GENERALINIO ADVOKATO

Y. BOT IŠVADA,

pateikta 2007 m. vasario 15 d.( )

Byla C‑386/05

Color Drack GmbH

prieš

LEXX International Vertriebs GmbH

(Oberster Gerichtshof (Austrija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – 5 straipsnio 1 punkto b papunktis – Speciali jurisdikcija sutartinių prievolių srityje – Prekių pardavimas – Kelios pristatymo vietos vienoje valstybėje narėje“

1. Ši byla dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra pirmoji, susijusi su Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001( ), kuris nustato specialios jurisdikcijos sutartinių prievolių srityje taisykles, nukrypstančias nuo principo, kad jurisdikcija yra grindžiama atsakovo nuolatine gyvenamąja vieta, 5 straipsnio 1 punkto išaiškinimu.

2. Šios nuostatos b papunktyje yra numatyta, kad jeigu ginčas yra susijęs su tarptautine prekių pardavimo sutartimi, ieškovas gali iškelti bylą atsakovui vietos, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį, teisme.

3. Šioje byloje kyla klausimas, ar minėta nuostata yra taikytina ir, jeigu taip, kaip ji turi būti taikoma, kai ieškinys yra susijęs su prekėmis, kurios buvo pristatytos į kelias vietas vienoje valstybėje narėje.

4. Šioje išvadoje teigsiu, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktis taikytinas esant kelioms pristatymo vietoms, jeigu jos visos yra vienoje valstybėje narėje. Taip pat įrodinėsiu, kad jeigu ieškinys yra vienodai susijęs su visais pristatymais, klausimas, ar ieškovas bylą atsakovui gali kelti bet kurios iš pristatymo vietų teisme, ar turi pareikšti savo ieškinį vienos konkrečios iš šių pristatymo vietų teisme, turi būti sprendžiamas pagal nacionalinę teisę ir kad jei nacionalinėje teisėje nėra jokių taisyklių dėl to, ieškovas bylą atsakovui gali iškelti savo pasirinktos pristatymo vietos teisme.

I – Teisės aktai

5. Reglamentas Nr. 44/2001 buvo priimtas remiantis EB sutarties IV antraštinės dalies nuostatomis, suteikiančiomis Bendrijai įgaliojimus nustatyti priemones, kurios yra susijusios su teisminiu bendradarbiavimu civilinėse bylose ir kurios būtinos, kad vidaus rinka deramai veiktų.

6. Jis buvo skirtas 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencijai dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo( ) pakeisti visose valstybėse narėse( ). Reglamentas Nr. 44/2001 įsigaliojo 2002 m. kovo 1 d. Jis taikomas tik byloms, kurios iškeliamos, ir dokumentams, kurie formaliai parengiami arba užregistruojami kaip autentiški dokumentai po šio reglamento įsigaliojimo( ).

7. Bendrijos teisės aktų leidėjas nusprendė užtikrinti tikrąjį Briuselio konvencijos tęstinumą, todėl Reglamente Nr. 44/2001 ja daug remiamasi( ). Jame pakartojama šioje konvencijoje numatyta jurisdikcijos taisyklių sistema, grindžiama principu, kad jurisdikciją turi atsakovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismai, kurį papildo išimtinės arba konkuruojančios jurisdikcijos taisyklės.

8. Reglamento Nr. 44/2001 2 straipsnio 1 punkte yra nustatyta:

„Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos tos valstybės narės teismuose.“

9. Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnyje yra parašyta:

„Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl:

1. a) sutarties gali būti iškelta prievolės, kuria grindžiamas ieškinys, vykdymo vietos teismuose;

b) pagal šią nuostatą ir jeigu nesusitariama kitaip, prievolės, kuria grindžiamas ieškinys, vykdymo vieta yra:

– parduodant prekes – valstybėje narėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį,

– teikiant paslaugas – valstybėje narėje, kurioje paslaugos buvo arba turėtų būti suteiktos pagal sutartį;

c) a papunktis taikomas tuomet, kai netaikomas b papunktis;

<…>“ (Pataisytas vertimas)

II – Ginčas pagrindinėje byloje

10. Ginčas pagrindinėje byloje kilo tarp bendrovės Color Drack GmbH( ), kurios buveinė yra Švarcache (Austrija), ir bendrovės LEXX International Vertriebs GmbH( ), kurios buveinė yra Niurnberge (Vokietija).

11. Color Drack nupirko iš LEXX International Vertriebs saulės akinius, už kuriuos pati visiškai atsiskaitė, tačiau LEXX International Vertriebs turėjo pristatyti juos tiesiogiai Color Drack klientams, esantiems skirtingose Austrijos vietose.

12. Vėliau Color Drack grąžino LEXX InternationalVertriebs neparduotus saulės akinius ir pareikalavo, kad ši bendrovė grąžintų 9 291,56 EUR, pridėjus palūkanas ir papildomas išlaidas. Kadangi ši suma nebuvo sumokėta, 2004 m. gegužės 10 d. Color Drack pareiškė LEXX InternationalVertriebs ieškinį dėl mokėjimo Bezirksgericht St Johann im Pongau (Apylinkės teismas) (Austrija), kurio apylinkėje yra jos buveinė.

13. Taikydamas Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktį šis teismas pareiškė turįs teritorinę jurisdikciją nagrinėti šį ieškinį. Jis nusprendė, kad prievolės atsiimti neparduotas prekes vykdymo vieta laikytina Color Drack įsisteigimo vieta. Taip pat jis patenkino ieškinį iš esmės.

14. LEXX InternationalVertriebs pareiškė apeliacinį skundą Zalcburgo Landesgericht (Apygardos teismas)

(Austrija), kuris panaikino šį sprendimą, remdamasis tuo, kad bylą pirmojoje instancijoje nagrinėjęs teismas neturėjo teritorinės jurisdikcijos.

15. Šis apeliacinės instancijos teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje yra numatyta vienintelė prievolės vykdymo vieta visiems iš prekių pardavimo sutarties kylantiems reikalavimams, tarp jų ir ieškiniui dėl atlyginimo grąžinus prekes. Šio teismo teigimu, remiantis šia nuostata tokia prievolės vykdymo vieta negali būti atskirai nustatyta, jeigu prekės buvo pristatytos keliems klientams, esantiems skirtingose Austrijos vietose.

16. Zalcburgo Landesgericht padarė išvadą, jog dėl to, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktis netaikytinas, remiantis šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto c papunkčiu turi būti taikomas to paties reglamento 5 straipsnio 1 punkto a papunktis. Remiantis šiomis nuostatomis Color Drack ieškinį dėl mokėjimo turėjo pareikšti Niurnbergo teismui, turinčiam jurisdikciją kaip vietos, kur turi būti vykdoma prievolė, kuria grindžiamas ieškinys, teismas.

17. Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis teismas) (Austrija), kuriame Color Drack pateikė kasacinį skundą, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio išaiškinimo.

18. Savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą jis nurodo, kad šią nuostatą supranta taip. Visų pirma ji, kadangi numato specialią jurisdikciją, turi būti aiškinama griežtai. Toliau, skirtingai nei Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkte, Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b punkte yra numatyta vienintelė prievolės vykdymo vieta visiems iš prekių pardavimo arba paslaugų teikimo sutarties kylantiems reikalavimams. Galiausiai būtent vieta, kur iš tikrųjų buvo pateiktos prekės, yra lemiamas tarptautinės jurisdikcijos kriterijus.

19. Oberster Gerichtshof teigimu, teismo, į kurį pirmojoje instancijoje kreipėsi ColorDrack, jurisdikcija būtų neginčytina, jei visos prekės būtų pristatytos šiai bendrovei į Švarcachą. Tačiau jis kelia klausimą, ar ši jurisdikcija gali būti pripažinta, jei prekės buvo pristatytos ne tik šio teismo apylinkėje, bet ir į skirtingas įgijėjo valstybės narės vietas.

20. Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus, Oberster Gerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

„Ar (Reglamento Nr. 44/2001) 5 straipsnio 1 punkto b papunktį reikia aiškinti taip: vienoje valstybėje narėje įsisteigusiam prekių pardavėjui, kuris pagal susitarimą pristatė prekes į įvairias vietas kitoje valstybėje narėje joje įsisteigusiam pirkėjui, pirkėjas gali iškelti bylą dėl iš sutarties kylančio reikalavimo, susijusio su visais (kai kuriais) pristatymais, jei reikia, ieškovo pasirinkimu, vienos iš (prievolės vykdymo) vietos teisme?“

III – Nagrinėjimas

21. Oberster Gerichtshof savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priminė, kad jo sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti toliau skundžiami teismine tvarka. Taigi pagal EB 68 straipsnį jis yra kompetentingas kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl Reglamento Nr. 44/2001 nuostatos išaiškinimo.

22. Taip pat yra aišku, kad Reglamentas Nr. 44/2001 yra taikytinas šioje byloje, nes sutartis, kuria Color Drack grindžia savo ieškinį, yra prekių pardavimas, ir ši byla buvo pradėta ieškiniu dėl mokėjimo, pareikštu po 2002 m. kovo 1 dienos.

23. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudicinis klausimas susideda iš dviejų dalių. Visų pirma šis teismas siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktis yra taikomas, jeigu prekės šalių susitarimu buvo pristatytos į skirtingas vietas vienoje valstybėje narėje.

24. Toliau, jei atsakymas į šį klausimą būtų teigiamas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo patikslinti, ar ieškovas, jeigu ieškinys yra susijęs su visais pristatymais, gali iškelti bylą atsakovui savo pasirinktos pristatymo vietos teisme.

25. Kiekvieną iš šių punktų išnagrinėsiu paeiliui.

A – Dėl Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio taikymo esant kelioms pristatymo vietoms vienoje valstybėje narėje

26. LEXX International Vertriebs, taip pat Vokietijos ir Italijos vyriausybės teigia, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktis esant kelioms pristatymo vietoms netaikytinas.

27. Vokietijos vyriausybė pažymi, kad šios nuostatos taikymas tokiu atveju prieštarautų jos formuluotei, kurioje minima viena pristatymo vieta( ). Šios vyriausybės teigimu, toks taikymas taip pat prieštarautų šio reglamento bendram kontekstui. Šiuo atžvilgiu ji nurodo, kad ginčijama nuostata, kaip specialios jurisdikcijos taisyklė, turi būti aiškinama griežtai. Taip pat ji remiasi minėto reglamento 5 straipsnio 1 punkto c papunkčiu, pagal kurį šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto a papunktis taikomas tuomet, kai nėra tos pačios nuostatos b papunktyje reikalaujamų sąlygų.

28. Vokietijos vyriausybė, kurią palaiko Italijos vyriausybė, taip pat nurodo Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio tikslą. Ji tvirtina, kad šios nuostatos tikslas – leisti sutarties šalims nustatyti teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti šia sutartimi grindžiamus ieškinius, ir išvengti kelių teismų jurisdikcijos. Ji teigia, kad minėta nuostata reglamentuoja ne tik tam tikros valstybės narės teismų tarptautinę, bet ir teritorinę jurisdikciją.

29. Vokietijos ir Italijos vyriausybės pažymi, kad pristatymo į skirtingas vietas atveju neįmanoma vienos prievolės vykdymo vietos nustatyti remiantis kriterijais, numatytais Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje, ir kad jei ieškovui būtų leista pareikšti savo ieškinį vienoje iš pristatymo vietų arba kiekvienoje iš šių vietų, tai prieštarautų šios nuostatos tikslui.

30. Be to, Italijos vyriausybė primena, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkte numatytas jurisdikcijos pasirinkimas buvo nustatytas siekiant tinkamai vykdyti teisingumą. Tačiau, jos teigimu, jei yra kelios sutartinės prievolės vykdymo vietos, neįmanoma nustatyti, kurios atžvilgiu ryšys tarp ginčo ir jurisdikciją turinčio teismo yra glaudžiausias.

31. Galiausiai Vokietijos vyriausybė teigia, kad jos aiškinimas atitinka Teisingumo Teismo poziciją sprendime Besix( ), kuriame jis nusprendė, kad jurisdikcijos pasirinkimas sutartinių prievolių srityje, numatytas Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkte, negalėjo būti taikomas reikalavimui, susijusiam su įsipareigojimu susilaikyti nuo veiksmų, neturinčiam jokių geografinių ribų.

32. Nepritariu šiam nagrinėjimui. Kaip ir Jungtinės Karalystės vyriausybė bei Europos Bendrijų Komisija, manau, kad jurisdikcijos pasirinkimas, numatytas Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje, yra taikytinas, jeigu prekės šalių susitarimu buvo pristatytos į skirtingas vietas vienoje valstybėje narėje.

33. Savo poziciją grindžiu Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkte nustatyta sistema ir šio reglamento tikslais, kuriuos vertinu atsižvelgdamas į Briuselio konvencijoje numatytą pasirenkamosios jurisdikcijos sistemą sutartinių prievolių srityje ir šios sistemos trūkumus.

34. Prieš išdėstydamas atitinkamus motyvus turiu nurodyti priežastis, dėl kurių, mano nuomone, Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio formuluotė nepateikia atsakymo į nagrinėjamą klausimą.

1. Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio formuluotė

35. Priešingai nei Vokietijos vyriausybė, manau, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio formuluotė neleidžia išspręsti klausimo, ar šioje nuostatoje numatytas jurisdikcijos pasirinkimas turi būti taikomas esant kelioms pristatymo vietoms.

36. Šiuo atžvilgiu nemanau, kad atsakymas į šį klausimą gali kilti iš nuorodos į vienintelę pristatymo vietą, kaip atrodytų iš žodžių „vieta <…> valstybėje narėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį“.

37. Iš esmės klausimas, į kurį reikia atsakyti, yra susijęs su minėtos nuostatos dalykine taikymo sritimi. Ši taikymo sritis ginčijamoje nuostatoje yra apibrėžta sąvoka „parduodant prekes“, o ne žodžiais „vieta <…> valstybėje narėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį“. Šie žodžiai nurodo tik teritorinės jurisdikcijos kriterijų prekių pardavimo atveju. Jais patikslinama, kokia prievolės vykdymo vieta turi būti pasirinkta šios rūšies sutartyse siekiant nustatyti jurisdikciją turintį teismą.

38. Be to, Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje yra numatyta, kad ieškovas gali iškelti bylą prekių pristatymo vietos „teisme“. Atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės teismų teritorinės jurisdikcijos ribas, apibrėžtas nacionalinėse taisyklėse, pristatymai, įvykdyti skirtingose šios valstybės vietose, gali būti to paties teismo apylinkėje. Taigi tai, kad toje pačioje valstybėje narėje yra kelios pristatymo vietos, nebūtinai reiškia, kad nebenurodomas jurisdikciją turintis teismas.

39. Todėl, jei turėtume remtis tik Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio formuluote ir joje esančia nuoroda į vienintelę pristatymo vietą, dar kiltų klausimas, ar ši nuostata taikytina, jeigu visos pristatymo vietos yra vieno teismo apylinkėje.

40. Manau, kad šie samprotavimai rodo, jog Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio formuluotė nesuteikia aiškių ir tikslių nuorodų, leidžiančių atsakyti į klausimą, ar ši nuostata taikytina ir, jeigu taip, kaip ji turi būti taikoma esant kelioms pristatymo vietoms.

41. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Bendrijos teisės nuostata, jeigu jos formuluotė pati savaime neleidžia užtikrintai nustatyti, kaip ji turi būti suprantama ir taikoma tam tikroje situacijoje, turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ji yra, sistemą ir tikslus( ). Taigi atsakymas į nagrinėjamą klausimą turi būti nustatytas atsižvelgiant į bendrą Reglamento Nr. 44/2001 kontekstą ir tikslus.

2. Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkte nustatyta sistema ir šio reglamento tikslai

42. Kaip nurodžiau, Briuselio konvenciją pakeitusiame Reglamente Nr. 44/2001 daug ja remiamasi ir jis užtikrino jos tęstinumą. Taip pat matėme, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktis, palyginti su minėtos konvencijos 5 straipsnio 1 punktu, yra naujovė.

43. Siekiant gerai suprasti šios naujovės taikymo ribas ir išvadas, kurios turi būti padarytos dėl Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio taikymo sąlygų, atrodo, būtina priminti Briuselio konvencijoje numatytos pasirenkamosios jurisdikcijos sistemos sutartinių prievolių srityje turinį ir jos sukeltus sunkumus, kuriuos Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo išspręsti šiame reglamente.

a) Briuselio konvencijoje numatyta pasirenkamosios jurisdikcijos sistema sutartinių prievolių srityje ir jos aiškinimas teismų praktikoje

44. Valstybės narės Briuselio konvenciją priėmė remdamosi EB sutarties 220 straipsniu( ), pagal kurį valstybės narės veda tarpusavio derybas, kad savo nacionaliniams subjektams užtikrintų formalumų, reguliuojančių abipusį teismų ir arbitražo sprendimų pripažinimą ir vykdymą, supaprastinimą.

45. Konvencijos tikslas, remiantis jos preambule, – nustatyti paprastas taisykles, palengvinančias laisvą teismo sprendimų judėjimą. Teisingumo Teismo teigimu, ja siekiama „suvienodinti teismų jurisdikcijos taisykles Susitariančiosiose Šalyse, išvengiant <...> kelių teismų jurisdikcijos to paties teisinio santykio atžvilgiu, ir sustiprinti Bendrijoje įsisteigusių asmenų teisminę apsaugą, kartu leidžiant ieškovui lengvai nustatyti teismą, į kurį jis gali kreiptis, ir atsakovui pagrįstai numatyti teismą, kuriame jam gali būti iškelta byla“( ).

46. Taigi Briuselio konvencija iškeliamas tikslas išvengti kelių teismų jurisdikcijos to paties teisinio santykio atžvilgiu, suvienodinant valstybių narių teismų tarptautinės jurisdikcijos taisykles, tam naudojantis paprastomis nuostatomis, leidžiančiomis šalims lengvai nustatyti jurisdikciją turintį teismą.

47. Šie tikslai yra įgyvendinti šios konvencijos 2 straipsniu, kuris nustato pagrindinę taisyklę, kad jurisdikciją turi atsakovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismas.

48. Susitariančiosios Šalys minėtoje konvencijoje numatė, kad gali būti nukrypstama nuo šios pagrindinės jurisdikcijos. Jos nustatė kelias specialios jurisdikcijos taisykles, iš kurių vienos buvo privalomos, pavyzdžiui, nekilnojamojo turto, draudimo ir vartotojų sudarytų sutarčių srityse, kitos, nustatytos Briuselio konvencijos 5 straipsnyje, – pasirenkamojo pobūdžio, visų pirma sutartinių prievolių, išlaikymo arba žalos atlyginimo pareigų srityse.

49. Šios specialios jurisdikcijos taisyklės buvo nustatytos siekiant konkretaus tikslo. Kalbant apie 5 straipsnyje numatytas taisykles, Susitariančiosios Šalys norėjo leisti ieškovui pareikšti ieškinį teisme, kuris būtų fiziškai artimiausias ginčo aplinkybėms ir todėl galėtų geriausiai jas įvertinti. Minėtos taisyklės pagal P. Jenard pranešimą( ) grindžiamos „tuo, kad yra glaudus ryšys tarp ginčo ir teismo, kuris turi jį išnagrinėti“.

50. Taigi pirmosios Briuselio konvencijos redakcijos 5 straipsnyje buvo numatyta, kad sutartinių prievolių srityje atsakovui galima iškelti bylą „vietos, kur prievolė buvo arba turi būti įvykdyta“, teisme.

51. Teisingumo Teismas patikslino, pirma, į kurią prievolę reikia atsižvelgti ir, antra, kaip turi būti nustatyta šios prievolės vykdymo vieta.

52. Pavyzdžiui, 1976 m. spalio 6 d. Sprendime De Bloos( ) jis nusprendė, kad prievolė, į kurią turi būti atsižvelgiama, – tai prievolė, atitinkanti sutartinę teisę, kuria grindžiamas ieškovo ieškinys( ). Taigi tai yra sutartinė prievolė, dėl kurios yra pareikštas ieškinys teisme, kitaip tariant, ta prievolė, kurios nevykdymas yra nurodomas.

53. Tą pačią dieną sprendime Tessili( ) Teisingumo Teismas nusprendė, kad vieta, kur prievolė, kuria grindžiamas ieškinys, buvo arba turi būti įvykdyta, turi būti nustatyta remiantis teise, taikytina ginčijamai prievolei pagal teismo, į kurį buvo kreiptasi, įstatymų kolizijos taisykles.

b) Dėl Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto kilusios problemos

54. Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto aiškinimas, pateiktas teismų praktikoje, buvo daug kritikuotas. Iš dėl šios nuostatos kilusių problemų šiai bylai, man atrodo, svarbūs yra trys trūkumai, jeigu kalbėsime apie šios konvencijos tikslus.

55. Pirmasis trūkumas yra susijęs su kelių teismų jurisdikcijos nagrinėti ginčus, susijusius su ta pačia sutartimi, pavojumi.

56. Kaip matėme, Briuselio konvencija siekiama kiek įmanoma išvengti kelių teismų jurisdikcijos tos pačios sutarties atžvilgiu, taip norint užkirsti kelią pavojui, kad bus priimti vienas kitam prieštaraujantys sprendimai, ir palengvinti teismo sprendimų pripažinimą bei vykdymą už valstybės, kurioje jie buvo priimti, ribų( ).

57. Tačiau taikant kartu minėtus sprendimus De Bloos ir Tessili gali būti taip, kad ieškiniai, grindžiami skirtingomis, bet iš tos pačios sutarties kilusiomis prievolėmis, priklausys skirtingų valstybių narių teismų jurisdikcijai. Iš esmės dėl šios teismų praktikos suskaidomos prievolės, kurios kyla iš tos pačios sutarties, ir prievolės, kuria grindžiamas ieškinys, vykdymo vieta nustatoma remiantis teise, taikytina ginčijamai prievolei pagal teismo, į kurį buvo kreiptasi, įstatymų kolizijos taisykles.

58. Byla, kurioje buvo priimtas sprendimas Leathertex( ), gerai parodo šios teismų praktikos pasekmes. Šioje byloje viena iš Belgijos bendrovių, kuri vykdė Italijoje įsisteigusios bendrovės Leathertex prekybos agento funkcijas, Belgijoje šiai bendrovei iškėlė ieškinį dėl, pirma, nesumokėtų komisinių ir, antra, kompensacijos pažeidus pranešimo terminą nutraukiant sutartį sumokėjimo. Pagal Belgijos įstatymų kolizijos taisykles prievolė sumokėti kompensaciją pažeidus pranešimo terminą turėjo būti įvykdyta Belgijoje, o prievolė sumokėti komisinius – Italijoje. Šiame spendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad taikydamas teismų praktiką, suformuotą minėtuose sprendimuose De Bloos ir Tessili, Belgijos teismas galėjo nagrinėti tik ieškinį dėl kompensacijos pažeidus pranešimo terminą, nes kitas ieškinys priklauso Italijos teismų jurisdikcijai.

59. Teisingumo Teismas mėgino apriboti šios teismų praktikos poveikį. Sprendime Shenavai( ) jis nusprendė, kad jeigu konkrečiu atveju ginčas yra susijęs su keliomis prievolėmis, kurios kyla iš tos pačios sutarties ir dėl kurių yra pareikštas ieškovo ieškinys, ieškinį gavęs teismas, siekdamas nustatyti savo jurisdikciją, gali taikyti principą, kad šalutinė prievolė seka pagrindinę( ).

60. Tačiau kelių teismų jurisdikcijos pavojus išlieka, jeigu, kaip minėtoje byloje Leathertex, nagrinėjamos prievolės laikytinos lygiavertėmis. Šiuo atveju pagal Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punktą tas pats teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti viso ieškinio, pareikšto dėl dviejų lygiaverčių prievolių, kilusių iš tos pačios sutarties, jeigu pagal šio teismo valstybės kolizijos taisykles viena iš šių prievolių turi būti vykdoma šioje valstybėje, o kita – kitoje Susitariančiojoje Šalyje.

61. Antrasis Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto trūkumas yra susijęs su šio punkto įgyvendinimo sunkumais ir atitinkamai su sutarties šalims nepakankamai nuspėjamais jo taikymo rezultatais.

62. Kaip matėme, Briuselio konvencija siekiama leisti pakankamai informuotam atsakovui pagrįstai numatyti, kokiame kitame nei nuolatinės gyvenamosios vietos valstybės teisme jam gali būti iškelta byla( ). Taip šia konvencija siekiama stiprinti Bendrijoje įsisteigusių fizinių ir juridinių asmenų teisinę apsaugą, nustačius bendras jurisdikcijos taisykles, kurios užtikrintų aiškų jurisdikcijos paskirstymą įvairiems konkrečią bylą galintiems nagrinėti nacionaliniams teismams( ).

63. Tam, kad ūkio subjektai galėtų numatyti šių taisyklių taikymo rezultatus, jos turi būti labai paprastos. Tačiau pagal jurisdikciją turinčio teismo nustatymo metodą, apibrėžtą minėtuose sprendimuose De Bloos ir Tessili, būtina, kad ieškinį gavęs nacionalinis teismas atliktų kelis sudėtingus vertinimus, kurių rezultatų sutarties šalys negali lengvai numatyti.

64. Pavyzdžiui, ieškinį gavęs teismas iš pradžių turi apibūdinti prievolę, kuria grindžiamas ieškinys. Prireikus, jei ieškovas pareiškia savo ieškinį dėl kelių prievolių, šis teismas turi nustatyti, ar tarp jų yra pavaldumo ryšys, leidžiantis jam visą ieškinį nagrinėti remiantis minėtu sprendimu Shenavai.

65. Paskui ieškinį gavęs teismas turi nustatyti teisę, pagal jo nacionalines įstatymų kolizijos taisykles taikytiną prievolei, kuria grindžiamas ieškinys. Pavyzdžiui, prireikus jis turi remtis Romos konvencija dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, kuri buvo pateikta pasirašyti 1980 m. birželio 19 d. Romoje( ).

66. Pagal šios konvencijos nustatytą sistemą sutarčiai taikytina teisė yra šalių pasirinkta teisė. Šalims nepasirinkus taikytinos teisės, minėtoje konvencijoje yra nustatytas principas, kad sutarčiai turi būti taikoma teisė tos valstybės, su kuria sutartis yra labiausiai susijusi, ir preziumuojama, kad, išskyrus tam tikrus atvejus, ši valstybė – tai valstybė, kurioje šalis, turinti įvykdyti atitinkamą sutartinę prievolę, sutarties sudarymo metu turi nuolatinę buveinę.

67. Taip pasirinkta materialinė teisė taip pat gali būti tarptautinė sutartis, kurią atitinkama valstybė pasirašė ir ratifikavo, pavyzdžiui, Jungtinių Tautų konvencija dėl tarptautinio prekių pirkimo–pardavimo sutarčių, pasirašyta 1980 m. balandžio 11 d. Vienoje.

68. Galiausiai taikytinos materialiosios teisės pagrindu teismas turi nustatyti ginčijamos sutartinės prievolės vykdymo vietą. Jis gali pripažinti turįs jurisdikciją, tik jei ši vieta patenka į jo teritorinės jurisdikcijos sritį.

69. Taigi šis metodas yra sudėtingas ir susijęs su tarptautinių sutarčių, kurių kiekviena gali sukelti didelių aiškinimo sunkumų, taikymu( ).

70. Trečiasis Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto trūkumas yra susijęs su ta aplinkybe, kad taisyklės, į kurias atsižvelgiama siekiant nustatyti jurisdikciją turintį teismą, nėra geriausios taisyklės, galinčios nurodyti teismą, kurio ryšys su nagrinėjamu ginču yra glaudžiausias.

71. Matėme, jog šia nuostata ieškovui suteikiant galimybę nukrypti nuo bendrojo principo, kad jurisdikciją turi atsakovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismas, siekiama leisti jam pareikšti savo ieškinį teisme, kuris yra artimiausias bylos aplinkybėms.

72. Tiesa, šis tikslas turi būti suderintas su teisinio saugumo tikslu, konkrečiau kalbant, – su nuspėjamumo tikslu, kurių taip pat siekiama Briuselio konvencija ir kurių pirmenybę prieš artimumo tikslą pripažino Teisingumo Teismas. Be to, tai, kad yra ryšys tarp teismo ir ginčo, savaime nėra jurisdikcijos kriterijus, numatytas Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkte, nes šioje nuostatoje aiškiai nurodytas jurisdikcijos kriterijus – tai prievolės vykdymo vieta( ).

73. Taigi teisinio saugumo tikslo pirmenybė prieš artimumo tikslą gali pateisinti tai, kad konkrečiu atveju teismo, į kurį ieškovas kreipėsi pagal Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punktą, ryšys su ginču nėra glaudžiausias.

74. Tačiau problema, kuri kyla taikant šią nuostatą, yra bendresnio pobūdžio. Ji yra susijusi su tuo, kad kriterijai, kurie turi būti taikomi remiantis minėtais sprendimais De Bloos ir Tessili, nebuvo nustatyti atsižvelgiant į artimumo tikslą.

75. Iš esmės, taikant Teisingumo Teismo praktikoje apibrėžtą prievolės vykdymo vietos nustatymo metodą, ši vieta turi būti nustatyta taikant valstybių narių materialiąją teisę arba šią materialiąją teisę vienijančią tarptautinę sutartį, o šių įstatymų arba sutarčių tikslas nėra nustatyti teismų jurisdikciją. Darytina išvada, kad, kalbant apie tam tikros pinigų sumos sumokėjimą, teismas, kurio jurisdikcija yra pripažįstama taikant šį metodą, – tai skolininko arba kreditoriaus nuolatinės gyvenamosios vietos teismas, atsižvelgiant į tai, ar pagal taikytiną nacionalinę teisę mokėjimas laikomas vykdytinu skolininko gyvenamojoje vietoje, ar kreditoriaus nuolatinėje gyvenamojoje vietoje.

76. Taigi galima manyti, kad visais atvejais artimumo tikslas iš tikrųjų įgyja reikšmę ir gali būti iš tikrųjų tenkinamas, tik jeigu jurisdikciją turintis teismas – tai teismas, kurio apylinkėje faktiškai įvykdyta arba pagal sutarties esmę turi būti įvykdyta prievolė. Taip yra pagrindžiama šio teismo jurisdikcija, nes dėl savo artimumo atitinkamos sutartinės prievolės vykdymo vietai jis gali geriausiai įvertinti šalių pateiktus materialiuosius įrodymus ir liudytojų parodymus, taip pat prireikus gali pats konstatuoti faktines aplinkybes.

77. Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus reikia išnagrinėti naują pasirenkamosios jurisdikcijos sutartinių prievolių srityje sistemą, nustatytą Reglamentu Nr. 44/2001, ir šio reglamento tikslus.

c) Reglamento Nr. 44/2001 nustatyta naujoji pasirenkamosios jurisdikcijos sistema sutartinių prievolių srityje

78. Nagrinėjant Reglamento Nr. 44/2001 tikslus konstatuotina, kad jo, kaip priemonių, kurių buvo imtasi teismų bendradarbiavimo civilinėse bylose srityje, visumos, tikslas pagal EB 65 straipsnį – patobulinti ir supaprastinti esamas taisykles.

79. Šiam tikslui, kaip matyti iš šio reglamento 2 ir 11 konstatuojamųjų dalių, juo siekiama suvienodinti jurisdikcijų kolizijos taisykles civilinėse ir komercinėse bylose, nustatant „ypač nuspėjamas“ jurisdikcijos taisykles.

80. Kalbant apie šių taisyklių turinį, jos, kaip ir Briuselio konvencijoje, formuluojamos remiantis principu, kad jurisdikcija grindžiama atsakovo nuolatine gyvenamąja vieta, ir ši jurisdikcija turi būti visada prieinama, kaip nurodyta Reglamento Nr. 44/2001 11 konstatuojamojoje dalyje. Taip pat, kaip ir minėtoje konvencijoje, šią pagrindinę jurisdikciją turi papildyti kitiems teismams suteikta jurisdikcija.

81. Šiuo atžvilgiu Bendrijos teisės aktų leidėjas aiškiai tvirtina, kad speciali jurisdikcija grindžiama būtent teismo artimumu ginčui. Kaip matyti iš Reglamento Nr. 44/2001 12 konstatuojamosios dalies, ši speciali jurisdikcija turi būti suteikiama atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą.

82. Siekiant įgyvendinti šiuos skirtingus tikslus, pasirenkamosios jurisdikcijos sistema sutartinių prievolių srityje, numatyta Reglamente Nr. 44/2001, labai aiškiai skiriasi nuo Briuselio konvencijos sistemos.

83. Pavyzdžiui, Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje yra nustatytas atskiros jurisdikcijos kriterijus dviejų rūšių sutartims, labiausiai paplitusioms tarptautinių prekybinių santykių srityje, būtent prekių pardavimo ir paslaugų tiekimo sutartims.

84. Be to, šiais dviem atvejais šis atskiros jurisdikcijos kriterijus – tai atitinkamos sutartinės prievolės vykdymo vieta, t. y. prekių pardavimo sutarties atveju – prekių pristatymo vieta, o paslaugų teikimo sutarties atveju – paslaugų teikimo vieta.

85. Šiame nagrinėjimo etape galima padaryti tokias išvadas, atsižvelgus į Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkte nustatytą sistemą ir šio reglamento tikslus.

86. Pirma, kalbant apie prekių pardavimo ir paslaugų teikimo sutartis, būtent Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio nuostatos tam tikru požiūriu yra „pagrindinė“ specialios jurisdikcijos taisyklė. Šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto a papunkčio nuostata, pakartojanti buvusią Briuselio konvencijos taisyklę( ), šių dviejų sutarčių rūšių atžvilgiu tapo visiškai subsidiari. Iš esmės, kaip aiškiai nurodyta minėto reglamento 5 straipsnio 1 punkto c papunktyje, a papunktis taikomas tuomet, kai netaikomas b papunktis.

87. Antra, specialios jurisdikcijos taisyklė, numatyta Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje, yra taikoma visiems sutartimi grindžiamiems ieškiniams. Kitaip tariant, kaip rodo išdėstyti motyvai, dėl kurių 1999 m. liepos 14 d. Komisija pasiūlė šį aktą Europos Sąjungos Tarybai( ), Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo, kad nebebūtų kelių teismų, galinčių nagrinėti ta pačia sutartimi grindžiamus ieškinius.

88. Nuo to laiko prekių pristatymo vieta ir paslaugų suteikimo vieta yra jurisdikcijos kriterijus visiems ieškiniams, kurie gali būti pareikšti prekių pardavimo sutarties arba paslaugų teikimo sutarties pagrindu. Jis taikomas, kad ir kokia būtų prievolė, kuria grindžiamas ieškinys, taip pat jeigu ieškinys yra susijęs su keliomis prievolėmis.

89. Darytina išvada, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktis taikytinas ieškiniui, kuriuo, kaip šioje byloje, siekiama sugrąžinti pinigus už prekes taikant prekių atsiėmimo sąlygą. Be to, šiam nagrinėjimui pritaria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris teigia, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkte yra numatytas vienintelis ryšio kriterijus visiems reikalavimams, kylantiems iš vienos sutarties, tarp jų ir visiems antriniams sutartiniams reikalavimams, kaip antai šioje byloje.

90. Trečia, kaip ir Briuselio konvencijos nustatytoje sistemoje, tai, kad yra ryšys tarp teismo ir ginčo, savaime nėra jurisdikcijos kriterijus, numatytas Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje. Tas ryšys tėra motyvas, kuriuo grindžiama ši speciali jurisdikcija. Jurisdikcijos kriterijus – tai prekių pristatymo arba paslaugų teikimo vieta.

91. Darytina išvada, kad pagrindinis šios nuostatos tikslas – tai teisinis saugumas, dėl kurio būtina, kad jurisdikcijos bendrosios taisyklės būtų ypač nuspėjamos. Jurisdikcijos kriterijumi pripažinęs atskirą kriterijų, Bendrijos teisės aktų leidėjas atsisako sudėtingos sutarties vykdymo vietos nustatymo sistemos, kuri buvo apibrėžta minėtame sprendime Tessili. Taip pat atskiru kriterijumi pripažinęs aplinkybę, kuri dažniausiai bus išimtinai faktinio pobūdžio ir todėl lengvai šalių nustatoma, jis leidžia šioms šalims pagrįstai numatyti, į kokį kitą teismą nei atsakovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismas gali būti kreipiamasi dėl iš sutarties kilusio ginčo.

92. Taip Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje nustatyta sistema yra užtikrinamas teisinis saugumas, nes sutarties šalys žino, kad visi ieškiniai, kylantys iš šios sutarties, gali būti pareikšti prekių pristatymo arba paslaugų suteikimo vietos teisme.

93. Be to, šioje sistemoje yra geriau atsižvelgiama į specialią jurisdikciją pagrindžiantį motyvą, nes jurisdikciją turintis teismas – tai teismas, kurio apylinkėje turi būti vykdoma atitinkama sutartinė prievolė. Todėl jei sutartis buvo įvykdyta arba pradėta faktiškai vykdyti, nurodytas teismas daugeliu atvejų bus fiziškai artimiausias įrodymams, kurie gali būti svarbūs ginčui spręsti.

94. Dabar reikia išnagrinėti, ar tokia sistema gali būti taikoma ir ar ji gali atitikti Reglamento Nr. 44/2001 tikslus esant kelioms pristatymo vietoms vienoje valstybėje narėje.

d) Dėl Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio taikymo esant kelioms pristatymo vietoms vienoje valstybėje narėje

95. Atsižvelgiant į išdėstytus dalykus, siekiant atsakyti į klausimą, ar Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktis taikytinas esant kelioms pristatymo vietoms, iš esmės reikia išnagrinėti, ar tokiu atveju gali būti tenkinamas tikslas užtikrinti didelį nuspėjamumo laipsnį.

96. Manau, kad taip yra, jeigu visi pristatymai buvo įvykdyti vienoje valstybėje narėje.

97. Manau, kad siekiant nustatyti, kokio nuspėjamumo laipsnio gali tikėtis atsakovas pagal Reglamentą Nr. 44/2001, reikia remtis pagrindiniu šio reglamento tikslu.

98. Minėto reglamento pagrindinis tikslas, remiantis jo 2 konstatuojamąja dalimi, – suvienodinti jurisdikcijų kolizijos taisykles civilinėse ir komercinėse bylose bei supaprastinti kitoje valstybėje narėje priimtų teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo formalumus.

99. Juo siekiama išspręsti jurisdikcijų kolizijų nagrinėjant tarptautinius ginčus klausimą. Kaip teisingai nurodo Jungtinės Karalystės vyriausybė, Reglamentas Nr. 44/2001 apibrėžia valstybių narių teismų tarptautinę jurisdikciją. Taip siekiama išvengti konkuruojančių procesų keliose valstybėse narėse ir dviejose valstybėse narėse priimtų nesuderinamų teismo sprendimų.

100. Ši Reglamento Nr. 44/2001 paskirtis yra aiškiai išdėstyta jo 2 straipsnyje, pagal kurį valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos „tos valstybės narės teismuose“. Taip pat šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje yra nurodyta, kokiomis sąlygomis, nukrypstant nuo 2 straipsnio, tokiam asmeniui „kitoje valstybėje narėje byla <…> gali būti iškelta <...>“. Taigi Reglamentas Nr. 44/2001, kaip ir Briuselio konvencija( ), reglamentuoja tarptautinės jurisdikcijos kolizijas tarp valstybių narių teismų sistemų.

101. Todėl tai, kad yra kelios pristatymo vietos toje pačioje valstybėje narėje ir atitinkamu atveju – keli šios valstybės teismai, turintys jurisdikciją nagrinėti ginčą, nepaneigia to, kad yra tenkinamas Reglamento Nr. 44/2001 tikslas. Iš esmės net darant prielaidą, kad atitinkamoje valstybėje narėje keli teismai gali turėti jurisdikciją, nes yra kelios pristatymo vietos, vis dėlto visi šie teismai yra toje pačioje valstybėje narėje. Taigi nėra pavojaus, kad nesuderinami sprendimai bus priimti skirtingų valstybių narių teismuose.

102. Tiesa, tokiam nagrinėjimui gali būti priešpriešinama tai, kad Reglamentas Nr. 44/2001 nėra vien tarptautinis aktas, bet jo taikymo ribos tam tikru požiūriu yra „teritorinės“. Teismas, turintis jurisdikciją pagal šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunktį, nėra bet koks atitinkamos valstybės narės teismas. Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo, kad teismas, kuriam pavedama nagrinėti ginčą, būtų nacionalinis teismas, turintis dalykinę jurisdikciją teritorinėje apylinkėje, kurioje buvo pristatytos prekės arba suteiktos paslaugos.

103. Tačiau šiuo patikslinimu siekiama tiesiog užtikrinti, kad nacionalinis teismas, turintis jurisdikciją, tikrai yra teismas, kuris apskritai yra labiausiai susijęs su faktinėmis bylos aplinkybėmis. Vienoje valstybėje narėje esant kelioms pristatymo vietoms šis tikslas nėra pažeidžiamas. Jeigu, kaip šioje byloje, ieškinys yra vienodai susijęs su visais pristatymais, visi teismai, kurių apylinkėje buvo įvykdyti vienas ar keli iš šių pristatymų, yra vienodai artimi faktinėmis bylos aplinkybėmis. Todėl, kad ir į kokį iš šių teismų, kuriame bus pareiškiami visi šalių sutartimi grindžiami ieškiniai, kreiptųsi ieškovas, artimumo tikslas yra tenkinamas.

104. Darytina išvada, kad, kaip teisingai nurodė Komisija, Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio taikymas vienoje valstybėje narėje esant kelioms pristatymo vietoms atitinka artimumo tikslą, kuris pagrindžia šią specialios jurisdikcijos taisyklę.

105. Galiausiai nagrinėdamas klausimą konkrečios atsakovo situacijos požiūriu taip pat nemanau, kad nagrinėjamo jurisdikcijos pasirinkimo taikymas esant kelioms pristatymo vietoms vienoje valstybėje narėje prieštarautų apsaugai, kurios jis gali tikėtis iš Reglamento Nr. 44/2001.

106. Atsakovas, esantis tarptautinio prekių pardavimo sutarties šalimi, turi būti pasirengęs tam, kad dėl Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio ieškovui suteikto pasirinkimo jam gali būti iškelta byla kitos, ne jo nuolatinės gyvenamosios vietos, valstybės narės teisme. Atsakovas žino, kad ieškovas, remdamasis šia nuostata, turi galimybę iškelti jam bylą atitinkamos sutartinės prievolės vykdymo vietos teisme. Nagrinėjamojoje byloje LEXX International Vertriebs, pristačiusi prekes Austrijoje, turėjo žinoti, kad kilus ginčui Color Drack gali iškelti jai bylą Austrijos teisme.

107. Nemanau, kad atsakovui būtų esminis skirtumas tarp vienintelio pristatymo ir kelių pristatymų, dėl kurių jurisdikciją vienoje valstybėje narėje gali turėti keli teismai. Pagrindinis sunkumas, su kuriuo susiduria bendrovė arba fizinis asmuo, dalyvaujantis tarptautinėje byloje, – jų interesų gynyba kitoje, ne jų, valstybėje. Taigi ši bendrovė arba fizinis asmuo privalo pasirinkti teisinį patarėją, su kuriuo jis turi galimybę bendrauti ir kuris moka šios kitos valstybės kalbą, nusimano apie procesą ir teismų veikimą. Atsakovui suradus šį patarėją ir nusprendus juo pasitikėti, tai, ar šis turės jam atstovauti minėtos valstybės vieno ar kito miesto teisme, iš esmės turi įtakos tik jo išlaidų dydžiui.

108. Be to, vienoje valstybėje narėje esant kelioms pristatymo vietoms, atsakovas, kuriam šios vietos žinomos, nes yra nustatytos bendru sutarimu, susipažinęs su taikytinomis nacionalinėmis taisyklėmis, gali numatyti, kuriuose šios valstybės teismuose jam gali būti iškelta byla.

109. Galiausiai vertinant Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio taikymo ribas primintina, kad sutarties šalys turi teisę apriboti galimybę pasinaudoti šioje nuostatoje numatytu jurisdikcijos pasirinkimu arba atsisakyti šios galimybės. Pavyzdžiui, bendru sutarimu jos gali nurodyti, kuri iš skirtingų pristatymo vietų turi būti pasirinkta kaip jurisdikcijos kriterijus. Iš esmės Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje yra numatyta, kad atskiros jurisdikcijos kriterijai taikytini, „jeigu nesusitariama kitaip“.

110. Sutarties šalys taip pat gali nurodyti vieną ar kelis teismus, turinčius jurisdikciją nagrinėti ginčus, kilusius iš šios sutarties, sudarydamos Reglamento Nr. 44/2001 23 straipsnyje numatytos formos susitarimą dėl jurisdikcijos.

111. Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus manau, kad jurisdikcijos pasirinkimas, numatytas Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje, yra taikytinas esant kelioms pristatymo vietoms, jeigu šios vietos yra vienoje valstybėje narėje.

112. Šis požiūris man neatrodo prieštaraujantis Teisingumo Teismo išaiškinimui minėtame sprendime Besix.

113. Šioje byloje kilo klausimas, ar jurisdikcijos pasirinkimas, numatytas Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkte, taikytinas tuo atveju, kai prievolė, kuria grindžiamas ieškinys, – tai išimtinumo sąlyga, kuria dvi įmonės viena kitai įsipareigojo veikti kartu viešojoje rinkoje ir nesijungti su kitais partneriais.

114. Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokiu atveju šis jurisdikcijos pasirinkimas netaikytinas, nes ginčijamą sutartinę prievolę sudarė įsipareigojimas susilaikyti nuo veiksmų, neturintis jokių geografinių ribų. Todėl Teisingumo Teismas nusprendė, kad nebuvo įmanoma nustatyti vienintelės prievolės vykdymo vietos, nes nagrinėjama prievolė turėjo būti vykdoma visose valstybėse narėse.

115. Manau, kad toks sprendimas nėra taikytinas, jeigu visos sutarties vykdymo vietos yra vienoje valstybėje narėje( ).

116. Dabar reikia išnagrinėti, ar pagal Reglamentą Nr. 44/2001 ieškovas gali pareikšti ieškinį savo pasirinktos pristatymo vietos teisme, ar jis turi tai padaryti konkrečios pristatymo vietos teisme.

B – Dėl klausimo, ar pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktį ieškovas gali pareikšti ieškinį savo pasirinktos pristatymo vietos teisme, ar jis turi tai padaryti konkrečios pristatymo vietos teisme

117. Komisija teigia, kad jei tarp skirtingų pristatymų vienas yra pagrindinis, o kiti – šalutiniai, ieškovas turi pareikšti ieškinį pagrindinio pristatymo įvykdymo vietos teisme. Jei nėra pagrindinio pristatymo, ieškovas savo pasirinkimu gali iškelti bylą atsakovui vienos iš pristatymo vietų teisme.

118. Taigi Komisija siūlo Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčiui pritaikyti skirtumą tarp pagrindinės prievolės ir šalutinės prievolės, nustatytą minėtame sprendime Shenavai.

119. Nepritariu Komisijos pasiūlymui dėl šių motyvų.

120. Pirma, manau, kad Reglamente Nr. 44/2001 nėra šio pasiūlymo pagrindimo.

121. Šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčiu, kaip matėme, siekiama visus ieškinius, grindžiamus ta pačia sutartimi, priskirti vieninteliam teismui. Be to, jame numatyta, kad šis teismas – tai atitinkamos sutartinės prievolės vykdymo vieta, siekiant, kad šalys galėtų lengvai jį nustatyti ir kad tai būtų teismas, paprastai glaudžiausiai susijęs su ginčo aplinkybėmis.

122. Jau nurodžiau, kad nuspėjamumo tikslas, kurio siekiama Reglamentu Nr. 44/2001, yra tenkinamas, jei visos prievolės vykdymo vietos yra toje pačioje valstybėje narėje, atsakovui žinant, kad jei nėra susitarta kitaip, vienoje iš šių vykdymo vietų jam gali būti iškelta byla.

123. Taip pat matėme, kad tuo atveju, kai ieškinys yra vienodai susijęs su visais pristatymais, visi teismai, kurių apylinkėje buvo įvykdytas pristatymas, yra vienodai artimi ginčo aplinkybėms. Taigi artimumo tikslas, kuriuo grindžiamas Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punktas, yra vienodai tenkinamas, jei ieškovas iškelia bylą atsakovui bet kurios pristatymo vietos teisme( ).

124. Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus, Reglamente Nr. 44/2001 nerandu tinkamos priežasties pateikti naujų kriterijų, pagal kuriuos būtų nustatoma, į kokį teismą reikia kreiptis esant kelioms pristatymo vietoms, jei ieškinys yra susijęs su visais pristatymais.

125. Antra, manau, kad Komisijos teiginio, jei jo būtų laikomasi, pasekmė būtų tai, kad į Reglamente Nr. 44/2001 numatytą pasirenkamosios jurisdikcijos sistemą sutartinių prievolių srityje vėl būtų įdiegti sudėtingi kriterijai, kurių Bendrijos teisės aktų leidėjas aiškiai norėjo atsisakyti. Iš esmės sutarties šalims būtų labai sudėtinga aiškiai nustatyti, kada pristatymas laikytinas pagrindiniu. Toks vertinimas vėl taptų priklausomas nuo patikslinimų, kuriuos galėtų pateikti tik teismų praktika.

126. Todėl nemanau, jog Reglamentas Nr. 44/2001 pateisina tai, kad būtų nustatyti kriterijai, kuriuos Komisija numatė tam, kad būtų nustatyta, kokios pristatymo vietos teisme atsakovui turi būti keliama byla.

127. Be to, taip pat nemanau, kad Reglamentas Nr. 44/2001 suteikia ieškovui teisę pareikšti ieškinį bet kurios pristatymo vietos teisme. Nemanau, kad šiuo reglamentu siekiama užtikrinti ieškovui tokią pasirinkimo laisvę. Mano nuomone, minėto reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje reikalaujama, kad ieškovas galėtų iškelti bylą atsakovui vienos iš prekių pristatymo vietos teisme ir kad šis teismas nagrinėtų visus su ta pačia sutartimi susijusius ginčus. Kitaip tariant, ši nuostata reikalauja, kad ieškovas galėtų iškelti bylą atsakovui teisme, kurio apylinkėje buvo įvykdytas tam tikras pristatymas, ir kad šis teismas būtų vienintelis nacionalinis teismas, turintis jurisdikciją nagrinėti visus ginčus, susijusius su šalis siejančia prekių pardavimo sutartimi.

128. Tačiau manau, kad klausimas, ar visi teismai, kurių apylinkėje buvo įvykdytas pristatymas, turi jurisdikciją nagrinėti su visais pristatymais susijusį ieškinį, ar, atvirkščiai, šios rūšies ginčai priklauso vieno konkretaus teismo jurisdikcijai, susijęs su valstybės narės, kurioje buvo pristatytos prekės, procedūrinėmis taisyklėmis.

129. Taigi, jei šios valstybės narės teisėje nebūtų numatyta specialios jurisdikcijos taisyklių, ieškovas, kai ieškinys yra susijęs su visais pristatymais, savo pasirinkimu gali iškelti bylą vienos iš šių pristatymo vietų teisme.

130. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į Oberster Gerichtshof pateiktą klausimą atsakyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunktis esant kelioms pristatymo vietoms taikytinas, jeigu prekės šalių susitarimu buvo pristatytos į skirtingas vietas, esančias vienoje valstybėje narėje. Jeigu ieškinys yra susijęs su visais pristatymais, klausimas, ar ieškovas gali kelti bylą atsakovui savo pasirinktos pristatymo vietos teisme, ar jis gali tai padaryti tik vienos iš šių vietų teisme, turi būti sprendžiamas pagal valstybės narės, kurioje prekės buvo pristatytos, teisę. Jei šios valstybės teisėje nėra numatyta specialios jurisdikcijos taisyklių, ieškovas gali iškelti bylą atsakovui savo pasirinktos pristatymo vietos teisme.

IV – Išvada

131. Atsižvelgdamas į išdėstytus samprotavimus, siūlau Teisingumo Teismui į Oberster Gerichtshof prejudicinį klausimą atsakyti taip:

„2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 5 straipsnio 1 punkto b papunktis esant kelioms pristatymo vietoms taikytinas, jeigu prekės šalių susitarimu buvo pristatytos į skirtingas vietas, esančias vienoje valstybėje narėje. Jeigu ieškinys yra susijęs su visais pristatymais, klausimas, ar ieškovas gali kelti bylą atsakovui savo pasirinktos pristatymo vietos teisme, ar tik vienos iš šių vietų teisme, turi būti sprendžiamas pagal valstybės narės, kurioje prekės buvo pristatytos, teisę. Jei šios valstybės teisėje nėra numatyta specialios jurisdikcijos taisyklių, ieškovas gali iškelti bylą atsakovui savo pasirinktos pristatymo vietos teisme.“