GENERALINIO ADVOKATO

L. A. GEELHOED IŠVADA,

pateikta 2006 m. rugsėjo 12 d.( )

Byla C‑411/04 P

Salzgitter Mannesmann GmbH, buvusi Mannesmannröhren-Werke GmbH,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Apeliacinis skundas dėl 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimo Mannesmannröhren-Werke AG prieš Komisiją (T‑44/00) tiek, kiek juo atmetamas ieškinys dėl 1999 m. gruodžio 8 d. Komisijos sprendimo 2003/382/EB, susijusio su EB 81 straipsnio taikymo procedūra (byla IV/E‑1/35.860‑B – Besiūliai plieno vamzdžiai), panaikinimo − Teisė į teisingą bylos nagrinėjimą − Klaidingas EB 81 straipsnio taikymas − Vienodo požiūrio principo pažeidimas“

Turinys

I – Įvadas

II – Sprendimas

III – Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas

IV – Procesas Teisingumo Teisme

V – Apeliantės skundo pagrindai ir šalių argumentai

A – Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo: teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimas

1. Pirmosios instancijos teismo argumentai

2. Apeliantės kaltinimai

3. Komisijos argumentai

4. Vertinimas

B – Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo: klaidingas EB 81 straipsnio taikymas Sprendimo 2 straipsnyje

1. Pirmosios instancijos teismo argumentai

2. Apeliantės kaltinimai

3. Komisijos argumentai

4. Vertinimas

C – Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo: vienodo vertinimo principo pažeidimas nustatant paskirtos baudos dydį

1. Reikšmingos ginčijamo sprendimo ištraukos

2. Apeliantės kaltinimai

3. Komisijos argumentai

4. Vertinimas

VI – Dėl bylinėjimosi išlaidų

VII – Išvada

I – Įvadas

1. Šioje byloje nagrinėjamas bendrovės Salzgitter Mannesmannröhren-Werke GmbH (buvusi Mannesmannröhren‑Werke AG, toliau – Mannesmann) pateiktas apeliacinis skundas dėl 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mannesmannröhren‑Werke AGprieš Europos Bendrijų Komisiją (T‑44/00)( ).

2. Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas sumažino baudą, kuri ieškovei buvo skirta 1999 m. gruodžio 8 d. Komisijos sprendimu 2003/382/EB, priimtu taikant procedūrą pagal EB sutarties 81 straipsnį (byla IV/E‑1/35.860‑B – Besiūliai plieno vamzdžiai; toliau – Sprendimas)( ), ir atmetė likusią ieškinio dėl šio sprendimo panaikinimo dalį.

II – Sprendimas

3. Faktinės aplinkybės, kuriomis paremtas nagrinėjamas Sprendimas, pateiktos mano išvados sujungtose bylose Sumitomo Metal Industries Ltd. ir Nippon Steel Corp. prieš Europos Bendrijų Komisiją (C‑403/04 P ir C‑405/04 P) 3–12 punktuose.

4. Kiek tai susiję su šiuo apeliaciniu skundu, Sprendimo rezoliucinėje dalyje nurodyta:

„1 straipsnis

1. Mannesmannröhren‑Werke AG <...> pažeidė EB sutarties 81 straipsnio 1 dalies nuostatas, šio sprendimo konstatuojamoje dalyje nurodytu būdu ir mastu dalyvaudama susitarime, kuris, be kita ko, numatė nacionalinės besiūlių standartinių OCTG vamzdžių ir transportavimo vamzdžių projektams rinkos apsaugą.

2. Mannesmannröhre‑-Werke AG <...> pažeidimas truko nuo 1990 iki 1995 metų.

2 straipsnis

1. Padarydamos 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą sutartimis, kurios lėmė OCTG vamzdžių tiekimo British Steel Limited pasidalijimą, Mannesmannröhren-Werke AG <…> pažeidė EB sutarties 81 straipsnio 1 dalį.

2. <...> Mannesmannröhren‑Werke AG atveju pažeidimas truko nuo 1993 m. rugpjūčio 9 d. iki 1997 m. balandžio 24 dienos.

<...>

4 straipsnis

1 straipsnyje išvardytoms įmonėms už tame pačiame straipsnyje nustatytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:

1. Mannesmannröhren‑Werke AG 13 500 000 eurų

<...>“

III – Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas

5. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai nuo 2000 m. vasario 28 d. iki balandžio 3 d. pateiktais septyniais ieškiniais septynios iš aštuonių Sprendimu nubaustų įmonių, tarp kurių buvo ir Mannesmann, apskundė šį sprendimą.

6. Mannesmann prašė, kad Pirmosios instancijos teismas panaikintų Sprendimą arba, jei šis prašymas nebūtų patenkintas, sumažintų jai skirtą baudą ir priteistų iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

7. Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas:

– panaikino Sprendimo 1 straipsnio 2 dalį, kiek joje buvo nustatyta, kad nurodytas pažeidimas buvo daromas iki 1991 m. sausio 1 dienos,

– nustatė ieškovei skirtiną 12 600 000 eurų baudą,

– atmetė likusią ieškinio dalį,

– nurodė kiekvienai šaliai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

IV – Procesas Teisingumo Teisme

8. Apeliaciniu skundu Mannesmann Teisingumo Teismo prašo:

– panaikinti skundžiamą sprendimą, kiek juo buvo atmestas ieškinys dėl Sprendimo panaikinimo,

– panaikinti Sprendimą,

– tuo atveju, jei Sprendimas būtų paliktas galioti, papildomai prašo sumažinti jo 4 straipsnyje nustatytą baudą ir

– sumažinti Sprendimo 5 straipsnyje nustatytus delspinigius, arba

– papildomai prašo grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo, kad šis priimtų sprendimą remdamasis Teisingumo Teismo sprendimu,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

9. Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

V – Apeliantės skundo pagrindai ir šalių argumentai

10. Mannesmann nurodo tris apeliacinio skundo pagrindus, dėl kurių skundžiamas sprendimas turėtų būti panaikintas, būtent teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimą, klaidingą EB 81 straipsnio taikymą Sprendimo 2 straipsniui ir vienodo požiūrio principo pažeidimą.

11. Šia tvarka apeliantės nurodytus skundo pagrindus toliau ir aptarsiu.

A – Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo: teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimas

1. Pirmosios instancijos teismo argumentai

12. Nagrinėjant bylą pirmojoje instancijoje apeliantė ginčijo dokumento „Pasidalijimo raktas“ kaip įrodymo, pagrindžiančio Sprendime nustatytą EB 81 straipsnio pažeidimą, priimtinumą. Komisijai atsisakius atskleisti dokumento autoriaus tapatybę, jo autentiškumas ir įrodomoji galia turėjo būti vertinama atsargiai.

13. Komisija bent jau turėjo nurodyti dokumento, kurį ji pasitelkė kaip tiesioginį neteisėtų veiksmų įrodymą, gavimo aplinkybes.

14. Komisija neturėjo teisės juo remtis Mannesmann atžvilgiu, nes nė viena su byla susijusi įmonė nepatvirtino šio dokumento autentiškumo, taip pat Komisija jokiais kitais būdais neįrodė jo autentiškumo. Todėl buvo pažeista teisė į gynybą ir tai yra pagrindas panaikinti Sprendimą.

15. Šiuos apeliantės argumentus dėl dokumento „Pasidalijimo raktas“ priimtinumo Pirmosios instancijos teismas išsamiai išnagrinėjo skundžiamo sprendimo 81–85 punktuose:

„81. Pirmiausia reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse dėl 1 straipsnyje nurodyto pažeidimo Komisija daugiausia remiasi 1996 m. rugsėjo 17 d. Verluca pareiškimu <…> Nors Komisija taip pat remiasi, ypač ginčijamo sprendimo 85 ir 86 konstatuojamosiose dalyse, dokumentu „Pasidalijimo raktas“, pastarasis dokumentas bendroje ginčijamo sprendimo struktūroje nėra toks svarbus kaip Verluca pareiškimai.

82. Dėl to reikia atmesti Mannesmann argumentą, kad nustatydama ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyto pažeidimo egzistavimą Komisija iš esmės rėmėsi dokumentu „Pasidalijimo raktas“. <…>

83. (Šiame skundžiamo sprendimo punkte Pirmosios instancijos teismas glaustai išdėstė ginčijamo sprendimo 85 ir 86 konstatuojamąsias dalis, kuriose paaiškinama, kaip Komisija gavo dokumentą „Pasidalijimo raktas“ ir koks jo turinys.)

84. Dėl dokumento „Pasidalijimo raktas“, kaip ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyto pažeidimo įrodymo, priimtinumo pirmiausia reikia pažymėti, kad Bendrijos teisėje vyrauja laisvo įrodymų vertinimo principas ir vienintelis svarbus kriterijus pateiktiems įrodymams vertinti yra jų patikimumas (teisėjo B. Vesterdorf, vykdančio generalinio advokato pareigas, išvada 1991 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimui Rhône‑Poulenc prieš Komisiją, T‑1/89, Rink. p. II‑867, II‑869, II‑954; taip pat šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo Met-Trans ir Sagpol, C‑310/98 ir C‑406/98, Rink. p. I‑1797, 29 punktą ir 2002 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Vela ir Tecnagrind prieš Komisiją, T‑141/99, T‑142/99, T‑150/99 ir T‑151/99, Rink. p. II‑4547, 223 punktą). Komisijai taip pat gali reikėti apsaugoti informatorių anonimiškumą (žr. šiuo klausimu <…> sprendimo Adams prieš Komisiją( ) 34 punktą) ir tokios aplinkybės nepakanka priversti šią instituciją atmesti jos turimą įrodymą.

85. Taigi, nors Mannesmann argumentai gali būti svarbūs vertinant dokumento „Pasidalijimo raktas“ patikimumą bei įrodomąją galią, negalima pripažinti, kad šis dokumentas yra nepriimtinas įrodymas ir jį reikia išimti iš bylos.“

2. Apeliantės kaltinimai

16. Apeliantė iš esmės pateikia du argumentus šiam apeliacinio skundo pagrindui paremti:

– skundžiamo sprendimo 84 punkte Pirmosios instancijos teismas neteisingai išaiškino reikšmingą Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktiką, pagal kurią vertinant įrodymus reikia patikrinti jų kilmę,

– leisdamas dokumentą „Pasidalijimo raktas“ naudoti kaip įrodymą, Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į Europos žmogaus teisių teismo praktiką dėl leistinumo naudoti anoniminių liudininkų parodymus ir anonimiškus dokumentinius įrodymus pagal Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnį.

17. Šiuo atžvilgiu apeliantė, nurodydama sprendimo Vela ir Tecnagrind prieš Komisiją( ) 223 punktą, tvirtina, kad vertinant įrodymus pagal Bendrijos teisę reikalaujama patikrinti jų kilmę.

18. Vykstant administracinei tyrimo procedūrai atsakovei be apribojimų turi būti suteikta galimybė patikrinti dokumento turinio autentiškumą ir informaciją suteikusio asmens patikimumą. Priešingu atveju atsakovė negalėtų patikrinti, ar informaciją suteikęs asmuo kalbėjo tiesą ir ar tretieji asmenys nesiėmė manipuliacijų siekdami susijusiai įmonei padaryti žalos. Be to, dokumentinių įrodymų, kurių autorius ir kilmė nežinomi, naudojimas pažeidžia teisinės valstybės principą, įtvirtintą ES 6 straipsnio 1 dalyje.

19. Apeliantės teigimu, tai neprieštarauja sprendimui Adams prieš Komisiją( ), kuris buvo susijęs su „anonimiška“ informacija, tyrimo metu naudota siekiant rasti kitų dokumentinių įrodymų, kurie būtų priimtini.

20. Pagal ES 6 straipsnio 2 dalį taikant Bendrijos teisę turi būti atsižvelgiama į EŽTK įtvirtintas pagrindines teises. Šis reikalavimas taip pat tiesiogiai patvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje (toliau – Chartija)( ). Chartijos 46 ir 47 straipsniai atitinka EŽTK 6 straipsnį ir užtikrina teisę į teisingą bylos nagrinėjimą.

21. Apeliantė toliau nurodo, kad pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį teismai turi aiškinti Chartiją taip, kad ji užtikrintų ne mažesnę teisių apsaugą nei EŽTK. Oficialiose deklaracijose dėl 52 straipsnio 3 dalies taip pat papildomai nurodoma, kad nuorodos į EŽTK apima ir reikšmingą Europos žmogaus teisių teismo praktiką.

22. Europos žmogaus teisių teismas savo praktikoje yra ne kartą aiškiai nustatęs apribojimus naudoti anoniminės trečiosios šalies pareiškimus. Remiantis šia praktika atsakovė turi turėti galimybę ginčyti ne tik anonimiškų pareiškimų autentiškumą, bet ir asmens, kurio tapatybė yra saugoma, patikimumą. Šiuo atžvilgiu apeliantė nurodo Europos žmogaus teisių teismo sprendimus Kostovski prieš Nyderlandus( ), Van Mechelen prieš Nyderlandus( ) ir Windisch prieš Austriją( ).

23. Be to, ši praktika patvirtina, kad net jeigu parengtinio tyrimo metu ir galima naudoti tokius anonimiškus pareiškimus, vis dėlto šie pareiškimai negali būti naudojami kaip įrodymai prieš kaltinamąjį.

24. Teismo praktika dėl anoniminio liudininko pareiškimu paremtų dokumentų neseniai priimtame sprendime Visser prieš Nyderlandus( ) yra apibendrinta taip: toks dokumentas gali būti naudojamas kaip įrodymas, jei a) atsakovas viso proceso metu nepateikė prašymo leisti apklausti tokį liudininką, b) nuosprendis daugiausia grindžiamas kitais, ne iš anoniminio šaltinio gautais, įrodymais ir c) sprendimą priėmęs teismas aiškiai nurodo, kad anoniminio liudininko pareiškimu naudotasi atsargiai ir apdairiai.

25. Apeliantės teigimu, svarstomu atveju Pirmosios instancijos teismas šių reikalavimų nesilaikė. Visų pirma nėra nurodyta, kokią įrodomąją galią Pirmosios instancijos teismas suteikė dokumentui „Pasidalijimo raktas“. Be to, iš skundžiamo sprendimo 85–94 punktų matyti, kad šis dokumentas yra svarbiausias iš visų pateiktų įrodymų.

26. Galiausiai apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, pasitelkdamas dokumentą „Pasidalijimo raktas“ pareikštiems kaltinimams pagrįsti, pažeidė teisės į teisingą bylos nagrinėjimą principą. Pagal šį principą atsakovės teisės gali būti apribotos tik tada, jei šie apribojimai yra būtini ir proporcingi( ). Kadangi Pirmosios instancijos teismas nežinojo nei anoniminio informatoriaus tapatybės, nei jo motyvų, jis negalėjo susidaryti nuomonės, ar nagrinėjamu atveju tokie atsakovės teisių apribojimai buvo pateisinami.

3. Komisijos argumentai

27. Komisija mano, kad šis skundo pagrindas yra nepriimtinas, nes apeliantė tik apeliaciniame skunde pirmą kartą remiasi EŽTK ir Chartijos pažeidimu. Pirmosios instancijos teisme jos kaltinimai buvo pagrįsti tik tuo, kad leidus naudoti dokumentą „Pasidalijimo raktas“ kaip įrodymą buvo pažeista jos teisė į gynybą. Komisijos nuomone, apeliantė bet kuriuo atveju pirmojoje instancijoje negalėjo Komisijos kaltinti Chartijos pažeidimu, nes Chartija buvo priimta tik 2000 m. gruodžio 7 d., o ginčijamas sprendimas buvo priimtas 1999 m. gruodžio 8 dieną.

28. Komisija iš esmės nesutinka su tvirtinimais, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisę į gynybą. Iš apeliantės nurodytos teismų praktikos( ) jokiu būdu negalima daryti išvados, kad dokumento, kurio autorius nežinomas, negalima naudoti kaip įrodymo. Remiantis šia teismų praktika dokumento kilmė yra vienas iš daugelio kriterijų, pagal kuriuos turi būti nustatyta jo įrodomoji galia.

29. Tiek atsakovė, tiek ir Pirmosios instancijos teismas, remdamasis visa turima informacija, turi įvertinti viso dokumentinio įrodymo ar atskirų jo dalių autentiškumą ir jame pateikiamų faktinių aplinkybių teisingumą ar klaidingumą.

30. Todėl svarbu, ar apeliantė galėjo pareikšti savo nuomonę dėl Pirmosios instancijos teismo vertinamų įrodymų autentiškumo ir patikimumo prieš šiam teismui atliekant jų įvertinimą. Šiuo atveju būtent taip ir buvo vykstant (administracinei) procedūrai, po kurios Komisija priėmė Sprendimą, ir procesui Pirmosios instancijos teisme.

31. Neabejotina, kad dokumento įrodomajai galiai gali turėti įtakos tai, jog jo autorius, adresatas ar dokumento parengimo aplinkybės yra nežinomos ar Komisija jų negali atskleisti dėl įsipareigojimų saugoti paslaptį pagal EB 287 straipsnį.

32. Neabejotina, kad vertindamas įrodymus Pirmosios instancijos teismas tinkamai į šias aplinkybes atsižvelgė, viena vertus, ginčijamo sprendimo 86 punkte konstatuodamas, kad dokumentas „Pasidalijimo raktas“ turi tik ribotą įrodomąją galią, nes sąlygos, kuriomis jis puvo parengtas, yra beveik nežinomos, ir, kita vertus, šio sprendimo 87 ir 94 punktuose padarydamas išvadą, kad jis tokią ribotą įrodomąją galią turi, nes jame pateikta konkreti informacija atitinka kituose dokumentuose esančią informaciją.

33. Be to, išvados, kurias apeliantė daro remdamasi sprendimu Adams prieš Komisiją( ), yra netikslios. Nors pagal šį sprendimą Komisija iš tikrųjų turi pareigą užtikrinti konfidencialumą, jei informatorius pageidauja likti anonimiškas, vis dėlto šios pareigos svarba atsiskleidžia tik tada, kai Komisija pradeda naudoti tokią informaciją.

34. Komisija taip pat ginčija kaltinimus, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė EŽTK 6 straipsnį bei Chartijos 47 ir 48 straipsnius.

35. Dėl Chartijos Komisija nurodo, kad ji kol kas nėra teisiškai įpareigojanti( ). Be to, Chartijos 47 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta teisė į teisingą bylos nagrinėjimą neturi savarankiškos prasmės, nes pagal (Chartijos) 52 straipsnio 3 dalį šios nuostatos taikymo sritis yra tokia, kokia nustatyta EŽTK 6 straipsnyje. Todėl šiame kontekste nebūtina atskirai vertinti Chartijos 47 straipsnio.

36. Nors EŽTK nėra Bendrijos teisės dalis( ), teisė į teisingą bylos nagrinėjimą neabejotinai yra viena iš pagrindinių teisių, kurios sudaro Bendrijos teisę ir kurias aiškindami Bendrijos teismai būtinai turi atsižvelgti į Europos žmogaus teisių teismo praktiką( ).

37. Apeliantės nurodyta Europos žmogaus teisių teismo praktika susijusi su anonimiškai pateiktų įrodymų naudojimu baudžiamajame procese, o ši byla yra susijusi su dokumentų, kurių autorius nėra nurodytas, naudojimu vykstant procedūrai, per kurią paskiriama administracinė bauda pagal konkurencijos teisę.

38. Komisijos teigimu, Mannesmann klaidingai liudininkų parodymus prilygina dokumentiniams įrodymams. Iš apeliantės nurodytų Europos žmogaus teisių teismo sprendimų( ) neišplaukia, kad dokumentai gali būti naudojami tik tuomet, jei jų autorius žinomas ir gali būti atsakovo bei kompetentingo teismo apklaustas.

39. Komisijos nuomone, ši teismo praktika įtvirtina pagrindinį principą, kad iš esmės visi įrodymai turi būti pateikti viešame posėdyje, kad galėtų būti išdėstyti priešiniai argumentai( ).

40. Komisija nurodo, kad ji neturi įgaliojimų priversti asmenų būti liudininkais vykstant parengtiniam tyrimui. Todėl sprendimai konkurencijos bylose paremti visų pirma dokumentiniais įrodymais. Atsižvelgiant į šiuos procedūrinius ypatumus, Komisija minėtojo pagrindinio principo laikosi sudarydama sąlygas susipažinti su visais įrodymais, todėl suinteresuotosios įmonės gali juos ištirti ir dėl jų raštu arba žodžiu pateikti savo atsiliepimus. Tai ir yra priešiniai argumentai, kurių pateikimą Komisija turi užtikrinti laikydamasi minėtojo principo per administracinę procedūrą.

41. Komisija taip pat ginčija Mannesmann teiginį, kad dokumentas „Pasidalijimo raktas“ buvo svarbiausias iš visų pateiktų įrodymų.

42. Šį apeliantės teiginį Pirmosios instancijos teismas paneigė skundžiamojo sprendimo 81 ir 82 punktuose. Be to, skundžiamojo sprendimo 87 punkte Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu išsamiau paaiškino, kad tuomet, kai dokumente „Pasidalijimo raktas“ pateikta konkreti informacija atitinka kituose dokumentuose, pavyzdžiui, Verluca pareiškimuose, esančią informaciją, šie įrodymai vienas kitą patvirtina( ).

4. Vertinimas

43. Ar Bendrijos teisės bendras principas, kad kiekvienas asmuo turi teisę į teisingą bylos nagrinėjimą, Bendrijos konkurencijos teisės tikslais turi būti aiškinamas taip, kad dokumentai, kuriuose yra suinteresuotosioms įmonėms nepalankios informacijos, negali būti panaudoti kaip įrodymai, jei jų autorių ir asmens, kuris šiuos dokumentus perdavė Komisijai, tapatybė turi būti apsaugota?

44. Tai iš esmės ir yra apeliantės skundo pirmajame pagrinde keliamas teisės klausimas, į kurį, jos nuomone, Pirmosios instancijos teismas atsakė klaidingai.

45. Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Teisingumo Teismas pripažįsta Bendrijos teisės bendrą principą, pagal kurį visi asmenys turi teisę į teisingą bylos nagrinėjimą, šiuo klausimu įprastai remdamasis tiek bendromis valstybių narių konstitucinėmis tradicijomis, tiek EŽTK( ).

46. Atsižvelgiant į paskutinę frazę, mano manymu, nėra itin reikšminga aplinkybė tai, kad apeliantė pirmojoje instancijoje tiesiogiai nesirėmė EŽTK 6 straipsniu.

47. Kaip Teisingumo Teismas yra ne kartą pažymėjęs, šis teisės į teisingą procesą principas, kaip Bendrijos teisės bendras principas, yra kilęs iš pagrindinių teisių, kurios iš dalies pagrįstos taip pat EŽTK ir būtent šios Konvencijos 6 straipsniu.

48. Todėl jei Bendrijos teisme remiamasi teisės į teisingą bylos nagrinėjimą principu, kaip juo rėmėsi ir apeliantė pirmojoje instancijoje( ), galima daryti prielaidą, kad netiesiogiai nurodomas ir EŽTK 6 straipsnis.

49. Atsižvelgdamas į tai, aš manau, kad šis skundo pagrindas yra priimtinas.

50. Laikui bėgant teisės į teisingą bylos nagrinėjimą principas buvo išsamiau paaiškintas ir tiksliau apibrėžtas Komisijos atliekamų parengtinių tyrimų dėl EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimų atžvilgiu. Tai yra bendras Bendrijos teismų, Komisijos, formuojančios administracinę praktiką, ir Bendrijos teisės aktų leidėjo, kuris administracinės ir teismų praktikos pokyčius kodifikavo patvirtindamas atitinkamas procedūrines nuostatas, rezultatas( ).

51. Teisės į teisingą bylos nagrinėjimą principas reikalauja, kad įmonės, kurių atžvilgiu atliekamas tyrimas, turėtų bent jau šias teises:

– garantiją, kad iš anksto bus pranešta apie kaltinimus ir suinteresuotosioms įmonėms bus suteikta galimybė į juos atsakyti( ),

– teisę susipažinti su bylos medžiaga: Komisija privalo atskleisti dokumentinius įrodymus, nebent juose yra verslo paslapčių ar kitos konfidencialios informacijos, kuri negali būti atskleista( ),

– teisę raštu atsakyti į pareikštus kaltinimus( ),

– teisę būti išklausytam: atitinkamos įmonės turi teisę žodžiu išdėstyti savo nuomonę dėl joms pareikštų kaltinimų( ).

52. Įrodymų rinkimas konkurencijos bylose pasižymi ypatumais, kuriuos Teisingumo Teismas vėlgi apibendrino sprendime Aalborg-Portland( ):

– dažnai veikla, susijusi su antikonkurenciniais susitarimais ir veiksmais, atliekama neteisėtai, susitikimai vyksta slaptai, dažniausiai trečiosiose šalyse, o su tuo susijusių dokumentų turima kuo mažiau,

– net jei randama keletas dokumentų, aiškiai rodančių neteisėtą ryšį tarp ūkio subjektų, jie paprastai būna fragmentiški ir negausūs,

– daugeliu atvejų apie antikonkurencinį susitarimą ar veiksmus galima spręsti iš tam tikrų sutapimų ir rodiklių, kurie kartu, nesant kito tinkamo paaiškinimo, gali būti konkurencijos taisyklių pažeidimo įrodymas.

53. Be šių įrodinėjimui būdingų problemų, taip pat yra apriboti Komisijos įgaliojimai atliekant tyrimą. Aš turiu omenyje, be kitų atvejų, šių įgaliojimų apribojimą ratione loci, dėl kurio jais galima naudotis tik Bendrijos teritorijoje, ir apribojimus, kylančius dėl asmenų, kurių atžvilgiu atliekamas tyrimas, teisės neduoti parodymų ir neliudyti prieš save. Visi jie taip pat turėjo reikšmės atliekant tyrimą, kurio pagrindu buvo priimtas šioje byloje nagrinėjamas Komisijos sprendimas( ).

54. Tai, kad Komisija, siekdama gauti tyrimui reikšmingos informacijos, neturėjo teisės apklausti asmenų, buvo reikšmingas jos įgaliojimų atliekant antikonkurencinių veiksmų tyrimą apribojimas. Įsigaliojus Reglamentui Nr. 1/2003, Komisijai tokie įgaliojimai vis dėlto buvo suteikti, su sąlyga, kad susiję asmenys sutinka būti apklausiami( ). Tačiau sąlyginį tokių įgaliojimų trūkumą atskleidžia aplinkybė, jog Komisija negali reikalauti, kad asmenys duotų parodymus ar būtų apklausiami prisiekę, taip pat negali skirti baudos, jei suteikta informacija yra neteisinga ar klaidinanti.

55. Atsižvelgiant į tai, liudininkų parodymai, itin svarbūs nacionalinėse baudžiamosiose bylose, su kuriomis ir yra susijusi apeliantės nurodyta Europos žmogaus teisių teismo praktika, gali būti visiškai nereikšmingi atliekant antikonkurencinių veiksmų tyrimą ir skiriant už juos baudas.

56. Todėl atliekant tyrimus pagal Bendrijos konkurencijos teisę ir užtikrinant, kad jos būtų laikomasi, rašytiniai dokumentai yra svarbiausi įrodymai, nesvarbu, kaip būtų sudėtinga juos surinkti praktikoje.

57. Sunkumų kyla tais atvejais, kai įrodymai pagrįsti rašytiniais dokumentais, nes juose gali būti verslo paslapčių ar kitos informacijos, kuri negali būti atskleista arba gali būti atskleista tik labai ribotai. Jei tai susiję su dokumentais, gautais iš įmonių, kurių atžvilgiu atliekamas tyrimas, konfidencialumo užtikrinimas, siekiant apsaugoti tokių įmonių atsakovių teisėtus interesus, yra vienas teisės į teisingą procesą principo aspektų. Bendrijos teismais užtikrina, kad jo būtų griežtai laikomasi( ).

58. Tačiau ne tik įmonės, kurių atžvilgiu atliekamas tyrimas, gali turėti aiškių ekonominių ir teisinių interesų, kad būtų apsaugotas jų pateiktos informacijos konfidencialumas ar neatskleista jų tapatybė, bet ir kiti asmenys, kurie dalyvauja tyrime kaip nukentėjusioji šalis, ieškovai ar informatoriai. Teisingumo Teismas tai taip pat yra pripažinęs savo praktikoje( ).

59. Atsižvelgiant į tai, kad, viena vertus, trečiųjų šalių perduoti dokumentiniai įrodymai gali būti svarbūs antikonkurencinių susitarimų bei veiksmų tyrimui ir tokių susitarimų bei veiksmų egzistavimo įrodymui ir, kita vertus, tokie tretieji asmenys gali būti suinteresuoti, jog jų tapatybė ar informacija, pagal kurią ją galima atsekti, būtų neatskleista, mano nuomone, negalima remtis apeliantės nurodyta Europos žmogaus teisių teismo praktika, susijusia su leistinumu baudžiamosiose bylose naudoti anoniminių liudininkų parodymus ar dokumentus, kuriuose jie užfiksuoti, ginčijant trečiųjų asmenų, kurių anonimiškumas turi būti apsaugotas, pateiktų dokumentų naudojimo kaip įrodymų priimtinumą.

60. Be to, kad šie Europos žmogaus teisių teismo sprendimai nesuteikia jokio pagrindo juose nustatytus kriterijus, skirtus anoniminių liudininkų parodymų naudojimui baudžiamosiose bylose( ), taikyti dokumentiniams įrodymams, kuriais remiamasi pažeidimui nustatyti atliekant parengtinį tyrimą pagal Bendrijos konkurencijos teisę ar užtikrinant jos laikymosi kontrolę, toks taikymas pagal analogiją galėtų rimtai apsunkinti ir taip jau sudėtingą (konkurencijos teisės) pažeidimams atskleisti reikalingų įrodymų rinkimą.

61. Šiuo atžvilgiu turėčiau taip pat pažymėti, kad jokiu būdu ne visada bus galima nustatyti dokumentinių įrodymų, gautų ne iš trečiųjų asmenų, o iš įmonių atsakovių, autorių ar autorius ir jų tikslią kilmę, nes dėl suprantamų priežasčių tokie duomenys gali būti slepiami.

62. Tai, kas buvo išdėstyta, netrukdo užtikrinti teisės į teisingą bylos nagrinėjimą principo laikymosi, jei tenkinamos trys sąlygos.

63. Visų pirma, jei prieš įmones kaip įrodymai naudojami dokumentai, kurių šaltinis turi likti anonimiškas, joms turi būti suteikta galimybė ištirti šiuos dokumentus ir raštu bei žodžiu išsakyti priešinius argumentus bei pateikti paneigiančius dokumentus ar kitus įrodymus.

64. Antra, Komisija tyrimo metu ir Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas bylą pirmojoje instancijoje, turi kritiškai įvertinti tokių dokumentų įrodomąją galią ir atidžiai patikrinti visus duomenis, kurie gali sukelti abejonių dėl tokių įrodymų patikimumo ir autentiškumo.

65. Trečia, taikant teismų praktikoje( ) nustatytą laisvo įrodymų vertinimo principą, ypač reikia prižiūrėti, kad EB sutarties konkurencijos nuostatų pažeidimai nebūtų konstatuojami remiantis vien tik ar daugiausia dokumentais, kurių autoriai ar kilmė negali būti atskleisti atsakovams.

66. Baigdamas nagrinėti šį apeliacinio skundo pagrindą turiu pasakyti, kad priimdamas skundžiamą sprendimą Pirmosios instancijos teismas laikėsi šių trijų sąlygų.

67. Apeliantei buvo suteikta galimybė pateikti argumentus ginčijant dokumento „Pasidalijimo raktas“ įrodomąją galią.

68. Vėliau Pirmosios instancijos teismas įvertino šiuos argumentus ir skundžiamo sprendimo 86 punkte nustatė, kad „(dokumento „Pasidalijimo raktas“) patikimumas neišvengiamai sumažėja, nes sąlygos, kuriomis jis puvo parengtas, yra beveik nežinomos, ir dėl to Komisijos tvirtinimai negali būti patikrinti“.

69. Pagaliau (skundžiamo sprendimo) 94 punkte Pirmosios instancijos teismas tiesiogiai patvirtino, kad dokumentas „Pasidalijimo raktas“ turėjo tik antraeilę reikšmę vertinant nagrinėjamo pažeidimo egzistavimo įrodymus: „iš to, kas pasakyta, galima daryti išvadą, kad vertinant Komisijos pateiktų įrodymų visumą dokumentas „Pasidalijimo raktas“ turi tam tikrą įrodomąją galią ir patvirtina esminius teiginius Verluca pareiškimuose dėl besiūlių OCTG vamzdžių rinkos pasidalijimo susitarimo sudarymo. <…>“

70. Todėl aš darau išvadą, kad pirmasis apeliantės skundo pagrindas yra nepagrįstas.

B – Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo: klaidingas EB 81 straipsnio taikymas Sprendimo 2 straipsnyje

1. Pirmosios instancijos teismo argumentai

71. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su ta dalimi skundžiamo sprendimo, kurioje Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog Mannesmann iš tikrųjų padarė Sprendimo 2 straipsnyje nurodytą EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą.

72. Šią skundžiamo sprendimo dalį sudaro itin daug pastraipų (135–206 punktai), kurias perrašyti šioje išvadoje nėra galimybių.

73. Trumpai apibendrinant, Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad sudarydama su Corus susitarimą dėl nesriegiuotų OCTG vamzdžių tiekimo apeliantė pažeidė draudimą sudaryti konkurenciją ribojančius (horizontalius) susitarimus. Pirmosios instancijos teismas šią išvadą pagrindė aplinkybe, kad maždaug prieš dvejus metus Vallourec ir Dalmine sudarė su Corus panašius susitarimus. Tokiu būdu nesriegiuotų OCTG vamzdžių tiekimas Corus buvo pasidalytas trijų Europos gamintojų( ).

74. Konkurenciją ribojančių susitarimų tarp šių trijų Corus tiekėjų egzistavimą Pirmosios instancijos teismas motyvavo remdamasis tokiais papildomais įrodymais:

– aplinkybe, kad su Corus sudarytose tiekimo sutartyse buvo panašios (kainos) indeksavimo sąlygos( ),

– 1990 m. kovo 23 d. dokumentu „Pastabos dėl VAM sutarties“, kurio turinys tiksliai atspindi Corus su kitais trimis Europos gamintojais vėliau sudarytus susitarimus( ),

– aplinkybe, kad keturi Europos gamintojai buvo susitikę 1993 m. siekdami suderinti savo pozicijas iš dalies ir dėl artėjančio Corus sriegiavimo įrenginių sustabdymo( ),

– aplinkybe, kad Corus ir kitų trijų Europos gamintojų tiekimo sutartys buvo sudarytos neįprastai ilgam laikui( ).

75. Pirmosios instancijos teismas taip pat nusprendė, kad pažeidimui, kuriuo kaltinama Mannesmann, negali būti taikomas Reglamentas Nr. 2790/1999( ), nes Sprendimas buvo priimtas 1999 m. gruodžio 8 d., o jo 2 straipsnio dalis dėl Mannesmann yra susijusi su laikotarpiu nuo 1993 m. iki 1997 m., tai yra su laikotarpiu, kuris baigėsi iki susijusių Reglamento Nr. 2970/1999 nuostatų įsigaliojimo 2000 m. birželio 1 dieną. Net jeigu atsižvelgiant į šį reglamentą būtų galima numatyti tokią išimtį, dėl jos suteikimo reikia kreiptis pagal Reglamento Nr. 17 4 straipsnį. Kadangi tai šioje byloje nebuvo padaryta, nebūtina nagrinėti ir EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo klausimo( ).

2. Apeliantės kaltinimai

76. Apeliantė nurodo keturis kaltinimus dėl Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 206 punkte padarytos išvados, kad Komisija teisingai nustatė, jog tiekimo sutartys yra ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodytas pažeidimas, ir pateikė pakankamai tai pagrindžiančių teisinių įrodymų, o papildomi įrodymai patvirtino Komisijos teiginio teisingumą, kad šios sutartys buvo platesnės bendros politikos, darančios poveikį OCTG standartinių vamzdžių rinkai, dalis.

77. Pirmiausia, jos nuomone, nebuvo tinkamai įrodyta, kad vieni gamintojai žinojo apie kitų gamintojų ir Corus sudarytas tiekimo sutartis. Vertindamas reikšmingus įrodymus, Pirmosios instancijos teismas nesilaikė griežtesnių reikalavimų, kurie, remiantis teismų praktika( ), turi būti taikomi nustatant suderintų veiksmų faktą.

78. Antra, Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą, nes neatsižvelgė į tai, kad Vallourec, Dalmine ir Mannesmann tiekimo sutartys su Corus buvo sudarytos ne tuo pačiu metu.

79. Trečia, Pirmosios instancijos teismas klaidingai nustatė, kad sutarčių terminas ir su šiomis sutartimis susijusi kainos indeksavimo formulė įrodo buvus horizontalų gamintojų susitarimą.

80. Ir ketvirta, Pirmosios instancijos teismo motyvai dėl Reglamento Nr. 2790/1999 taikomumo yra klaidingi arba neišsamūs. Šis teismas turėjo atsižvelgti į tuo metu galiojusius Reglamentus Nr. 1983/83 ir Nr. 1984/83( ) bei remdamasis jais apeliantės ir Corus susitarimui netaikyti EB 81 straipsnio 1 dalies.

3. Komisijos argumentai

81. Komisija tvirtina, kad šis skundo pagrindas, kiek juo ginčijamos Pirmosios instancijos teismo išvados dėl horizontalaus tiekimo sutarties pobūdžio, yra netinkamas. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 179 punkte nurodo, kad yra pateikta pakankamai ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodyto pažeidimo padarymo įrodymų ir nėra būtina toliau nagrinėti Komisijos argumentų dėl susitarimo tarp keturių Europos gamintojų.

82. Tik du kaltinimai galėtų būti priimtini: kad sutartyje nustatyta kainų (peržiūrėjimo) formulė nėra kaip nors prieštaraujanti konkurencijos prasme ir kad su Corus sudarytą susitarimą Pirmosios instancijos teismas turėjo vertinti ne tik pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, bet taip pat remdamasis EB 81 straipsnio 3 dalimi ir, konkrečiai kalbant, Reglamentais Nr. 1983/83 ir Nr. 1984/83, susijusiais su bendromis išimtimis.

83. Dėl pirmųjų trijų apeliantės kaltinimų Komisija nurodo, kad jais visų pirma ginčijamas jos sprendimas, o ne įrodomoji galia, kurią Pirmosios instancijos teismas pripažino įrodymams. Tais atvejais, kai šie kaltinimai tiesiogiai nukreipti prieš skundžiamą sprendimą, jais tik ginčijamos Pirmosios instancijos teismo nustatytos faktinės aplinkybės ir neparodoma, kad vertindamas faktines aplinkybes šis teismas įvairiems įrodymams suteikė netinkamą įrodomąją galią.

84. Komisijos nuomone, iš tikrųjų tai yra paslėptas bandymas pasiekti, kad būtų peržiūrėtas Pirmosios instancijos teismo nustatytas faktinis bylos kontekstas. Todėl šie kaltinimai viršija apeliacinio skundo, kuris pagal Teisingumo Teismo Statuto 58 straipsnį turi apsiriboti teisės klausimais, apimtį.

85. Šie argumentai taip pat visiškai tinka paneigti tuos apeliantės argumentus, kuriuos ji pasitelkė ginčydama Pirmosios instancijos teismo išvadas, padarytas remiantis sutartyse esančia kainų (peržiūrėjimo) formule.

86. Pagaliau kaltinimai, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo iš karto netaikyti tiekimo sutarčiai EB 81 straipsnio 1 dalies, yra pirmą kartą pateikiami apeliacinėje instancijoje ir todėl nepriimtini.

4. Vertinimas

87. Mano nuomone, Komisija teisingai nurodė, kad dauguma šį skundo pagrindą paremiančių kaltinimų yra nepriimtini. Tai tie kaltinimai, kuriais apeliantė siekia parodyti, jog Pirmosios instancijos teismas klaidingai nusprendė, kad 1993 m. apeliantės su Corus sudaryta nesriegiuotų standartinių OCTG vamzdžių tiekimo sutartis buvo dalis horizontalaus susitarimo, kuriuo keturi Europos gamintojai tarpusavyje pasidalijo Didžiosios Britanijos standartinių OCTG vamzdžių rinką.

88. Pirmosios instancijos teismo pastaba, padaryta skundžiamo sprendimo 179 punkte, kad yra pateikta pakankamai ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodyto pažeidimo padarymo įrodymų, ir todėl „nėra būtina toliau nagrinėti Komisijos argumentų dėl susitarimo tarp keturių Europos gamintojų“, reiškia tik tai, kad, Pirmosios instancijos teismo nuomone, tokie Komisijos argumentai geriausiu atveju turi antraeilę reikšmę.

89. Tai patvirtina skundžiamo sprendimo 206 punktas, kuriame nurodyta: „atsižvelgiant į išdėstytas aplinkybes, reikia daryti išvadą, kad Komisija ginčijamame sprendime teisingai nustatė, jog tiekimo sutartys yra ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodytas pažeidimas, ir pateikė pakankamai tai pagrindžiančių teisinių įrodymų. Taip pat reikia pažymėti, kiek tai reikšminga( ), kad papildomi įrodymai, į kuriuos atsižvelgė Komisija, patvirtino jos teiginio teisingumą, jog šios sutartys buvo dalis platesnės bendros politikos, darančios poveikį standartinių OCTG vamzdžių rinkai“.

90. Todėl darau išvadą, kad šių kaltinimų, išdėstytų 77 ir 78 punktuose, taip pat 79 punkte išdėstyto kaltinimo tiek, kiek jis susijęs su tiekimo sutarčių trukme, nagrinėti nebūtina, nes jie yra netinkami.

91. Be to, aš manau, kad yra nepriimtina ir 79 punkte išdėstyto kaltinimo dalis, susijusi su skundžiamo sprendimo 165–167 punktuose pateikta Pirmosios instancijos teismo išvada, padaryta remiantis tiekimo sutartyse esančia kainų indeksavimo formule.

92. Apeliantė šį kaltinimą grindžia gana paviršutinišku teiginiu, kad kainos indeksavimo formulė konkurencijai neprieštarauja. Ji konkrečiai nurodo, kad nei Komisija, nei Pirmosios instancijos teismas nenustatė, kad suinteresuotieji asmenys šiuo atžvilgiu neteisėtai keitėsi informacija.

93. Kadangi apeliantė nepaaiškina, ar šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas, vertindamas jo išvadas paremiančius įrodymus, padarė klaidą ir kokia tai būtų klaida, ši kaltinimo dalis, mano nuomone, yra ne kas kita kaip paslėptas prašymas peržiūrėti Pirmosios instancijos teismo nustatytas faktines aplinkybes. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, toks prašymas yra nepriimtinas( ).

94. Paskutinis, šios išvados 80 punkte išdėstytas kaltinimas, mano nuomone, yra nepriimtinas, nes jis pateiktas per vėlai.

95. Aš manau, kad skundžiamo sprendimo 172 ir 173 punktuose pateiktas Pirmosios instancijos teismo atsakymas į apeliantės argumentus, grindžiamus Reglamentu Nr. 2790/1999, iš esmės nėra ginčytinas.

96. Aš taip pat nemanau, kad būtų galima teigti, jog Pirmosios instancijos teismas savo iniciatyva turėjo įvertinti, ar tiekimo sutarčių sudarymo metu galioję Reglamentai Nr. 1983/83 ir Nr. 1984/83 buvo taikomi šiems susitarimams.

97. Man nepavyko esamoje teismų praktikoje rasti šį kaltinimą patvirtinančių argumentų, tačiau yra sprendimų, kuriuose nuspręsta priešingai( ).

98. Be to, pati apeliantė, jei ji laikėsi nuomonės, kad turėjo būti taikoma Reglamentuose Nr. 1983/83 ir Nr. 1984/83 nustatyta bendroji išimtis, turėjo pateikti šį argumentą parengtinio tyrimo ir bylos nagrinėjimo pirmojoje instancijoje metu.

99. Teismo posėdyje vykusi apeliantės ir Komisijos diskusija dėl to, ar atsižvelgiant į minėtųjų sutarčių tikslą ir reikšmę joms iš tikrųjų galėtų būti taikoma atitinkama bendroji išimtis, tik parodo, kad šis argumentas pateiktas netinkamu laiku ir ne tame teisme.

100. Todėl darau išvadą, kad viena apeliantės skundo antrojo pagrindo dalis yra nepriimtina, o likusios yra netinkamos.

C – Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo: vienodo vertinimo principo pažeidimas nustatant paskirtos baudos dydį

1. Reikšmingos ginčijamo sprendimo ištraukos

101. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 295 ir paskesniuose punktuose išsamiai išnagrinėjo apeliantės teiginius, kad ji bendradarbiavo Komisijai vykdant tyrimą, po kurio buvo priimtas ginčijamas sprendimas. Komisijos vertinumu, pagalba tyrimui buvo nepakankama:

– palyginti su Vallourec, kuriai bauda dėl bendradarbiavimo buvo sumažinta 40 %,

– palyginti su Dalmine, kuriai bauda dėl bendradarbiavimo buvo sumažinta 20 %.

Be to, Komisija nepagrįstai priekaištavo apeliantei, kad ji dėl Komisijos sprendimo buvo pareiškusi ieškinį Pirmosios instancijos teisme pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį( ), kai Dalmine atžvilgiu ji laikėsi te tokios griežtos pozicijos, nors ši įmonė taip pat buvo pareiškusi panašų ieškinį.

102. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 297–301 punktuose lygina, kaip vykstant tyrimui su Komisija bendradarbiavo Vallourec, konkrečiai kalbant, jos atstovas Verluca, ir kaip bendradarbiavo Mannesmann, konkrečiai kalbant, jos atstovas Becher.

103. Atsižvelgdamas į tai, skundžiamo sprendimo 302 punkte Pirmosios instancijos teismas daro išvadą, kad Mannesmann Komisijai pateikta informacija iki pranešimo apie kaltinimus negali būti sulyginama su informacija, kurią pateikė Vallourec.

104. Toliau Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 303–305 punktuose lygina, kaip su Komisija bendradarbiavo Dalmine ir kaip Mannesmann, ir 306 punkte daro išvadą, kad Mannesmann argumentai neįrodo, jog jai turėjo būti sumažinta bauda pagal Pranešimo bendradarbiavimo D skyriaus 2 punkto antrą įtrauką.

105. Skundžiamo sprendimo 307–309 punktuose Pirmosios instancijos teismas pateikia paaiškinimą, kodėl baudos dydis negali būti sumažintas pagal Baudų nustatymo metodo gairių 3 punktą.

106. Pagaliau Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė į Mannesmann kaip proceso šalies elgesį byloje Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją (T‑112/98), ir skundžiamo sprendimo 312 punkte įvertino, kad apskritai ši įmonė nebuvo pasirengusi bendradarbiauti.

2. Apeliantės kaltinimai

107. Šiam skundo pagrindui paremti apeliantė nurodo tris kaltinimus. Pirmieji du kaltinimai susiję su skirtingu Vallourec ar atitinkamai Dalmine ir jos pačios elgesio vykstant parengtiniam tyrimui vertinimu, kuris, jos nuomone, yra nepagrįstas. Trečiuoju kaltinimu ginčijama išvada, kurią Pirmosios instancijos teismas padarė atsižvelgdamas į bylą T‑112/98.

108. Remdamasi teismų praktikoje( ) suformuluotu vienodo vertinimo principu, kuris taikytinas skiriant baudas konkurencijos bylose, apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas sumenkino, palyginti su Vallourec, jos indėlį padedant Komisijai atliekant tyrimą.

109. Kalbant konkrečiau, Pirmosios instancijos teismas pažeidė taisyklę, kad taikant Pranešimą dėl bendradarbiavimo turi būti atsižvelgiama į bet kokią Komisijos darbą palengvinančią pagalbą, suteiktą iki pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo( ).

110. Nagrinėjamu atveju Mannesmann atstovo Becher pareiškimas, kuriuo jis patvirtino, kad įmonė dalyvavo darant tariamą konkurencijos taisyklių pažeidimą, buvo padarytas iki Komisijai pateikiant kaltinimus. Be to, ir iš sprendimo matyti, kad Becher pareiškimas Komisijai buvo svarbus įrodymas.

111. Galbūt Verluca pareiškimai buvo išsamesni ir tikslesni, tačiau šis nedidelis skirtumas negali pateisinti iš esmės skirtingo vertinimo nustatant baudos dydį, kai Pirmosios instancijos teismas Vallourec skirtos baudos sumažinimą 40 % laikė pagrįstu ir, atvirkščiai, Mannesmann skirta bauda iš viso nebuvo sumažinta.

112. Pirmosios instancijos teismas taip pat nepakankamai įvertino Mannesmann elgesį, palyginti su Dalmine. Mannesmann kategoriškai neginčijo kaltinimų, o Dalmine aiškiai juos pripažino. Apeliantės nuomone, pagal Pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 punktą nėra reikalaujama aiškiai pripažinti kaltinimų. Bet kuriuo atveju ji mano, kad Dalmine skirtą baudą sumažinus 20 %, o Mannesmann skirtą baudą atsisakius sumažinti, buvo gerokai sureikšminti visiškai formalūs šių dviejų įmonių elgesio skirtumai.

113. Trečiuoju kaltinimu Mannesmann ginčija Pirmosios instancijos teismo išvadas, padarytas vertinant jos ieškinį dėl 1998 m. gegužės 15 d. Komisijos sprendimo byloje T‑112/98. Nustatant jai paskirtos baudos (dydžio) pagrįstumą, prieš apeliantę neturėjo būti naudojamas argumentas, kad minėtoje byloje ji sėkmingai pasinaudojo teise į gynybą.

3. Komisijos argumentai

114. Komisijos nuomone, visi trys kaltinimai, kuriais pagrįstas trečiasis skundo pagrindas, yra nepriimtini, nes atsakymas į klausimą, ar įmonė bendradarbiavo išaiškinant konkurencijos taisyklių pažeidimą ir kiek toks bendradarbiavimas buvo svarbus, palyginti su kitų įmonių elgesiu, yra faktinio pobūdžio ir reikalauja faktinių aplinkybių įvertinimo( ). Šiais klausimais kompetenciją turi tik Pirmosios instancijos teismas, o ne Teisingumo Teismas per apeliacinį procesą.

115. Be to, apeliantė netvirtina, kad vertindamas faktines aplinkybes ar įrodymus Pirmosios instancijos teismas padarė rimtų klaidų.

116. Komisija taip pat nurodo, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas negali savo vertinimu pakeisti Pirmosios instancijos teismo pateikto vertinimo dėl paskirtų baudų dydžio teisingumo( ).

117. Dėl pirmojo kaltinimo esmės Komisija tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 299 ir 300 punktuose atidžiai įvertino pagalbos, kurią Komisijai suteikė Vallourec per jos atstovą Verluca ir Mannesmann per jos atstovą Becher, skirtumus. Be to, apeliantė neįrodė, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė teisę tikrindamas, kaip Komisija naudojosi suteikta diskrecija nustatyti baudų dydį.

118. Antrasis kaltinimas taip pat yra akivaizdžiai nepagrįstas, nes jis paremtas klaidingu Pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 punkto antros įtraukos aiškinimu. Pagal šią nuostatą bauda įmonei gali būti sumažinta nuo 10 % iki 50 %, jei ji, gavusi pranešimą apie kaltinimus, informuoja Komisiją, kad neketina iš esmės ginčyti faktų, kuriais pagrįsti Komisijos įtarimai.

119. Taip pat atsižvelgiant į tai, kad pagal Bendrijos konkurencijos teisę aiškiai pripažinus reikšmingus faktus arba jų nepripažinus kyla skirtingos teisinės pasekmės( ), nagrinėjamu atveju nebuvo skirtingo vertinimo, kurį Pirmosios instancijos teismas turėjo ištaisyti.

120. Dėl trečiojo kaltinimo Komisija nurodo, kad jis yra netinkamas, nes susijęs su papildomu Pirmosios instancijos teismo argumentu, pateiktu išsamumo sumetimais, ir todėl nepriimtinas.

121. Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 311 ir 312 punktuose teisingai atsižvelgė į faktines aplinkybes ir jas įvertino bei, remdamasis jomis, turėjo teisę padaryti išvadą, kad Mannesmann bendradarbiavimas vykstant administracinei procedūrai negalėjo būti vertinamas kaip veiksmingas.

4. Vertinimas

122. Gana išsamiai pateikdamas šalių kaltinimus ir argumentus, aš siekiau perteikti šalių išsakytų argumentų faktinį pobūdį.

123. Šių argumentų faktinį pobūdį lemia tai, kad Pirmosios instancijos teismo atliktas reikšmingų ginčijamo sprendimo dalių, susijusių su baudų dydžio apskaičiavimu ir jo sumažinimu, įvertinimas visų pirma yra susijęs su faktinių aplinkybių vertinimu, kurių negalima iš naujo nagrinėti apeliacine tvarka.

124. Atsižvelgiant į tai, Komisijos pateikti argumentai dėl visų trijų kaltinimų nepriimtinumo yra prima facie įtikinantys.

125. Būtų kitaip, jei būtų patikimų prima facie įrodymų, kad atlikdamas tokį vertinimą Pirmosios instancijos teismas padarė akivaizdžią klaidą ir, pavyzdžiui, neatsižvelgė į faktines aplinkybes, dėl kurių, jei jos būtų tinkamai įvertintos, galutinis įvertinimas turėjo būti kitoks, ir tai galėtų būti ištaisyta apeliaciniame procese( ).

126. Tačiau Pirmosios instancijos teismas, nei vertindamas pirmojoje instancijoje pateiktą kaltinimą, kad taikydama Pranešimą dėl bendradarbiavimo Komisija Mannesmann vertino kitaip nei Vallourec, nei lygindamas Mannesmann atsakymą į pareikštus kaltinimus su Vallourec atsakymu, neįžvelgė jokių aplinkybių, kurios galėtų pagrįsti teiginius, jog nustatant paskirtų baudų dydį buvo pažeistas lygybės principas.

127. Lygindamas Mannesmann ir Vallourec atvejus, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 299–301 punktuose įtikinamai paaiškino, kodėl Vallourec, atstovaujamos Verluca, bendradarbiavimas buvo visiškai kitokio kokybinio ir kiekybinio pobūdžio nei Mannesmann, atstovaujamos Becher.

128. Lygindamas Mannesmann ir Dalmine atvejus, Pirmosios instancijos teismas teisingai pagal Pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 punkto antros įtraukos formuluotes įvertino tą aplinkybę, kad, skirtingai nei Dalmine, Mannesmann aiškiai neinformavo Komisijos, kad ji neketina iš esmės ginčyti faktų, kuriais pagrįsti Komisijos įtarimai. Kadangi skirtingi dviejų įmonių atsakymai sukelia skirtingų teisinių pasekmių( ), ir skirtingų dydžių baudos nesukelia teisiškai svarbaus nevienodo vertinimo.

129. Aš manau, kad trečiasis kaltinimas yra nepriimtinas, nes juo ginčijami išsamumo sumetimais teismo pateikti papildomi motyvai, ir todėl netinkamas.

130. Dėl išsamumo papildomai nurodyčiau, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo teisę nuspręsti, kad Mannesmann savo elgesiu, kuris, bendrai paėmus, buvo toks, kad ji niekada nesuteikė informacijos, kurią turėjo pateikti (išskyrus jos pareikštą ieškinį dėl susijusio sprendimo, dėl kurio buvo priimtas minėtasis sprendimas Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją), neparodė nusiteikimo bendradarbiauti.

131. Todėl aš darau išvadą, kad visas trečiasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepriimtinas.

VI – Dėl bylinėjimosi išlaidų

132. Kadangi visi apeliantės skundo pagrindai yra netinkami, o Komisija buvo pateikusi prašymą priteisti bylinėjimosi išlaidas, atitinkamai aš siūlyčiau priteisti bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį.

VII – Išvada

133. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui:

1. Atmesti apeliacinį skundą.

2. Priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.