ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Komisijos įgaliojimai atlikti patikrinimus pagal Reglamento Nr. 1/2003 20 straipsnio 2 dalį apsiriboja tuo, kad jos pareigūnai, be kita ko, turi teisę patekti į jų pasirinktas patalpas, reikalauti pateikti dokumentus, kurių prašoma, ir padaryti jų kopijas, taip pat apžiūrėti, kas yra jų nurodytuose balduose.

Be to, pagal Reglamento Nr. 1/2003 20 straipsnio 6 ir 7 dalis turi būti prašoma išduoti teismo leidimą, kai atitinkamai įmonei priešinantis suinteresuotoji valstybė narė suteikia būtiną paramą, prireikus prašydama policijos ar kitos lygiavertės teisėsaugos institucijos pagalbos, kad būtų galima atlikti patikrinimą, ir kai minėto leidimo reikalaujama pagal nacionalinę teisę. Prašymas išduoti tokį leidimą taip pat gali būti pateikiamas kaip atsargumo priemonė. Be to, šio reglamento 20 straipsnio 8 dalyje nurodyta, kad nors nacionalinis teismas, be kita ko, patikrina, ar numatytos prievartos priemonės nėra savavališkos ar pernelyg didelės atsižvelgiant į patikrinimo objektą, jis negali kelti klausimo dėl to patikrinimo būtinumo. Toje pačioje nuostatoje numatyta, kad tik Teisingumo Teismas gali vykdyti a posteriori teisminę kontrolę.

Todėl išankstinio teismo leidimo nebuvimas savaime negali lemti patikrinimo priemonės neteisėtumo.

Šiuo klausimu pažymėtina, kad a posteriori teisminė kontrolė leidžia kompensuoti išankstinio teismo leidimo nebuvimą, taigi yra pagrindinė garantija užtikrinant nagrinėjamos patikrinimo priemonės suderinamumą su Europos žmogaus teisių konvencijos 8 straipsniu. Būtent taip yra Europos Sąjungoje nustatytoje sistemoje, nes Reglamento Nr. 1/2003 20 straipsnio 8 dalyje aiškiai nurodyta, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją vykdyti Komisijos priimto sprendimo atlikti patikrinimą teisėtumo kontrolę. Minėta kontrolė reiškia, kad Sąjungos teismas, remdamasis ieškovo pateiktais duomenimis nurodytiems pagrindams pagrįsti, vykdo išsamią kontrolę, t. y. atliekamą tiek dėl teisės, tiek dėl fakto klausimų.

(žr. 23–25, 32–34 punktus)
Direktyvos 2001/83 dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus, iš dalies pakeistos Reglamentu Nr. 1394/2007, 10 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytą sąvoką „referencinis vaistas“ reikia aiškinti taip, kad ji apima vaistą, dėl kurio leidimas pateikti rinkai išduotas remiantis šios direktyvos 10a straipsniu.

Iš tiesų minėtu 10a straipsniu reglamentuojama procedūra nė kiek nesumažina saugumo ir veiksmingumo standartų, kuriuos turi tenkinti vaistai; ja tik siekiama sutrumpinti laikotarpį, per kurį parengiama paraiška dėl leidimo pateikti vaistą rinkai išdavimo, atleidžiant pareiškėją nuo pareigos atlikti Direktyvos 2001/83 8 straipsnio 3 dalies i punkte numatytus ikiklinikinius bandymus ir klinikinius tyrimus, jeigu, remiantis atitinkama moksline literatūra, pagal šios direktyvos I priedo II dalies 1 skyriuje nurodytus reikalavimus būtų įrodyta, kad tokie bandymai ir tyrimai buvo atlikti anksčiau, ir iš jų būtų matyti, kad atitinkamo vaisto sudedamoji (-osios) dalis (-ys) atitinka minėtame 10a straipsnyje nurodytus kriterijus. Be to, tokiu vaistu leidžiama prekiauti tik tada, kai kompetentinga valdžios institucija patikrina jo saugą ir veiksmingumą.

(žr. 29, 32 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
Reglamentą Nr. 2081/92 dėl žemės ūkio produktų ir maisto produktų geografinių nuorodų ir kilmės vietos nuorodų apsaugos, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 535/97, reikia aiškinti taip, kad juo apsaugos sistema nesuteikiama Bendrijoje neįregistruotam geografiniam pavadinimui, tačiau prireikus toks pavadinimas gali būti saugomas pagal nacionalinės teisės aktus, skirtus geografiniams pavadinimams tų produktų, kurių savybės nėra labai susijusios su jų geografine kilme, vis dėlto su sąlyga, pirma, kad tokie teisės aktai neprieštarauja Reglamentu Nr. 2081/92 siekiamiems tikslams, ir, antra, kad jie nepažeidžia EB 28 straipsnyje numatyto laisvo prekių judėjimo, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas. Nors Reglamentu Nr. 2081/92 siekiama numatyti vienodą ir išsamią apsaugos sistemą, vis dėlto tokiu išimtinumu neužkertamas kelias taikyti geografinių pavadinimų apsaugos sistemos, kuri nepatenka į šio reglamento taikymo sritį.

Be to, dėl pirmosios sąlygos, susijusios su Reglamento Nr. 2081/92 laikymusi, pažymėtina, kad pagal šią sistemą teikiama apsauga vartotojams turi būti užtikrinta ne tai, kad produktai, kuriems taikoma tokia apsauga, pasižymėtų konkrečia savybe ar charakteristika, bet tik tai, kad jie tikrai gaminami nurodytoje geografinėje srityje. Dėl antrosios sąlygos, kuri susijusi su atitiktimi EB 28 straipsniui, pažymėtina, kad nacionalinis teismas turi patikrinti, pirma, ar taikant atitinkamas nacionalinės teisės normas nesiekiama vartotojams užtikrinti, kad produktai, parduodami pažymėti konkrečiu geografiniu pavadinimu, turėtų konkrečią savybę ar charakteristiką, ir ar toks rezultatas nepasiekiamas, ir, antra, ar taikant šias teisės normas siekiama įgyvendinti privalomąjį bendrojo intereso reikalavimą, ar jos taikomos nediskriminuojant, ar jos yra tinkamos numatytam tikslui pasiekti ir ar neviršija to, kas būtina jam pasiekti.

(žr. 28, 33, 34, 38, 39 punktus ir rezoliucinę dalį)
22

Šiuo klausimu šis teismas pažymi, kad priimant Prospekto direktyvą neskirta dėmesio specifiniam vertybinių popierių priverstinio pardavimo atvejui. Tokiam pardavimui būdinga tai, kad tai nėra įprasta rinkos situacija. Turtą iš varžytinių parduoda ne savininkas ar teisių turėtojas, o kreditorius, dažnai per teismo vykdytoją. Anot minėto teismo, esant tokiai situacijai pardavėjas paprastai neatsako už parduoto turto trūkumus ir riziką, apie kuriuos nežino, o pirkėjas sutinka, kad turtas gali turėti tokių trūkumų; paprastai tai lemia gerokai mažesnę kainą nei perkant įprastomis aplinkybėmis. Be to, prielaida, kad prievolė skelbti prospektą egzistuoja vertybinių popierių priverstinio pardavimo atveju, gali lemti didelių praktinių sunkumų, visų pirma kiek tai susiję su prospekto parengimu ir jo sąnaudomis.
105

Pagal to paties Reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika laimėjo bylą apeliaciniame procese ir pritarta jos ieškiniams Bendrajame Teisme, remiantis Vokietijos Federacinės Respublikos reikalavimais reikia priteisti iš Komisijos, be jos pačios bylinėjimosi išlaidų, šios valstybės narės pirmojoje instancijoje ir per apeliacinį procesą patirtas bylinėjimosi išlaidas.
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant J. Saint Prix ir Secretary of State for Work and Pensions (toliau – Secretary of State) ginčą dėl pastarojo atsisakymo suteikti socialinę paramą.
17

Liuksemburgo socialinės apsaugos kodekso 299 straipsnyje numatyta: „1. Vaiko auginimo pašalpą gali gauti kiekvienas prašymą pateikęs asmuo, kuris: a) turi registruotą gyvenamąją vietą Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje ir faktiškai joje gyvena arba privalomai dalyvauja Liuksemburgo socialinės apsaugos sistemoje dėl profesinės veiklos ir patenka į Bendrijos reglamentų taikymo sritį; b) savo būste augina vieną ar kelis vaikus, už kuriuos pareiškėjui ar su juo kartu gyvenančiam sutuoktiniui ar partneriui mokamos pašalpos šeimai, ir atitinka [to paties kodekso] 270 straipsnyje [dėl šeimos grupės nustatymo] numatytas sąlygas; c) daugiausia augina vaikus namuose ir nevykdo profesinės veiklos arba negauna kitų pajamų.“ 2. 1 dalies c punkte įtvirtinta sąlyga netaikoma ir pašalpą taip pat gali gauti asmuo, vykdantis vienos ar kelių rūšių profesinę veiklą arba gaunantis kitas pajamas, jei jis, neatsižvelgiant į darbo trukmę, kartu su neišsituokusiu sutuoktiniu arba namų ūkyje kartu gyvenančiu asmeniu gauna pajamas, kurios, atskaičius socialinės apsaugos įmokas, neviršija: a) trijų minimalių atlyginimų, jei jis augina vieną vaiką; b) keturių minimalių atlyginimų, jei jis augina du vaikus; c) penkių minimalių socialinių atlyginimų, jei jis augina tris ir daugiau vaikų. 3. 1 dalies c punkte ir 2 dalyje įtvirtinta sąlyga netaikoma ir, neatsižvelgiant į gaunamų pajamų dydį, pusę vaiko auginimo pašalpos gali gauti asmuo, kuris: a) vykdo vienos ar kelių rūšių profesinę veiklą ne visą darbo dieną, kai bendras faktiškai dirbtų valandų skaičius per savaitę neviršija pusės įprasto darbo laiko, kuris jam taikomas tuo pačiu laikotarpiu pagal įstatymus arba kolektyvinę darbo sutartį, arba už pakaitinį darbą gauna pajamų, atitinkančių prieš tai nustatytą darbo trukmę; b) daugiausia užsiima vaikų auginimu namuose laikotarpiu, bent jau lygiu pusei įprasto darbo laiko, kaip nurodyta a punkte. <...>“
65

Toliau reikia pažymėti, kad ginčijamuose teisės aktuose numatytos išimtys dėl dešiniavairių transporto priemonių, kuriomis naudojasi kitose valstybėse narėse gyvenantys asmenys, pavyzdžiui, turistai, atvykstantys į Lietuvą ribotam laikui, taip pat dėl iki 1993 m. šioje valstybėje narėje įregistruotų transporto priemonių, o tai reiškia, kad šiais teisės aktais toleruojamas tokių transporto priemonių kelių eisme keliamas pavojus. Nurodytais atvejais kelių eismo saugumui kyla toks pats pavojus, juo labiau kad atvykstančiųjų į Lietuvos teritoriją lankytojų srautas yra pastovus ir šio pavojaus negalima laikyti mažesniu dėl to, kad į Lietuvą ribotam laikui tokiomis transporto priemonėmis atvykstantys lankytojai tariamai vairuos atsargiau nei asmenys, kurių transporto priemonės įregistruotos šioje valstybėje narėje. Be to, šis pavojus taip pat nesumažėja dėl iki 1993 m. įregistruotų transporto priemonių, atsižvelgiant į jų nusidėvėjimą.
18

Ehrmann pareikalavo, kad tas teismas atmestų ieškinį, ir teigė, kad, nors nagrinėjama prekė yra į pieną panašus maisto produktas, vartotojas jos netapatina su pienu. Be to, cukraus kiekio šioje prekėje ir piene skirtumas yra per mažas, kad jis būtų reikšmingas. Šūkiu taip pat minėtai prekei nepriskiriama jokia ypatinga maistinė savybė, taigi jis yra tik kokybės nuoroda, kuriai netaikomas Reglamentas (EB) Nr. 1924/2006. Be to, Ehrmann tvirtino, kad pagal šio reglamento 28 straipsnio 5 dalį jo 10 straipsnio 2 dalis netaikytina tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos aplinkybės.
28

Iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad tikslas sumažinti sveikatos priežiūros išlaidas ir padaryti ją labiau prieinamą asmenims yra bendras neapmokestinimo atvejų, numatytų ir Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkte, ir tos pačios dalies c punkte, tikslas (žr. 2001 m. sausio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-76/99, Rink. p. I-249, 23 punktą; minėto Sprendimo Kügler 29 punktą ir minėto Sprendimo Dornier 43 punktą). Be to, reikėtų pažymėti, kad pagal mokesčių neutralumo principą, be kita ko, draudžiama, kad tokia pačia veikla užsiimantys subjektai būtų vertinami skirtingai apmokestinant PVM (minėto Sprendimo Kügler 30 punktas ir minėto Sprendimo Dornier 44 punktas).
18

Gavęs skundą dėl šio sprendimo Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Katalonijos Aukščiausiasis Teismas) abejoja dėl IVMDH suderinamumo su Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalimi. Visų pirma šis teismas abejoja, ar šis mokestis gali būti laikomas mokesčiu, kuriuo siekiama specialaus tikslo, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nes, be išlaidų aplinkos apsaugai tam tikrais atvejais, jis skirtas autonominiams regionams perduotai naujai kompetencijai sveikatos srityje finansuoti, nors šia direktyva nustatytu akcizu jau siekiama saugoti sveikatą ir aplinką. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad IVMDH apmokestinimo momento taisyklėmis nesilaikoma nei su akcizais susijusių taisyklių, nes prievolė apskaičiuoti šį mokestį atsiranda parduodant galutiniam vartotojui, nei su PVM susijusių taisyklių, nes šis mokestis nerenkamas kiekviename gamybos ir platinimo etape.
30

Be to, primintina, kad vidaus ginkluoto konflikto buvimas galės lemti sprendimą suteikti papildomą apsaugą, tik jeigu tam tikros valstybės reguliariųjų pajėgų ir vienos ar kelių ginkluotų grupių arba dviejų ar daugiau ginkluotų grupių susidūrimai būtų išimtinai laikomi keliančiais rimtą ir asmeninę grėsmę papildomos apsaugos prašytojo gyvybei arba fiziniam neliečiamumui, kaip nurodyta direktyvos 15 straipsnio c punkte, nes jiems būdingas nesirenkamojo smurto laipsnis pasiekia tokį didelį mastą, kad galima pagrįstai manyti, jog, jei civilis būtų grąžintas į atitinkamą šalį arba tam tikrais atvejais į atitinkamą regioną, vien dėl buvimo toje teritorijoje jam iškiltų realus pavojus patirti minėtą grėsmę (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Elgafaji 43 punktą).
34

Be to, Sutarties straipsniai laisvo prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimo srityje yra pagrindinės Sąjungos nuostatos, ir draudžiama net mažiausia kliūtis šiai laisvei (žr., be kita ko, 2000 m. vasario 15 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-169/98, Rink. p. I-1049, 46 punktą ir 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimo Gouvernement de la Communauté française et gouvernement wallon, C-212/06, Rink. p. I-1683, 52 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
41

Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš Procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto ir su šia nuostata susijusios teismo praktikos matyti, kad kiekviename ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka, ir tai turi būti išdėstyta pakankamai aiškiai ir tiksliai, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Teisingumo Teismas – vykdyti jam pavestą kontrolę. Iš to išplaukia, kad esminės faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ieškinys, turi būti nuosekliai išdėstytos ir suprantamos iš paties ieškinio teksto ir kad jame pateikiamus reikalavimus reikia suformuluoti nedviprasmiškai, kad Teisingumo Teismas nepriimtų sprendimo ultra petita arba apskritai nepriimtų sprendimo dėl kaltinimo (žr., be kita ko, 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Komisija prieš Lenkiją, C‑475/07, 43 punktą ir 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Komisija prieš Lenkiją, C-165/08, Rink. p. I-6843, 42 punktą).
27

Žinoma, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad tuo atveju, kai „produktas“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 469/2009 1 straipsnį, yra apsaugotas kelių turimų pagrindinių patentų, kurie gali priklausyti keliems savininkams, nepaisant to, ar tai šio produkto patentai, jo pagaminimo proceso patentai ar minėto produkto taikymo patentai, remiantis šio reglamento 3 straipsnio c punktu kiekvienas iš šių patentų gali suteikti teisę į PAL, tačiau neturėtų būti išduota daugiau nei vienas vieno pagrindinio patento liudijimas (žr. minėtų sprendimų Biogen 28 punktą ir AHP Manufacturing 22 ir 23 punktus). Esant tokiai situacijai, kai patentų rūšys priklauso kiekvienam iš šių savininkų, tai turės pasekmių apsaugai, kuri gali būti gauta išduodant PAL, nes patento, apsaugančio patį produktą, PAL suteikiama apsauga apims šį produktą, o kai yra patentas dėl šio produkto pagaminimo proceso, ši apsauga bus susijusi tik su šio produkto pagaminimo procesu arba, jei šiam patentui taikoma teisė tai numato, galbūt dėl produkto, tiesiogiai gauto taikant šį procesą (žr. minėtos Nutarties University of Queensland ir CSL 39 punktą), o patento dėl veikliosios sudedamosios dalies žinomo arba ne naujo terapinio taikymo PAL suteikiama apsauga gali apimti ne pačią veikliąją sudedamąją dalį, bet tik šio produkto naują panaudojimą (2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Neurim Pharmaceuticals (1991), C‑130/11, 25 punktas).
29

Be to, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 48 punkte remdamasi minėtu Sprendimu Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (39 punktas), net darant prielaidą, jog apmokestinimo AM mokesčiu ir Belgijoje taikomu registracijos mokesčiu pagrindas vienodas, primintina, kad valstybės narės neprivalo pritaikyti savo mokesčių sistemos prie įvairių kitų valstybių narių mokesčių sistemų, be kita ko, siekdamos išvengti dvigubo apmokestinimo.
29

Tokia sąlyga gali atgrasyti Sąjungos piliečius, kaip antai S. Elrick, įgyvendinti teisę laisvai judėti ir apsigyventi kitoje valstybėje narėje, atsižvelgiant į poveikį, kurį šios laisvės įgyvendinimas gali turėti teisei į paramą mokslui ir studijoms (žr. minėto Sprendimo Prinz ir Seeberger 32 punktą). Be to, negalima manyti, kad tokios sąlygos sukeliamos ribojamosios pasekmės yra per daug abejotinos arba nereikšmingos, kad jas būtų galima laikyti teisės laivai judėti ir apsigyventi ribojimu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 32 punktą).
29

Tos pačios direktyvos 2 straipsnio d punkte numatyta, kad „įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu“ reiškia „bet kurį prekybininko atliekamą veiksmą, neveikimą, elgesį arba pareiškimą, komercinį pranešimą, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai susijusį su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams“. To paties straipsnio c punkte sąvoka „produktas“ apibrėžiama kaip reiškianti bet kurias prekes arba paslaugas, be to, tai taikoma visiems veiklos sektoriams.
(6)

Valstybės narės turėtų savo nuožiūra nustatyti registravimo būdu įgyjamų prekių ženklų įregistravimo, registracijos panaikinimo ir jų pripažinimo negaliojančiais tvarką. Jos, pavyzdžiui, gali nustatyti prekių ženklų registravimo ir registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrų formą, nuspręsti, ar ankstesnėms teisėms bus taikoma registravimo procedūra, ar panaikinimo procedūra, ar abi, [ar ankstesnėmis teisėmis galima remtis per registracijos procedūrą, ar per registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrą, ar per abi,] ir, jeigu jos leidžia taikyti registravimo procedūrą ankstesnėms teisėms, ar taikyti užprotestavimo procedūrą, ar ex officio patikrinimo procedūrą, ar abi procedūras [jeigu jos leidžia ankstesnėmis teisėmis remtis per registracijos procedūrą, ar taikyti protesto, ar patikrinimo ex officio procedūrą, ar abi procedūras]. Valstybės narės turėtų nustatyti prekių ženklų panaikinimo ar pripažinimo negaliojančiais pasekmes.
37

Be to, tiek, kiek iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Bulgarijos mokesčių administratorius atsisakė Evita-K suteikti teisę į PVM, susijusio su pagrindinėje byloje nagrinėjamais prekių tiekimais, atskaitą dėl to, jog nebuvo įrodytas faktinis jų įvykdymas, ir kiek šį neįvykdymą ginčija Evita-K, reikia priminti, kad, pirma, tas, kas prašo suteikti teisę į PVM atskaitą, turi įrodyti, kad atitinka numatytas sąlygas ja pasinaudoti (žr. 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Enkler, C-230/94, Rink. p. I-4517, 24 punktą) ir, antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagal nacionalinės teisės įrodinėjimo taisykles turi bendrai įvertinti visus įrodymus ir faktines aplinkybes pagrindinėje byloje, siekdamas nustatyti, ar Evita-K gali pasinaudoti teise į atskaitą remdamasi šiais prekių tiekimais (šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Mecsek-Gabona, C-273/11, 53 punktą; 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Bonik, C-285/11, 32 punktą ir 2013 m. sausio 31 d. Sprendimo LVK – 56, C-643/11, 57 punktą).
42

Worten teigia priešingai, kad ši pareiga yra perteklinė, nes ja kišamasi į darbuotojų privatų gyvenimą. Iš tikrųjų, viena vertus, darbo laiko sąrašais siekiama suteikti darbuotojui priemonę, leidžiančią įrodyti faktiškai išdirbtą laiką. Be to, šių sąrašų autentiškumas pagrindinėje byloje neginčytas. Kita vertus, šie sąrašai leidžia įvertinti darbo laiko vidurkį, siekiant kontroliuoti, be kita ko, atleidimo nuo darbo laiką. Šiuo tikslu neatidėliotinas šių sąrašų prieinamumas neturi jokios pridėtinės vertės. Be to, tuose pačiuose sąrašuose esanti informacija gali būti į juos įtraukta vėliau.
Bendrasis Teismas daro teisės klaidą, nes analizuodamas tarptautinės mokėjimo organizacijos valdomos mokėjimų sistemos atsarginių daugiašalių tarpbankinių mokesčių, kurie visų pirma taikomi tarpvalstybiniams mokėjimams banko kortele Europos ekonominėje erdvėje arba euro zonoje, ribojamąjį poveikį konkurencijai jis visiškai nenagrinėja draudimo ex post nustatyti tarifus (t. y. tarifų nustatymas po to, kai vienas iš korteles išdavusio banko kortelių turėtojų atliko pirkimą su aptarnaujančiuoju banku sutartį sudariusio prekybininko prekybos vietoje ir kai sandoris buvo pateiktas apmokėti) tikimybės ar tikėtinumo, jei nebūtų šių mokesčių, o tik remiasi vieninteliu be šių mokesčių veikiančios sistemos ekonominio patikimumo kriterijumi ir vieninteliu draudimo ex post nustatyti tarifus pagrindu, kad pagrįstų atsižvelgimą į šį draudimą.

(žr. 161, 165–167, 169, 173–175, 177 punktus)
Atsižvelgiant į teismų praktiką ir būtinybę užtikrinti Sąjungos konkurencijos teisės laikymąsi, Teisingumo Teismas, remdamasis tik tuo, kad byla neišnagrinėta per protingą terminą, negali leisti apeliantui ginčyti jam skirtos baudos dydžio, kai visi jo nurodyti pagrindai, kuriais prieštaraujama Bendrojo Teismo išvadoms, susijusioms su baudos dydžiu ir elgesiu, už kurį skirtos sankcijos, buvo atmesti.

Sankcija už Sąjungos teismo padarytą Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje nurodytos pareigos jam pateiktas bylas išnagrinėti per protingą terminą pažeidimą turi būti skirta pateikus Bendrajam Teismui ieškinį dėl žalos atlyginimo, nes tai yra veiksminga teisių gynimo priemonė. Iš to matyti, kad reikalavimas atlyginti žalą, atsiradusią dėl Bendrojo Teismo pareigos išnagrinėti bylą per protingą terminą nesilaikymo, negali būti tiesiogiai su apeliaciniu skundu pateiktas Teisingumo Teismui; jis turi būti pateiktas pačiam Bendrajam Teismui.

(žr. 115, 116 punktus)
Direktyvos 93/37 dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 2 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad perkančiosios organizacijos laikytųsi šios direktyvos nuostatų, kai jos daugiau kaip 50 % tiesiogiai subsidijuoja darbų pirkimo sutartį, sudarytą kito subjekto.

Kadangi subsidijos pagal šią nuostatą sąvoka Direktyvoje 93/37 neapibrėžta, kai nėra nuorodos į valstybių narių teisę, jos turinys turi būti aiškinamas autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos priėmimo aplinkybes ir tikslą, siekiamą ta nuostata, kurioje ji vartojama.

Įprasta termino „subsidijuoti“ reikšmė – suteikti naudą. Todėl apskritai šis terminas aprėpia ne vien pozityviąsias išmokas. Be to, tokio aiškinimo nepaneigia ir vadinamoji „įprasta“ subsidijos sąvokos apibrėžtis, kuri tariamai vartojama valstybės pagalbos srityje. To, kad šioje nuostatoje vietoj veiksmažodžio „finansuoja“, kurį Komisija vartojo pasiūlyme dėl Direktyvos 89/440 1a straipsnio, atitinkančio Direktyvos 93/37 2 straipsnį, vartojamas terminas „subsidijuoja“, ir kadangi kitų nuorodų nėra, taip pat nepakanka, kad būtų galima daryti išvadą, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo į šią sąvoką įtraukti tik pozityviąsias išmokas, o būtent mokesčių lengvatas įtraukti atsisakė. Galiausiai, iš Direktyvos 93/37 2 straipsnio 1 dalies formuluotės aiškiai matyti, jog „tiesioginių subsidijų“ sąvoka susijusi ne su asmenimis, o su konkrečiu statiniu. Beje, siauras šios sąvokos aiškinimas leistų perkančiajai organizacijai netaikyti Direktyvos 93/37 2 straipsnio, taigi ir išvengti jai pagal šią direktyvą tenkančių pareigų.

Tai, kad „sporto, laisvalaikio ir poilsio objektų“ sąvoka pagal Direktyvos 93/37 2 straipsnio 2 dalį apima tik kolektyviniams naudotojų poreikiams patenkinti skirtus objektus, neišplaukia nei iš Direktyvos 93/37 teksto, nei iš jos parengiamųjų dokumentų. Direktyvos 93/37 2 straipsnio 2 dalyje sporto, laisvalaikio ir poilsio objektų sąvoka niekaip nekvalifikuojama. Minėtos sąvokos ribojimas taip pat negali būti grindžiamas sisteminiu Direktyvos 93/37 2 straipsnio 2 dalies aiškinimu. Net darant prielaidą, kad visų šioje nuostatoje išvardytų kategorijų pirkimo sutartims bendra tai, kad jos susijusios su statiniais, kurie prireikus gali patenkinti kolektyvinius naudotojų poreikius, vien iš šios aplinkybės negalima daryti išvados, kad galėjimas patenkinti tokius poreikius yra minėtos nuostatos taikymo sąlyga.

(žr. 42, 44, 46, 48, 52, 75–77 punktus)