriumi dėl italų kalbos mokymo kursų penkiolika metų; pirmuosius penkerius metus rašytinės sutartys nebuvo sudaromos, o paskui sutartys buvo sudaromos laiškais. Paskutinius ketverius metus šalių darbo santykiai buvo grindžiami išsamesnėmis sutartimis, į kurias įtraukta arbitražinė išlyga, kaip ji suprantama pagal EEB 181 straipsnį (dabar – SESV 272 straipsnis), pagal kurią Teisingumo Teismas buvo „vienintelis turintis jurisdikciją priimti sprendimą dėl visų ginčų dėl šių sutarčių galiojimo, aiškinimo ir vykdymo“.

46. Teisingumo Teismas nusprendė, jog „tai, kad tos pačios [arbitražinės] išlygos nėra ankstesnėse sutartyse ir kad, kalbant apie pirmuosius metus, net nebuvo sudarytos rašytinės sutartys, nekliudo Teisingumo Teismui, vertinant tarp šalių egzistuojančius santykius, atsižvelgti į visas sudarytas sutartis“ ( 28 ). Taigi, nepaisant to, kad arbitražinė išlyga, suteikianti jurisdikciją Europos Sąjungos Teisingumo Teismui, buvo numatyta tik paskutinėse sutartyse, Teisingumo Teismas, vertindamas susiklosčiusią situaciją, atsižvelgė į visus ankstesnius šalių tarpusavio santykius.

47. Šioje byloje reikia priminti, kad apelianto pretenzijos yra susijusios su vienų ir tęstinių darbo santykių, grindžiamų paeiliui sudarytomis TDS, buvimu. Taigi yra aišku, kad ir apelianto prašymas, grindžiamas piktnaudžiaujamu TDS naudojimu, ir jo prašymas, susijęs su atleidimu iš darbo piktnaudžiaujant, yra grindžiami visomis sutartimis, sudarytomis nuo 2010 m. balandžio 5 d. iki 2014 m. lapkričio 14 d., o tai neabejotinai apima ir paskutinę TDS. Iš tiesų, kaip matyti iš išankstinio pranešimo, apelianto ir Eulex Kosovo darbo santykiai pasibaigė būtent dėl pastarosios TDS nepratęsimo ( 29 ). Bet kuriuo atveju šalių darbo santykių pabaiga negali būti analizuojama nesiremiant paskutine iš nagrinėjamų TDS. Todėl būtent į šią paskutiniąją TDS įtraukta arbitražinė išlyga turi nulemti teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti visus ginčus, susijusius su darbo santykių visuma. Jeigu būtų laikomasi priešingos pozicijos, ginčas, susijęs su vienais darbo santykiais, galėtų būti suskaidytas, atsižvelgiant į kelias arbitražines išlygas, pagal kurias jurisdikcija priskiriama skirtingiems teismams. Tokia pozicija prieštarautų teisei į veiksmingą teisinę gynybą.

48. Taigi, atsižvelgiant į darbo santykių, kurių pagrindu apeliantas nuo 2010 m. iki 2014 m. dirbo Eulex Kosovo, vienovę, teismas, turintis jurisdikciją nagrinėti visus ginčus, susijusius su šiais darbo santykiais, grindžiamais paeiliui sudarytomis TDS, atsižvelgiant į teisinio saugumo principą ir teisę į veiksmingą teisinę gynybą ( 30 ), turi būti paskutinėje TDS nurodytas teismas. Iš tiesų akivaizdu, kad būtent su paskutine TDS yra siejamas veiksnys – šios TDS nepratęsimas – nulėmęs apelianto darbo santykių su Eulex Kosovo pabaigą, neatsižvelgiant į tai, kada apeliantui iš anksto buvo išsiųstas pranešimas.

49. Šį argumentavimą patvirtina tai, kad šalių sprendimas įtraukti SESV 272 straipsniu grindžiamą arbitražinę išlygą į paskutinę TDS rodo jų sąmoningą norą taikyti jų darbo santykiams Teisingumo Teismo jurisdikciją. Šiuo klausimu primenu teisės principą, pagal kurį pirmenybė turi būti teikiama šalių paskutinį kartą išreikštai valiai. Taigi, laikantis šio principo, be kita ko, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti ginčą dėl darbo santykių, egzistavusių tuo metu, kai buvo imtasi pirmųjų ikiteisminio ginčo sprendimo priemonių ( 31 ). Todėl, jeigu šiomis aplinkybėmis šalys nusprendė pakeisti teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti ginčus dėl jų darbo santykių, jų sprendimą reikia gerbti.

Bendrojo Teismo padarytų išvadų analizė

50. Apelianto kritika, kurią jis pateikia pateikdamas pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, yra susijusi, pirma, su skundžiamos nutarties 23–26 punktais ir, antra, su jos 39 ir 41 punktais.

51. Skundžiamos nutarties 23–26 punktuose Bendrasis Teismas, remdamasis jurisprudencija, susijusia su SESV 272 straipsniu, konstatavo, kad jis turi jurisdikciją priimti sprendimą tik dėl paskutinės TDS pagal joje įtvirtintą arbitražinę išlygą ir kad todėl jis akivaizdžiai neturi jurisdikcijos nagrinėti ginčų, kurių galėtų kilti dėl ankstesnių apelianto darbo sutarčių, sudarytų iki paskutinės TDS, vykdymo ir kurie pagal ankstesnėse TDS įtvirtintą išlygą aiškiai priklauso Belgijos teismų jurisdikcijai.

52. Pažymėtina, kad šiems teisiniams argumentams negalima pritarti, esant vieniems ir tęstiniams apelianto ir jo darbdavio darbo santykiams, grindžiamiems paeiliui sudarytų TDS serija.

53. Kaip pažymėjo apeliantas, šis Bendrojo Teismo aiškinimas reiškia, kad misijoms pakaktų į kiekvieną darbuotojų TDS įtraukti skirtingą jurisdikciją suteikiančią sąlygą siekiant neleisti jiems pareikšti ieškinio teisme, remiantis jiems pripažįstama teise į veiksmingą teisinę gynybą.

54. Skundžiamos nutarties 39 punkte Bendrasis Teismas nagrinėjo apelianto pretenziją dėl visų darbo santykių perkvalifikavimo į neterminuotą sutartį.

55. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pažymėjo, kad jo jurisdikcija, apsiribojanti paskutine TDS, neleidžia priimti sprendimo dėl anksčiau sudarytų darbo sutarčių sukeliamų pasekmių, todėl jis akivaizdžiai neturi jurisdikcijos dėl prašymų, susijusių su išankstiniu pranešimu, ir socialinių dokumentų, siejamų su darbo sutarties pasibaigimu, pateikimu, numatytu Belgijos teisėje, kai baigė galioti paskutinė TDS.

56. Skundžiamo sprendimo 41 punkte Bendrasis Teismas atmetė savo jurisdikciją motyvuodamas tuo, kad Belgijos teismai pripažins turintys jurisdikciją nagrinėti ginčą, susijusį su visomis TDS, išskyrus paskutinę.

57. Pažymiu, kad Bendrasis Teismas, kaip matyti iš šios išvados 47 punkto, neatsižvelgė į tai, kad šalių darbo santykių pabaigos neįmanoma suprasti, nesant paskutinės TDS. Iš tiesų būtent šiai sutarčiai priskiriama aplinkybė – paskutinės sutarties nepratęsimas, nulėmusi apelianto darbo santykių su Eulex Kosovo pabaigą.

58. Kaip pažymėjau šios išvados 48 ir 49 punktuose, kadangi šioje byloje kyla darbo santykių tęstinio pobūdžio, taigi ir šių santykių vienovės klausimas, teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti visus ginčus, susijusius su šių darbo santykių visuma, turi nustatyti paskutinėje TDS esanti arbitražinė išlyga.

59. Remiantis tuo darytina išvada, jog dėl to, kad Bendrasis Teismas, pateikdamas motyvus, neatsižvelgė į apelianto ir Eulex Kosovo darbo santykių tęstinį pobūdį ir į arbitražinėje išlygoje šalių laisvai išreikštos valios pasekmes, jis, nepadarydamas teisės klaidos, negalėjo remtis argumentu, kad arbitražinės išlygos taikymo sritis yra aiškiai apribota ginčų, susijusiais su paskutiniąja TDS, ir negali apimti ankstesnių sutarčių.

60. Kadangi Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą dėl jo jurisdikcijos nagrinėti ieškinius, apelianto argumentų dėl nenurodytų skundžiamos nutarties motyvų ir dėl neatliktos prašymo, susijusio su paskutiniąja TDS, analizės nagrinėti nereikia.

61. Taigi reikia pritarti pirmajam apeliacinio skundo pagrindui.

62. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui panaikinti skundžiamą nutartį tiek, kiek Bendrasis Teismas joje nusprendė, kad akivaizdžiai neturi jurisdikcijos nagrinėti apelianto ieškinio.

Dėl skundžiamos nutarties panaikinimo pasekmių

63. Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį, jei apeliacinis skundas pagrįstas, Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo sprendimą. Jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui.

64. Mano nuomone, ši byla nėra tokios stadijos, kad būtų galima priimti sprendimą. Iš tiesų išnagrinėjęs apelianto argumentų pagrįstumą Teisingumo Teismas turėtų priimti sprendimą dėl fakto klausimų, remdamasis aplinkybėmis, kurių Bendrasis Teismas neįvertino skundžiamoje nutartyje, nusprendęs, kad akivaizdžiai neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinio. Be to, Teisingumo Teisme nebuvo aptarti teiginiai dėl faktų, susijusių su bylos esme.

Išvada

65. Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta, laikausi nuomonės, kad reikia pritarti pirmajam pagrindui, kurį apeliantas pateikė siekdamas pagrįsti pirmąją apeliacinio skundo reikalavimų dalį, todėl siūlau Teisingumo Teismui, remiantis vien šiuo motyvu ir nedarant poveikio kitų apeliacinio skundo pagrindų nagrinėjimui, panaikinti 2016 m. lapkričio 9 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartį Jenkinson / Taryba ir kt. (T‑602/15, EU:T:2016:660) ir grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl bylos esmės, atidedant bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) 2008 m. vasario 4 d. Tarybos bendrieji veiksmai 2008/124/BUSP dėl Europos Sąjungos teisinės valstybės misijos Kosove, EULEX KOSOVO (OL L 42, 2008, p. 92).

( 3 ) Pažymėtina, jog iš bylos medžiagos matyti, kad apeliantas 1994–2014 m. dirbo trijose skirtingose Sąjungos misijose, įgyvendinančiose bendrąją užsienio ir saugumo politiką (BUSP) pagal kiekvienos iš šių misijų paeiliui sudaromas TDS (žr. šios išvados 11–13 punktus).

( 4 ) 2016 m. lapkričio 9 d. nutartis (T‑602/15, toliau – skundžiama nutartis, EU:T:2016:660).

( 5 ) Žr. 1982 m. liepos 1 d. Sprendimą Porta / Komisija (109/81, EU:C:1982:253, 10 punktas).

( 6 ) Jie pirmą kartą buvo pratęsti iki 2012 m. birželio 14 d.2010 m. birželio 8 d. Tarybos sprendimu 2010/322/BUSP, kuriuo iš dalies keičiami Bendrieji veiksmai 2008/124/BUSP ir pratęsiamas jų galiojimo terminas (OL L 145, 2010, p. 13), o vėliau – iki 2014 m. birželio 14 d.2012 m. birželio 5 d. Tarybos sprendimu 2012/291/BUSP, kuriuo iš dalies keičiami Bendrieji veiksmai 2008/124/BUSP ir pratęsiamas jų galiojimo terminas (OL L 146, 2012, p. 46).

( 7 ) 2014 m. birželio 12 d. Tarybos sprendimas, kuriuo iš dalies keičiami Bendrieji veiksmai 2008/124/BUSP (OL L 174, 2014, p. 42).

( 8 ) 2016 m. birželio 14 d. Tarybos sprendimas, kuriuo iš dalies keičiami Bendrieji veiksmai 2008/124/BUSP (OL L 157, 2016, p. 26).

( 9 ) Europos bendrijos stebėsenos misija (EBSM) vakarinėje Balkanų dalyje vykdoma nuo 1991 m. ir buvo įsteigta 1991 m. liepos 13 d. Belgrade pasirašytu susitarimo memorandumu. Europos Sąjungos stebėsenos misija buvo įsteigta pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos bendruosius veiksmus 2000/811/BUSP dėl Europos Sąjungos stebėsenos misijos (OL L 328, 2000, p. 53). Iš bylos aplinkybių matyti, kad nuo apelianto sutarties su Europos Sąjungos stebėsenos misija pabaigos ir sutarties su Europos Sąjungos policijos misija sudarymo dienos buvo tik 16 dienų pertrauka.

( 10 ) Ši misija buvo įsteigta pagal 2002 m. kovo 11 d. Tarybos bendruosius veiksmus 2002/210/BUSP dėl Europos Sąjungos policijos misijos (OL L 70, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t., p. 278).

( 11 ) Iš ginčo aplinkybių matyti, kad nuo paskutinės sutarties su Europos Sąjungos policijos misija pabaigos iki apelianto sutartinių santykių su Eulex Kosovo pradžios buvo trijų mėnesių pertrauka.

( 12 ) Apeliaciniame skunde apeliantas pažymi, kad, vykdant šias misijas, jis paeiliui pasirašė apie keturiasdešimt TDS. Apeliantas taip pat pažymėjo, kad prieš įsigaliojant jo paskutinei TDS ir po jos galiojimo pabaigos jis ėmėsi priemonių siekdamas pradėti arbitražo procedūrą, tačiau Eulex Kosovo nesiėmė jokių tolesnių veiksmų.

( 13 ) Nors tai yra BUSP sritis, manau, kad Sąjungos misijos pagal joms tenkančią lojalaus bendradarbiavimo pareigą veikdamos kaip darbdavės turėtų atsižvelgti į Sąjungos lygmeniu priimtas teisės aktų nuostatas. Pagal analogiją žr. 2016 m. gruodžio 13 d. Sprendimą IPSO / ECB (T‑713/14, EU:T:2016:727, 106 punktas). Bet kuriuo atveju manau, kad reikėtų pažymėti du svarbius aspektus. Pirma, nors 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (OL L 175, 1999, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368), kuria įgyvendinamas bendrasis susitarimas, yra skirta valstybėms narėms, šioje direktyvoje nustatytomis arba iš jos kylančiomis normomis ir principais galima remtis prieš Sąjungos institucijas (organus ir kitas įstaigas), jeigu jie patys tėra vien specifinė pagrindinių Sutarties normų ir bendrųjų principų, tiesiogiai privalomų minėtoms institucijoms, išraiška. Šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Rinke (C‑25/02, EU:C:2003:435, 24 ir 25 punktai). Taigi draudimo piktnaudžiauti teise principas, pagal kurį niekas negali piktnaudžiaudamas remtis teisės normomis, yra vienas iš bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina teismas. Antra, atsižvelgdamas į tai, kad pagal išlygą, sudarytą remiantis SESV 272 straipsniu, Teisingumo Teismo gali būti prašoma išnagrinėti ginčą taikant sutarčiai taikytiną nacionalinę teisę, pažymiu, kad nacionalinėmis normomis Direktyva 1999/70 perkelta į nacionalinę teisę, todėl šios normos taikomos tokiai TDS serijai, kokia nagrinėjama šioje byloje.

( 14 ) Žr. 2001 m. spalio 9 d. Sprendimą Flemmer ir kt. (C‑80/99–C‑82/99, EU:C:2001:525, 41 punktas). Byloje, kurioje priimtas šis sprendimas buvo kilęs klausimas dėl kompensacijų kai kuriems pieno ir pieno produktų gamintojams, kuriems laikinai buvo užkirstas kelias vykdyti savo veiklą, todėl EB 238 straipsnis (dabar – SESV 272 straipsnis) nebuvo taikytinas.

( 15 ) Dėl arbitražinės išlygos, kaip ji suprantama pagal SESV 272 straipsnį, pobūdžio kai kurie autoriai laikosi nuomonės, kad sąvoka „arbitražinė išlyga“ gali pasirodyti „klaidinanti“ arba netinkama, nes Sąjungos teismai, turintys jurisdikciją, paremtą šio pobūdžio išlygomis, veikia ne kaip arbitrai, o kaip teismai, priimantys sprendimus, kurie gali būti tiesiogiai taikytini. Šiuo klausimu žr. K. Lenaerts, I. Maselis ir K. Gutman „ES Procedural Law“, Oxford University Press, Oxford, 2014, 19 skyrius, p. 686–699, visų pirma 19.8 punktas. Tuo pačiu klausimu žr. G. Kremlis „De quelques clauses d’élection de for et de droit applicable stipulées dans les contrats de droit privé conclus par les Communautés européennes dans le cadre de leurs activités d’emprunt et de prêt“, Diritto comunitario e degli scambi internazionali, Milan, 1986, p. 782: „jeigu [Teisingumo Teismas] nagrinėja ginčą pagal tokią išlygą, jis nevirsta arbitražo teismu <…>“. Dėl arbitražinės išlygos laikymo ne arbitražine, o jurisdikciją suteikiančia išlyga, žr. E. D’Alessandro „L’art. 272 del Trattato sul funzionamento dell’Unione europea: mero accordo attributivo della competenza giurisizionale o convenzione arbitrale? (nota a Trib. dell’Unione Europea, 17 dicembre 2010, causa T‑460/08)“, Rivista dell’arbitrato, Rome, 2011, Nr. 4, p. 622–628.

( 16 ) Šiuo kausimu žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimą Planet / Komisija (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, 23 punktas).

( 17 ) Reikėtų priminti, kad Teisingumo Teismas jau pripažino savo jurisdikciją pagal arbitražinę išlygą, įtrauktą į nepasirašytą „sutarties projektą“, kuriuo remiantis buvo pradėti šalių santykiai. Šiuo klausimu žr. 1976 m. gruodžio 7 d. Sprendimą Pellegrini / Komisija ir Flexon-Italia (23/76, EU:C:1976:174, 8–10 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato G. Mayras išvadą byloje Pellegrini / Komisija ir Flexon-Italia (23/76, nepaskelbta Rink., EU:C:1976:143): „vis dėlto man atrodo, kad yra pernelyg formalu neigti bet kokį arbitražinės išlygos galiojimą motyvuojant vien tuo, kad laiškuose, patvirtinančiuose šalių susitarimą, buvo pateikta tik paprasta, bet aiški nuoroda į sutarties projektą“. Tačiau, nesant arbitražinės išlygos, kaip ji suprantama pagal SESV 272 straipsnį, Sąjungos teismai neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl ieškovo ir Komisijos sudarytos darbo sutarties pratęsimo vykstant Sąjungos ir trečiosios valstybės techniniam bendradarbiavimui, finansuojamam iš Europos plėtros fondo. Žr. 2009 m. gegužės 20 d. Sprendimą Guigard / Komisija (C‑214/08 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2009:330, 41 punktas).

( 18 ) Dėl privatinės teisės sutartims su arbitražine išlyga taikytinos teisės žr. C. Kohler „La Cour de justice des Communautés européennes et le droit international privé“, Droit international privé: travaux du Comité français de droit international privé, 12è année,, 1993–1995, Éditions A. Pedone, Paris, 1996, p. 71–95, visų pirma p. 78: „Sąjungai turėtų būti kiek įmanoma taikomos bendrosios teisės normos, dvejopa šio žodžio prasme, o tai beveik neišvengiamai reiškia Romos konvenciją“.

( 19 ) Žr. 1986 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Komisija / Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, 10 punktas); 1992 m. balandžio 8 d. Sprendimą Komisija / Feilhauer (C‑209/90, EU:C:1992:172, 13 punktas) ir 2015 m. vasario 26 d. Sprendimą Planet / Komisija (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, 21 punktas).

( 20 ) 1985 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Komisija / CO.DE.MI. (318/81, EU:C:1985:467, 9 punktas).

( 21 ) Žr. generalinio advokato A. Tizzano išvadą sujungtose bylose Flemmer ir kt. (C‑80/99–C‑82/99, EU:C:2001:57, 41 punktas.)

( 22 ) Žr. 2001 m. spalio 9 d. Sprendimą Flemmer ir kt. (C‑80/99–C‑82/99, EU:C:2001:525, 39 punktas).

( 23 ) Žr. K. Lenaerts, I. Maselis ir K. Gutman, op. cit., p. 689, 19.9 punktas: „If the clause confers an exclusive right on the Court of Justice of the ES to hear and determine disputes concerning a contract, courts in Member States must decline jurisdiction by reason of the primacy of Union Law (i.e. compliance with the arbitration clause concluded pursuant to art. 272 TFEU)“.

( 24 ) Kartais numatoma netgi konkuruojanti Europos Sąjungos Teisingumo Teismo ir konkrečių nacionalinių teismų jurisdikcija (konkuruojančios išlygos). Žr. C. Kohler, op. cit., p. 78. Taip visų pirma yra kalbant apie tam tikras Sąjungos ir vieno ar kelių bankų, kurie sandorio įvykdymo tikslais sudaro konsorciumą, sudarytose paskolos sutartyse esančias išlygas. Konkuruojančios išlygos gali kelti problemų, susijusių su pozityviąja jurisdikcijos kolizija. Šiuo klausimu žr. G. Kremlis „De quelques clauses d’élection de for et de droit applicable stipulées dans des contrats de droit privé conclus par les Communautés européennes dans le cadre de leurs activités d’emprunt et de prêt“, Diritto comunitario e degli scambi internazionali, Milan, 1986, p. 777–792, ypač p. 783.

( 25 ) Žr. K. Lenaerts, I. Maselis ir K. Gutman, op. cit., p. 689, 19.9 punktas: „If a number of Courts, including the GC, are entitled to determine disputes under the arbitration clause, a problem of lis alibi pendens may arise. No specific rules are set forth in the Treaties for resolving this problem“.

( 26 ) Žr. 1986 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Komisija / Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, 11 punktas).

( 27 ) Pažymėtina, kad byloje Bitiqi ir kt. / Komisijair kt. (2014 m. rugsėjo 30 d. nutartis, T‑410/13, nepaskelbta Rink., EU:T:2014:871, 8 punktas) dėl Eulex Kosovo misijos vadovo sprendimo nepratęsti pagal darbo sutartis dirbančių darbuotojų sutarčių Bendrasis Teismas atmetė ieškovų ieškinį, pripažinęs, kad akivaizdžiai neturi jurisdikcijos. Tačiau šioje byloje visose TDS buvo numatyta sąlyga, pagal kurią ginčai, kylantys iš šių sutarčių, priskiriami Briuselio teismų jurisdikcijai. Taigi šiose sutartyse nebuvo jokios arbitražinės išlygos, kaip ji suprantama pagal SESV 272 straipsnį.

( 28 ) Žr. 1982 m. liepos 1 d. Sprendimą Porta / Komisija (109/81, EU:C:1982:253, 10 punktas). Taip pat žr. generalinio advokato F. Capotorti išvadą byloje Porta / Komisija (109/81, nepaskelbta Rink., EU:C:1982:143, 2 punktas): „Be to, kyla klausimas, ar tai, kad jurisdikcijos suteikimo sąlyga yra įtraukta tik į sutartis, sudarytas nuo 1977 m., kliudo Teisingumo Teismui konstatuoti anksčiau, 1963–1977 m., tarp šalių buvusį santykių pobūdį. Į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai, jeigu byloje kyla klausimas, ar darbo santykiai, kurių pagrindu ieškovė dirbo Jungtiniame tyrimų centre 1963–1980 m., yra tęstiniai, ar ne, taigi ar tai yra vieni darbo santykiai“. Išskirta mano.

( 29 ) Žr. šios išvados40 punktą.

( 30 ) Šiuo klausimu Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad kiekvienas asmuo, kurio teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos, turi teisę į veiksmingą jų gynybą teisme šiame straipsnyje nustatytomis sąlygomis. Pagal šio straipsnio antrą pastraipą kiekvienas asmuo turi teisę, kad jo bylą per kiek įmanoma trumpesnį laiką viešai ir teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas. Pagal analogiją žr. 2012 m. liepos 12 d. Sprendimą Réexamen Arango Jaramillo ir kt. / EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468)

( 31 ) Žr. šios išvados 12 išnašą.