GENERALINIO ADVOKATO

MICHAL BOBEK IŠVADA,

pateikta 2017 m. gegužės 17 d. ( 1 )

Byla C‑217/16

Europos Komisija

prieš

Dimos Zagoriou

(Monomeles Efeteio Athinon (Atėnų apeliacinis teismas (vienas teisėjas) Graikija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Komisijos sprendimo, kuriuo pagal EB 256 straipsnį paskiriama piniginė prievolė, vykdymas – Jurisdikciją turinčio teismo nustatymas – Galėjimas būti atsakovu vykdymo byloje – Lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai“

I. Įžanga

1. 2006 m. Komisija priėmė sprendimą ( 2 ), skirtą Aristi Zagoriou savivaldos subjektui (Graikija) priklausančiai įmonei, siekdama susigrąžinti 1993 m. šiai įmonei suteiktą paramą. Jau suteikus paramą, tačiau prieš priimant Komisijos sprendimą, įmonė buvo likviduota. Be to, Aristi Zagoriou savivaldos subjektas buvo prijungtas prie didesnio savivaldos subjekto – Kentriko Zagori.

2. Komisija siekė, kad sprendimas būtų įvykdytas Kentriko Zagori atžvilgiu, tačiau šis subjektas prieštaravo vykdymui nacionaliniuose civilinių bylų teismuose. Vykstant šiems teismo procesams Kentriko Zagori buvo prijungtas prie kito didesnio savivaldos subjekto Dimos Zagoriou, kuris yra pagrindinės bylos atsakovas. 2013 m. pirmosios instancijos teismo sprendimu prieštaravimas buvo pripažintas pagrįstu. Nacionalinis teismas nusprendė, kad vykdymas Dimos Zagoriou atžvilgiu yra negalimas.

3. Komisija apskundė tokį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, teigdama, kad jurisdikciją nagrinėti bylą turi nacionaliniai administraciniai teismai, o ne nacionaliniai civilines bylas nagrinėjantys teismai. Be to, ji taip pat teigė, kad vykdymą galima nukreipti į Dimos Zagoriou, kaip įmonės teisių perėmėją.

4. Šiomis gana sudėtingomis procesinėmis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dabar Teisingumo Teismo klausia, ar pagrindinėje byloje kilęs ginčas yra privataus, ar viešojo pobūdžio, kaip nustatyti jurisdikciją turintį teismą ir kokių subjektų atžvilgiu yra galimas vykdymas.

II. Teisinis pagrindas

A. ES teisė

1 . Sutartis dėl ES veikimo

5. SESV 299 straipsnis suformuluotas taip: „Tarybos, Komisijos ar Europos centrinio banko aktai, kuriais asmenims, išskyrus valstybes, skiriama piniginė prievolė, yra vykdomi privaloma tvarka. Vykdymą reglamentuoja civilinio proceso taisyklės, galiojančios toje valstybėje, kurioje jis vykdomas. Vykdomąjį raštą neatliekant jokių formalumų, tik patikrinus sprendimo autentiškumą, prie sprendimo prideda nacionalinė institucija, kurią šiam tikslui paskiria kiekvienos valstybės narės vyriausybė ir apie kurią praneša Komisijai ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismui. Suinteresuotos šalies prašymu atlikus šiuos formalumus, ji gali pradėti sprendimo vykdymo procedūrą pagal nacionalinę teisę kreipdamasi tiesiogiai į kompetentingą instituciją. Vykdymą galima sustabdyti tik Teismo sprendimu. Tačiau sprendimų vykdymo tinkamumo kontrolė priklauso nacionalinių teismų jurisdikcijai.“

2. Reglamentai Nr. 2052/88 ( 3 ), Nr. 4253/88 ( 4 ) ir Nr. 4256/88 ( 5 )

6. Reglamentas (EEB) Nr. 2052/88 yra pagrindinis aktas, kuriuo reglamentuojami ES struktūriniai fondai, jų tarpusavio santykis ir santykis su kitomis finansinėmis priemonėmis (toliau – Struktūrinių fondų reglamentas).

7. Reglamentas (EEB) Nr. 4253/88 yra pagrindinis reglamentas, kuriuo įgyvendinamas Struktūrinių fondų reglamentas (toliau – Struktūrinių fondų įgyvendinimo reglamentas).

8. Reglamentu (EEB) Nr. 4256/88 Struktūrinių fondų įgyvendinimo reglamentas papildomas Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo aspektu (toliau – Struktūrinių fondų įgyvendinimo reglamentas (EŽŪOGF). Struktūrinių fondų įgyvendinimo reglamento (EŽŪOGF) 1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad EŽŪOGF Orientavimo skyrius gali būti naudojamas priemonėms, kurios skirtos užduotims atlikti pagal Struktūrinių fondų reglamentą, finansuoti. 1 straipsnio 2 dalis bendrai taikoma tokiems atvejams, kurie nurodyti Struktūrinių fondų įgyvendinimo reglamente.

9. Struktūrinių fondų įgyvendinimo reglamento VI antraštinėje dalyje „Finansinės nuostatos“, be kitų, yra 24 straipsnis, kuriame numatyta: „Paramos mažinimas, sustabdymas ir nutraukimas 1. Jeigu paaiškėja, kad įgyvendinama priemonė nepateisina dalies arba visos jai skirtos paramos, Komisija tinkamai nagrinėja tokį atvejį, pirmiausia prašydama valstybės narės arba priemonei įgyvendinti paskirtos jos institucijos ar įstaigos per nustatytą laiką pateikti savo pastabas. 2. Po minėto tyrimo Komisija gali sumažinti arba sustabdyti paramos teikimą konkrečiai priemonei, jeigu tyrimas patvirtina, kad esama tam tikro sąlygų pažeidimo arba svarbaus pakeitimo, kuris daro poveikį priemonės įgyvendinimo sąlygų pobūdžiui ir kuriam nebuvo prašyta Komisijos pritarimo. 3. Visos nepagrįstai gautos susigrąžintinos sumos turi būti grąžintos Komisijai. Dėl sumų, negrąžintų laikantis Finansinio reglamento nuostatų ir Komisijos pagal Finansinio reglamento VIII antraštinėje dalyje nurodytas procedūras nustatytų taisyklių, gali būti skaičiuojami delspinigiai.“

III. Faktinės aplinkybės, procedūra ir prejudiciniai klausimai

10. 1993 m. Dimotiki Epicheirisi Touristikis Anaptyxis Aristis Zagoriou Ioanninon, įmonė, visiškai priklausanti Aristi Zagoriou savivaldos vienetui ir atsakinga už Aristi regiono plėtrą (toliau – įmonė), paprašė paramos iš Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (toliau – EŽŪOGF), ir parama jai buvo suteikta. Projektas buvo nutrauktas prieš terminą, todėl Komisija siekė susigrąžinti dalį paramos.

11. Šiuo tikslu 2006 m. Komisija priėmė minėtai įmonei skirtą sprendimą dėl grąžinimo (toliau – Komisijos sprendimas) ( 6 ). Sprendimo vykdymo buvo siekiama pagal EB 256 straipsnį (dabar – SESV 299 straipsnis), kuriame numatyta, kad aktai, kuriais asmenims, išskyrus valstybes, skiriama piniginė prievolė, yra vykdytini. Prie sprendimo buvo vykdomasis raštas.

12. Tačiau, prieš priimant Komisijos sprendimą, Aristi Zagoriou savivaldos subjektas buvo prijungtas prie Kentriko Zagori savivaldos subjekto ( 7 ). Be to, įmonė buvo likviduota ( 8 ).

13. Kaip prašė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, 2008 m. rugpjūčio 31 d. Komisija gavo Kentriko Zagori, Aristi Zagoriou teisių perėmėjui pagal įstatymą ir vieninteliam įmonės akcininkui, skirtą įpareigojimą sumokėti skolą ir palūkanas (toliau – įpareigojimas). 2008 m. spalio 15 d. Komisija gavo leidimą areštuoti Kentriko Zagori banko sąskaitoje esančias lėšas, kurios atitinka minėtą sumą.

14. Pinigai buvo pervesti Komisijai.

15. 2008 m. spalio 23 d. Kentriko Zagori pareiškė prieštaravimą dėl įpareigojimo Monomeles Protodikeio Athinon (Atėnų pirmosios instancijos teismas (vienas teisėjas) (civilines bylas nagrinėjantis teismas).

16. Kol byla buvo nagrinėjama tame teisme, Kentriko Zagori buvo prijungtas prie Dimos Zagoriou ( 9 ).

17. 2013 m. gegužės 14 d. sprendimu pirmosios instancijos civilines bylas nagrinėjantis teismas, remdamasis tuo, kad įmonės skolos nebuvo galima išieškoti iš Dimos Zagoriou, pripažino prieštaravimą pagrįstu.

18. Komisija tokį sprendimą apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui Monomeles Efeteio Athinon (Atėnų apeliacinis teismas (vienas teisėjas), Graikija).

19. Savo apeliaciniame skunde Komisija iš esmės teigia, kad bylą pirmojoje instancijoje išnagrinėjęs teismas (civilines bylas nagrinėjantis teismas) neturėjo jurisdikcijos nagrinėti bylą, nes ginčas yra administracinis ir turėtų būti nagrinėjamas administraciniuose teismuose. Komisija taip pat teigė, kad vykdymą galima nukreipti į Dimos Zagoriou.

20. Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta pirmiau, Monomeles Efeteio Athinon (Atėnų apeliacinis teismas (vienas teisėjas)) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus: „1. Koks yra Europos Komisijos įgyvendinant įgaliojimus pagal reglamentus Nr. 2052/88, Nr. 4253/1988 ir 4256/1988 priimtų aktų pobūdis, t. y. ar tokie Komisijos aktai yra viešosios valdžios aktai ir dėl jų kylantys ginčai bet kuriuo atveju iš esmės yra administraciniai, ypač kai Europos Komisijos vykdomas išieškojimas iš trečiųjų asmenų valdomų lėšų nukreiptas į privataus pobūdžio skolą, nors pirminis reikalavimas, kurį norint patenkinti reikėjo pradėti priverstinio vykdymo procedūrą, pagrįstas viešosios teisės reglamentuojamais teisiniais santykiais, atsiradusiais dėl minėtų Europos Komisijos aktų, ar vis dėlto tai yra privatinės teisės aktai, dėl kurių kylantys ginčai nagrinėtini pagal privatinės teisės normas? 2. Atsižvelgiant į tai, kad pagal SESV 299 straipsnį Europos Komisijos aktų, kuriais asmenims, išskyrus valstybes nares, skiriama piniginė prievolė ir kurie prilygintini vykdomajam raštui, priverstinį vykdymą reglamentuoja civilinio proceso taisyklės, galiojančios toje valstybėje, kurioje jis vykdomas, ir į tai, kad pagal tą patį straipsnį vykdomųjų raštų teisėtumo kontrolė priklauso nacionalinių teismų jurisdikcijai, kaip nustatoma nacionalinių teismų jurisdikcija nagrinėti ginčus, kylančius dėl tokio vykdymo, kai pagal nacionalinės teisės nuostatas minėti ginčai iš esmės yra administracinio pobūdžio, t. y. kai aptariami teisiniai santykiai reglamentuojami viešosios teisės? 3. Kai priverstine tvarka vykdomi Europos Komisijos įgyvendinant savo įgaliojimus pagal reglamentus Nr. 2052/88, Nr. 4253/1988 ir Nr. 4256/1988 priimti aktai, kuriais asmenims, išskyrus valstybes nares, skiriama piniginė prievolė, ar skolininko statusas nustatomas remiantis nacionaline, ar Bendrijos teise? 4. Kai asmuo, privalantis vykdyti iš Europos Komisijos akto, priimto įgyvendinant reglamentus Nr. 2052/88, Nr. 4253/1988 ir Nr. 4258/1988, kylančią piniginę prievolę, yra savivaldybės bendrovė, kuri vėliau buvo likviduota, ar savivaldybė, kuriai priklauso tokia bendrovė, yra atsakinga už minėtos piniginės prievolės įvykdymą Europos Komisijai pagal minėtus reglamentus?“

21. Rašytines pastabas pateikė Dimos Zagoriou, Graikijos vyriausybė ir Komisija. 2017 m. kovo 8 d. posėdyje šalys taip pat pateikė žodines pastabas.

IV. Vertinimas

A. Priimtinumas

22. Nors nacionalinio teismo pateiktų klausimų priimtinumas gali kelti abejonių, jų tikrai negalima laikyti nesusijusiais su pagrindine byla. Todėl jiems taikoma reikšmingumo prezumpcija ( 10 ). Be to, nors tam tikrais atvejais klausimus galima suprasti kaip tokius, kuriais Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti nacionalinę teisę, o tai tikrai nėra jo užduotis ( 11 ), jais taip pat keliami bendresni klausimai dėl ES teisės ir nacionalinės teisės sąveikos. Galiausiai nacionalinio teismo pateikto prašymo aiškumo stoka ar nepakankamai išsamiai apibūdintos bylai reikšmingos nacionalinės nuostatos neužkirto kelio pagrindinės bylos šalims ir Graikijos vyriausybei pateikti pastabų.

23. Dėl šių priežasčių manau, kad klausimai yra priimtini. Vis dėlto, kaip nurodysiu toliau šioje išvadoje, manau, kad dėl prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktos ribotos informacijos Teisingumo Teismas negali pateikti labai išsamaus atsakymo.

B. Dėl esmės

1. 1 ir 2 klausimai

24. Pagrindinė byla susijusi su prieštaravimu dėl Sąjungai susidariusios skolos, nustatytos Komisijos sprendimu, kuriuo skirta piniginė prievolė, išieškojimo. Pagrindinės bylos šalys daugiausia nesutaria dėl to, ar šio pobūdžio bylą turėtų nagrinėti administraciniai, ar bendrosios kompetencijos (civiliniai) teismai.

25. Dimos Zagoriou ir Graikijos vyriausybė teigia, kad bylą turėtų nagrinėti civilines bylas nagrinėjantys teismai. Komisija remiasi lygiavertiškumo principu, teigdama, kad reikalavimus, susijusius su skolos išieškojimu, turėtų nagrinėti tie patys teismai, nepaisant to, ar skolą reikia sumokėti Graikijos valstybei, ar Komisijai. Kaip suprantu, Komisija turi omenyje, kad abiem atvejais jurisdikciją turėtų turėti administraciniai teismai. Tai yra pirmųjų dviejų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimų pagrindas.

26. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, kaip nustatyti, kuris nacionalinis teismas yra kompetentingas tokiais atvejais kaip jo nagrinėjamasis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui konkrečiai kyla klausimas dėl to, kokį poveikį šiam sprendimui turi ginčo teisinių santykių pobūdis (privatus ar viešas). Kaip suprantu, būtent dėl šios priežasties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmuoju klausimu klausia, ar jo nagrinėjamas teisinis santykis yra viešo, ar privataus pobūdžio.

27. Todėl atrodytų, kad pirmuoju ir antruoju nacionalinio teismo klausimais siekiama suprasti, kurie teismai turi jurisdikciją nagrinėti ieškinius dėl Sąjungai nesumokėtos skolos išieškojimo. Todėl pirmąjį ir antrąjį klausimus nagrinėsiu kartu.

28. Reikėtų pakartoti, kad Teisingumo Teismui nepriklauso aiškinti nacionalinės teisės aktų, susijusių su teismų jurisdikcija, ir šiuo pagrindu spręsti, kurioje teismų sistemoje turėtų būti nagrinėjama nacionalinio teismo byla. Tačiau, atsiribojant nuo nacionalinių taisyklių, pirmuoju ir antruoju nacionalinio teismo klausimais taip pat keliamas bendresnis klausimas: kokie reikalavimai nustatyti ES teisėje dėl Sąjungai nesumokėtų skolų išieškojimo pagal nacionalinę teisę?

29. Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimų svarbu išaiškinti SESV 299 straipsnį, kuriame numatyta, kad Komisijos aktai, kuriais asmenims, išskyrus valstybes, nustatomos piniginės prievolės, yra vykdomi privaloma tvarka ( 12 ). Tai yra neįprasta, minimalaus reglamentavimo nuostata. Ji neįprasta tuo ( 13 ), kad iš esmės tarptautinės institucijos sprendimai padaromi tiesiogiai vykdytini nacionaliniu lygmeniu, nesant reikalo valstybei narei taikyti pripažinimo procedūros ( 14 ). Ja nustatomas minimalus reglamentavimas, nes ja visais vykdymo klausimais daroma nuoroda į nacionalinę teisę.

30. Būtent numatant tokį minimalų reglamentavimą, SESV 299 straipsnyje nereikalaujama, kad nacionalinėje teisėje atitinkamiems ginčams nagrinėti būtų pasirenkami konkretūs teismai (administraciniai, bendrosios kompetencijos (civiliniai) ar kiti).

31. Žinoma, SESV 299 straipsnio antroje dalyje numatyta, kad sprendimų, kuriais nustatomos piniginės prievolės, vykdymą reglamentuoja nacionalinės „civilinio proceso taisyklės“.

32. Tačiau, kaip Komisija pažymėjo savo rašytinėse pastabose, ši nuostata susijusi tik su vykdomojo rašto pridėjimo procedūra. Manau, kad tai tikrai patvirtina SESV 299 straipsnio struktūra. SESV 299 straipsnyje civilinio proceso taisyklės nurodytos tik pirmame jo antros dalies sakinyje. Likusioje šios dalies dalyje nurodomas procedūros etapas, apimantis vykdomojo rašto pridėjimą. Kitos šios nuostatos dalys (299 straipsnio 3 ir 4 dalys) susijusios su paskesniais vykdymo etapais. Jose tokio apribojimo nenumatyta. Taigi, pridėjus vykdomąjį raštą, vykdymas atliekamas „pagal nacionalinę teisę“ (299 straipsnio 3 dalis) ir jo kontrolė priklauso „nacionalinių teismų jurisdikcijai“ (299 straipsnio 4 dalis).

33. Todėl atrodo, kad darant nuorodą į „civilinio proceso taisykles“ buvo siekiama apimti tik vykdomojo rašto pridėjimo procedūrą. Kalbant apie likusius etapus, SESV 299 straipsnio formuluotė yra visiškai neutrali dėl nacionalinių institucijų, kurios turėtų vykdyti ES institucijų, kuriais asmenims, išskyrus valstybes, nustatomos piniginės prievolės, aktus.

34. Be to, nematau jokios nuostatos (ir jos nenurodė kitos šalys) Struktūrinių fondų reglamente, Struktūrinių fondų įgyvendinimo reglamente ar Struktūrinių fondų įgyvendinimo reglamente (EŽŪOGF), pagal kurią būtų reikalaujama paskirti konkrečios rūšies teismus.

35. ES teisėje nepatikslinta, kokie yra tie kompetentingi nacionaliniai teismai, ir pagal suformuotą jurisprudenciją šių teismų paskyrimas priskiriamas nacionalinei procesinei autonomijai, laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų ( 15 ).

36. Tai yra trumpas atsakymas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui dėl to, kaip turi būti nustatytas jurisdikciją turintis teismas. Tačiau, siekiant optimaliai padėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, manau, šiuo etapu naudinga detaliau paanalizuoti, kaip šioje byloje gali būti taikomi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai. Todėl apsvarstysiu konkrečius rūpestį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui keliančius aspektus, susijusius su administracinių ir bendrosios kompetencijos (civilinių) teismų pasirinkimu, ir aplinkybę, kokį poveikį turi tai, ar ginčo šalių teisinis santykis yra viešosios ir (arba) privatinės teisės pobūdžio.

37. Sutinku su Komisija, jog iš šio klausimo visai nematyti, kad kyla klausimų pagal veiksmingumo principą, susijusių su jurisdikciją turinčio teismo nustatymu ( 16 ). Visų pirma nėra jokios informacijos apie tai, kad gali kilti galimybės kreiptis į nacionalinius teismus problema. Veikiau kyla klausimas dėl teismų rūšies – civiliniai ar administraciniai?

38. Vis dėlto lygiavertiškumo principo taikymas šiai bylai ne toks akivaizdus. Tai iš tiesų yra pagrindinis Komisijos nurodytas aspektas, susijęs su antruoju klausimu. Komisija iš esmės teigia, kad bylos tikslas – susigrąžinti nepagrįstai išmokėtą pagalbą ir priverstinai įvykdyti šį grąžinimą. Komisijos teigimu, nesvarbu, ar byla susijusi su parama, išmokėta Graikijos valstybės iš nacionalinių lėšų, ar Komisijos iš ES lėšų, pagal lygiavertiškumo principą reikalaujama, kad jurisdikciją turėtų tie patys teismai. Nesvarbu, ar abiem atvejais tai būtų administraciniai, ar civiliniai teismai.

39. Manau, atsakymas yra ne toks vienareikšmis. Reikėtų detaliau paanalizuoti, ką lygiavertiškumo principas reiškia tokioje byloje kaip ši.

40. Apskritai pagal lygiavertiškumo principą reikalaujama dvejopo palyginimo ( 17 ). Pirma, reikia nustatyti panašias „bylas“ arba „ieškinius“ ir, antra, įvertinti, ar ES teise grindžiami ieškiniai yra vertinami mažiau palankiai nei panašūs nacionaline teise grindžiami ieškiniai.

41. Bylų panašumas nustatomas atsižvelgiant į „tariamai panašių vidaus ieškinių dalyką ir pagrindinius elementus“ ( 18 ). Kai kuriais atvejais Teisingumo Teismas nurodo ieškinio „dalyką, pagrindą ir pagrindinius elementus“ ( 19 ). Jei nustatoma, kad ieškiniai yra panašūs, juos reikia vertinti panašiai. Siekdamas patikrinti, ar yra panašus vertinimas ir ar laikomasi lygiavertiškumo principo, nacionalinis teismas turi „objektyviai ir abstrakčiai patikrinti, ar nagrinėjamos taisyklės yra panašios, atsižvelgdamas į šių taisyklių vaidmenį visoje procedūroje, taip pat šios procedūros veikimą ir visas šių taisyklių ypatybes“ ( 20 ).

42. Iš jurisprudencijos nėra vienareikšmiškai aišku, ką reiškia „lygiavertis“ ar „panašus“ vertinimas. Vienose bylose Teisingumo Teismas laikėsi griežtos pozicijos, aiškiai reikalaudamas tapataus vertinimo („vienodas“ ES ir nacionaline teise grindžiamų ieškinių vertinimas ( 21 )). Kitose (iš tikrųjų jų yra daugiau) Teisingumo Teismas vartoja „lankstesnes“ formuluotes, kalbėdamas apie „ne mažiau palankų“ ES teise grindžiamų ieškinių vertinimą ( 22 ). Tad akivaizdu, kad skirtumų gali būti, jei dėl jų nekyla neigiamų pasekmių ES teise grindžiamiems ieškiniams, palyginti su nacionaline teise grindžiamais ieškiniais.

43. Mano nuomone, lygiavertiškumui tiesiog reikalingas panašumas ir „ne mažiau palankus vertinimas“. Jis negali reikšti griežtai identiškų taisyklių. Šis labiau pagrįstas ir lankstesnis požiūris labiau paplitęs ne tik jurisprudencijoje; juo taip pat pripažįstama „nacionalinės procesinės autonomijos“„autonominė“ dalis ir atsižvelgiama į tai, kad kai kurias taisykles sunku objektyviai palyginti.

44. Paaiškinęs principo taikymo sritį, pateiksiu toliau nurodytas pastabas dėl šios bylos.

a) Bylų panašumas

45. Pirmuoju etapu taikant lygiavertiškumo principą šioje byloje reikės nustatyti, kokių rūšių bylas reikia lyginti. Tai darant, reikia atsižvelgti į ieškinio „dalyką, pagrindą ir pagrindinius elementus“ ( 23 ).

46. Pradinis ieškinys, dėl kurio pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, buvo ieškinys, kuriuo buvo prieštaraujama, kad Komisija išieškotų piniginę prievolę, teismui nustatant įpareigojimą ir leidžiant areštą.

47. Todėl ieškiniu nesiekiama nustatyti ar ginčyti skolos buvimo arba kvestionuoti jos atsiradimo, – jis veikiau susijęs su jos vykdymu. Žinau, kad, nagrinėjant su vykdymu susijusius tokius ieškinius, kai kurios valstybės narės tam tikrais atvejais gali numatyti galimybę kvestionuoti pačios skolos buvimą. Tačiau iš bylos medžiagos neaišku, ar Graikijoje taip yra apskritai, ar tik šiuo konkrečiu atveju. Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad šioje byloje: a) Dimos Zagoriou faktiškai neginčija skolos buvimo; b) net jei taip būtų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pats neturėtų jurisdikcijos kvestionuoti skolos buvimo, nes tai yra nustatyta ES aktu (Komisijos sprendimu), kurio galiojimą gali patikrinti tik Teisingumo Teismas ( 24 ).

48. Turiu omenyje štai ką: nustatant ieškinio, susijusio su vykdymu, „dalyką, pagrindą ir pagrindinius elementus“ nėra iš karto akivaizdu, kad yra svarbus pagrindinio santykio, dėl kurio atsirado skola, pobūdis, o jei šis pobūdis svarbus, tai kiek?

49. Vadovaujantis kitokiu požiūriu, Komisijos sprendimą reikėtų vertinti kaip ir bet kurį kitą vykdytiną dokumentą pagal nacionalinę teisę, o jo kilmė (viešas ar privatus) neturėtų reikšmės. Viskas priklauso nuo nacionalinių proceso taisyklių, susijusių su vykdymu: iš tiesų vienose teisinėse sistemose bet kokio „viešosios teisės dokumento“ vykdymo klausimus nagrinėja tik administraciniai teismai. Tačiau kitose teisinėse sistemose administraciniuose teismuose bus vykdomi tik tie sprendimai, kuriuos priėmė patys administraciniai teismai. Todėl prie sprendimų, priimtų peržengiant šios sistemos ribas, reikėtų pridėti vykdomąjį raštą. Iš esmės tokios situacijos negalima lyginti su galutiniu nacionaliniu administraciniu sprendimu, kuriam niekada nereikės tokio vertinimo. Vis dėlto kitose sistemose visi galutiniai sprendimai, kuriais nustatomos piniginės prievolės, nesvarbu, ar juos priėmė administracinis teismas, ar civilines arba net baudžiamąsias bylas nagrinėjantis teismas ( 25 ), gali būti vykdomi civilines bylas nagrinėjančiuose teismuose, arba juos netgi gali vykdyti pareigūnai, kurie (tiesiogiai) nėra teismų sistemos dalis.

50. Visi šie galimi modeliai nurodyti siekiant vienintelio tikslo: pabrėžti, jog tai, kad pagrindinio santykio pobūdis turi būti svarbiausias aspektas ar lemiamas veiksnys vertinant ieškinių panašumą ir taikant lygiavertiškumo principą, nėra taisyklė. Atsižvelgiant į nacionalinės sistemos kriterijus, kai prie sprendimo pridėtas vykdomasis raštas ir kai šis sprendimas pagal nacionalinę teisę tampa vykdytinu dokumentu, piniginės prievolės kilmė gali neturėti jokios reikšmės.

51. Galiausiai būtent nacionalinis teismas turi įvertinti lygiavertiškumą, nes tik jis „vienas turi tiesioginių žinių apie procedūrines taisykles“ ( 26 ), ir taip šis teismas gali susidaryti aiškią nuomonę tokiu klausimu.

52. Vis dėlto, turint omenyje visus šiuos aspektus, pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia apie pagrindinio šios bylos šalių tarpusavio santykio pobūdį, teigdamas, jog mano, kad šis santykis yra svarbus nustatant, ar jo nagrinėjamoje byloje yra lygiavertiškumas. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar šį santykį ir skolą reikėtų laikyti „viešaisiais“, ar „privačiaisiais“.

53. ES teisėje „viešoji“ ir „privatinė“ teisė oficialiai nėra atskiriamos ( 27 ). Tačiau tiek, kiek tai gali pasirodyti naudinga prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui vertinant bylų panašumą, pažymėtina, kad pagrindiniu aktu – Komisijos sprendimu – „skiriama“ piniginė prievolė (vartojant tą pačią sąvoką kaip ir SESV 299 straipsnyje). Taigi, nepaisant to, kur atskiroje nacionalinės teisės sistemoje gali būti riba tarp to, kas „vieša“ ir „privatu“ ( 28 ), ir neatsižvelgiant į kurią nors labiau paplitusią sąvokos „viešas“ apibrėžtį (grindžiamas valdžia; grindžiamas interesais arba organiškas, t. y. struktūra paremta teorija), piniginės prievolės „paskyrimas“ vienašaliu sprendimu, kurį priėmė institucija, siekdama susigrąžinti iš viešųjų lėšų išmokėtą paramą, tikrai galėtų būti laikomas „viešu“ pagal bet kurią iš šių teorijų.

54. Pažymiu, jog neteigiu, kad pagal ES teisę daromas koks nors formalus teisinis skirtumas tarp viešosios ir privatinės teisės arba kokiu mastu toks atskyrimas atitinka nacionalinę teisę (teisės aktus). Tik noriu pabrėžti akivaizdžią ir sunkiai nuginčijamą aplinkybę, kad, vienašališkai paskirdama piniginę prievolę grąžinti finansinę paramą, Komisija aiškiai pasinaudojo „specialiais“ įgaliojimais, kurie skiriasi nuo įprastų taisyklių, taikytinų santykiams tarp privačių asmenų ( 29 ). Į klausimą, kokį vaidmenį ši aplinkybė atlieka vertinant lygiavertiškumą, atsižvelgdamas į toliau šioje išvadoje pateiktus argumentus, turi atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

b) Taisyklių panašumas

55. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atsižvelgdamas į ieškinio dalyką, ieškinio pagrindą ir pagrindinius elementus nustatęs, į kokią bylą yra panaši pagrindinė byla, turi nustatyti, ar taikytinos proceso taisyklės yra panašios. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui konkrečiai rūpi, koks teismas turi jurisdikciją – administracinis ar civilines bylas nagrinėjantis teismas?

56. Jeigu dabar padaryčiau prielaidą, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad bylą, „panašią“ į tą, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, bet kuriuo atveju paprastai nagrinėtų bendrosios kompetencijos (civiliniai) teismai, tuomet atrodytų, kad nėra jokio skirtingo vertinimo, kiek tai susiję su jurisdikciją turinčiu teismu. Pagrindinę bylą jau nagrinėja civilines bylas nagrinėjantis teismas, kaip būtų ir kalbant apie „panašią“ bylą.

57. Tačiau jei padaryčiau prielaidą, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad bylą, „panašią“ į pagrindinę bylą, paprastai nagrinėtų administraciniai teismai, tada atrodytų, kad iš tiesų skirtingas vertinimas yra: „panašias“ bylas nagrinėja bendrosios kompetencijos (civiliniai) teismai, jei Komisija yra bylos šalis, o administraciniai teismai – (tam tikrais) kitais atvejais.

58. Ar tai, kad panašiose bylose taikomos skirtingos proceso taisyklės, savaime reiškia lygiavertiškumo principo pažeidimą?

59. Kad atsakytų į šį klausimą, nacionalinis teismas turėtų įvertinti, ar taikomos taisyklės yra panašios, „atsižvelgdamas į [šių taisyklių] vaidmenį visame procese, jo eigą ir ypatumus įvairiose nacionalinėse institucijose“ ( 30 ). Lygiavertiškumo principas nepažeidžiamas, nebent dėl nepanašių taisyklių taikymo ES teise grindžiami ieškiniai vertinami mažiau palankiai.

60. Tačiau, kad būtų galima atlikti šį vertinimą, turi būti aiškumas ir konkretumas dėl tikslios taisyklės, kuri nagrinėjama. Taisyklių panašumą paprastai galima įvertinti tik atsižvelgiant į konkrečią taisyklę ir jos veikimą (pavyzdžiui, statusas, senatis, terminai, mokesčiai, atstovavimas ir kt.). Tačiau įvertinti panašumą pagal tai, ar nėra mažiau palankaus vertinimo, kalbant apie visą jurisdikcijos sistemą, gali būti Heraklio žygdarbio reikalaujanti užduotis, ir vargu ar kas nors kitas galėtų ją atlikti.

61. Todėl, nesant jokių konkrečių ir specifinių įrodymų, taisyklė, pagal kurią kaip jurisdikciją turintys teismai nustatomi administraciniai teismai, o ne civilines bylas nagrinėjantys teismai, savaime nėra akivaizdžiai daugiau ar mažiau palanki kuriai nors šaliai. Pridurčiau, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ar šalių procesinių dokumentų šioje byloje tiksliai nematyti, kodėl jurisdikcijos suteikimas civilines bylas nagrinėjantiems teismams, o ne administraciniams teismams Graikijoje galėtų būti nepalankus.

62. Teisingumo Teismo sprendimas Baczó ir Vizsnyiczai aiškiai patvirtina šią išvadą. Toje byloje Teisingumo Teismo buvo klausiama, ar apygardos teismų paskyrimas kaip turinčių jurisdikciją nagrinėti tam tikras bylas, grindžiamas ES teise, jei vietos teismai turėtų jurisdikciją panašiose bylose, grindžiamose nacionaline teise, pažeidžia lygiavertiškumo principą. Teisingumo Teismas konstatavo, kad „apygardos teismų kompetencija nagrinėti ieškinius, pareikštus remiantis Sąjungos teise grindžiamais pagrindais, nebūtinai gali būti pripažinta „nepalankia“ procesine taisykle“ ( 31 ).

63. Todėl manau, kad civilines bylas nagrinėjančių teismų ir administracinių teismų paskyrimas nagrinėti panašias bylas, atitinkamai grindžiamas ES teise ir nacionaline teise, savaime nereiškia lygiavertiškumo principo pažeidimo. Taip bus tik tada, jei dėl vieno ar daugiau konkrečių proceso elementų ES teise grindžiami ieškiniai aiškiai bus vertinami mažiau palankiai. Galiausiai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar civilines bylas nagrinėjančių teismų, o ne administracinių teismų pasirinkimą šiuo požiūriu galima būtų laikyti „nepalankiu“.

64. Kalbėdamas apie tai, kad taikomos taisyklės, įskaitant civilines bylas nagrinėjančių teismų siūlomas teisių gynimo priemones, tariamai gali būti nepalankios Komisijai, palyginti su administracinių teismų taikomomis taisyklėmis, pažymėčiau tik tai, kad iš tikrųjų Komisija to neteigė, ir Teisingumo Teismas negavo jokios informacijos šiuo klausimu.

c) Išvada

65. Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta pirmiau, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį ir antrąjį klausimus siūlau atsakyti taip, kad tai, kurie teismai turi jurisdikciją nagrinėti ieškinius, kuriais prieštaraujama dėl Europos Komisijos aktų, kuriais asmenims, išskyrus valstybes nares, pagal SESV 299 straipsnį skiriama piniginė prievolė, vykdymo, nustatoma nacionalinėje teisėje, laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų. Nustatydamas, ar yra pažeistas lygiavertiškumo principas, nacionalinis teismas pirmiausia turi išsiaiškinti, ar nagrinėjamos bylos dalykas, pagrindas ir pagrindiniai elementai yra panašūs, ir, antra, patikrinti, ar procesinės normos, taikomos ES teise grindžiamiems ieškiniams, yra mažiau palankios už tas, kurios taikooas išimtinai nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams.

2. 3 ir 4 klausimai

66. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar, kai Komisija siekia susigrąžinti pagal Struktūrinių fondų reglamentą ir jo įgyvendinimo reglamentus neteisėtai išmokėtą paramą, asmenų ratas, iš kurių galima reikalauti vykdymo ( 32 ), nustatomas pagal nacionalinę, ar pagal ES teisę.

67. Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar, kai įmonė, privalanti grąžinti lėšas, kurias gavo pagal Struktūrinių fondų reglamentą ir jo įgyvendinimo reglamentus, vėliau buvo likviduota, šias lėšas turi grąžinti viešosios valdžios institucija, kuriai priklauso įmonė.

68. Kadangi trečiasis ir ketvirtasis klausimai yra glaudžiai susiję, nagrinėsiu juos kartu.

69. Komisija teigia, kad būtent ES akte, nurodytame SESV 299 straipsnio 1 dalyje (taigi ir ES teisėje), nurodomas asmuo (asmenys), kuriam (-iems) paskiriama piniginė prievolė.

70. Pritariu. Tai aiškiai matyti iš paties SESV 299 straipsnio 1 dalies teksto. Šioje byloje šis aktas – Komisijos sprendimas – buvo skirtas tik įmonėms.

71. Tačiau šiuo atveju situaciją komplikuoja tai, kad įmonė buvo likviduota. Todėl buvo nustatytas įpareigojimas kitam asmeniui – Kentriko Zagori – ir areštuotos buvo būtent Kentriko Zagori lėšos, esančios banke.

72. Primintina, kad Kentriko Zagori prieštaravo areštui. Tačiau, prieš išnagrinėjant jo ieškinį pirmojoje instancijoje, Kentriko Zagori buvo prijungtas prie Dimos Zagoriou.

73. Jei vykdymo siekiama kito asmens nei tas, kuriam buvo skirtas Komisijos sprendimas, atžvilgiu, ar tokio šalių pakeitimo pagrindas yra nacionalinė teisė, ar ES teisė?

74. Manau, kad atsakymas yra labai aiškus – nacionalinė teisė. SESV 299 straipsnyje aiškiai nurodyta, kad paprastai vykdymas reglamentuojamas nacionalinėje teisėje. Be to, neįžvelgiu jokio teisinio pagrindo Struktūrinių fondų reglamentuose ar jų įgyvendinimo reglamentuose, kuriuo remiantis B asmens atžvilgiu būtų galima įvykdyti prievolę, paskirtą A asmeniui pagal šiuos reglamentus ir SESV 299 straipsnį.

75. Atsakydama į konkrečius klausimus šiuo aspektu per posėdį, Komisija tikrai negalėjo nurodyti jokio tokio teisinio pagrindo ES antrinėje teisėje ( 33 ).

76. Kad būtų aišku, pateiktas klausimas susijęs su asmens, į kurį nukreiptas vykdymas (šiuo atveju tai yra asmuo, kuriam buvo nustatytas įpareigojimas ir kurio lėšos, esančios banke buvo areštuotos, t. y. Kentriko Zagori), pasirinkimu. Dabar nedarysiu išvadų dėl SESV 299 straipsnio 1 dalyje nurodytų Komisijos aktų galimų adresatų. Tai, ar Komisija galėjo adresuoti savo sprendimą įmonės akcininkei (arba savivaldos subjektui, prie kurio ji vėliau buvo prijungta), ir adresato pasirinkimo teisinis pagrindas yra hipotetinis klausimas, kurio prašymas priimti prejudicinį sprendimą neapima.

77. Taigi tai, ar vykdymą galima nukreipti į kitą asmenį nei tas, kuriam skirtas Komisijos sprendimas, vadovaujantis nacionalinės procesinės autonomijos principu, yra nacionalinės teisės klausimas.

78. Tačiau pagal šios išvados 15 išnašoje nurodytą jurisprudenciją nacionalinei procesinei autonomijai taikomi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai.

79. Šiuo klausimu Komisija teigia, jog tam, kad būtų laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, jai turi būti leidžiama įvykdyti jos sprendimą Dimos Zagoriou atžvilgiu ( 34 ). Iš esmės ji teigia, kad pagal atitinkamas Graikijos taisykles, savivaldos subjektams leidžiama perimti visą (likviduotų) savivaldos subjekto įmonių turtą ir išvengti skolų. Tačiau išimtis taikoma tam tikrų Graikijos valstybei ir socialinės apsaugos institucijoms negrąžintų skolų perėmimui, kuris yra privalomas. Taigi skolos Graikijos valstybei ir socialinės apsaugos institucijoms yra privilegijuotos.

80. Kaip teigia Komisija, kadangi įmonės skolos ES perėjimas Dimos Zagoriou pagal minėtas nacionalines taisykles yra negalimas, taikyti SESV 299 straipsnį tampa neįmanoma ar pernelyg sunku, todėl pažeidžiamas veiksmingumo principas. Kadangi Graikijos valstybei ir socialinės apsaugos institucijoms negrąžintų skolų perėjimas Dimos Zagoriou yra užtikrinamas, o skolų ES perėjimas jai – ne, pažeidžiamas lygiavertiškumo principas.

81. Tai, ar šioje byloje laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, galiausiai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Teisingumo Teismui pateikti gaires šioje byloje trukdo tai, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą visai nenurodytos perėmimo taisyklės, kurias Komisija ir Dimos Zagoriou mini savo procesiniuose dokumentuose. Vis dėlto, siekiant padėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atlikti vertinimą, norėčiau pateikti tokias pastabas, kaip nurodyta toliau.

a) SESV 299 straipsnis ir nacionalinės teisių ir pareigų perėmimo taisyklės

82. Pirmiausia būtų galima kelti klausimą, ar taisyklės dėl atsakomybės perėmimo gali būti vertinamos pagal lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus. Iš tiesų tiksliai neaišku, kokių rūšių taisyklėms taikomi šie principai.

83. Dvejopi lygiavertiškumo ir veiksmingumo reikalavimai jurisprudencijoje suformuoti kaip nacionalinės procesinės autonomijos ribos. Iš tikrųjų jie labai dažnai taikomi tokiomis aplinkybėmis. Remiantis šiais reikalavimais, vertinamas procedūrinio vertinimo taikant panašias proceso normas lygiavertiškumas ir veiksmingumas. Tačiau jie dažnai išreiškiami kaip plačiau nustatantys teismų ir teisių gynimo priemonių autonomijos ( 35 ), taip pat aiškiai su procesu ir teisių gynimo priemonėmis nesusijusių taisyklių ribas ( 36 ). Akivaizdūs pavyzdžiai yra jų taikymas priežastiniam ryšiui ( 37 ), sutartinėms direktyvos nesilaikymo pasekmėms ( 38 ) ir kompetentingų institucijų pasirinkimui ( 39 ). Taip kyla klausimas, ar šie principai gali būti taikomi teisių perėmimo taisyklėms, kurias galima laikyti vien materialinėmis teisės normomis (bent kai kuriose nacionalinėse sistemose).

84. Manau, pripažįstant laipsnišką šios srities jurisprudencijos raidą, galima teigti, kad dabar dvejopas lygiavertiškumo ir veiksmingumo reikalavimas „horizontaliai“ taikomas visiems valstybių narių teisėkūros sprendimams, kiek tai susiję su teisių gynimo būdais ir ES teisės vykdymo užtikrinimu nacionaliniu lygmeniu, kai nėra ES taisyklių. Dėl šios priežasties manau, kad šie principai bent jau potencialiai galėtų būti taikomi teisių perėmimą reglamentuojančioms taisyklėms.

85. Atsižvelgdamas į tai, iš esmės abejoju, ar jie taikomi šioje byloje nagrinėjamoms teisių perėmimo taisyklėms. Kitaip tariant, man atrodo, kad šios taisyklės yra pernelyg tolimos, kad jas būtų galima ginčyti remiantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais. Neatsižvelgiant į pirmesniame punkte aptartą pakankamai platų jų taikytinumą, tarp pradinės ES teise grindžiamos teisės ar pareigos ir konkrečios nacionalinės taisyklės, kuri konkrečiais atvejais kliudo įgyvendinti šią teisę ar pareigą nacionaliniu lygmeniu, turi būti aiškus ryšys. Šie principai nėra ir neturėtų tapti „auksiniu bilietu“, kad būtų galima ginčyti kiekvieną procesinę ir materialinę nacionalinės teisės normą, kuri tiesiog netinka, nepaisant to, kaip labai ji nesusijusi su pradinės prievolės taikymo sritimi ( 40 ).

86. SESV 299 straipsnis – tai nuostata, susijusi su aktų, kuriais skiriama piniginė prievolė, vykdymu. Todėl galima pagrįstai tikėtis, kad į jo taikymo sritį patenkančios nacionalinės taisyklės yra susijusios su šių aktų vykdymu atsakingose nacionalinėse institucijose. Tačiau nuo ten staiga pereiti prie iš esmės nesusijusių nacionalinių taisyklių dėl skolų perėmimo likviduojant įmones ir jungiant savivaldybes atrodo labai platus žingsnis.

87. Todėl šioje byloje siūlyčiau nuspręsti, kad dvejopas lygiavertiškumo ir veiksmingumo reikalavimas, nagrinėjamas SESV 299 straipsnio įgyvendinimo nacionalinėje teisėje aplinkybėmis, tiesiog neapima nacionalinių skolų perėmimo taisyklių, kai likviduojamos įmonės ir jungiami savivaldos subjektai.

88. Tačiau, jei Teisingumo Teismas vis dėlto nuspręstų, kad šioje byloje lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai gali būti taikomi nacionalinėms taisyklėms dėl teisių perėmimo, taip pat pasiūlysiu, kaip taikyti abu principus 3 ir 4 klausimams. Lygiavertiškumo požiūriu pagrindinė užduotis yra nustatyti pagrįstą bylų panašumą ir vertinimą, kalbant apie tokį konkretų vykdymo veiksmą. Veiksmingumo požiūriu kyla klausimas, ar dėl tokios tolimos taisyklės ES teise grindžiamus ieškinius gali tapti „neįmanoma ar pernelyg sunku pareikšti“.

89. Toliau išsamiau išnagrinėsiu kiekvieną iš šių principų.

b) Lygiavertiškumo principas

90. Dėl lygiavertiškumo principo Komisija iš esmės teigia, kad, taikant perėmimo taisykles, kai imamasi skolos išieškojimo vykdymo veiksmų ( 41 ), ją reikėtų vertinti taip pat kaip Graikijos valstybę.

91. Mano nuomone, esminis šio argumento trūkumas tas, kad lygiavertiškumo principas nenaudojamas juridiniams asmenims, institucijoms ir jiems tenkančiam vertinimui lyginti. Lygiavertiškumo principas nesusijęs su vienodu kreditorių vertinimu ( 42 ). Veikiau lygiavertiškumo principas skirtas užtikrinti panašų bylų vertinimui, siekiant, kad būtų taikoma ES teisė. Pagal jį reikalaujama, kad ES teise grindžiami ieškiniai nebūtų vertinami mažiau palankiai nei panašūs nacionaline teise grindžiami ieškiniai ( 43 ).

92. Tačiau tiek, kiek Komisijos argumentą galima aiškinti kaip tokį, kuriuo siekiama palyginti bylas, kaip paaiškinta šios išvados 25 ir 38–41 punktuose, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar bylos yra panašios, remdamasis jų dalyku, pagrindu ir pagrindiniais elementais. Tai darydamas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali atsižvelgti į tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamą vykdymą lemia tai, jog Komisija pasinaudojo specialiais įgaliojimais, kurie skiriasi nuo įprastų taisyklių, taikytinų santykiuose tarp privačių asmenų. Šiuo klausimu nurodau šios išvados 54 punkte jau pateiktus motyvus.

93. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nustačius panašią bylą, jam reikės įvertinti taisyklių panašumą ir nuspręsti, ar ES teise grindžiami ieškiniai iš tiesų vertinamai nepalankiai, kaip teigia Komisija. Žinoma, šiuo klausimu svarbu aiškiai nustatyti taisyklės, kuria remiamasi, tikslų pobūdį ir įvertinti ją pagal lygiavertiškumo principą.

c) Veiksmingumo principas

94. Nacionaline taisykle gali būti pažeistas lygiavertiškumo principas, jei dėl jos tampa neįmanoma ar pernelyg sunku naudotis ES teisės suteikiamomis teisėmis. Dimos Zagoriou teigė, ir Komisija to neneigė, kad įmonė vis dar veikia ir net turi turto, kuris laikomas banke. Jei taip iš tikrųjų yra ir Komisija galėjo ar vis dar gali iš įmonės susigrąžinti visą paramą, nemanau, kad gali būti kaip nors pažeistas veiksmingumo principas.

95. Tolesnis įmonės veikimas ir turto turėjimas yra fakto klausimas, kurį turi patikrinti nacionalinis teismas. Tačiau jei įmonė tebeveikia ir turi turto, kaip teigė Dimos Zagoriou, dėl veiksmingumo principo dar pateikčiau tokius argumentus, kaip nurodyta toliau.

96. Jei atitinkamose nacionalinėse taisyklėse dėl teisių perėmimo viešosios valdžios institucijai, kontroliuojančiai bendrovę, nepagrįstai gavusią ES paramą, numatyta galimybė likviduoti šią bendrovę ir iš esmės perimti visą jos turtą, įskaitant paramą, kartu turint diskreciją atsisakyti visų savo pasirinktos bendrovės įsipareigojimų, tuomet toks scenarijus tikrai galėtų kelti abejonių, atsižvelgiant į veiksmingumo principą.

97. Nors atrodo, kad tai yra Komisijos teiginio esmė, nežinau, ar toks scenarijus kaip nors atitinka pagrindinėje byloje nacionaliniu lygmeniu taikytinas taisykles. Iš tiesų, bent jau remiantis Teisingumo Teisme raštu ir žodžiu pateiktomis pastabomis, nesutariama dėl šių taisyklių taikymo materialiniu, asmenų ir laiko atžvilgiu. Todėl, mano nuomone, Teisingumo Teismas tiesiog neturi būtinos informacijos, kad galėtų pateikti išsamių gairių šiuo klausimu.

98. Dar reikėtų atkreipti dėmesį į du kitus nagrinėjant bylą Teisingumo Teisme iškeltus aspektus, būtent ES valstybės pagalbos teisės reikšmingumą ir lojalaus bendradarbiavimo ir veiksmingos teisminės gynybos principus. Apsvarstysiu juos toliau d ir e punktuose.

d) Valstybės pagalba ir lojalus bendradarbiavimas

99. Savo procesiniuose dokumentuose Komisija sutinka, kad Komisijos sprendimo, kuriuo paskiriama piniginė prievolė, vykdomojo rašto adresato tapatybė nustatoma pagal nacionalinę teisę. Tačiau Komisija priduria, kad, analogiškai taikant teisių perėmimo taisykles pagal ES valstybės pagalbos teisę, visų pirma remiantis Romėnų teisės actio pauliana ( 44 ) institutu, Komisija gali laikyti Dimos Zagoriou solidariai atsakingu už įmonės skolas. Komisija šiuo tikslu taip pat remiasi ES teisėje įtvirtintu lojalaus bendradarbiavimo principu.

100. Nors tikrai reikia pripažinti argumentų išradingumą, manau, kad šiuo atveju reikia atsižvelgti į teisinės valstybės principą ir teisinio saugumo principą kaip ES teisės principą, kurio kilmė yra vienodai reikšminga ( 45 ).

101. SESV 299 straipsnyje aiškiai nurodyta, kad vykdymas yra nacionalinės teisės klausimas. Rėmimasis analogija su ES valstybės pagalbos taisyklėmis, kurios yra visiškai atskiros teisės normos, neatitinka aiškios šios nuostatos formuluotės. Be to, tai neatitinka teisinio saugumo principo. Kaip yra patvirtinęs Teisingumo Teismas, „pagal teisinio saugumo principą taisyklės, kuriomis mokesčių mokėtojui nustatomi mokesčiai, turi būti aiškios ir tikslios, kad jis galėtų vienareikšmiškai žinoti, kokios yra jo teisės ir pareigos, ir galėtų atitinkamai imtis veiksmų“ ( 46 ). A fortiori tas pats taikoma vykdant reikalavimus dėl mokėjimų išieškojimo iš trečiųjų asmenų. Turi būti aiškus tokio vykdymo teisinis pagrindas. Primenu, jog Komisija patvirtino, kad nesirėmė jokia antrinės ES teisės nuostata, kad pateisintų teisių perėmimą.

102. Kalbant apie lojalaus bendradarbiavimo principą, pažymėtina, kad Komisija tiesiog prabėgomis pateikia nuorodą į jį. Nemanau, kad to pakanka, norint priskirti skolas tretiesiems asmenims, jei konkretus teisinis pagrindas pagal ES ar nacionalinę teisę nenumato tokios galimybės.

103. Galiu pasakyti tik tiek, kad lojalaus bendradarbiavimo pareiga taikoma visiems. Pagal ją ir iš ES institucijų reikalaujama elgtis deramai rūpestingai. Šiuo klausimu primenu, kad Komisija sprendimą dėl paramos grąžinimo priėmė tik 2006 m., t. y. praėjus šešeriems metams nuo tada, kai jai buvo pranešta, kad projektas, kuriam buvo suteikta parama, toliau nebebus tęsiamas ( 47 ). Jei Komisija būtų labiau paskubėjusi apsaugoti finansinius Sąjungos interesus, galbūt šiuo tikslu dabar jai savo argumentuose nereikėtų pateikti gana neįprastos analogijos su valstybės pagalbos teise ir remtis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais prieš trečiuosius asmenis ( 48 ).

e) Veiksminga teisinė gynyba

104. Dar vienas klausimas, kurio aiškiai neiškėlė nacionalinis teismas, tačiau kuris buvo aptartas per žodinį bylos nagrinėjimą, yra veiksminga Dimos Zagoriou teisminė gynyba. Šiuo klausimu nei Dimos Zagoriou, nei Kentriko Zagorio nebuvo Komisijos sprendimo adresatai ir iš esmės negalėjo jo ginčyti tiesiogiai pagal SESV 263 straipsnį ( 49 ). Kyla klausimas, ar subjektas, kurio atžvilgiu yra vykdomas Komisijos sprendimas, privalo turėti galimybę ginčyti šio sprendimo teisėtumą, jei jis buvo skirtas kitam subjektui?

105. Šio klausimo potekstė aiški: jei pagal ES veiksmingos teisminės gynybos principą reikalaujama, kad subjektas, kurio atžvilgiu pagal SESV 299 straipsnį reikalaujama vykdymo, turi galėti užginčyti šį sprendimą, ir Kentriko Zagori (dabar – Dimos Zagoriou) negalėjo to padaryti, tada pagal ES teisę vykdymo jo atžvilgiu negali būti reikalaujama.

106. Šiuo klausimu šis aspektas yra svarbus atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus, kuriais iš esmės klausiama, ar ES ar nacionalinėje teisėje nustatomas subjektų ratas, kurių atžvilgiu galima reikalauti vykdymo, ir ar į jį įeina Kentriko Zagori ir (arba) Dimos Zagoriou. Jei ES veiksmingos teisinės gynybos principas turi įtakos šiam subjektų ratui, tada jį reikėtų nagrinėti ir čia.

107. Tačiau tiesa yra ir tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai neiškėlė šio aspekto, ir neaišku, ar Kentriko Zagori arba Dimos Zagoriou kada nors ginčijo Komisijos sprendimo teisėtumą. Dėl šios priežasties, nors veiksmingos teisinės gynybos klausimas buvo aptartas per posėdį, manau, kad šis konkretus tyrimas būtų hipotetinis.

108. Vis dėlto, jei Teisingumo Teismas nuspręstų nagrinėti šį konkretų aspektą, trumpai pateikčiau tokias pastabas.

109. Pirma, manau, pagal bendrą principą akivaizdu, kad jei ES institucija siekia konfiskuoti asmens turtą, šis asmuo iš principo turėtų teisę ginčyti konfiskavimo teisėtumą iš esmės. Kadangi teisinės lotynų kalbos Pandoros skrynia jau atidaryta: ubi jus ibi remedium.

110. Antra, nelabai aišku, kaip šis bendras principas taikomas situacijoms, susijusioms su teisių perėmimu. Todėl galiu lengvai įsivaizduoti atvejus, kai vienas asmuo perima kito asmens skolą, tačiau (galbūt visiškai teisėtai) negali jos ginčyti ( 50 ). Šie argumentai jau susiję su galimai sudėtingais nacionalinės teisės klausimais ir teisių perėmimo ypatumais. Vėlgi, mano nuomone, Teisingumo Teismas neturi būtinos informacijos, kad galėtų pateikti išsamias pastabas dėl to, kaip ES veiksmingos teisinės gynybos principas tokiomis aplinkybėmis būtų taikomas praktiškai.

111. Trečia, nei Kentriko Zagori, nei Dimos Zagoriou negalėjo ginčyti Komisijos sprendimo pagal SESV 263 straipsnį ar tiesiogiai nacionaliniuose teismuose, kurie neturi jurisdikcijos pripažinti ES aktų negaliojančiais ( 51 ). Neaišku, ar kuris nors iš jų būtų galėjęs ginčyti Komisijos sprendimą netiesiogiai, prašydamas priimti prejudicinį sprendimą dėl galiojimo nacionalinėje vykdymo byloje ( 52 ), arba, jei galėjo, ar kreipimasis dėl prejudicinio sprendimo ginčijant Komisijos sprendimą yra tinkamas ir adekvatus. Vis dėlto, kad ir kokie svarbūs būtų šie klausimai, jie nėra šios bylos dalykas.

f) Išvada

112. Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta pirmiau, siūlau į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus atsakyti taip: Jei vykdymo aktas priimtas pagal Reglamentus Nr. 2052/88, Nr. 4253/88, Nr. 4256/88 ir SESV 299 straipsnį ir juo savivaldos institucijai priklausančiai įmonei paskiriama piniginė prievolė, o vėliau ši įmonė likviduojama, pagal SESV 299 straipsnį ir minėtus ES reglamentus nereikalaujama, kad savivaldos institucija įvykdytų įmonei paskirtą piniginę prievolę. Asmenys, kurių atžvilgiu galima reikalauti vykdymo, laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, turi būti nustatyti pagal nacionalinę teisę.

V. Išvada

113. Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta pirmiau, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Monomeles Efeteio Athinon (Atėnų apeliacinis teismas (vienas teisėjas)) pateiktus klausimus: 1 ir 2 klausimai Tai, kurie teismai turi jurisdikciją nagrinėti ieškinius, kuriais prieštaraujama dėl Europos Komisijos aktų, kuriais asmenims, išskyrus valstybes nares, pagal SESV 299 straipsnį skiriama piniginė prievolė, vykdymo, laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, nustatoma nacionalinėje teisėje. Nustatydamas, ar yra pažeistas lygiavertiškumo principas, nacionalinis teismas pirmiausia turi išsiaiškinti, ar nagrinėjamos bylos dalykas, pagrindas ir pagrindiniai elementai yra panašūs, ir, antra, patikrinti, ar procesinės normos, taikomos ES teise grindžiamiems ieškiniams, yra mažiau palankios už tas, kurios taikomos išimtinai nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams. 3 ir 4 klausimai Jei vykdymo aktas priimtas pagal 1988 m. birželio 24 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, veiksmingumo ir jų veiklos koordinavimo tarpusavyje ir su Europos investicijų banko operacijomis ir kitomis esamomis finansinėmis priemonėmis, 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4253/88, kuriuo nustatomos Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatos, 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4256/88, kuriuo nustatomos Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatos dėl EŽŪOGF Orientavimo skyriaus, ir SESV 299 straipsnį ir juo savivaldos institucijai priklausančiai įmonei paskiriama piniginė prievolė, o vėliau ši įmonė likviduojama, pagal SESV 299 straipsnį ir minėtus ES reglamentus nereikalaujama, kad savivaldos institucija įvykdytų įmonei paskirtą piniginę prievolę. Asmenys, kurių atžvilgiu galima reikalauti vykdymo, laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, turi būti nustatyti pagal nacionalinę teisę.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) Komisijos sprendimas C(2006) 4798.

( 3 ) 1988 m. birželio 24 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, veiksmingumo ir jų veiklos koordinavimo tarpusavyje ir su Europos investicijų banko operacijomis ir kitomis esamomis finansinėmis priemonėmis (OL L 185, 1988, p. 9).

( 4 ) 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 4253/88, kuriuo nustatomos Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatos dėl įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimo tarpusavyje ir su Europos investicinio banko operacijomis ir kitomis esamomis finansinėmis priemonėmis (OL L 374, 1988, p. 1).

( 5 ) 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 4256/88, kuriuo nustatomos Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatos dėl EŽŪOGF Orientavimo skyriaus (OL L 374, 1988, p. 25).

( 6 ) Žr. 2 išnašą.

( 7 ) Remiantis Dimos Zagoriou rašytinėmis pastabomis, tai buvo padaryta pagal 1997 m. priimtą įstatymą (Įstatymas Nr. 2359/1997).

( 8 ) Pagal Dimos Zagoriou rašytines pastabas, tai įvyko 2005 m. Tačiau atrodo, kad procesas dar nepasibaigęs ir kad teikiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą ši įmonė vis dar veikė.

( 9 ) Pagal Dimos Zagoriou rašytines pastabas, tai įvyko pagal 2010 m. priimtą įstatymą (Įstatymas Nr. 3852/2010).

( 10 ) 2015 m. birželio 16 d. Sprendimas Gauweiler ir kt. (C‑62/14, EU:C:2015:400, 25 punktas).

( 11 ) 2006 m. liepos 13 d. Sprendimas Manfredi ir kt. (C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, 70 punktas).

( 12 ) Tiksliau kalbant, Komisijos sprendime nurodytas EB 256 straipsnis, ir iš pradžių vykdymo buvo siekiama pagal šį straipsnį. Išskyrus būtinus pakeitimus, ši nuostata yra identiška SESV 299 straipsniui (naujoje šio straipsnio formuluotėje nurodomi Tarybos, Komisijos ir Europos Centrinio Banko„aktai“, o ne „sprendimai“). Todėl čia nereikia nagrinėti jokių taikymo laiko atžvilgiu aspektų ir, kaip ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nurodysiu SESV 299 straipsnį.

( 13 ) Tai labiau reiškia inovatyvumą, o ne naujumą, nes ši nuostata Sutartyje yra nuo 1957 m.

( 14 ) Išskyrus sprendimo autentiškumo patikrą.

( 15 ) Šiuo klausimu dėl teismų pasirinkimo žr. 2008 m. balandžio 24 d. Sprendimą Arcor (C‑55/06, EU:C:2008:244, 170 punktas) ir 2015 m. vasario 12 d. Sprendimą Baczó ir Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, 43–47 punktai).

( 16 ) Tačiau į šį aspektą reikia atkreipti daugiau dėmesio, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus.

( 17 ) S. Prechal ir K. Cath „The European acquis of Civil Procedure: Constitutional aspects“, Uniform Law Review, 19 t., Oxford University Press, 2014, p. 182.

( 18 ) 1998 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, 43 punktas).

( 19 ) 2013 m. birželio 27 d. Sprendimas Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, 39 punktas) ir 2015 m. vasario 12 d. Sprendimas Baczó ir Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, 44 punktas).

( 20 ) 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimas Preston ir kt. (C‑78/98, EU:C:2000:247, 63 punktas).

( 21 ) 2010 m. sausio 26 d. Sprendimas Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, 33 punktas) ir 2010 m. liepos 8 d. Sprendimas Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, 26 punktas).

( 22 ) 2015 m. vasario 12 d. Sprendimas Baczó ir Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, 45 punktas).

( 23 ) Žr. šios išvados 18 ir 19 išnašas.

( 24 ) Prie šio klausimo dar sugrįšiu šios išvados 104–111 punktuose.

( 25 ) Aišku, tai taikoma tik turtinėms prievolėms, pavyzdžiui, baudoms arba nuteistojo pareigai atlyginti žalą nukentėjusiajam nuo nusikaltimo, jei šią pareigą nustatė baudžiamąsias bylas nagrinėjantis teismas.

( 26 ) 1998 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, 43 punktas).

( 27 ) Šiuo klausimu žr., pvz., N. Reich „The Public/Private Divide in European Law“, išleista European Private Law after the Common Frame of Reference, Edward Elgar Publishing, Čeltenhemas, 2010, p. 56–89.

( 28 ) Dėl lyginamosios diskusijos, susijusios su Prancūzija ir Jungtine Karalyste, žr., pvz., „The Public Law / Private Law Divide: une entente assez cordiale?“, La distinction du droit public et du droit privé: regards français et britanniques, red. J. B. Auby ir M. Freedland, Hart Publishing, 2006.

( 29 ) Pagal analogiją žr. Teisingumo Teismo jurisprudenciją dėl valstybės sąvokos nustatant tiesioginį direktyvų veikimą (1990 m. liepos 12 d. Sprendimas Foster ir kt. (C‑188/89, EU:C:1990:313, 20 punktas)). Taip pat žr. jurisprudenciją dėl 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1) taikymo srities – jis netaikomas mokesčių, muitų ar administracinėms byloms arba valstybės atsakomybei už veiksmus ir neveikimą vykdant valstybės įgaliojimus (acta iure imperii). Taip pat žr. 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v Commission (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 20 punktas), kuriame Teisingumo Teismas atskyrė įprastus sutartinius santykius, kuriuos užmezgė Komisija, nuo santykių, kurie apima tai, kad „susitariančioji institucija, kaip administracinė institucija, įgyvendina viešosios valdžios prerogatyvas“.

( 30 ) 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimas Preston and Others (C‑78/98, EU:C:2000:247, 63 punktas).

( 31 ) 2015 m. vasario 12 d. Sprendimas Baczó ir Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, 46 punktas).

( 32 ) Savo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas vartoja frazę „atsakingo asmens“„galėjimas būti atsakovu“. Kaip suprantu, „atsakingas asmuo“ – tai „asmuo, kurio atžvilgiu siekiama vykdymo“, būtent savivaldos subjektas, o ne įmonė.

( 33 ) Tačiau savo procesiniuose dokumentuose Komisija kalba apie analogiją su ES valstybės pagalbos taisyklėmis, susijusiomis su teisių perėmimu, ir nurodo lojalaus bendradarbiavimo principą. Prie šių aspektų sugrįšiu toliau 99–103 punktuose.

( 34 ) Komisija savo procesiniuose dokumentuose nurodo tik Dimos Zagoriou, bet ne Kentriko Zagori. Kaip paaiškinta pirmiau, Komisijos sprendimas iš tikrųjų jau buvo įvykdytas prieš Kentriko Zagori, tačiau pastaroji buvo prijungta prie Dimos Zagoriou.

( 35 ) Šiuo klausimu žr., pvz., 2008 m. balandžio 24 d. Sprendimą Arcor (C‑55/06, EU:C:2008:244, 170 punktas), kuris, kalbant apie principų taikymą, nurodo „kompetentingus teismus nustatyti bylų teiseną ir dėl to <…> teisminės kontrolės tvarką“.

( 36 ) Šiuo klausimu žr., pvz., S. Prechal ir K. Cath The European acquis of Civil Procedure: Constitutional aspects, p. 180 ir 181.

( 37 ) 2011 m. spalio 20 d. Sprendimas Danfoss ir Sauer-Danfoss (C‑94/10, EU:C:2011:674).

( 38 ) 2002 m. birželio 6 d. Sprendimas Sapod Audic (C‑159/00, EU:C:2002:343) ir 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimas Genil 48 ir Comercial Hostelera de Grandes Vinos (C‑604/11, EU:C:2013:344).

( 39 ) Žr. 15 išnašoje nurodytą jurisprudenciją dėl jurisdikciją turinčių teismų nustatymo.

( 40 ) Pagal analogiją Teisingumo Teismas, pavyzdžiui, neseniai konstatavo, kad netgi neatsižvelgiant į neabejotinai daug aiškesnę Direktyvos 2008/94/EB 8 straipsnio nuostatą, pagal kurią „valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad būtų apsaugoti darbuotojų ir asmenų, kurie iki darbdavio nemokumo pradžios nebedirbo darbdavio įmonėje arba versle, interesai“ (2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (OL L 283, 2008, p. 36), ši nuostata negali būti plečiama tiek, kad nacionalines nemokumo taisykles būtų reikalaujama pakeisti taip, kad darbdavio mokėtini mokėjimai būtų apsaugoti ir neįtraukti į nemokumo bylą. Žr. 2016 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891).

( 41 ) Komisija savo vertinimą taip pat lygina su socialinės apsaugos institucijų.

( 42 ) Ya specialių taisyklių, pagal kurias reikalaujama „vienodo“ ES ir valstybių narių valdžios institucijų kaip kreditorių vertinimo, tačiau nė viena iš jų neatrodo reikšminga šioje byloje ir nė viena iš jų nebuvo remtasi. Pavyzdžiui, dabartinės redakcijos Finansinio reglamento 82 straipsnis, kuriame numatyta, kad, „iškėlus nemokumo bylą, Sąjungos teisėms į grąžintinas sumas teikiama tokia pati pirmenybė kaip viešojo sektoriaus įstaigų panašaus pobūdžio teisėms valstybėse narėse, kuriose vykdoma išieškojimo procedūra“ (2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES, Euratomas) Nr. 966/2012 dėl Sąjungos bendrajam biudžetui taikomų finansinių taisyklių ir kuriuo panaikinamas Tarybos reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 1605/2002 (OL L 298, 2012, p. 1)).

( 43 ) Galbūt būtent dėl to, kad teisių perėmimą reglamentuojančios taisyklės yra tokios nesusijusios ir bylas sunku palyginti, Komisija šioje byloje pasitenkino tuo, kas man labiau panašu į kreditorių, o ne į ieškinių lyginimą. Žr. šios išvados 85–87 punktus.

( 44 ) T. y. civilinėje teisėje numatytas kreditorių apsaugos dėl skolininkų apgaule sudarytų sandorių, susijusių su turto disponavimu, mechanizmas (žr. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadą byloje Deko Marty Belgium (C‑339/07, EU:C:2008:575, 23–29 punktai), kuris taip pat primena dar senesnį, įvairesnį ir praktiškesnį „actio per manus iniectio“, kuriuo Komisija vis dėlto nesirėmė). Darau prielaidą, kad Komisija, kiek tai įmanoma, bendrai remiasi Romėnų teisės teisine priemone, visai neužsimindama, kad panašus scenarijus, dėl kurio atsirado šis teisės institutas (būtent sukčiavimas kreditorių nenaudai), yra ir šioje byloje.

( 45 ) The Oxford Handbook of Roman Law and Society, red. P. J. Du Plessis, C. Ando ir Kaius Tuori, Oxford University Press, Oksfordas, 2016, p. 25 ir 26.

( 46 ) 1981 m. liepos 9 d. Sprendimas Gondrand ir Garancini (169/80, EU:C:1981:171, 17 punktas) ir 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimas BGL (C‑78/01, EU:C:2003:490).

( 47 ) Per posėdį Komisija taip pat patvirtino, kad laiku nepateikė atsiliepimo į Kentriko Zagori ieškinį, kuriuo pateikiamas prieštaravimas.

( 48 ) Dėl to, kad šalims svarbu elgtis rūpestingai įgyvendinant joms teisės aktais suteiktas teises, žr. 2009 m. kovo 24 d. Sprendimą Danske Slagterier (C‑445/06, EU:C:2009:178, 61–64 punktai).

( 49 ) Net jei teoriškai Kentriko Zagori būtų turėjęs galimybę ginčyti Komisijos sprendimą, vykdymo Kentriko Zagori atžvilgiu buvo prašoma jau pasibaigus dviejų mėnesių terminui, nustatytam vykdymui užginčyti pagal SESV 263 straipsnį.

( 50 ) Pavyzdžiui, viso turto paveldėtojas gali paveldėti mokesčius ir kitas skolas, kurios kurį laiką buvo nesumokėtos ir kurių nebegalima ginčyti.

( 51 ) 1987 m. spalio 22 d. Sprendimas Foto‑Frost (314/85, EU:C:1987:452).

( 52 ) Pagal analogiją žr. 2016 m. vasario 18 d. Sprendimą Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, 55 punktas), kuris taip pat buvo susijęs su galimybe vykdymo byloje pateikti reikalavimus dėl esmės. Plačiau dėl prejudicinio sprendimo mechanizmo naudojimo ES priemonių, kuriomis grindžiami nacionaliniai aktai, teisėtumui ginčyti žr. 1976 m. birželio 15 d. Sprendimą Frecassetti (113/75, EU:C:1976:89, 8 ir 9 punktai), 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, 8 punktas) ir 2007 m. kovo 8 d. Sprendimą Roquette Frères (C‑441/05, EU:C:2007:150, 39 ir 40 punktai).