Sujungtos bylos T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ir T‑136/02

Bolloré SA ir kt.

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Konkurencija – Karteliai − Savaiminio kopijavimo popieriaus rinka – Baudų nustatymo metodo gairės – Pažeidimo trukmė – Pažeidimo sunkumas – Padidinimas siekiant atgrasymo – Sunkinančios aplinkybės – Lengvinančios aplinkybės – Pranešimas dėl bendradarbiavimo“

2007 m. balandžio 26 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas II‑0000

Sprendimo santrauka

1. Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas – Teisė susipažinti su byla

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamentas Nr. 17)

2. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Įrodymų, apie kuriuos nebuvo informuota įmonė sprendimo adresatė, atmetimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

3. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Pranešimui apie kaltinimus netapatus sprendimas – Teisės į gynybą pažeidimas – Sąlyga

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamentas Nr. 17)

4. Konkurencija – Administracinė procedūra – Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnio netaikymas – Pagrindinių Bendrijos teisės principų taikymas

(Tarybos reglamento Nr. 17 19 straipsnio 2 dalis)

5. Institucijų aktai – Aktai, priimti įgyvendinant diskreciją – Asmeniui suteiktų garantijų paisymas

6. Konkurencija – Bendrijos teisės normos – Dukterinės bendrovės padarytas pažeidimas – Priskyrimas patronuojančiai bendrovei – Sąlygos

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

7. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Kitų pažeidime dalyvavusių įmonių pareiškimų pripažinimas įrodymais

(EB 81 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 17 11 straipsnis)

8. Konkurencija – Karteliai – Įmonės dalyvavimas antikonkurencinėje iniciatyvoje

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

9. Konkurencija – Karteliai – Priskyrimas vienai įmonei

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

10. Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Įrodymai, kuriuos reikia pateikti

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

11. Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Sąvoka

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

12. Konkurencija – Bendrijos teisės normos – Pažeidimai – Baudos – Nustatymas – Kriterijai – Bendro baudų lygio padidinimas

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

13. Konkurencija – Administracinė procedūra – Pranešimas apie kaltinimus – Būtinas turinys

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamentas Nr. 17)

14. Konkurencija – Administracinė procedūra – Pranešimas apie kaltinimus – Būtinas turinys

(EB 81 straipsnio 1 dalis ir EB 229 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 17 17 straipsnis ir 19 straipsnio 1 dalis)

15. Konkurencija – Karteliai – Draudimas – Pažeidimai – Susitarimai ir suderinti veiksmai, kuriuos galima vertinti kaip vieną pažeidimą

(EB 81 straipsnio 1 dalis)

16. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

17. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Konkretus poveikis rinkai

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

18. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

19. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

20. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

21. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

22. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimai 96/C 207/04 ir 98/C 9/03)

23. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas

(EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

24. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Sunkinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 2 punktas)

25. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 3 punktas)

26. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

27. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 3 punkto trečia įtrauka)

28. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Baudos neskyrimas ar sumažinimas dėl kaltinamos įmonės bendradarbiavimo

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 96/C 207/04)

29. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Baudos sumažinimas dėl kaltinamos įmonės bendradarbiavimo

(Tarybos reglamento Nr. 17 11 straipsnio 4 ir 5 dalys bei 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 96/C 207/04 D skirsnio 2 punktas)

30. Procesas – Tyrimo priemonės – Prašymas pateikti dokumentus

(Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 65 straipsnis ir 66 straipsnio 1 dalis)

1. Bendrijos konkurencijos normų taikymo procedūroje siekiant leisti įmonėms ir įmonių asociacijoms veiksmingai gintis nuo pranešime apie kaltinimus joms pareikštų kaltinimų, Komisija privalo padaryti joms prieinamą visą tyrimo bylos medžiagą, išskyrus dokumentus, kuriuose yra kitų įmonių komercinių paslapčių, kita konfidenciali informacija bei vidiniai Komisijos dokumentai.

Be to, įmonių ir įmonių asociacijų teisė į jų komercinių paslapčių apsaugą turi būti lygiavertė teisei susipažinti su visa tyrimo byla.

Todėl jei Komisija mano, kad tam tikruose jos tyrimo byloje esančiuose dokumentuose yra komercinių paslapčių ar kitos konfidencialios informacijos, ji turėtų parengti nekonfidencialias tų dokumentų versijas arba nurodyti, kad tokias versijas parengtų tuos dokumentus pateikusios įmonės ar įmonių asociacijos. Jei paaiškėja, kad parengti nekonfidencialias dokumentų versijas yra sudėtinga, Komisija turėtų suinteresuotosioms šalims išsiųsti pakankamai tikslų tokių sunkumų keliančių dokumentų sąrašą, kad leistų joms įvertinti, ar reikėtų prašyti galimybės susipažinti su konkrečiais dokumentais.

(žr. 45–46 punktus)

2. Kadangi suinteresuotosioms šalims per administracinę procedūrą nepateikti dokumentai nėra leistini įrodymai, jei paaiškėtų, kad Komisija galutiniame sprendime rėmėsi dokumentais, kurių nėra tyrimo byloje ir kurie nebuvo pateikti ieškovėms, tokių dokumentų negalima būtų laikyti įrodymais.

Iš to matyti, kad jei Komisija, norėdama įrodyti pažeidimą EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo procedūroje, ketina pasiremti atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištrauka arba prie tokio atsakymo pridėtu dokumentu, kitoms šioje procedūroje dalyvaujančioms šalims turi būti sudaryta galimybė pareikšti nuomonę dėl tokių įrodymų.

(žr. 56–57 punktus)

3. Pranešime apie kaltinimus reikia pakankamai aiškiai, kad ir glaustai, nurodyti visus kaltinimus, kad suinteresuotieji asmenys žinotų, kuo Komisija juos kaltina. Tik tuomet, jei laikomasi šios taisyklės, pranešimas apie kaltinimus gali atlikti Bendrijos reglamentuose nustatytą funkciją, t. y. įmonėms ir įmonių asociacijoms pateikti visą informaciją, kurios reikia tam, kad jos galėtų pasinaudoti savo teise į gynybą prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą.

Šis reikalavimas yra pažeidžiamas, kai sprendime atsakomybė už pažeidimą priskiriama patronuojančiai bendrovei dėl, viena vertus, jos dukterinės bendrovės dalyvavimo kartelyje ir, kita vertus, patronuojančios bendrovės tiesioginio dalyvavimo kartelio veikloje, nors patronuojanti bendrovė iš pranešimo apie kaltinimus negali žinoti apie kaltinimą, pagrįstą jos tiesioginiu dalyvavimu pažeidime, nei apie aplinkybes, galiausiai nustatytas sprendime, kuriomis grindžiamas minėtas kaltinimas.

Tačiau net jei Komisijos sprendime yra naujų faktinių ar teisinių aplinkybių, dėl kurių suinteresuotosioms įmonėms nebuvo suteikta galimybė pateikti pastabų, sprendimas gali būti panaikintas dėl tokio trūkumo tik tuo atveju, jei tokios aplinkybės negali būti tinkamai pagrįstos remiantis kitais sprendime esančiais įrodymais, dėl kurių suinteresuotosioms įmonėms buvo suteikta galimybė pateikti savo nuomonę.

Be to, jei tam tikri sprendimo pagrindai patys savaime gali pateisinti sprendimo priėmimą, bet kokie kiti šio sprendimo pagrindų trūkumai bet kuriuo atveju neturi poveikio jo rezoliucinei daliai.

(žr. 67, 71, 77, 79–81 punktus)

4. Net jei Komisija nėra teismas Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnio prasme ir jos paskirtos baudos nėra baudžiamojo pobūdžio, vis dėlto ji privalo per administracinę procedūrą paisyti bendrųjų Bendrijos teisės principų.

Tačiau pirmiausia reikia pažymėti, kad nors Komisija gali išklausyti fizinius ir juridinius asmenis, jei ji mano, kad tai būtina, ji neturi teisės kviesti kaltinimo liudytojų duoti parodymus be jų sutikimo ir, antra, tai, kad Bendrijos konkurencijos teisės nuostatos neįpareigoja Komisijos iškviesti gynybos liudytojų, kai to prašoma, neprieštarauja minėtiems principams.

(žr. 86–87 punktus)

5. Tokiose bylose, kai Bendrijos institucijos turi diskreciją, kad galėtų atlikti savo funkcijas, Bendrijos teisinės sistemos garantuojamų teisių paisymas administracinėse procedūrose yra dar svarbesnis; tokios garantijos visų pirma apima kompetentingos institucijos pareigą atidžiai ir nešališkai išnagrinėti visus reikšmingus konkrečios bylos aspektus.

(žr. 92 punktą)

6. Aplinkybė, jog dukterinė bendrovė turi savarankišką teisinį subjektiškumą, dar nereiškia, kad už jos elgesį atsakomybė negali tekti patronuojančiai bendrovei, ypač jeigu dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus.

Šiuo atžvilgiu, nors įrodymai, susiję su tuo, kad 100 % dukterinės bendrovės akcijų priklauso jos patronuojančiai bendrovei, įtikinamai patvirtina, jog patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką dukterinės bendrovės elgesiui rinkoje, to savaime nepakanka priskirti patronuojančiai bendrovei atsakomybę už jos dukterinės bendrovės elgesį. Reikia įrodyti ne tik turimą akcijų dalį, bet ir pateikti papildomų įrodymų. Tokie įrodymai nebūtinai turi būti patronuojančios bendrovės instrukcijos savo dukterinei bendrovei dalyvauti kartelyje.

(žr. 131–132 punktus)

7. Kaltinamos įmonės prisipažinimas dalyvavus kartelyje, kurio buvimas ginčijamas daugelio kitų taip pat kaltinamų įmonių, negali būti laikomas pakankamu tų kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jis nėra pagrįstas kitais įrodymais.

Be to, pareiškimai, nenaudingi juos pateikiančiajam, iš principo turi būti laikomi ypač patikimais.

(žr. 166–167 punktus)

8. Komisijai pakanka įrodyti, kad atitinkama įmonė dalyvavo susitikimuose, kuriuose buvo sudaryti antikonkurenciniai susitarimai, ir aiškiai neprieštaravo tiems susitarimams, kad pakankamai įrodytų, jog minėta įmonė dalyvavo kartelyje. Kai dalyvavimas tokiuose susitikimuose yra nustatytas, ši įmonė turi pateikti įrodymų, patvirtinančių, kad ji, dalyvaudama minėtuose susitikimuose, nesiekė jokio antikonkurencinio tikslo ir pareiškė savo konkurentams dalyvavusi šiuose susitikimuose turėdama kitokių ketinimų nei jie.

Šį teisės principą pagrindžia ta aplinkybė, jog dalyvavusi susitikime ir viešai neatsiribojusi nuo jų turinio, įmonė leido kitiems dalyviams manyti, kad sutinka su tuo, kas tuose susitikimuose bus nuspręsta, ir kad ji tų sprendimų laikysis.

Be to, aplinkybė, kad įmonė neįgyvendina tokio susitikimo sprendimų, negali pašalinti jos atsakomybės už dalyvavimą kartelyje, jei ji viešai neatsiribojo nuo jo turinio.

Kai ši susitikimų sistema yra dalis nagrinėjamų įmonių, siekiančių bendro ekonominio tikslo, t. y. iškreipti įprastą kainų raidą atitinkamoje rinkoje, bendrų pastangų, šio elgesio, kuriam būdingas vienas tikslas, padalijimas į atskirus pažeidimus būtų dirbtinis.

(žr. 188–189, 196, 312, 360, 424 punktus)

9. Įmonė, dalyvavusi įvairialypiame Bendrijos konkurencijos normų pažeidime, dėl savo veiksmų, kurie kyla iš susitarimo sąvokų arba suderintų veiksmų, esančių antikonkurenciniais EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, ir kuriais siekiama prisidėti prie viso pažeidimo įgyvendinimo, taip pat gali būti atsakinga už kitų įmonių veiksmus tame pačiame pažeidime per visą jos dalyvavimo šiame pažeidime laikotarpį, kai nustatoma, kad atitinkama įmonė žinojo apie kitų įmonių neteisėtą veiklą ar sąmoningai galėjo ją numatyti ir ji yra pasirengusi priimti tokią riziką.

Vien to, kad susitarimo, kuriame dalyvavo įmonė, ir pasaulinio kartelio tikslas yra toks pats, nepakanka, kad būtų galima laikyti tą įmonę atsakinga už pasaulinį kartelį. Jos dalyvavimas atitinkamame susitarime gali būti jos prisijungimo prie to pasaulinio kartelio išraiška tik tuo atveju, jei įmonė, dalyvaudama susitarime, žinojo ar turėjo žinoti, kad tai darydama ji prisijungė prie pasaulinio kartelio.

(žr. 207, 209, 236 punktus)

10. Dėl EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų vertinimo reikia priminti, jog Komisija turi pagrįsti nustatytus pažeidimus, pateikdama pakankamai įrodymų, patvirtinančių pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą.

Komisija turi pateikti pakankamai tikslius ir neprieštaringus įrodymus, patvirtinančius, kad įtariamas pažeidimas tikrai buvo padarytas. Vis dėlto kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šiuos reikalavimus bendrai atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma.

(žr. 256–258 punktus)

11. Reikalavimas, kad kiekvienas ūkio subjektas savarankiškai nustatytų savo politiką, neatskiriamas nuo Sutarties nuostatų dėl konkurencijos, griežtai draudžia bet kokius tiesioginius ar netiesioginius tokių ūkio subjektų ryšius, kurių tikslas ar pasekmė yra daryti įtaką faktinio ar galimo konkurento elgesiui rinkoje arba atskleisti tokiam konkurentui veiksmus, kurių ūkio subjektas nusprendė ar ketina imtis rinkoje, jei tokių ryšių tikslas ar poveikis yra sukurti tokias konkurencijos sąlygas, kurios neatitinka įprastų nagrinėjamos rinkos sąlygų. Šiuo požiūriu, jei nėra priešingų įrodymų, kuriuos turi pateikti suinteresuotieji ūkio subjektai, reikia daryti prielaidą, kad kartelyje dalyvaujančios ir rinkoje aktyviai tebeveikiančios įmonės, nustatydamos savo elgesį šioje rinkoje, atsižvelgia į informaciją, kuria jos keičiasi su savo konkurentais.

(žr. 291 punktą)

12. Tai, kad Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai, laikantis Reglamente Nr. 17nustatytų ribų, padidinti baudų lygio, jei to reikia Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti.

Veiksmingas Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymas reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių.

Įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, kurioje gali būti paskirtos baudos, negali turėti teisėtų lūkesčių, kad Komisija neviršys anksčiau skirtų baudų lygio.

(žr. 376–377 punktus)

13. Jeigu Komisija nurodo faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis ketina pagrįsti baudos apskaičiavimą, ji neprivalo pranešime apie kaltinimus patikslinti būdo, kaip pasinaudos kiekviena iš šių aplinkybių nustatydama baudos dydį. Duomenų apie ketinamos skirti baudos dydį atskleidimas, kol įmonėms nebuvo suteikta galimybė pateikti savo nuomonę dėl joms inkriminuojamų kaltinimų, būtų netinkamas Komisijos sprendimo paankstinimas.

Todėl Komisija taip pat nėra įpareigota per administracinę procedūrą pranešti atitinkamoms įmonėms apie tai, kad baudas ji ketina apskaičiuoti pagal naują metodą.

(žr. 392, 403 punktus)

14. Komisija laikosi savo pareigos paisyti įmonių teisės būti išklausytoms, jei ji savo pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodo, kad spręs klausimą, ar tam tikroms įmonėms turi būti skirtos baudos, ir išvardija baudos skyrimui galinčias daryti įtaką pagrindines faktines ir teisines aplinkybes, pavyzdžiui, įtariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę bei tai, ar pažeidimas buvo padarytas „tyčia, ar dėl neatsargumo“. Tai padariusi, ji joms suteikia būtinus pagrindus gynybai ne tik dėl paties pažeidimo konstatavimo, bet ir dėl baudos skyrimo.

Iš to matyti, kiek tai susiję su baudų už konkurencijos normų pažeidimą dydžio nustatymu, kad atitinkamų įmonių teisę į gynybą Komisijoje garantuoja ta aplinkybė, jog jos turi galimybę pateikti savo pastabas dėl pažeidimų, kuriais jos kaltinamos, trukmės, sunkumo ir antikonkurencinio pobūdžio. Be to, dėl baudos dydžio nustatymo įmonės turi papildomą garantiją, nes Pirmosios instancijos teismas turi neribotą jurisdikciją ir pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį gali panaikinti ar sumažinti baudą.

(žr. 397–398 punktus)

15. Nors tai, kad įmonė nedalyvavo visuose kartelio aspektuose, neturi reikšmės nustatant pažeidimo buvimo faktą, į tokią aplinkybę būtina atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumą ir prireikus nustatant baudą.

(žr. 429 punktą)

16. Nustatant baudos už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą dydį, pažeidimo sunkumą reikia įvertinti pirmiausia atsižvelgiant į konkurencijos apribojimų pobūdį.

Pažeidimai dėl kainų nustatymo ir rinkų pasidalijimo turi būti vertinami kaip ypač sunkūs, nes jie susiję su tiesioginiu įsikišimu į esminius konkurencijos parametrus nagrinėjamoje rinkoje.

Vis dėlto pažeidimo kvalifikavimas kaip labai sunkaus nepriklauso nuo rinkų padalijimo. Atvirkščiai, preziumuojama, kad horizontalūs susitarimai, susiję su kainų karteliais ar rinkų pasidalijimo kvotomis, daro žalą tinkamam vidaus rinkos veikimui. To pakanka pateisinti pažeidimo kvalifikavimą kaip labai sunkaus šioje byloje, o kiti veiksmai, kurie, tikėtina, gali turėti tokį patį poveikį, taip pat gali būti kvalifikuojami kaip labai sunkūs pažeidimai.

Iš tikrųjų nei iš teismų praktikos nei iš Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių negalima daryti išvados, kad pažeidimo kvalifikavimas kaip labai sunkaus reiškia, jog būtinai turi būti keli iš nurodytų veiksmų. Horizontalus kartelis dėl kainų savaime gali būti toks pažeidimas, jei jis kenkia tinkamam rinkos veikimui.

Be to, nei iš teismų praktikos, nei iš gairių negalima daryti išvados, jog kartelis, tam, kad jis būtų priskiriamas prie labai sunkių pažeidimų, turi turėti konkrečią institucinę struktūrą.

(žr. 434–437, 441 punktus)

17. Pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gaires vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį. Minėtose gairėse pažeidimo sunkumas tiesiogiai nesiejamas su jo įtaka. Reali įtaka yra vienas iš daugelio kitų veiksnių ir į ją netgi nereikėtų atsižvelgti, jei jos neįmanoma įvertinti.

(žr. 447 punktą)

18. Vien tai, kad rinkoje buvo nuosmukis ir kad kai kurios įmonės patyrė nuostolių, negali būti kliūtis kartelio įgyvendinimui ar EB 81 straipsnio taikymui. Be to, prasta padėtis rinkoje negali lemti kartelio poveikio nebuvimo. Iš tikrųjų sutarti kainų padidinimai gali leisti kontroliuoti arba riboti kainų kritimą, taip iškreipiant konkurenciją.

Be to, Komisija, nustatydama baudas už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą, neprivalo atsižvelgti į nagrinėjamo sektoriaus prastą finansinę būklę kaip į lengvinančią aplinkybę, ir vien todėl, kad ankstesnėse bylose Komisija atsižvelgė į sektoriaus ekonominę padėtį kaip į lengvinančią aplinkybę, ji nebūtinai turi ir toliau laikytis tokios praktikos. Paprastai karteliai ir atsiranda tuo metu, kai sektorius patiria sunkumų.

(žr. 462, 663 punktus)

19. Atsižvelgiant į susiklosčiusią situaciją, tarp pažeidimo sunkumo vertinimo kriterijų gali būti pažeidimo objektu esančių prekių kiekis ir vertė, įmonės dydis bei ekonominis pajėgumas ir atitinkamai įtaka, kurią ji gali padaryti rinkai. Viena vertus, darytina išvada, kad nustatant baudos dydį yra teisėta atsižvelgti tiek į bendrą įmonės apyvartą, kuri yra jos dydžio ir ekonominio pajėgumo rodiklis, nors netikslus ir netobulas, tiek į šios apyvartos dalį, kuri yra susijusi su pažeidimo objektu esančių prekių pardavimu ir gali būti pažeidimo dydžio rodikliu. Kita vertus, darytina išvada, kad nei vienam, nei kitam iš šių skaičių nereikia suteikti neproporcingos svarbos kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, nes tinkamas baudos dydis negali būti nustatytas remiantis vien apskaičiavimu pagal bendrą apyvartą.

(žr. 468 punktą)

20. Komisija, nustatydama baudas pagal nagrinėjamo pažeidimo sunkumą ir trukmę, neprivalo apskaičiuoti baudų pagal atitinkamų įmonių apyvartą ar užtikrinti, kai baudos skiriamos daugeliui tame pačiame pažeidime dalyvaujančių įmonių, kad galutiniai baudų dydžiai, nustatyti atitinkamoms įmonėms pagal Komisijos apskaičiavimus, atspindėtų kokį nors skirtumą tarp tų įmonių jų bendros apyvartos arba apyvartos atitinkamo produkto rinkoje požiūriu.

(žr. 484 punktą)

21. Kai Komisija, siekdama nustatyti baudas, suskirsto atitinkamas įmones į kategorijas, ribos, nustatytos kiekvienai taip sudarytai kategorijai, turi būti logiškai ir objektyviai pateisinamos. Kadangi įvairūs veiksniai rodo įmonės svarbą, Komisija tuo tikslu gali atsižvelgti į produkto apyvartą visoje Europos ekonominėje erdvėje ir įmonių rinkos dalis.

Rėmimasis rinkos dalimis, siekiant diferencijuoti įmones, prieštarautų vienodo požiūrio principui, jei jis nebūtų taikomas visoms nagrinėjamoms įmonėms.

(žr. 504, 507, 511 punktus)

22. Nustatant pradinį baudos dydį atsižvelgimas į atgrasantį baudų, skiriamų už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą, poveikį yra sudedamoji baudų vertinimo pagal pažeidimo sunkumą dalis.

Komisija gali paskirti didesnes baudas įmonei, kurios veiksmų įtaka rinkai dėl jos užimamos lemiamos padėties rinkoje reikšmingesnė nei kitų tą patį pažeidimą darančių įmonių. Toks baudos dydžio apskaičiavimas visų pirma atitinka reikalavimą, kad bauda būtų pakankamai atgrasanti.

Baudos, skiriamos už konkurencijos normų pažeidimą, padidinimas siekiant atgrasyti yra suderinamas su pranešimo dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais taikymu, nes šie du veiksniai yra akivaizdžiai skirtingi ir jų taikymas vienu metu negali būti laikomas prieštaringu. Iš tikrųjų siekiant atgrasyti bauda padidinama tame etape, kuriame ji apskaičiuojama už padarytą pažeidimą. Nustačius tą sumą, vėliau, taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo, siekiama atsilyginti įmonėms, nusprendusioms bendradarbiauti su Komisija. Tai, kad įmonė nusprendžia bendradarbiauti atliekant tyrimą, siekdama, kad jai būtų sumažinta šiomis aplinkybėmis paskirta bauda, nesuteikia jokios garantijos, kad ji nebedarys panašių pažeidimų ateityje.

(žr. 526, 540–541 punktus)

23. Nustatydama baudų už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą dydžius Komisija gali pirmiausia padidinti pradinį baudos dydį, atsižvelgdama į įmonės svarbą nagrinėjamo produkto rinkoje, vėliau atgrasymo tikslais ji gali antrą kartą padidinti baudą atsižvelgdama į visą įmonės ar grupės, kuriai ji priklauso, veiklą, siekdama įvertinti jos bendrus išteklius. Iš tikrųjų atliekant šiuos du padidinimus atsižvelgiama į skirtingus veiksnius.

(žr. 535–536 punktus)

24. Kai Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą padaro keletas įmonių, nustatant baudų dydžius reikia įvertinti kiekvienos iš jų dalyvavimo sunkumą ir dėl to ypač reikia nustatyti atitinkamą jų vaidmenį dalyvavimo pažeidime laikotarpiu. Iš to matyti, kad apskaičiuojant baudos dydį turi būti atsižvelgiama į vienos ar kelių įmonių „vadovaujantį“ vaidmenį kartelyje, jei tokį vaidmenį atlikusios įmonės dėl to turi prisiimti išskirtinę atsakomybę, palyginti su kitomis įmonėmis. Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 2 punkte „Sunkinančios aplinkybės“ pateikiamas nebaigtinis aplinkybių, kurioms esant gali būti padidintas pagrindinis baudos dydis, sąrašas, kuriame yra būtent „pažeidimo organizatoriaus arba kurstytojo vaidmuo“.

(žr. 561, 622 punktus)

25. Nors aplinkybės, išvardytos Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 3 punkte, neabejotinai yra tarp tų, į kurias Komisija gali atsižvelgti konkrečioje byloje, pagal šią nuostatą ji neprivalo būtinai sumažinti baudos dėl kiekvienos įmonės nurodytos lengvinančios aplinkybės. Tinkamą baudos sumažinimo dėl lengvinančių aplinkybių dydį reikia nustatyti bendrai įvertinus visas reikšmingas aplinkybes. Gairėse nesant imperatyvios nuostatos dėl lengvinančių aplinkybių, į kurias galima atsižvelgti, Komisija, bendrai vertindama bet kokį baudų sumažinimą, turi tam tikrą diskreciją atsižvelgti į lengvinančias aplinkybes.

(žr. 602, 624 punktus)

26. Grasinimo ir spaudimo įmonei egzistavimo galimybė niekaip nekeičia Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimo fakto ar jo sunkumo ir negali būti laikoma lengvinančia aplinkybe. Iš tikrųjų įmonė, kuri su kitomis įmonėmis dalyvauja antikonkurencinėje veikloje, užuot dalyvavusi tokioje veikloje, gali pranešti apie jai daromą spaudimą kompetentingoms institucijoms ir pateikti Komisijai skundą pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį. Tai taikytina visoms kartelio dalyvėms ir nebūtina tarp jų daryti skirtumo remiantis nurodytu spaudimo laipsniu.

(žr. 638–639 punktus)

27. Pažeidimo nutraukimas Komisijai įsikišus yra viena iš Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių 3 punkte aiškiai išvardytų lengvinančių aplinkybių.

Vis dėlto iš Komisijos negalima reikalauti atsižvelgti į pažeidimo tęsimą kaip į sunkinančią aplinkybę ar į pažeidimo nutraukimą kaip į lengvinančią aplinkybę.

Be to, kai pažeidimas yra nutraukiamas anksčiau nei Komisija pirmą kartą įsikišo ar pradėjo tyrimą, bauda būtų sumažinta du kartus atsižvelgiant, kaip nurodyta minėtose gairėse, į pažeidimo trukmę. Reikalavimo atsižvelgti į pažeidimo trukmę tikslas yra taikyti didesnę nuobaudą įmonei, kuri ilgą laiką pažeidžia konkurencijos normas, negu tai, kurios pažeidimai truko trumpai. Taigi baudos dydžio sumažinimas dėl to, kad įmonė nutraukė neteisėtus savo veiksmus iki pirmųjų Komisijos įsikišimų, įmonėms, darančioms neilgai trunkančius pažeidimus, būtų antrasis baudos sumažinimas.

(žr. 643–646 punktus)

28. Iš pranešimo dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais B skyriaus b punkto teksto aišku, kad „pirmoji“ įmonė neprivalo pateikti visų įrodymų, patvirtinančių kiekvieną kartelio veikimo aspektą, jai užtenka tiesiog pateikti lemiamos reikšmės turinčios informacijos. Konkrečiai kalbant, šis tekstas nereikalauja, kad pateiktų įrodymų savaime pakaktų pranešimui apie kaltinimus parengti arba galutiniam sprendimui, kuriuo nustatomas pažeidimas, priimti.

Be to, iš pranešimo dėl bendradarbiavimo aišku, jog tai, kad įmonė yra pirmoji, kuri pateikia lemiamos reikšmės turinčios informacijos, turi reikšmės taikant B ir C skyrius, tačiau tai neturi reikšmės taikant D skyrių, kuriame nenurodyta, jog tai, kad viena įmonė pradėjo bendradarbiauti anksčiau už kitą, turi kokios nors reikšmės, ir dėl to nenumatyta jokių lengvatų.

(žr. 692, 697 punktus)

29. Baudos sumažinimas dėl bendradarbiavimo per administracinę procedūrą pateisinamas tik tuo atveju, jei nagrinėjamos įmonės elgesys leido Komisijai nustatyti pažeidimą patiriant mažiau sunkumų ir prireikus jį nutraukti.

Šiuo klausimu Komisija turi diskreciją, kaip matyti iš pranešimo dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais D skyriaus 2 punkto.

Be to, ir tai yra svarbiausia, baudos sumažinimas, remiantis pranešimu dėl bendradarbiavimo, gali būti pateisinamas tik tuomet, jei pateikta informacija ir, apskritai kalbant, nagrinėjamos įmonės elgesys šiuo atžvilgiu gali būti laikomi tikro jos bendradarbiavimo įrodymu.

Prisipažinimai su išlygomis arba dviprasmiški pareiškimai nėra tikras bendradarbiavimas ir nepalengvina Komisijos užduoties, nes juos reikia tikrinti. Juo labiau taip yra tuomet, kai tos išlygos susijusios su tokiais aspektais kaip pažeidimo trukmė, pardavimų kvotos, rinkos dalys ar keitimasis informacija.

(žr. 716–717 punktus)

30. Vykstant procesui Bendrijos teisme Komisijos vidaus dokumentai, susiję su Bendrijos konkurencijos normų taikymo procedūra, ieškovams neatskleidžiami, nebent to reikalauja išimtinės bylos aplinkybės, remiantis įtikinamais įrodymais, kuriuos jie turi pateikti.

(žr. 736 punktą)

PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS

2007 m. balandžio 26 d.( )

„Konkurencija – Karteliai − Savaiminio kopijavimo popieriaus rinka – Baudų nustatymo metodo gairės – Pažeidimo trukmė – Pažeidimo sunkumas – Padidinimas siekiant atgrasymo – Sunkinančios aplinkybės – Lengvinančios aplinkybės – Pranešimas dėl bendradarbiavimo“

Sujungtose bylose T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ir T‑136/02

Bolloré SA, įsteigta Piuto (Prancūzija), atstovaujama advokatų R. Saint‑Esteben ir H. Calvet,

ieškovė byloje T‑109/02,

Arjo Wiggins Appleton Ltd, įsteigta Basingstoke (Jungtinė Karalystė), atstovaujama advokato F. Brunet, solisitoriaus J. Temple Lang ir baristerio J. Grierson,

ieškovė byloje T‑118/02,

palaikoma

Belgijos Karalystės, atstovaujamos A. Snoecx ir M. Wimmer,

į bylą T‑118/02 įstojusios šalies,

Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld GmbH, buvusi Stora Carbonless Paper GmbH, įsteigta Bylefelde (Vokietija), atstovaujama advokato I. Van Bael ir solisitoriaus A. Kmiecik,

ieškovė byloje T‑122/02,

Papierfabrik August Koehler AG, įsteigta Oberkirche (Vokietija), atstovaujama advokatų I. Brinker ir S. Hirsbrunner,

ieškovė byloje T‑125/02,

M-real Zanders GmbH, buvusi Zanders Feinpapiere AG, įsteigta Bergiš Gladbache (Vokietija), atstovaujama advokatų J. Burrichter ir M. Wirtz,

ieškovė byloje T‑126/02,

Papeteries Mougeot SA, įsteigta Laval‑sur‑Vologne (Prancūzija), iš pradžių atstovaujama advokatų G. Barsi, J. Baumgartner ir J.‑P. Hordies, vėliau – G. Barsi ir J. Baumgartner,

ieškovė byloje T‑128/02,

Torraspapel, SA, įsteigta Barselonoje (Ispanija), atstovaujama advokatų O. Brouwer, F. Cantos ir C. Schillemans,

ieškovė byloje T‑129/02,

Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL, įsteigta Derio (Ispanija), atstovaujama advokatų E. Pérez Medrano ir I. Delgado González,

ieškovė byloje T‑132/02,

Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga, SA, įsteigta Hernanyje (Ispanija), atstovaujama advokato I. Quintana Aguirre,

ieškovė byloje T‑136/02,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją, bylose T‑109/02 ir T‑128/02 atstovaujamą W. Mölls ir F. Castillo de la Torre, padedamų advokato N. Coutrelis, bylose T‑118/02 ir T‑129/02 – W. Mölls ir A. Whelan, padedamų advokato M. van der Woude, byloje T‑122/02 – iš pradžių R. Wainwright ir W. Mölls, vėliau – R. Wainwright ir A. Whelan, bylose T‑125/02 ir T‑126/02 – W. Mölls ir F. Castillo de la Torre, padedamų advokato H.‑J. Freund, bylose T‑132/02 ir T‑136/02 – W. Mölls ir F. Castillo de la Torre, padedamų advokatų J. Rivas Andrés ir J. Gutiérrez Gisbert,

atsakovę,

dėl ieškinio, kuriuo prašoma panaikinti 2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimą 2004/337/EB, susijusį su EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E-1/36.212 – Savaiminio kopijavimo popierius), (OL 2004, L 115, p. 1) arba, nepatenkinus šio reikalavimo, sumažinti tuo sprendimu ieškovėms paskirtą baudą,

EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija),

kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras, teisėjai F. Dehousse ir D. Sváby,

posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir į 2005 m. birželio 2 d. (T‑132/02 ir T‑136/02), birželio 7 d. (T‑109/02 ir T‑128/02), birželio 14 d. (T‑122/02), birželio 16 d. (T‑118/02 ir T‑129/02) ir birželio 21 d. (T‑125/02 ir T‑126/02) posėdžius,

priima šį

Sprendimą

Ginčo aplinkybės

1 1996 m. rudenį Sappi popieriaus gamintojų grupė, kurios patronuojanti bendrovė yra Sappi Ltd, pateikė Komisijai informaciją ir dokumentus, kurie suteikė pagrindo įtarti, kad savaiminio kopijavimo popieriaus sektoriuje, kur Sappi veikė kaip gamintoja, egzistuoja ar egzistavo slaptas kainų nustatymo kartelis.

2 Remdamasi Sappi pateikta informacija, Komisija pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 1962, 13, p. 204), 14 straipsnio 2 ir 3 dalis atliko patikrinimus kai kurių savaiminio kopijavimo popieriaus gamintojų patalpose. Atitinkamai 1997 m. vasario 18 ir 19 d. Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalyje numatyti patikrinimai buvo atlikti Arjo Wiggins Belgium SA, Papeteries Mougeot SA (toliau – Mougeot), Torraspapel, SA, Sarriopapel y Celulosa, SA (toliau – Sarrió) ir Grupo Torras, SA patalpose. Be to, 1997 m. liepos–gruodžio mėn. Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 2 dalyje numatyti patikrinimai buvo atlikti Sappi, Arjo Wiggins Appleton plc (toliau – AWA), Arjo Wiggins Europe Holdings Ltd, Arjo Wiggins SA ir jos dukterinės bendrovės Guérimand SA, Mougeot, Torraspapel, Sarrió, Unipapel, Sociedade Comercial de Celulose e Papel Lda, Stora Carbonless Paper GmbH (toliau – Stora, buvusi Stora‑Feldmühle AG) ir Papierfabrik August Koehler AG (toliau – Koehler) patalpose.

3 1999 m. Komisija taip pat išsiuntė AWA, Mougeot, Torraspapel, Cartiere Sottrici Binda SpA (toliau – Binda), Carrs Paper Ltd (toliau – Carrs), Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL (toliau – Divipa), Ekman Iberica, SA (toliau – Ekman) Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga, SA (toliau – Zicuñaga), Koehler, Stora, Zanders Feinpapier AG (toliau – Zanders) ir Copigraph SA prašymus pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį. Tuose prašymuose minėtų įmonių buvo prašoma pateikti informacijos apie jų skelbiamus kainų padidinimus ir duomenis apie pardavimo apimtis, klientus, apyvartą bei susitikimus su konkurentais.

4 Savo atsakymuose į prašymą pateikti informacijos AWA, Stora ir Copigraph pripažino dalyvavusios daugiašaliuose savaiminio kopijavimo popieriaus gamintojų kartelio susitikimuose. Jos pateikė Komisijai įvairių dokumentų ir informacijos.

5 Mougeot savo ruožtu susisiekė su Komisija 1999 m. balandžio 14 d. ir nurodė esanti pasirengusi bendradarbiauti atliekant tyrimą pagal Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, p. 4, toliau – Pranešimas dėl bendradarbiavimo). Mougeot pripažino, kad savaiminio kopijavimo popieriaus rinkoje egzistavo kainų nustatymo kartelis ir pateikė Komisijai informacijos apie kartelio struktūrą bei įvairius susitikimus, kuriuose dalyvavo jos atstovai.

6 2000 m. liepos 26 d. Komisija pradėjo procedūrą šioje byloje ir priėmė pranešimą apie kaltinimus (toliau – PK), skirtą 17 įmonių, tarp kurių buvo AWA, Bolloré SA ir jos dukterinė bendrovė Copigraph, Carrs, Zicuñaga, Divipa, Mitsubishi HiTech Paper Bielefeld GmbH (toliau – MHTP), buvusi Stora, Mougeot, Koehler, Sappi, Torraspapel ir Zanders. Joms buvo leista susipažinti su Komisijos tyrimo byla, kurios kopija pateikta pastoviosios atminties kompaktiniame diske, išsiųstame minėtoms įmonėms 2000 m rugpjūčio 1 dieną.

7 Visos įmonės, kurioms buvo skirtas PK, išskyrus Binda, International Paper ir Mitsubishi Paper Mills Ltd, atsakydamos į Komisijos kaltinimus, pateikė pastabas rašytu.

8 2001 m. kovo 8 ir 9 d. įvyko posėdis.

9 Gavusi Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominuojančių padėčių patariamojo komiteto nuomonę ir atsižvelgusi į bylą nagrinėjančio pareigūno galutinę ataskaitą, Komisija 2001 m. gruodžio 20 d. priėmė Sprendimą 2004/337/EB, susijusį su EB sutarties 81 straipsnio ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E‑1/36.212 – Savaiminio kopijavimo popierius) (OL 2004, L 115, p. 1, toliau – sprendimas).

10 Sprendimo 1 straipsnio pirmojoje pastraipoje Komisija pripažino, kad vienuolika įmonių, dalyvaudamos susitarimuose ir suderintuose veiksmuose savaiminio kopijavimo popieriaus sektoriuje, pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį.

11 Sprendimo 1 straipsnio antrojoje pastraipoje Komisija pripažino, kad AWA, Bolloré, MHTP, Koehler, Sappi, Torraspapel ir Zanders dalyvavo pažeidime 1992 m. sausio mėn.–1995 m. rugsėjo mėn., Carrs – 1993 m. sausio mėn.–1995 m. rugsėjo mėn., Divipa – 1992 m. kovo mėn.–1995 m. sausio mėn., Zicuñaga – 1993 m. spalio mėn.–1995 m. sausio mėn., o Mougeot – 1992 m. gegužės mėn.–1995 m. rugsėjo mėn.

12 Sprendimo 2 straipsnyje 1 straipsnyje nurodytos įmonės yra įpareigojamos nutraukti tame straipsnyje minėtą pažeidimą, jei jos to dar nepadarė, ir nebedalyvauti jokiuose susitarimuose ar suderintuose veiksmuose vykdant veiklą, susijusią su savaiminio kopijavimo popieriumi, kurių tikslas ar poveikis galėtų būti tokie patys ar panašūs kaip ir pažeidimo tikslas ar poveikis.

13 Pagal sprendimo 3 straipsnio pirmąją pastraipą nagrinėjamoms įmonėms paskirtos tokios baudos:

– AWA: 184,27 mln. eurų;

– Bolloré: 22,68 mln. eurų;

– Carrs: 1,57 mln. eurų;

– Divipa: 1,75 mln. eurų;

– MHTP: 21,24 mln. eurų;

– Zicuñaga: 1,54 mln. eurų;

– Mougeot: 3,64 mln. eurų;

– Koehler: 33,07 mln. eurų;

– Sappi Ltd: 0 eurų;

– Torraspapel: 14,17 mln. eurų;

– Zanders: 29,76 mln. eurų.

14 Pagal sprendimo 3 straipsnio antrąją pastraipą baudos turi būti sumokėtos per tris mėnesius nuo pranešimo apie sprendimą dienos. 3 straipsnio trečiojoje pastraipoje nurodyta, kad pasibaigus minėtam laikotarpiui automatiškai bus pradėtos skaičiuoti palūkanos pagal 2001 m. gruodžio 1 d. Europos centrinio banko pagrindinėms pakartotinio finansavimo operacijoms taikomą palūkanų normą, pridedant prie šios normos 3,5 procentinio punkto, t. y. 6,77 %.

15 Sprendimas yra skirtas vienuolikai jo 1 ir 2 straipsniuose nurodytų įmonių.

16 Kaip nurodyta sprendime (77 konstatuojamoji dalis), kartelio šalys susitarė dėl bendro antikonkurencinio plano, kuriuo iš esmės siekiama pagerinti dalyvių pelningumą, kolektyviai padidinant kainas. Remiantis sprendimu, pagrindinis kartelio tikslas pagal tą planą buvo susitarti dėl didesnių kainų ir dėl tokių didinimų tvarkaraščio.

17 Dėl to įvairiais lygmenimis – bendruoju, nacionaliniu ir regioniniu – buvo surengta įvairių susitikimų. Remiantis sprendimo 89 konstatuojamąja dalimi, po bendrų kartelio susitikimų vyko daug nacionalinių arba regioninių susitikimų, kurių tikslas – užtikrinti didesnių kainų, dėl kurių buvo susitarta bendruose kartelio susitikimuose, įgyvendinimą kiekvienoje rinkoje. Šiuose susitikimuose dalyviai keitėsi išsamia ir individualia informacija apie savo kainas ir pardavimo apimtis (97 konstatuojamoji dalis). Siekiant įgyvendinti suderintas didesnes kainas, kai kuriuose nacionaliniuose kartelio susitikimuose kiekvienam dalyviui buvo skiriamos pardavimo kvotos ir nustatomos rinkos dalys (81 konstatuojamoji dalis).

18 Komisija laikėsi nuomonės, kad kartelio susitarimuose dalyvavo visi pagrindiniai EEE savaiminio kopijavimo popieriaus gamintojai ir kad tie susitarimai buvo sumanyti, reguliuojami ir skatinami kiekvienos kartelyje dalyvavusios įmonės valdžios. Jau savo pobūdžiu tokio tipo kartelio įgyvendinimas savaime labai iškreipia konkurenciją (377 konstatuojamoji dalis). Atsižvelgdama į tiriamo elgesio pobūdį, jo tikrąjį poveikį savaiminio kopijavimo popieriaus rinkai ir į tai, kad jis apėmė visą bendrąją rinką, o po EEE įkūrimo – visą EEE, Komisija nusprendė, kad įmonės, kurioms skirtas sprendimas, padarė labai sunkų pažeidimą EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies prasme (404 konstatuojamoji dalis).

19 Siekdama nustatyti pradinį baudos dydį pagal pažeidimo sunkumą, Komisija suskirstė nagrinėjamas įmones į penkias kategorijas pagal jų santykinę svarbą atitinkamoje rinkoje (406–409 konstatuojamosios dalys). Tada, siekdama užtikrinti, kad bauda turėtų pakankamai atgrasantį poveikį, ji 100 % padidino pradinį taip nustatytą baudos dydį AWA, Bolloré ir Sappi (410‑412 konstatuojamosios dalys). Tuomet Komisija atsižvelgė į kiekvienos įmonės padaryto pažeidimo trukmę, kad nustatytų pagrindinius skirtinų baudų dydžius (413–417 konstatuojamosios dalys).

20 Dėl sunkinančių aplinkybių Komisija padidino pagrindinę AWA baudą 50 %, atsižvelgusi į jos, kaip kartelio organizatorės, vaidmenį (418‑424 konstatuojamosios dalys). Komisija šioje byloje nenustatė jokių lengvinančių aplinkybių.

21 Ji patvirtino galutinius baudų dydžius pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį (434 konstatuojamoji dalis), tada pritaikė Pranešimą dėl bendradarbiavimo, kuris pateisino baudų sumažinimą Mougeot 50 %, AWA – 35 %, Bolloré (Copigraph) – 20 % ir Carrs, MHTP bei Zanders – 10 % (435‑458 konstatuojamosios dalys).

Procedūra ir šalių reikalavimai

22 2002 m. balandžio 11–18 d. Bolloré (T‑109/02), AWA (T‑118/02), MHTP (T‑122/02), Koehler (T‑125/02), Zanders (T‑126/02), Mougeot (T‑128/02), Torraspapel (T‑129/02), Divipa (T‑132/02) ir Zicuñaga (T‑136/02) Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateikė šiuos ieškinius.

23 Bolloré Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti sprendimo 1, 2 ir 3 straipsnius, kiek šie straipsniai su ja susiję,

– nepatenkintus pirmojo reikalavimo, gerokai sumažinti jai sprendimo 3 straipsniu skirtos baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

24 AWA Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti arba gerokai sumažinti jai sprendimu skirtos baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas,

– imtis visų kitų priemonių, kurias Pirmosios instancijos teismas laikys tinkamomis.

25 AWA pusėje į bylą įstojusi Belgijos Karalystė Pirmosios instancijos teismo prašo gerokai sumažinti AWA paskirtą baudą.

26 MHTP Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek iš jo yra akivaizdu, kad ji dalyvavo pažeidime iki 1993 m. sausio 1 d.,

– sumažinti jai skirtos baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

27 Koehler Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti sprendimą,

– nepatenkinus pirmojo reikalavimo, sumažinti jai sprendimo 3 straipsniu skirtos baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

28 Zanders Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti tą sprendimo 3 straipsnio dalį, kuria jai skiriama 29,76 mln. eurų bauda,

– nepatenkinus pirmojo reikalavimo, sumažinti jai sprendimo 3 straipsniu skirtos baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

29 Mougeot Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti sprendimą,

– nepatenkinus pirmojo reikalavimo, gerokai sumažinti Komisijos skirtos baudos dydį,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

30 Torraspapel Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti tą sprendimo 1 straipsnio dalį, kuria pripažįstama, kad ieškovė 1992 m. sausio 1 d.–1993m. rugsėjo mėn. pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, ir atitinkamai sumažinti baudą,

– gerokai sumažinti ieškovei sprendimo 3 straipsniu paskirtą baudą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant išlaidas ir palūkanas, susijusias su banko garantijos pateikimu arba visos arba dalies baudos sumokėjimu.

31 Divipa Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti tą sprendimo dalį, kur, be to, kad dalyvavo su Ispanijos rinka susijusiame kartelyje, nustatoma, jog ji dalyvavo visą EEE rinką apimančiame kartelyje, o nepatenkinus šio reikalavimo, sumažinti jai šiuo sprendimu skirtą baudą,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

32 Zicuñaga Pirmosios instancijos teismo prašo:

– panaikinti sprendimo 1, 3 ir 4 straipsnius tiek, kiek jie su ja susiję,

– nepatenkinus pirmojo reikalavimo, šitaip sumažinti Komisijos paskirtą baudą:

– atšaukti baudos padidinimą 10 %, nes jos dalyvavimo pažeidime trukmė neviršijo vienerių metų,

– gerokai (bent 60 %) sumažinti pagrindinę baudą dėl lengvinančių aplinkybių,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

33 Kiekvienoje iš tų bylų Komisija tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas turėtų atmesti ieškinį ir priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

34 Sujungtose bylose T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑128/02, T‑132/02 ir T‑136/02 Pirmosios instancijos teismas pateikė klausimus raštu, į kuriuos šalys atsakė per nustatytą terminą.

35 2005 m. birželio 14 d. laišku, kuriame taip pat buvo pateiktos pastabos dėl posėdžio pranešimo, ieškovė byloje T‑126/02 pranešė Pirmosios instancijos teismui apie savo bendrovės pavadinimo ir statuso pasikeitimą (vietoj Zanders Feinpapiere AG ji tapo M-real Zanders GmbH (toliau – taip pat Zanders)).

36 Šalys 2005 m. birželio 2, 7, 14, 16 ir 21 d. posėdžiuose atskirai pateikė savo nuomones ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo klausimus.

37 Kadangi Pirmosios instancijos teismas paprašė šalių kiekvienos bylos posėdyje pateikti savo pastabas dėl galimo visų bylų sujungimo, kad būtų bendrai priimtas galutinis sprendimas, o šalys dėl to neprieštaravo, Pirmosios instancijos teismas mano, kad šios bylos turėtų būti sujungtos pagal Procedūros reglamento 50 straipsnį.

Dėl teisės

38 Šalys siekia panaikinti sprendimą ir (arba) panaikinti ar sumažinti baudą.

I – Dėl ieškinių pagrindų, kuriais grindžiamas sprendimo panaikinimas

39 Visais atvejais ieškovės siekia panaikinti visą sprendimą arba tam tikras su jomis susijusias nuostatas. Šie reikalavimai dėl panaikinimo grindžiami procesiniais pagrindais, susijusiais su administracine procedūra, ir materialiniais pagrindais, susijusiais su Komisijos išvadomis dėl tam tikrų įmonių dalyvavimo pažeidime.

A – Dėl ieškinių pagrindų, susijusių su administracinės procedūros vykdymu

1. Dėl pirmojo pagrindo, kuriuo grindžiamas ieškovės teisės būti išklausytai pažeidimas, nes per administracinę procedūrą nebuvo atskleisti dokumentai, kuriuos Komisija laikė konfidencialiais

a) Šalių argumentai

40 Zicuñaga tvirtina, kad tiek iš teisės doktrinos, tiek iš Reglamento Nr. 17 19 straipsnio aišku, kad galimybė susipažinti su visa tyrimo bylos medžiaga yra procedūrinė garantija, skirta užtikrinti realų naudojimąsi teise į gynybą, visų pirma teise būti išklausytam. Ji pažymi, jog ši garantija skirta tam, kad suinteresuotoji šalis galėtų ne tik ginčyti kaltinamuosius dokumentus, kuriais remiasi Komisija, bet ir turėtų galimybę susipažinti su išteisinamaisiais dokumentais, kurie gali būti naudingi jos gynybai.

41 Dėl konfidencialių dokumentų Zicuñaga mano, kad Komisija turi suderinti, viena vertus, teisėtą atitinkamos įmonės interesą išsaugoti konfidencialumą ir, kita vertus, teisę į gynybą. Tačiau Komisija negali grįsti savo galutinio sprendimo dokumentais, dėl kurių pažeidimu apkaltinta šalis neturėjo galimybės pateikti pastabų. Be to, Komisijos atsisakymas atskleisti konkretų dokumentą per administracinę procedūrą pažeidžia teisę į gynybą, jei yra galimybė, kad administracinės procedūros rezultatas galėtų būti kitoks nagrinėjamą dokumentą atskleidus suinteresuotajai šaliai. Zicuñaga tvirtinimu, iš to matyti, kad dokumentų, kuriuos Komisija laikė konfidencialiais, neatskleidimas pažeidė ieškovės teisę į gynybą.

42 Komisija teigia, kad jos atliktas bylos tyrimas atitinka visas būtinas garantijas ir nepažeidžia jokio teisės principo. Be to, jos nuomone, Zicuñaga argumentas nepriimtinas, nes įmonė nenurodo, kokius kaltinamuosius dokumentus Komisija naudojo.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

43 Pirmiausia reikia pažymėti, kad Zicuñaga argumentai yra dviprasmiški. Nagrinėjamo ieškinio pagrindo pavadinimas („Teisės būti išklausytam pažeidimas. Kaltinamųjų dokumentų nepateikimas“) sudaro įspūdį, jog ieškovė ginčija tik tai, kad Komisija per administracinę procedūrą neatskleidė dokumentų, kuriuos sprendime panaudojo prieš ieškovę. Iš kitų ieškinio ištraukų susidaro įspūdis, kad ji taip pat kaltina Komisiją per procedūrą neatskleidus dokumentų, kuriuose galbūt galėjo būti išteisinamųjų įrodymų.

44 Kadangi Zicuñaga siekia apkaltinti Komisiją tuo, kad ji per administracinę procedūrą nepateikė dokumentų, tariamai sprendime panaudotų prieš ieškovę, reikėtų pažymėti, kaip Komisija padarė savo procesiniuose dokumentuose, kad Zicuñaga nenurodė jokio tokio pobūdžio dokumento. Kadangi šis Zicuñaga teiginys yra visiškai nepagrįstas, jį reikia atmesti.

45 Dėl to, kad Zicuñaga kaltina Komisiją per administracinę procedūrą atsisakius jai leisti susipažinti su dokumentais, kurie tariamai naudingi jos gynybai, nes juose gali būti išteisinamųjų įrodymų, reikėtų priminti, kad, remiantis teismų praktika, siekiant leisti įmonėms ir įmonių asociacijoms veiksmingai gintis nuo PK pareikštų kaltinimų, Komisija privalo padaryti joms prieinamą visą tyrimo bylą, išskyrus dokumentus, kuriuose yra kitų įmonių komercinių paslapčių, kita konfidenciali informacija bei vidiniai Komisijos dokumentai (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 170 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

46 Be to, įmonių ir įmonių asociacijų teisė į jų komercinių paslapčių apsaugą turi būti lygiavertė teisei susipažinti su visa tyrimo byla. Todėl jei Komisija mano, kad tam tikruose jos tyrimo byloje esančiuose dokumentuose yra komercinių paslapčių ar kitos konfidencialios informacijos, ji turėtų parengti nekonfidencialias tų dokumentų versijas arba nurodyti, kad tokias versijas parengtų tuos dokumentus pateikusios įmonės ar įmonių asociacijos. Jei paaiškėja, kad parengti nekonfidencialias dokumentų versijas yra sudėtinga, Komisija turėtų suinteresuotosioms šalims išsiųsti pakankamai tikslų tokių sunkumų keliančių dokumentų sąrašą, kad leistų joms išsiaiškinti, ar reikėtų prašyti galimybės susipažinti su konkrečiais dokumentais (šiuo klausimu žr. 1995 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Solvay prieš Komisiją, T‑30/91, Rink. p. II‑1775, 88–94 punktus).

47 Šioje byloje iš Zicuñaga procesinių dokumentų aišku, kad ji visų pirma kaltina Komisiją dėl to, jog ši atsisakė leisti susipažinti su išsamia sprendimo 288 konstatuojamojoje dalyje nurodyta informacija, susijusia su kelių pažeidimu apkaltintų įmonių, įskaitant Zicuñaga, pardavimu atskirose valstybėse EEE teritorijoje kartelio veikimo laikotarpiu. Zicuñaga teigimu, toje informacijoje tikriausiai buvo duomenų, kurie būtų suteikę galimybę įrodyti, kad ji netaikė suderintų kainų politikos kartu su Europos savaiminio kopijavimo popieriaus gamintojais.

48 Šiuo atžvilgiu atsakant į Pirmosios instancijos teismo klausimą Komisijos pateiktas bylos T‑136/02 medžiagą sudarančių dokumentų sąrašas rodo, kad ji per administracinę procedūrą pateikė šalims 288 konstatuojamojoje dalyje nurodytą informaciją atitinkančių dokumentų, su kuriais nebuvo galima susipažinti, nekonfidencialias versijas. Todėl Zicuñaga turėjo galimybę įvertinti, ar reikėjo prašyti galimybės susipažinti su konkrečiais dokumentais.

49 Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad per EB 81 straipsnio pažeidimo nustatymo procedūrą Komisija neprivalo savo iniciatyva pateikti dokumentus, kurie neįeina į tyrimo bylą ir kurių ji neketina panaudoti prieš šalis, su kuriomis susijęs galutinis sprendimas. Šalis, per administracinę procedūrą sužinojusi, kad Komisija turi dokumentų, galbūt naudingų jos gynybai, turi pateikti aiškų prašymą leisti su jais susipažinti. Jei šalis to nepadaro per administracinę procedūrą, ji netenka teisės to daryti bet kokiame ieškinyje, pareikštame dėl galutinio sprendimo panaikinimo (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 383 punktas, toliau – sprendimas Ciment).

50 Tačiau Zicuñaga per administracinę procedūrą nepateikė oficialaus prašymo leisti susipažinti su konfidencialia minėtos informacijos versija. Nors savo atsakyme į Pirmosios instancijos teismo klausimą ji nurodo prašymą raštu leisti susipažinti su tokia informacija ir pateikia Komisijos raštą, kuriuo toks prašymas atmetamas, reikia pažymėti, kad to prašymo data yra 2002 m. balandžio 3 d., taigi jis pateiktas jau užbaigus administracinę procedūrą ir priėmus sprendimą. Kadangi Zicuñaga nepateikė tokio prašymo per administracinę procedūrą, ji prarado teisę tai padaryti ieškinyje dėl panaikinimo.

51 Todėl reikia atmesti šį Zicuñaga pateiktą ieškinio pagrindą.

2. Dėl antrojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimu, nes nebuvo pateikti dokumentai, neįtraukti į pastoviosios atminties kompaktiniame diske perduotą tyrimo bylą

a) Šalių argumentai

52 Koehler kaltina Komisiją nesuteikus jai galimybės susipažinti su tam tikrais dokumentais, neįtrauktais į PK adresatams 2000 m. rugpjūčio 1 d. pastoviosios atminties kompaktiniame diske perduotą tyrimo bylą. Pirmiausia ji remiasi kitų PK adresatų atsakymais į PK bei tų atsakymų priedais, visų pirma sprendimo 365 konstatuojamosios dalies išnašoje nurodyta eksperto išvada, kurią AWA nusiuntė Komisijai. Ji teigia, kad daugelis sprendime pateiktų atsakymų į PK nuorodų rodo, jog Komisija tais atsakymais grindė savo faktinių aplinkybių analizę ir apskaičiuojamas baudas. Koehler priduria, kad Mougeot atsakymas į PK rodo, jog byloje aiškiai buvo informacijos, kuri būtų buvusi naudinga jos gynybai.

53 Komisija atsako, kad nors tiesa, jog ji gali grįsti savo išvadas tik tomis faktinėmis aplinkybėmis, dėl kurių nagrinėjamos įmonės turėjo galimybę pateikti savo pastabas, atsakymai į PK nėra tyrimo bylos, su kuria turi būti leista susipažinti, dalis. Administracinė procedūra turi būti laikoma baigta iš karto po to, kai tie atsakymai gaunami, ir ji negali tęstis ad infinitum, kiekvienai įmonei norint pateikti pastabas dėl kitų įmonių pastabų. Koehler nenurodė jokių apkaltinamųjų įrodymų, kuriais Komisija grindė savo kaltinimus ir dėl kurių ji negalėjo pateikti pastabų.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

54 Galima sakyti, kad Koehler argumentai apima du aspektus. Pirma, tam tikrus į tyrimo bylą, su kuria ji galėjo susipažinti, neįtrauktus dokumentus Komisija sprendime panaudojo kaip apkaltinamuosius įrodymus, o Koehler neturėjo galimybės susipažinti su tais įrodymais per administracinę procedūrą ir negalėjo pateikti dėl jų pastabų. Antra, Komisija neatskleidė Koehler į tyrimo bylą, su kuria ji galėjo susipažinti, neįtrauktų dokumentų, kuriuose galbūt buvo išteisinamųjų įrodymų. Šiuos du aspektus reikėtų išanalizuoti atskirai.

55 Visų pirma kalbant apie tariamai neatskleistus apkaltinamuosius įrodymus, kurių nebuvo tyrimo byloje, su kuria Koehler buvo leista susipažinti, pirmiausia reikėtų priminti, kad dokumentas gali būti laikomas ieškovę apkaltinančiu dokumentu tik tuo atveju, jei Komisija jį naudoja pažeidimo, kuriame ta šalis tariamai dalyvavo, nustatymui pagrįsti (sprendimo Ciment 284 punktas).

56 Kadangi suinteresuotosioms šalims per administracinę procedūrą nepateikti dokumentai nėra leistini įrodymai (šiuo klausimu žr. 1991 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo AKZO prieš Komisiją, C‑62/86, Rink. p. I‑3359, 21 punktą; 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Shell prieš Komisiją, T‑11/89, Rink. p. II‑757, 55 ir 56 punktus ir Pirmosios instancijos teismo sprendimo ICI prieš Komisiją, T‑13/89, Rink. p. II‑1021, 34 ir 35 punktus), jei paaiškėtų, kad Komisija ginčijamame sprendime rėmėsi dokumentais, kurių nėra tyrimo byloje ir kurie nebuvo pateikti ieškovėms, tokių dokumentų nebūtų galima laikyti įrodymais (sprendimo Ciment 382 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo AEG prieš Komisiją, 107/82, Rink. p. 3151, 24–30 punktus; šio sprendimo 46 punkte minėto sprendimo Solvay prieš Komisiją 57 punktą ir minėtą sprendimą ICI prieš Komisiją 36 punktą).

57 Iš to matyti, kad jei Komisija, norėdama įrodyti pažeidimą EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo procedūroje, ketina pasiremti atsakymo į PK ištrauka arba prie tokio atsakymo pridėtu dokumentu, kitoms šioje procedūroje dalyvaujančioms šalims turi būti sudaryta galimybė pareikšti nuomonę dėl tokių įrodymų (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 56 punkte minėto sprendimo AKZO priešKomisiją 21 punktą; minėtų sprendimų Shell prieš Komisiją 55 punktą ir ICI prieš Komisiją 34 punktą).

58 Šioje byloje ieškovė savo prašyme teigia, kad „dėl daugelio nuorodų išnašose negalima abejoti tuo, jog Komisija panaudojo kitų procedūros šalių pastabas, kad pagrįstų tiek nustatytas faktines aplinkybes, tiek baudos dydį“. Tačiau toks bendras teiginys neleidžia Pirmosios instancijos teismui išsiaiškinti, kokie konkrečiai dokumentai buvo tariamai panaudoti sprendime kaip įrodymai prieš Koehler. Be to, per posėdį Koehler pripažino, kad nebuvo nė vieno apkaltinamojo dokumento, su kuriuo ji neturėjo galimybės susipažinti.

59 Antra, kalbėdama apie tariamai išteisinamųjų įrodymų, kurių nebuvo tyrimo byloje, su kuria ji turėjo galimybę susipažinti, neatskleidimą, Koehler remiasi kitų PK adresatų atsakymais ir tų atsakymų priedais. Tačiau ji neįrodo, kad aiškiai prašė Komisijos atskleisti tuos įrodymus; per posėdį ji netgi pripažino nepateikusi prašymo leisti susipažinti su tais dokumentais. Todėl Koehler nebetenka teisės Pirmosios instancijos teisme ginčyti aplinkybės, kad ji neturėjo galimybės susipažinti su įrodymais (šiuo klausimu žr. sprendimo Ciment 283 punktą; taip pat žr. šio sprendimo 49 punktą).

60 Siekdamas išsamumo, Pirmosios instancijos teismas pažymi, jog Koehler neįrodė, kad jeigu būtų turėjusi galimybę susipažinti su kitų PK adresatų atsakymais ir tų atsakymų priedais, ji būtų galėjusi remtis tokiais argumentais, kurie galbūt turėtų įtakos sprendimo rezultatui (šiuo klausimu žr. 1980 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Distillers prieš Komisiją, 30/78, Rink. p. 2229, 26 punktą ir 1990 m. lapkričio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kobor prieš Komisiją, T‑7/90, Rink. p. II‑721, 30 punktą).

61 Iš tiesų, visų pirma kalbant apie prie AWA atsakymo į PK pridėtą eksperto išvadą, kiek Koehler nuoroda į tą išvadą siekiama identifikuoti dokumentą, kurio nebuvo tyrimo byloje, su kuria ji turėjo galimybę susipažinti, ir kuris galėjo būti naudingas jos gynybai, iš sprendimo (390, 392 ir 396 konstatuojamųjų dalių) aišku, kad Komisija aiškiai atmetė AWA per administracinę procedūrą pateiktus argumentus, suformuluotus remiantis ta išvada, kuriais ši įmonė tvirtino, kad pažeidimas neturėjo jokio konkretaus poveikio rinkai. Todėl Koehler teiginys, kad tai, jog ji neturėjo galimybės susipažinti su ta išvada per administracinę procedūrą, pakenkė jos gynybai, negali būti laikomas pagrįstu.

62 Antra, dėl Mougeot atsakymo į PK, Koehler savo dublike teigia, kad Mougeot atsakymas rodo, jog byloje aiškiai buvo jos gynybai naudingos informacijos. Šiuo atžvilgiu ji remiasi to atsakymo ištrauka, cituojama sprendimo 293 konstatuojamojoje dalyje, kur Mougeot, atsisakydama Komisijai anksčiau padaryto pareiškimo, tvirtina, kad „PK neįrodo, jog ESKPGA (Europos savaiminio kopijavimo popieriaus gamintojų asociacija) susirinkimai būtų galėję tapti sąmoksliškų mechanizmų pagrindu iki asociacijos restruktūrizavimo 1993 m. rugsėjo mėnesį“. Tačiau sprendimo 295 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai atmeta tą argumentą ir tvirtina, kad Sappi, Mougeot ir AWA pareiškimai, skaitomi kartu, įrodo, jog bendri kartelio susitikimai vyko bent jau nuo 1992 m. ir vėliau. Remdamasi sprendimo 112 ir 113 konstatuojamosiomis dalimis, ji priduria, jog Sappi pateikti įrodymai patvirtina, kad dėl kartelio buvo susitarta ESKPGA susirinkimuose arba kad kartelio susitikimai buvo rengiami vykstant tiems susirinkimams iki 1993 m. rugsėjo mėnesio. Priešingai nei tvirtina Koehler, jos cituota Mougeot atsakymo į PK ištrauka neįrodo, kad atsakymai į PK ir prie tų atsakymų pridėti dokumentai būtų suteikę tai įmonei galimybę pateikti argumentus, galėjusius pakeisti administracinės procedūros rezultatą.

63 Atsižvelgdamas į visus pirmiau pateiktus svarstymus, Pirmosios instancijos teismas turi atmesti šį ieškinio pagrindą.

3. Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisės į gynybą ir rungimosi principo pažeidimu, nes PK ir sprendimas nesuderinami tarpusavyje

a) Šalių argumentai

64 Bolloré tvirtina, kad PK etape Komisija nustatė jos dalyvavimą pažeidime vien remdamasi jos, kaip patronuojančios bendrovės, atsakomybe už dukterinės bendrovės Copigraph veiksmus. Tačiau sprendime yra naujas Bolloré skirtas kaltinimas, kad ji asmeniškai ir savarankiškai dalyvavo kartelyje. Bolloré nurodo, kad nepasiūliusi jai galimybės pateikti pastabų dėl to kaltinimo per administracinę procedūrą, Komisija pažeidė jos teisę į gynybą.

65 Komisija ginčija, kad sprendime Bolloré laikoma asmeniškai dalyvavusia pažeidime. Dukterinės bendrovės veiksmai buvo priskirti ieškovei todėl, kad kartu jos sudarė vieną ir tą pačią įmonę. Todėl šis ieškinio pagrindas gali būti pripažintas pagrįstu tik tuo atveju, jei būtų įrodyta, kad pažeidimo inkriminavimas ieškovei remiantis tokiu pagrindu nebuvo akivaizdus iš PK arba jei būtų nustatyta, kad Komisija sprendime grindė savo vertinimą tomis faktinėmis aplinkybėmis, dėl kurių Bolloré negalėjo pateikti pastabų per ikiteisminę procedūrą. Tačiau šiuo atveju taip nėra.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

66 Dėl šio aspekto reikia priminti, kad siekiant paisyti teisės į gynybą, kuri yra pagrindinis Bendrijos teisės principas ir kurio turi būti laikomasi visomis aplinkybėmis, visų pirma visuose procesuose, kuriuose gali būti paskirtos baudos, įskaitant administracines procedūras, suinteresuotoji įmonė turi turėti galimybę išreikšti savo nuomonę dėl faktų, kaltinimų ir aplinkybių, kuriais remiasi Komisija, teisingumo ir reikšmės (2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie prieš Komisiją, T‑5/00 ir T‑6/00, Rink. p. II‑5761, 32 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

67 Pagal teismų praktiką PK reikia pakankamai aiškiai, nors ir glaustai, nurodyti visus kaltinimus, kad suinteresuotieji asmenys žinotų, kuo Komisija juos kaltina. PK atlieka Bendrijos reglamentuose nustatytą funkciją, t. y. įmonėms ir įmonių asociacijoms pateikti visą informaciją, kurios reikia tam, kad jos galėtų pasinaudoti teise į gynybą prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą, tik tuomet, jei laikomasi šios taisyklės (1993 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85-C‑129/85, Rink. p. I‑1307, 42 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mo och Domsjö prieš Komisiją, T‑352/94, Rink. p. I‑9855, 63 punktas).

68 Be to, teisės į gynybą pažeidimas per administracinę procedūrą turi būti išnagrinėtas atsižvelgiant į Komisijos PK ir sprendime pateiktus kaltinimus (1995 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo ICI prieš Komisiją, T‑36/91, Rink. p. II‑1847, 70 punktas ir šio sprendimo 46 punkte minėto sprendimo Solvay prieš Komisiją 60 punktas). Tokiomis aplinkybėmis teisės į gynybą pažeidimo pripažinimas suponuoja, kad kaltinimą, kuris, įmonės teigimu, jai nebuvo pareikštas PK, Komisija pateikia ginčijamame sprendime.

69 Atsižvelgiant į pirmesniuose trijuose punktuose nurodytą teismų praktiką, šioje byloje visų pirma reikėtų išsiaiškinti pagrindą, kuriuo remdamasi Komisija sprendime nustatė Bolloré atsakomybę už pažeidimą. Atitinkama informacija pateikta sprendimo 353–356 konstatuojamosiose dalyse (II dalies (Teisinis vertinimas), 2.3 punktas (Atsakomybė už pažeidimą 2) (Copigraph ir Bolloré)).

70 Minėtos konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

„353) Pažeidimo laikotarpiu Copigraph SA buvo (Bolloré) (buvusi Bolloré Technologies SA) visiškai priklausanti dukterinė įmonė, o 1998 m. lapkričio mėn. ją įsigijo AWA. Copigraph nutraukė veiklą 2000 m. vasario 2 d. (realiai – 2000 m. gruodžio 30 d.). Bolloré tvirtina, kad negali būti laikoma atsakinga už Copigraph veiksmus, nes Copigraph buvo nuo jos visiškai ekonomiškai nepriklausoma. Bolloré teigimu, tokią autonomiją rodo šios aplinkybės: Copigraph ir Bolloré valdymo struktūros buvo griežtai atskirtos; Copigraph turėjo savo infrastruktūrą ir jos komercinė politika buvo savarankiška, nes ji įsigydavo beveik 35 % jai būtinų žaliavų ne iš Bolloré grupės, ir vienas iš tokių šaltinių buvo konkurentas.

354) Copigraph priklausė Bolloré „Specialiojo popieriaus“ padaliniui, o tuometinis padalinio vadovas (V.) tuo pat metu buvo ir Copigraph generalinis direktorius. Be to, tuometinis Copigraph komercijos direktorius (J. B.) nuo 1994 m. taip pat užėmė su pardavimu susijusias pareigas Tonono fabrike. (Bolloré) buvo neabejotinai informuota apie jos dukterinės bendrovės dalyvavimą kartelyje.

355) Taip pat yra įrodymų, patvirtinančių, kad patronuojanti bendrovė (Bolloré) tiesiogiai dalyvavo kartelio veikloje. Bolloré buvo ESKPGA narė, o šios asociacijos oficialūs susirinkimai nuo 1992 m. sausio mėn. iki 1993 m. rugsėjo mėn. taip pat buvo ir kartelio susitikimai. Bolloré atstovas, jos „Specialiojo popieriaus“ padalinio vadovas (V.) dalyvavo šiuose kartelio susitikimuose kartu su Copigraph komercijos direktoriumi. Bolloré „Specialiojo popieriaus“ padalinio vadovas taip pat dalyvavo 1993 m. spalio 1 d. kartelio susitikime dėl Prancūzijos rinkos. Visuose vėlesniuose kartelio susitikimuose, kuriuose nustatyta, kad dalyvavo atskiri Copigraph atstovai, dalyvavo Copigraph komercijos direktorius. Visi tie susitikimai vyko 1994 m. ir, kaip jau minėta, Copigraph komercijos direktorius tuo pačiu metu užėmė su pardavimu susijusias pareigas Bolloré.

356) Tuo remdamasi Komisija daro išvadą, kad Bolloré turėtų būti laikoma atsakinga ne tik už savo pačios veiksmus, bet ir už Copigraph veiksmus kartelio atžvilgiu per visą nurodytą laikotarpį“.

71 Iš pirmiau pateiktos sprendimo ištraukos aišku, kad atsakomybė už pažeidimą buvo priskirta Bolloré, nes, pirma, ji turėtų būti laikoma atsakinga už savo dukterinės bendrovės Copigraph dalyvavimą kartelyje, ir, antra, buvo jos tiesioginio dalyvavimo kartelio veikloje įrodymų.

72 Bolloré neginčija, jog iš PK ji galėjo suprasti ir pateikti pastabas dėl to, kad Komisija laikė ją atsakinga už pažeidimą, nes ji turėjo atsakyti už Copigraph dalyvavimą kartelyje kaip patronuojanti bendrovė, kuriai Copigraph visiškai priklausė pažeidimo laikotarpiu. Jos prieštaravimas susijęs su tuo, kad PK nebuvo informacijos apie Komisijos ketinimą laikyti ją atsakinga už pažeidimą taip pat remiantis jos tiesioginiu dalyvavimu kartelio veikloje.

73 Atitinkamos PK ištraukos yra 240–245 ir 248 punktuose (II dalies (Teisinis vertinimas), B punkto (Konkurencijos taisyklių taikymas), 8 (Atsakomybė už pažeidimą)).

74 Visų pirma reikia turėti omenyje, kad tuose PK punktuose Komisija jokiu būdu nemini Bolloré tiesioginio dalyvavimo kartelyje, priešingai nei tai rodo informacija, susijusi su kitomis PK paminėtomis patronuojančiomis bendrovėmis, kaip antai AWA ir Torraspapel, dėl kurių Komisija nurodo, kad AWA „tiesiogiai ir savarankiškai dalyvavo kartelyje per savo padalinį Arjo Wiggins Carbonless Paper Operation“, o dėl Torraspapel „taip pat yra įrodymų, patvirtinančių, jog patronuojanti bendrovė tiesiogiai dalyvavo kartelio veikloje“.

75 Toliau, kaip teisingai pažymi Bolloré, iš PK 243 punkto aišku, kad Komisija skyrė dviejų rūšių situacijas:

„Patronuojančių ir jų dukterinių bendrovių santykių atžvilgiu Komisija skiria šį PK patronuojančiai bendrovei, jeigu:

– pažeidime dalyvavo dvi ar daugiau jos dukterinių bendrovių,

– pažeidime dalyvavo patronuojanti bendrovė.

Dėl kitų dukterinės bendrovės dalyvavimo pažeidime atvejų pranešimas apie kaltinimus skiriamas tai dukterinei bendrovei ir jos patronuojančiai bendrovei.“

76 Kalbant apie Bolloré ir Copigraph grupę, PK buvo skirtas ne tik Bolloré, bet ir Copigraph, o tai, atsižvelgiant į PK 243 punkte nurodytus kriterijus, leido Bolloré būti įsitikinusiai, kad Komisija PK etape nemanė, jog Bolloré, grupės patronuojanti bendrovė, tiesiogiai dalyvavo pažeidime.

77 Todėl reikėtų pažymėti, kad Komisija, kaip nurodyta PK, ketino laikyti Bolloré atsakinga už pažeidimą remdamasi vien tuo, jog būdama Bolloré ir Copigraph grupės patronuojanti bendrovė pažeidimo laikotarpiu ji turėjo būti laikoma atsakinga už neteisėtą jai visiškai priklausančios dukterinės bendrovės Copigraph elgesį. Skaitydama PK, Bolloré negalėjo numatyti, kad tam, jog pripažintų ją atsakinga už pažeidimą, Komisija taip pat ketino remtis pačios Bolloré tiesioginiu dalyvavimu kartelio veikloje, kaip ji tai padarė aprendime.

78 Reikėtų pridurti, kad faktinės aplinkybės, kurias Komisija nurodė sprendimo 355 konstatuojamojoje dalyje, grįsdama savo argumentą, susijusį su tiesioginiu Bolloré dalyvavimu pažeidime, būtent kad Bolloré buvo ESKPGA narė ir kad keliuose susitikimuose jai atstovavo V. ir J. B., nebuvo paminėtos PK. Iš tiesų, net jei būtų pripažinta, remiantis Komisijos argumentais, kad Bolloré narystė ESKPGA buvo akivaizdi iš prie PK pridėtų dokumentų, Komisija aiškiai paminėjo tik Copigraph kaip ESKPGA narę, bet ne Bolloré. Be to, atstovai V. ir J. B. buvo nuolat minimi PK kaip Copigraph, o ne Bolloré atstovai kartelio susitikimuose. Be to, Komisija PK niekur nenurodė, kad Bolloré yra viena iš tokiuose susitikimuose atstovaujamų įmonių.

79 Atitinkamai Bolloré, remdamasi PK, negalėjo susipažinti nei su kaltinimu, pagrįstu jos tiesioginiu dalyvavimu pažeidime, nei su sprendime nustatytomis tą kaltinimą pagrindžiančiomis faktinėmis aplinkybėmis, taigi Bolloré, kaip matyti iš jos atsakymo į PK, negalėjo per administracinę procedūrą tinkamai apsiginti nuo tokio kaltinimo ir tokių faktinių aplinkybių.

80 Tačiau net jei sprendime yra naujų faktinių ar teisinių aplinkybių, dėl kurių suinteresuotosioms įmonėms nebuvo suteikta galimybės pateikti pastabų, sprendimas dėl tokio trūkumo gali būti panaikintas tik tuo atveju, jei tokių aplinkybių negalima tinkamai pagrįsti remiantis kitais sprendime esančiais įrodymais, dėl kurių suinteresuotosioms įmonėms buvo suteikta galimybė pateikti pastabas (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją T‑191/98, T‑212/98-T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 196 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2002 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Compagnie générale maritime ir kt. prieš Komisiją, T‑86/95, Rink. p. II‑1011, 447 punktą). Be to, Bolloré teisės į gynybą pažeidimas galėtų turėti įtakos sprendimo teisėtumui Bolloré atžvilgiu tik tuo atveju, jei sprendimas būtų pagrįstas vien Bolloré tiesioginiu dalyvavimu pažeidime (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 67 punkte minėto sprendimo Mo och Domsjö prieš Komisiją 74 punktą). Tokiu atveju, jei sprendime pateiktas naujas kaltinimas, susijęs su tiesioginiu Bolloré dalyvavimu kartelio veikloje, negali būti laikomas pagrįstu, Bolloré negalėtų būti laikoma atsakinga už pažeidimą.

81 Tačiau jei nagrinėjant bylą iš esmės paaiškėtų (žr. 123–150 punktus), kad Komisija buvo teisi laikydama Bolloré atsakinga už jos dukterinės bendrovės Copigraph dalyvavimą kartelyje, to, kad Komisija padarė teisės klaidą, negali pakakti siekiant pateisinti sprendimo panaikinimą, nes ta klaida negalėjo turėti lemiamos reikšmės Komisijos priimtai motyvuojamajai daliai (šiuo klausimu žr. 2002 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Graphischer Maschinenbau prieš Komisiją, T‑126/99, Rink. p. II‑2427, 49 punktą ir 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Honeywell prieš Komisiją, T‑209/07, Rink. p. II‑0000, 49 punktą). Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, jei tam tikri sprendimo pagrindai patys savaime gali pateisinti jo priėmimą, bet kokie kiti šio sprendimo pagrindų trūkumai bet kuriuo atveju neturi poveikio jo rezoliucinei daliai (2005 m. rugsėjo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo EDP prieš Komisiją, T‑87/05, Rink. p. II‑3745, 144 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2001 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija ir Prancūzija prieš TF1, C‑302/99 P ir C‑308/99 P, Rink. p. I‑5603, 26–29punktus).

4. Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisės į gynybą, teisės į teisingą bylos nagrinėjimą ir nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimu

a) Šalių argumentai

82 Zicuñaga visų pirma tvirtina, kad Komisija pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą, nes nustatė jos dalyvavimą kartelyje remdamasi vien prielaidomis ir netiesioginiais pareiškimais. Ji teigia, kad tai, jog nėra pakankamai aiškios bausmės dėl netikslios ar neišsamios informacijos pateikimo, gali paskatinti įmones teikti Komisijai pakeistus ar iškreiptus duomenis, siekiant pabrėžti jų bendradarbiavimą. Zicuñaga toliau teigia, kad nors iš pradžių įmonė galėjo tikėtis Komisijos atlaidumo tik pateikusi lemiamų įrodymų, vėliau Komisija sušvelnino savo požiūrį. Ji tvirtina, kad tokiomis aplinkybėmis Sappi pareiškimai turėtų būti vertinami atsargiai ir gali būti laikomi patikimais tik tiek, kiek juos patvirtina kiti įrodymai.

83 Antra, Zicuñaga tvirtina, kad Komisija negali grįsti savo išvadų asmens, kurio tapatybė nėra žinoma, parodymais, nes kitaip nesuteikusi atsakovui galimybės paneigti to liudytojo per posėdį duotų parodymų pažeistų teisę į gynybą. Remdamasi Europos žmogaus teisių teismo praktika, ji teigia, kad ypač svarbu turėti galimybę pateikti liudytojui savo versiją, siekiant įvertinti pačių parodymų ir atitinkamo asmens patikimumo lygį bei leisti kaltinamajam ginčyti prieš jį duotus parodymus ir dėl to apklausti juos davusį asmenį, šiam duodant parodymus arba vėliau.

84 Komisija ginčija, kad įrodymai, kuriais ji remiasi norėdama įrodyti Zicuñaga dalyvavimą pažeidime, yra tik prielaidos ar netiesioginiai pareiškimai. Ji pažymi, kad Bendrijos teismai niekada nėra suabejoję Pranešimo dėl bendradarbiavimo teisėtumu ar tuo pagrindu įmonių padarytų pareiškimų įrodomąja galia. Be to, Reglamentas Nr. 17 nesuteikia galimybės apklausti liudytojų vykstant administracinei procedūrai, ir ieškovė nepateikė Pirmosios instancijos teismui jokio prašymo šiuo klausimu.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

85 Dėl to, kad Zicuñaga savo argumentais siekia paneigti nenustatytos tapatybės asmenų pareiškimų įrodomąją galią, kuriais Komisija rėmėsi, siekdama pagrįsti sprendime Zicuñaga pateiktus kaltinimus, reikia pažymėti, kad minėti argumentai yra susiję su vėlesniu bylos nagrinėjimu iš esmės, siekiant patikrinti šių kaltinimų pagrįstumą.

86 Tiek, kiek tokiais argumentais taip pat tvirtinama, kad buvo pažeista teisė į gynybą ir teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, nes nenurodymas PK asmens ar asmenų tapatybės, kurie padarė Komisijos išvadas dėl Zicuñaga kaltę pagrindžiančių pareiškimų, neleido Zicuñaga ginčyti tų išvadų prašant, kad toks asmuo ar asmenys būtų išklausyti per administracinę procedūrą, reikėtų priminti, kad nors Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 3 dalies d punkte nurodyta, jog „kiekvienas nusikaltimo padarymu kaltinamas asmuo turi mažiausiai šias teises: <...> pats apklausti kaltinimo liudytojus arba turėti galimybę, kad tie liudytojai būtų apklausti ir kad gynybos liudytojai būtų iškviesti ir apklausti tokiomis pat sąlygomis, kokios taikomos kaltinimo liudytojams“, iš nusistovėjusios teismų praktikos aišku, kad Komisija negali būti laikoma „teismu“ EŽTK 6 straipsnio prasme (1980 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Van Landewyck ir kt. prieš Komisiją, 209/78–218/78, Rink. p. 3125, 81 punktas ir 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 7 punktas). Be to, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 dalyje konkrečiai nurodyta, kad Komisijos sprendimas skirti baudą už Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimą nėra baudžiamojo pobūdžio (1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 235 punktas).

87 Nepaisant to, Komisija privalo per administracinę procedūrą paisyti bendrųjų Bendrijos teisės principų (šio sprendimo 86 punkte minėto sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją 8 punktas). Tačiau pirmiausia reikia pažymėti, kad nors Komisija gali išklausyti fizinius ir juridinius asmenis, jei mano, kad tai būtina, ji neturi teisės kviesti kaltinimo liudytojų duoti parodymus be jų sutikimo ir, antra, tai, kad Bendrijos konkurencijos teisės nuostatos neįpareigoja Komisijos iškviesti gynybos liudytojus, kai to prašoma, neprieštarauja minėtiems principams (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 392 punktas).

88 Be to, šioje byloje akivaizdu, kad Zicuñaga nepateikia jokios informacijos, patvirtinančios, jog per administracinę procedūrą ji prašė Komisijos informacijos apie asmenų, padariusių pareiškimus, kuriais Komisija rėmėsi PK grįsdama savo kaltinimus Zicuñaga, tapatybę, taip pat, kad tie asmenys būtų išklausyti Zicuñaga akivaizdoje. Ji taip pat neįrodo, kad prašė Komisijos per administracinę procedūrą iškviesti ir išklausyti gynybos liudytojus.

89 Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, šis ieškinio pagrindas tiek, kiek jis pagrįstas teisės į gynybą ir teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimu, turi būti atmestas. Tiek, kiek šiuo ieškinio pagrindu siekiama ginčyti įrodymų, kuriais remiasi Komisija, norėdama pagrįsti sprendime Zicuñaga pateiktus kaltinimus, įrodomąją galią, tas aspektas bus išnagrinėtas nagrinėjant bylą iš esmės.

5. Dėl penktojo ieškinio pagrindo, pagrįsto gero administravimo principo pažeidimu tiriant bylą ir sprendimo nemotyvavimu

a) Šalių argumentai

90 Zanders kaltina Komisiją, kad ši tyrė bylą tik ieškodama apkaltinamųjų įrodymų. Ji teigia, kad Komisija turėjo atsižvelgti į informaciją dėl Zanders lemiamo vaidmens nutraukiant kartelį, kuri jai buvo pateikta 2000 m. gruodžio mėn. ir 2001 m. kovo mėn. ar kad Komisija, turėdama abejonių dėl tokios informacijos vertės, turėjo ją papildomai ištirti. Ji taip pat kaltina Komisiją neatsižvelgus į eksperto išvadą, kurią Zanders pateikė 2001 m. kovo mėn., kad įrodytų, jog mėginimų sudaryti kainų kartelį poveikis buvo minimalus arba jo išvis nebuvo. Be to, sprendime nėra jokio motyvavimo dėl to, kodėl į tas faktines aplinkybes nebuvo atsižvelgta, taip pat jame neišnagrinėtas individualus Zanders vaidmuo.

91 Komisija tvirtina, jog Zanders nepagrindžia savo teiginio, kad jos vaidmuo nutraukiant pažeidimą buvo ypatingas. Kalbėdama apie susitarimų dėl kainų poveikį rinkai, Komisija sprendime šiam klausimui skyrė visą skyrių (382–402 konstatuojamosios dalys), vertindama konkrečias pažeidimo pasekmes. Sprendime visiškai paisoma motyvavimo pareigos, jo 263–271 konstatuojamosiose dalyse išnagrinėjant ieškovės elgesį kartu su kitų penkių įmonių elgesiu. Be to, savo atsakyme į PK Zanders neteigė, kad jos vaidmuo buvo tik pasyvus.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

92 Reikia priminti, kad tokiose bylose, kaip ši, kai Bendrijos institucijos turi diskreciją, kad galėtų atlikti savo funkcijas, Bendrijos teisinės sistemos garantuojamų teisių paisymas administracinėse procedūrose yra dar svarbesnis; tokios garantijos visų pirma apima kompetentingos institucijos pareigą atidžiai ir nešališkai išnagrinėti visus reikšmingus konkrečios bylos aspektus (1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Technische UniversitätMünchen, C‑269/90, Rink. p. I‑5469, 14 punktas; 1992 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo La Cinq prieš Komisiją, T‑44/90, Rink. p. II‑1, 86 punktas ir 1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Métropole télévision ir kt. prieš Komisiją, T‑528/93, T‑542/93, T‑543/93 ir T‑546/93, Rink. p. II‑649, 93 punktas).

93 Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką nurodant motyvus pagal EB 253 straipsnį turi būti pateikiami aiškūs ir nedviprasmiški aktą priėmusios institucijos argumentai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su priimto akto pagrindimu, o kompetentingas teismas – vykdyti jo kontrolę. Pareiga motyvuoti turi būti vertinama atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, ypač į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį ir į interesą gauti paaiškinimus, kurį gali turėti asmenys, kuriems šis aktas skirtas, arba kiti šiuo aktu tiesiogiai ir asmeniškai suinteresuoti asmenys (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Lögstör Rör prieš Komisiją, T‑16/99, Rink. p. II‑1633, 368 punktas).

94 Šiuo atžvilgiu reikia pripažinti, kad sprendime aiškiai ir nedviprasmiškai atskleidžiami Komisijos argumentai ir Zanders suteikiama galimybė sužinoti priimto akto priežastis, o Pirmosios instancijos teismui – atlikti kontrolę. Iš tiesų Komisija sprendimo 263–271 konstatuojamosiose dalyse nagrinėja Zanders dalyvavimą kartelyje kartu su AWA, Koehler, Sappi, Stora ir Torraspapel dalyvavimu.

95 Zanders tvirtina, kad nebuvo atsižvelgta į jos vaidmenį nutraukiant pažeidimą ir į pateiktą eksperto išvadą.

96 Dėl Zanders vaidmens nutraukiant pažeidimą reikia pažymėti, kad savo 2000 m. gruodžio 12 d. atsakyme į PK ši įmonė nurodė 1996 m. balandžio 1 d. International Paper generalinio direktoriaus laišką, skirtą visiems grupės darbuotojams, kuriame atkreipiamas dėmesys į tai, kad grupė teikia didžiausią reikšmę įstatymų ir etikos normų paisymui santykiuose su vartotojais, komerciniais partneriais, administracinės valdžios institucijomis ir kitomis įstaigomis. Ji taip pat paminėjo jos patalpose surengtą susitikimą, skirtą užtikrinti, kad administracijos darbuotojai laikytųsi konkurencijos teisės, ir parengti konkurencijos teisės reikalavimų laikymosi programą. Ji taip pat nurodė tą aplinkybę, kad jos padalinio prezidentas, 1996 m. sausio 1 d. tapęs ESKPGA prezidentu, pradėjęs pirmininkauti asociacijai viešai ir nedviprasmiškai pareiškė, jog įmonė nutraukė bet kokią veiklą kartelyje.

97 Reikia pripažinti, kad pirmesniame punkte minėtus įrodymus Zanders pateikė savo atsakyme į PK, pagrįsdama pastabas, skirtas paneigti Komisijos kaltinimą PK, jog slapti ryšiai buvo palaikomi po 1995 m. rudens. Tiksliau tariant, tuos įrodymus Zanders pateikė argumentuodama, kad nuo 1995 m. rudens ji nebedalyvavo slaptuose kartelio susitikimuose ar suderintuose veiksmuose dėl kainų su savo konkurentais, kad jos kainų nustatymo politika buvo formuojama savarankiškai, o didesnių kainų 1996 m. rugsėjo mėn. negalima laikyti slapto susitikimo pasekme.

98 Tačiau visiškai neabejotina, kad Komisija per administracinę procedūrą atsižvelgė į pirmesniame punkte Zanders pateiktus argumentus. Sprendime Zanders atžvilgiu nustatyta pažeidimo pabaiga iš tiesų yra 1995 m. rugsėjo mėn., o ne 1997 m. kovo mėn., kaip nurodyta PK.

99 Tačiau nei 2000 m. gruodžio 12 d. Zanders atsakymas į PK, nei 2001 m. kovo 2 d. Komisijai atsiųstos papildomos Zanders pastabos nerodo, kad Zanders per administracinę procedūrą pateikė šio sprendimo 96 punkte minėtų ar kokių nors kitų įrodymų, jog ji atliko lemiamą vaidmenį nutraukiant neteisėtą kartelį, kaip ji dabar siekia tai padaryti, todėl nustatant baudą buvo pagrindas pripažinti tokią aplinkybę lengvinančia. Tokiomis aplinkybėmis Zanders negali kaltinti Komisijos gero administravimo principo pažeidimu, remdamasi tuo, kad pastaroji neatsižvelgė tiek į minėtus, tiek kitus įrodymus, kuriais tariamai ketinta įrodyti, kad ji turėjo lemiamą įtaką nutraukiant kartelį dar prieš Komisijai imantis pirmųjų tyrimo veiksmų.

100 Taip pat reikėtų pažymėti, kad savo atsakyme į PK Zanders neteigė atlikusi išimtinai pasyvų vaidmenį kartelyje. Todėl šiuo atžvilgiu ji negali remtis motyvų nenurodymu sprendime. Be to, kalbant apie laikotarpį nuo 1992 m. iki 1995 m. rudens, savo atsakyme į PK Zanders neigė atlikusi pagrindinį ar vadovaujamąjį vaidmenį, kuris jai buvo priskirtas PK 187–199 punktuose. Taigi Zanders tvirtino, kad nebuvo sunkinančių aplinkybių. Tačiau Komisija nenustatė jokių sunkinančių aplinkybių Zanders atžvilgiu.

101 Koehler, MHTP ir Zanders iš PricewaterhouseCoopers užsakė 2001 m. kovo 2 d. ataskaitą „Konkurencinė padėtis Europos savaiminio kopijavimo popieriaus rinkoje nuo 1995 m. vasaros ar rudens iki 1997 m. vasario ar kovo mėn. (toliau – PricewaterhouseCoopers ataskaita).

102 Iš laiško, pridėto prie Komisijai išsiųstos PricewaterhouseCoopers ataskaitos, aišku, kad pagrindinis šios ataskaitos tikslas buvo paneigti visus Komisijos tvirtinimus PK dėl kartelio veikimo savaiminio kopijavimo popieriaus rinkoje nuo 1995 m. vasaros ar rudens iki 1997 m. vasario ar kovo mėnesių. Be to, ataskaitos baigiamojoje dalyje aiškiai minima aplinkybė, kad ekonominė analizė rodo, jog trijų nagrinėjamų gamintojų veiksmai nuo 1995 m. vasaros ar rudens iki 1997 m. vasario ar kovo mėn. nebuvo suderinti.

103 Reikia pripažinti, kad PricewaterhouseCoopers ataskaita susijusi su laikotarpiu, kurio neapima sprendime nustatytas pažeidimo laikotarpis. Todėl šiuo atžvilgiu ataskaita neturi reikšmės.

104 Tačiau skaitant ieškinį tampa aišku, kad Zanders kaltinimai susiję su tuo, jog Komisija neatsižvelgė į informaciją, taip pat pateiktą PricewaterhouseCoopers ataskaitoje, kuria siekiama įrodyti, kad mėginimų sudaryti kainų kartelį laikotarpiu nuo 1992 m. sausio mėn. iki 1995 m. rudens poveikis buvo minimalus arba jo iš viso nebuvo.

105 Šiuo atžvilgiu, net jei būtų nuspręsta, kad reikia atsižvelgti į papildomą informaciją, pateiktą visiškai nereikšmingam faktui patvirtinti, Komisija negali būti kaltinama dėl to, jog neatsižvelgė į Zanders argumentus dėl tariamai riboto kartelio poveikio.

106 Iš tiesų sprendimo 388 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:

„AWA, Carrs, MHTP (Stora), Koehler, Sappi ir Zanders tvirtina, kad tikrasis kartelio poveikis savaiminio kopijavimo popieriaus rinkai EEE buvo labai ribotas ar kad kartelis visai neturėjo neigiamo poveikio. Šiuo atžvilgiu jos iš esmės nurodo tai, kad poveikis kainoms buvo ribotas arba jo iš viso nebuvo, nes rinkoje realiai taikytos kainos buvo mažesnės už sutartus ar paskelbtus didinimus. Šių kartelio dalyvių teigimu, tai rodo, kad sutarti kainų didinimai praktiškai nebuvo įgyvendinti. Jos pateikė daug argumentų šiam teiginiui pagrįsti: kainos ir gamintojų pelnas gerokai sumažėjo; savaiminio kopijavimo popieriaus kainos iš esmės atspindi celiuliozės savikainos ir paklausos pokyčius, o vėlesniais kartelio etapais – gamybos pajėgumų suvaržymus; gamintojai ir toliau konkuravo; gamintojai turėjo individualiai derėtis su klientais dėl kainų didinimo“.

107 Nors toje sprendimo ištraukoje aiškiai neminima PricewaterhouseCoopers ataskaita, kurią Zanders atsiuntė Komisijai per administracinę procedūrą, ta ištrauka neabejotinai įrodo, kad Komisija per procedūrą atsižvelgė į informaciją, visų pirma į tą, kurią pateikė Zanders, siekdama įrodyti, jog mėginimų sudaryti kainų kartelį poveikis kainoms pažeidimo laikotarpiu buvo nedidelis arba jo iš viso nebuvo. Tai, kad Komisija atmetė įmonių argumentus, kuriais tą informaciją norėta patvirtinti, rodo, kad ji manė, jog tų argumentų nepakako pakeisti sprendimo 382–387 konstatuojamosiose dalyse išreikštą nuomonę dėl tikrojo pažeidimo poveikio rinkai. Kita vertus, ta ištrauka negali būti aiškinama kaip patvirtinanti, kad Komisija, tirdama bylą, tinkamai neatsižvelgė į argumentus, kuriuos Zanders pateikė gindamasi (šiuo klausimu žr. 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Thyssen Stahl prieš Komisiją, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 118 punktą).

108 Remiantis tokia analize, penktąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

6. Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, pagrįsto gero administravimo principo, teisės susipažinti su bylos medžiaga ir teisės į gynybą pažeidimu, nes tam tikrus tyrimo bylos dokumentus buvo sunku surasti, o tą bylą sudarančių dokumentų sąrašo neįmanoma panaudoti

a) Šalių argumentai

109 AWA tvirtina, kad kartu su pastoviosios atminties kompaktiniu disku per administracinę procedūrą pateikto dokumentų sąrašo nebuvo įmanoma panaudoti. Iš esmės ji teigia, kad sąraše nebuvo nei susijusių dokumentų rodyklės, nei jų aprašymo, o tik nurodyta, kodėl kai kurie iš tų dokumentų tariamai konfidencialūs, ir atitinkamos galimai nekonfidencialios versijos vieta.

110 Koehler tvirtina, kad prieš išsiųsdama pastoviosios atminties kompaktinį diską PK adresatams, Komisija pašalino iš bylos tam tikrus konfidencialius dokumentus ir pakeitė juos nekonfidencialiomis versijomis, kurios buvo įtrauktos į kitą bylos vietą. Tačiau nei PK, nei sprendime Komisija nepasivargino atitinkamai pakeisti nuorodų į perkeltus dokumentus. Be to, ji nepaminėjo, kad tos nekonfidencialios versijos apskritai yra ir nenurodė, kaip jų ieškoti byloje. Komisijos sudarytas dokumentų sąrašas leido tik labai apytikriai identifikuoti atitinkamus dokumentus. Kartais netgi nebuvo įmanoma jų surasti.

111 Komisija mano, kad jos negalima kaltinti dėl jokio teisės į gynybą pažeidimo. Pirma, kartu su pastoviosios atminties kompaktiniu disku ji pateikė įmonėms įvairių bylos dokumentų sąrašą, suklasifikavusi dokumentus kaip įprasta, pagal jų prieinamumo laipsnį. Antra, PK nurodyti dokumentai jau buvo prie jo pridėti kartu su sąrašu, nurodančiu ryšį tarp konfidencialios ir nekonfidencialios versijų.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

112 Iš informacijos, kurią Komisija pateikė dviejose nagrinėjamose bylose (T‑118/02 ir T‑125/02), aišku, kad 2000 m. liepos 26 d. ji išsiuntė adresatams PK, o kartu su PK bei jame minėtais dokumentais ir pridėtų dokumentų sąrašą. Tą sąrašą Komisija pateikė kaip priedą prie savo atsiliepimo į ieškinį byloje T‑125/02. Pirmosios instancijos teismo prašymu Komisija taip pat pateikė tą sąrašą byloje T‑118/02.

113 Nagrinėjamame sąraše kiekvieno PK nurodyto dokumento atveju, laikantis PK pateiktų nuorodų į tuos dokumentus tvarkos, pateikiamas trumpas dokumento apibūdinimas, įmonės, kurios patalpose tas dokumentas rastas ar jį išsiuntusio asmens tapatybė, dokumento numeris ir, jei reikia, nekonfidencialios versijos numeris.

114 2000 m. rugpjūčio 1 d. PK adresatai iš Komisijos kartu su pastoviosios atminties kompaktiniu disku, kuriame įrašyta visa Komisijos tyrimo byla, taip pat gavo sąrašą, pavadintą „Dokumentų sąrašas“, kuriame pagal dokumento numeraciją byloje nurodytas kiekvieno dokumento prieinamumo kodas (A – prieinamas; PA – iš dalies prieinamas; NA – neprieinamas). Dokumentų, kurie klasifikuojami kaip neprieinami, ir dokumentų, kurie klasifikuojami kaip iš dalies prieinami, sąraše nurodyta, kurioje bylos vietoje galima rasti nekonfidencialią atitinkamo dokumento ar jo dalies versiją ir (arba) atitinkamo dokumento turinio ar jo dalies turinio santrauką. Taip padariusi, Komisija visiškai paisė savo pranešimo dėl vidaus darbo tvarkos taisyklių, taikomų svarstant prašymus suteikti teisę susipažinti su dokumentais bylose pagal EB sutarties (81) ir (82) straipsnius, EAPB sutarties 65 ir 66 straipsnius ir Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4064/89 (OL C 23, p.3), II A 1.4 punkto nuostatų.

115 Turėdamos ir prie PK pridėtų dokumentų sąrašą, ir ankstesniame punkte minėtą „Dokumentų sąrašą“, AWA ir Koehler, kaip ir kiti PK adresatai, galėjo visiškai netrukdomos tyrimo byloje surasti dokumentus, kurių ieškojo (jų pradinę arba nekonfidencialią versiją), remdamosi tuose sąrašuose nurodytu prieinamumo kodu.

116 Reikia pripažinti, kaip savo procesiniuose dokumentuose, susijusiuose su byla T‑125/02, patvirtina pati Komisija dėl PK minėtų dokumentų (būtent tų, kuriuos konkrečiai nurodė Koehler), kurie buvo priskirti prie neprieinamų arba iš dalies prieinamų, kad PK adresatai iš karto nerado jų nekonfidencialios versijos ar turinio santraukos toje vietoje, kuri atitiko jų numerį byloje, todėl turėjo remtis sąrašu, kad galėtų byloje surasti tą nekonfidencialią versiją ar santrauką. Tačiau nedidelis nepatogumas ir nedidelės laiko sąnaudos, kuriuos susiklosčius tokiai situacijai galėjo patirti PK adresatai, aiškiai negali būti laikomi galinčiais turėti įtakos sprendimo teisėtumui.

117 Todėl šeštąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

7. Dėl septintojo ieškinio pagrindo, pagrįsto gero administravimo principo ir teisės į gynybą pažeidimu, nes apie sprendimą buvo pranešta per vėlai

a) Šalių argumentai

118 AWA teigia, kad nors akivaizdu, jog sprendimas buvo priimtas 2001 m. gruodžio 20 d., apie jį jai buvo pranešta tik 2002 m. vasario 8 dieną. Ji priduria, kad, nepaisant tokio pavėluoto pranešimo priežasčių, ji per pusantro mėnesio nuo sprendimo priėmimo dienos negalėjo paaiškinti, ypač savo klientams, kodėl jai buvo paskirta didžiausia individuali bauda iš visų kada nors paskirtų.

119 Komisija atsako, kad 2002 m. vasario 5 d. ji priėmė trumpą savo 2001 m. gruodžio 20 d. Sprendimo klaidų atitaisymą, nes pasikeitė ieškovės bendrovės pavadinimas. Todėl pranešimas apie sprendimą 2002 m. vasario 8 d., pateiktas kartu su klaidų atitaisymu ir padarytų pakeitimų paaiškinimu, negali būti laikomas pavėluotu.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

120 Iš 2002 m. vasario 7 d. laiško, kuriuo už konkurenciją atsakingas Komisijos narys pranešė apie sprendimą jo adresatams, įskaitant AWA, aišku, kad sprendimas buvo priimtas 2001 m. gruodžio 20 d., o klaidų atitaisymas padarytas 2002 m. vasario 5 d. rašytine procedūra E/177/2002. Tokio klaidų atitaisymo faktas paaiškina, kodėl apie sprendimą jo adresatams pranešta praėjus pusantro mėnesio nuo jo priėmimo. Laikas nuo sprendimo priėmimo iki klaidų atitaisymo negali būti laikomas pernelyg ilgu.

121 Jei AWA argumentus reikia suprasti kaip kaltinimą, kad Komisija viešai paskelbė sprendimą prieš pranešdama jo adresatams ir taip neleido AWA pateikti paaiškinimų tretiesiems asmenims dėl to sprendimo motyvų, reikia pažymėti, kad AWA nepateikia jokių patvirtinančių įrodymų, kad Komisija atskleidė sprendimo turinį prieš pranešdama apie jį adresatams. Bet kuriuo atveju, net jei taip būtų, reikėtų pripažinti, nors ir labai apgailestaujant dėl tokio elgesio, kad Sprendimas jau buvo priimtas ir jo teisėtumui negali turėti įtakos veiksmai, atlikti jį priėmus (1983 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo IAZ ir kt. prieš Komisiją, 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 16 punktas).

B – Dėl ieškinių pagrindų, pagrįstų EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimu bei Komisijos klaidomis vertinant tam tikrų įmonių dalyvavimą pažeidime

122 Trys įmonės, būtent Bolloré, Divipa ir Zicuñaga, ginčija Komisijos vertinimų, susijusių su jų dalyvavimu pažeidime, pagrįstumą.

1. Bolloré situacija

123 Pirmiausia reikėtų priminti, kad sprendime (353–356 konstatuojamosiose dalyse) Komisija Bolloré laiko atsakinga už pažeidimą, visų pirma remdamasi jos tiesioginiu asmeniniu dalyvavimu kartelio veikloje, ir, antra, – jos atsakomybe už dukterinės bendrovės Copigraph dalyvavimą kartelyje. Tačiau buvo pripažinta (žr. šio sprendimo 66–81 punktus), kad Bolloré negalėjo iš PK sužinoti apie kaltinimą dėl asmeninio dalyvavimo kartelyje nei apie faktines aplinkybes, kurias Komisija nurodė sprendime, siekdama pagrįsti tą kaltinimą. Tokia išvada reiškia, kad nėra prasmės vertinti Bolloré argumentų dėl esmės, kuriuo ji ginčija išvados, kad asmeniškai ir tiesiogiai dalyvavo kartelyje, pagrįstumą.

124 Todėl reikėtų išnagrinėti Bolloré argumentus, kad Komisija klydo pripažindama ją atsakinga už neteisėtą dukterinės bendrovės Copigraph elgesį kartelyje.

a) Šalių argumentai

125 Bolloré pažymi, jog Komisija tam, kad pripažintų ją atsakinga už Copigraph veiksmus, sprendime remiasi dviem veiksniais, t. y. pirma, kad Copigraph pažeidimo metu buvo jai visiškai priklausanti dukterinė bendrovė ir, antra, kad ji neabejotinai turėjo būti informuota apie Copigraph dalyvavimą kartelyje.

126 Ji tvirtina, kad pirmojo veiksnio nepakanka pripažinti ją atsakinga už Copigraph pažeidimą. Tam, kad Komisija galėtų daryti prielaidą, jog patronuojanti bendrovė darė lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės veiksmams, būtina pateikti papildomų įrodymų. Tačiau šioje byloje tokių įrodymų nėra. Bolloré savo atsakyme į PK iš esmės paaiškino, kad Copigraph turėjo didelę autonomiją vykdydama savo komercinę politiką, ir Komisija to neginčijo. Be to, Copigraph apyvarta sudarė tik trečdalį Bolloré Tonon le Beno popieriaus fabriko apyvartos, o Bolloré ir Copigraph verslo santykiai tame fabrike nebuvo susiję su jokiais Copigraph komercinės autonomijos apribojimais.

127 Bolloré pažymi, kad Komisija antrąjį veiksnį kildina iš trijų faktinių aplinkybių, t. y. to, kad Copigraph priklausė jos „Specialiojo popieriaus“ padaliniui, kad to padalinio direktorius V. buvo ir Copigraph generalinis direktorius, ir Bolloré Tonon le Beno popieriaus fabriko generalinis direktorius ir kad tuometinis Copigraph komercijos direktorius J. B. nuo 1994 m. taip pat užėmė su pardavimu susijusias pareigas Tonon le Beno popieriaus fabrike. Tačiau šios trys aplinkybės neleidžia daryti išvados, kad Bolloré buvo neabejotinai informuota apie Copigraph dalyvavimą kartelyje.

128 Komisijos teigimu, neginčijama, kad 1990–1998 m. Copigraph buvo visiškai Bolloré priklausanti dukterinė bendrovė. Remiantis teismų praktika, to pakanka padaryti prielaidą, kad Bolloré darė lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės veiksmams. Tokią prielaidą taip pat patvirtina sprendimo 353–355 konstatuojamosiose dalyse minėti įrodymai.

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

129 Pirmiausia reikia pažymėti, kad Bolloré, ginčydama pažeidimo trukmę, neneigia Copigraph dalyvavimo kartelio veikloje.

130 Jos argumentai iš esmės prilygsta tvirtinimui, kad įrodymai, kuriais Komisija rėmėsi sprendime, neleidžia jai pripažinti Bolloré atsakinga už dukterinės bendrovės Copigraph dalyvavimą kartelyje.

131 Reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismų praktika, aplinkybė, jog dukterinė bendrovė turi savarankišką teisinį subjektiškumą, dar nereiškia, kad už jos elgesį atsakomybė negali tekti patronuojančiai bendrovei, ypač jeigu dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus (žr. 1972 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo ICI prieš Komisiją, 48/69, Rink. p. 619, 132 ir 133 punktus; Sprendimo Geigy prieš Komisiją, 52/69, Rink. p. 787, 44 punktą ir 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją, C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 26 punktą).

132 Šiuo atžvilgiu, nors įrodymai, susiję su tuo, kad 100 % dukterinės bendrovės akcijų priklauso jos patronuojančiai bendrovei, įtikinamai patvirtina, jog patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką dukterinės bendrovės elgesiui rinkoje, to savaime nepakanka priskirti patronuojančiai bendrovei atsakomybę už dukterinės bendrovės elgesį (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 131 punkte minėto sprendimo Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją 27–29 punktus ir generalinio advokato J. Mischo išvados toje byloje, Rink. p. I‑9928, 17‑62 punktus). Reikia įrodyti ne tik turimą akcijų dalį, bet ir pateikti papildomų įrodymų. Tokie įrodymai nebūtinai turi būti patronuojančios bendrovės instrukcijos savo dukterinei bendrovei dalyvauti kartelyje (šiuo klausimu žr. minėtos išvados 40, 48 ir 51 punktus).

133 Šioje byloje iš sprendimo 353 ir 354 konstatuojamųjų dalių aišku, kad pripažindama Bolloré atsakinga už Copigraph dalyvavimą kartelyje, Komisija rėmėsi ne vien neginčijamu faktu, kad pažeidimo metu Bolloré priklausė 100 % Copigraph akcijų, bet ir kitomis faktinėmis aplinkybėmis, nurodytomis šio sprendimo 127 punkte, kad nustatytų, jog Copigraph visais esminiais aspektais vykdė nurodymus, kuriuos jai davė Bolloré.

134 Nurodydama savo 2000 m. lapkričio 28 d. atsakyme į PK pateiktus argumentus, Bolloré pažymi įvairias aplinkybes, kuriomis siekia įrodyti, kad pažeidimo metu Copigraph turėjo visišką kome