GENERALINIO ADVOKATO

YVES BOT IŠVADA,

pateikta 2010 m. birželio 3 d.( )

Byla C‑203/09

Volvo Car Germany GmbH

prieš

Autohof Weidensdorf GmbH

(Bundesgerichtshof (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Direktyva 86/653/EEB – Savarankiškai dirbantys prekybos agentai – Komercinio atstovavimo sutarties nutraukimas atstovaujamojo iniciatyva – Prekybos agento įsipareigojimų neįvykdymas – Prekybos agento teisė į nuostolių dėl klientų atlyginimą“

1. Viena iš pagrindinių 1986 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyva 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo( ) įtvirtintų naujovių yra ta, kad joje numatyta, jog komercinio atstovavimo sutarties nutraukimo atveju atstovaujamieji agentams turi atlyginti nuostolius (toliau – nuostolių dėl klientų atlyginimas).

2. Vis dėlto šios direktyvos 18 straipsnio a punkte nurodyta, kad toks nuostolių atlyginimas nemokamas, „kai atstovaujamasis komercinio atstovavimo sutartį nutraukė dėl to, kad prekybos agentas nevykdo įsipareigojimų ir dėl to pagal nacionalinę teisę būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą“.

3. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą suteikia galimybę Teisingumo Teismui pirmą kartą išaiškinti šią nuostatą ir pirmiausia nuspręsti, ar teisės į nuostolių dėl klientų atlyginimą netekimas priklauso nuo priežastinio ryšio tarp prekybos agento neįvykdytų įsipareigojimų, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą, ir atstovaujamojo priimto sprendimo nutraukti komercinio atstovavimo sutartį.

4. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su ypatinga situacija, nes iš pagrindinės bylos faktinių aplinkybių matyti, kad įsipareigojimai buvo neįvykdyti, kuo kaltinamas prekybos agentas, per įspėjimo laikotarpį po atstovaujamojo sprendimo nutraukti komercinio atstovavimo sutartį, o atstovaujamasis apie nutraukimą sužinojo tik sutarčiai realiai pasibaigus.

5. Šioje išvadoje siūlau Teisingumo Teismui taikyti sisteminį ir teleologinį direktyvos 18 straipsnio a punkto aiškinimą ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atsakyti, kad šią nuostatą reikia aiškinti kaip neprieštaraujančią tam, jog prekybos agentas, kurio sutartis nutraukta, netektų nuostolių dėl klientų atlyginimo, jei po komercinio atstovavimo sutarties nutraukimo atstovaujamasis nustatytų buvus neįvykdytų įsipareigojimų, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą, tačiau kurie nebuvo šio nutraukimo priežastis, nes atstovaujamasis apie juos sužinojo tik po minėtos sutarties nutraukimo.

I – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

6. Pagal direktyvos 1 straipsnio 2 dalį:

„Šioje direktyvoje prekybos agentas – tai savarankiškai dirbantis tarpininkas, kuris turi ilgalaikį įgaliojimą derėtis dėl prekių pardavimo arba pirkimo kito asmens (toliau – atstovaujamasis) naudai arba derėtis ir sudaryti tokius sandorius tokio atstovaujamojo naudai ir jo vardu.“

7. Prekybos agento pareigos yra nustatytos direktyvos 3 straipsnyje, kuris išdėstytas taip:

„1. Vykdydamas savo veiklą, prekybos agentas privalo paisyti savo atstovaujamojo interesų ir elgtis rūpestingai bei sąžiningai.

2. Prekybos agentas pirmiausia privalo:

a) tinkamai stengtis derėtis dėl sandorių, o prireikus sudaryti jam pavestus sandorius;

b) perduoti savo atstovaujamajam visą turimą būtiną informaciją;

c) laikytis atstovaujamojo duotų protingumo kriterijų atitinkančių instrukcijų.“

8. Direktyvos 15 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „kai komercinio atstovavimo sutartis sudaryta neapibrėžtam terminui, bet kuri jos šalis gali ją nutraukti apie tai pranešusi“. Vis dėlto direktyvos 16 straipsnyje numatyta, kad:

„Nė viena šios direktyvos nuostata neturi daryti įtakos valstybių narių teisės taikymui, kuri numato nedelsiant nutraukti komercinio atstovavimo sutartį tais atvejais, kai:

a) viena iš sutarties šalių nevykdo visų arba dalies savo įsipareigojimų;

b) susiklosto ypatingos aplinkybės.“

9. Be to, direktyvos 17 straipsnio 1 dalyje ir 2 dalies a punkte numatyta, kad:

„1. Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad, pasibaigus komercinio atstovavimo sutarties galiojimui, prekybos agentui būtų atlyginta pagal šio straipsnio 2 dalį arba būtų kompensuoti jo nuostoliai pagal šio straipsnio 3 dalį.

2. a) Prekybos agentas turi teisę į nuostolių atlyginimą, jei ir tiek, kiek:

– jis atstovaujamajam surado naujų klientų arba žymiai padidino verslo apimtį su turimais klientais ir dėl to atstovaujamasis gauna didelę naudą iš verslo su tokiais klientais, ir

– mokant nuostolių atlyginimą atsižvelgiama į visas aplinkybes, ypač į komisinius, kuriuos prarado prekybos agentas dėl verslo sandorių su tokiais klientais. <...>“

10. Pagal direktyvos 18 straipsnį:

„17 straipsnyje nurodytas nuostolių atlyginimas ar kompensacija yra nemokami:

a) kai atstovaujamasis komercinio atstovavimo sutartį nutraukė dėl to, kad prekybos agentas nevykdo įsipareigojimų ir dėl to pagal nacionalinę teisę būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą;

<...>“

11. Galiausiai vadovaujantis direktyvos 19 straipsniu:

„Šalys negali nukrypti nuo 17 ir 18 straipsnių taip pakenkdamos prekybos agentui iki komercinio atstovavimo sutarties pabaigos.“

B – Nacionalinė teisė

12. Vadovaujantis Handelsgesetzbuch (Vokietijos prekybos kodeksas, toliau – HGB) 89a straipsniu:

„1. Kiekviena šalis dėl svarbių priežasčių gali nutraukti sutartį, nesilaikydama pranešimo laikotarpio. Šios teisės negalima nei atsisakyti, nei riboti. <…>“

13. HGB 89b straipsniu perkeliami direktyvos 17 ir 19 straipsniai. Pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu galiojusioje šio straipsnio redakcijoje nurodyta:

„1. Pasibaigus sutarties galiojimui prekybos agentas gali reikalauti iš atstovaujamojo tinkamo nuostolių atlyginimo, jei ir tiek, kiek:

1) net ir pasibaigus sutarties galiojimui atstovaujamasis gauna didelę naudą iš verslo su tokiais klientais, kuriuos jam surado prekybos agentas;

2) pasibaigus sutarties galiojimui prekybos agentas netenka komisinių, kuriuos jis tinkamo komercinio atstovavimo sutarties vykdymo atveju turėtų gauti už jau sudarytus arba būsimus verslo sandorius su jo surastais klientais, ir

3) nuostolių atlyginimas būtų teisingas atsižvelgiant į visas aplinkybes.

<...>

3. Nuostolių atlyginimas nemokamas, jei:

1) prekybos agentas nutraukė komercinio atstovavimo sutartį, nebent toks nutraukimas pateisinamas aplinkybėmis, už kurias atsako atstovaujamasis, arba prekybos agento amžiumi ar liga, dėl kurios iš agento negalima pagrįstai reikalauti tęsti veiklos, arba

2) atstovaujamasis nutraukė sutartį ir jei buvo svarbių motyvų ją nutraukti dėl prekybos agento netinkamų veiksmų <...>“

14. Vadovaujantis prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyta nusistovėjusia Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) praktika, nuostatos, susijusios su prekybos agento teise į nuostolių dėl klientų atlyginimą, nustatytos HGB 89b straipsnyje, pagal analogiją taikomos koncesijos sutarčiai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje. Pagal HGB 89b straipsnio 3 dalies 2 punkto tekstą nereikalaujama, kad verslininkas be pranešimo nutrauktų sutartinius santykius su prekybos agentu dėl netinkamų prekybos agento veiksmų. Pakanka, kad svarbus pagrindas, kuris pateisintų sutarties nutraukimą be pranešimo, objektyviai egzistuotų sprendimo nutraukti sutartį priėmimo momentu. Jei prekybos agentas iki numatytos sutarties pabaigos neįvykdo įsipareigojimų, o dėl to būtų pateisinamas sutarties nutraukimas be pranešimo, vadovaujantis Bundesgerichtshof praktika, netgi leidžiama atstovaujamajam, kuris priėmė sprendimą nutraukti sutartį iš anksto apie tai pranešdamas, nuspręsti arba dar kartą nutraukti sutartį be pranešimo, jei jis sužinojo apie įsipareigojimų neįvykdymą iki pranešimo termino pabaigos, arba, remiantis minėtu įsipareigojimų neįvykdymu, atsisakyti išmokėti bet kokį nuostolių dėl klientų atlyginimą, jei atstovaujamasis apie nesilaikymą sužinojo jau praėjus numatytam sutarties pabaigos terminui.

II – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

15. 1993 m. Volvo Car Germany GmbH (koncesiją suteikianti institucija, toliau – Volvo Car) ir Autohof Weidensdorf GmbH (koncesininkė, toliau – AHW) sudarė koncesijos sutartį. Tuo pačiu metu AHW valdytojai kartu su buvusiu jos valdytoju taip pat eksploatavo Autovermietung Weidensdorf GbR (toliau – AVW). Tarpininkaujama kitos bendrovės, AVW užmezgė verslo santykius su Volvo Car, reguliuojamus tipinės sutarties stambiems klientams, kurioje numatytos išimtinės nuolaidos naujų Volvo automobilių tiekimui. Remdamasi šia tipine sutartimi AVW iš AHW pirko automobilius su sutarta nuolaida. Už tai AHW iš atsakovės gaudavo priedus pagal bendras priedų skyrimo koncesininkams sąlygas.

16. 1997 m. kovo 6 d. laišku Volvo Car pranešė AHW apie sprendimą 1999 m. kovo 31 d. nutraukti koncesijos sutartį.

17. Nuo 1998 m. balandžio mėn. iki 1999 m. liepos mėn. buvo perparduoti 28 automobiliai (iš kurių 16 iki 1999 m. kovo 31 d.), kuriuos AVW nusipirko iš AHW, taip pažeidžiant tipinę sutartį stambiems klientams, kurioje nustatytas reikalavimas, kad stambus klientas valdytų automobilius bent šešis mėnesius. Kaip matyti iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Volvo Car teiginys, kad ji apie šias aplinkybes sužinojo tik pasibaigus koncesijos sutarčiai, kasaciniame procese buvo pripažintas teisingu.

18. Manydama, kad HGB 89b straipsnis yra taikytinas koncesijos sutarčiai, AHW reikalauja iš Volvo Car nuostolių dėl klientų atlyginimo ir mokėjimo pagal skolos raštelius. Volvo Car teigia, kad HGB 89b straipsnio 3 dalies 2 punktas trukdo sumokėti AHW nuostolių dėl klientų atlyginimą, nes pastaroji gavo priedų, į kuriuos neturėjo teisės dėl to, kad kartu su AVW nesilaikė sutartyje nustatyto minimalaus valdymo laikotarpio. Toks AHW sutartinių įsipareigojimų neįvykdymas pateisintų Volvo Car koncesijos sutarties nutraukimą be pranešimo, jei ji būtų apie tai žinojusi prieš pasibaigiant sutarčiai.

19. Landgericht (Apygardos teismas) patenkino AHW su nuostolių dėl klientų atlyginimu susijusį 181 159,46 EUR ieškinį ir visą ieškinį dėl reikalavimo sumokėti pagal skolos raštelius, kiekvienu atveju taip pat priteisdamas palūkanas.

20. Volvo Car apeliacinį skundą nagrinėjęs Oberlandesgericht (Aukštesnysis apygardos teismas) iš dalies pakeitė pirmosios instancijos teismo sprendimą dėl nuostolių dėl klientų atlyginimo ir skolos raštelių. Šis teismas nusprendė, kad, vadovaujantis pagal analogiją taikoma HGB 89b straipsnio 1 dalimi, AHW iš Volvo Car gali reikalauti nuostolių dėl klientų atlyginimo. Oberlandesgericht priėmė sprendimą, kad HGB 89b straipsnio 3 dalies 2 punktą reikia aiškinti nepažeidžiant direktyvos 18 straipsnio a punkto. Todėl, šio teismo manymu, tam, kad prekybos agentas netektų teisės į nuostolių dėl klientų atlyginimą, svarbus pagrindas nutraukti sutartį dėl prekybos agento kaltų veiksmų turi būti atstovaujamojo sprendimo nutraukti sutartį priežastis. Oberlandesgericht nusprendė, kad, nesant tokio priežastinio ryšio, konkrečios išankstinio automobilių perpardavimo aplinkybės ir klausimo, ar Volvo Car apie tai buvo žinoma iš anksto, svarba turi būti išaiškinta nagrinėjant klausimą, ar nuostolių dėl klientų atlyginimo mokėjimas yra leistinas pagal HGB 89b straipsnio 1 dalies 3 punktą.

21. Volvo Car pateikė kasacinį skundą dėl Oberlandesgericht priimto sprendimo.

22. Manydamas, kad pagrindinio ginčo sprendimas priklauso nuo direktyvos 18 straipsnio a punkto išaiškinimo, Bundesgerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokius prejudicinius klausimus:

„1. Ar (direktyvos) 18 straipsnio a punktas turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinę nuostatą, pagal kurią prekybos agentui teisė į nuostolių atlyginimą nesuteikiama tais atvejais, kai atstovaujamasis nutraukia sutartį įprasta tvarka, jei tokio sutarties nutraukimo metu buvo svarbus motyvas nutraukti sutartį be pranešimo dėl netinkamų prekybos agento veiksmų, bet tai nebuvo sutarties nutraukimo priežastis?

2. Jei tokia nacionalinė nuostata neprieštarauja direktyvai, ar direktyvos 18 straipsnio a punktu draudžiama pagal analogiją taikyti nacionalinę nuostatą dėl teisės į nuostolių atlyginimą nesuteikimo tuo atveju, kai svarbus pagrindas be pranešimo nutraukti sutartį dėl kaltų prekybos agento veiksmų atsirado tik pranešus apie sutarties nutraukimą įprasta tvarka, o atstovaujamasis apie šį pagrindą sužinojo tik pasibaigus sutarčiai, t. y. jis nebegalėjo pateikti kito pranešimo apie sutarties nutraukimą be pranešimo dėl prekybos agento kaltų veiksmų?“

23. Volvo Car, Vokietijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija pateikė rašytines pastabas. Be to, AHW, Vokietijos vyriausybė ir Komisija buvo išklausytos per 2010 m. gegužės 6 d. posėdį.

III – Analizė

24. Abu Bundesgerichtshof Teisingumo Teismui pateikti klausimai susiję su direktyvos 18 straipsnio a punkto, kuriame numatoma, kad komercinio atstovavimo sutarties nutraukimo atveju prekybos agentui įprastai priklausantis nuostolių dėl klientų atlyginimas nemokamas, „kai atstovaujamasis komercinio atstovavimo sutartį nutraukė dėl to, kad prekybos agentas nevykdo įsipareigojimų ir dėl to pagal nacionalinę teisę būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą“, aiškinimo.

25. Pirmuoju klausimu iš esmės siekiama sužinoti, ar minėtą nuostatą reikia aiškinti kaip prieštaraujančią nacionalinėms nuostatoms, pagal kurias prekybos agentas, kurio sutartis yra nutraukta, netenka nuostolių dėl klientų atlyginimo, kai atstovaujamasis jį kaltina sutarties nutraukimo metu neįvykdžius įsipareigojimų, nors tai nebuvo šio nutraukimo priežastis.

26. Antruoju klausimu iš esmės siekiama sužinoti, ar, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, direktyvos 18 straipsnio a punktą reikia aiškinti taip, kad jis prieštarauja tam, jog prekybos agentas taip pat netektų nuostolių dėl klientų atlyginimo, jei jis neįvykdė įsipareigojimų po atstovaujamojo sprendimo nutraukti sutartį, kai atstovaujamasis apie tai sužinojo tik po sutarties nutraukimo.

A – Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos atsakyti į prejudicinius klausimus

27. Prieš pradedant analizuoti iš esmės, reikia iš anksto aptarti dvi kliūtis, susijusias su Teisingumo Teismo jurisdikcija nagrinėti šį prašymą dėl prejudicinio sprendimo.

28. Pirmoji kliūtis, kurią nurodė Volvo Car, grindžiama tuo, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, nes direktyva, kurios aiškinimo siekiama, susijusi su prekybos agentų ir atstovaujamųjų santykiais, o pagrindinė byla – su koncesininko ir koncesiją suteikiančios institucijos santykiais.

29. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog Vokietijos teisėje nuostatos, susijusios su prekybos agento nuostolių dėl klientų atlyginimo užtikrinimu, taip pat taikomos ir koncesininkams. Taigi HGB 89b straipsnyje įtvirtintos nuostatos dėl prekybos agento nuostolių dėl klientų atlyginimo yra pagal analogiją taikytinos koncesijos sutarčiai, pavyzdžiui, sudarytai Volvo Car ir AHW. Vadovaujantis nusistovėjusia Bundesgerichtshof praktika, būtina tokio taikymo sąlyga yra ta, kad koncesininkas būtų susijęs su gamintojo ar tiekėjo pardavimo organizavimu ir įsipareigotų perduoti savo klientų sąrašus gamintojui ar tiekėjui, kad pasibaigus sutarčiai jis galėtų iš karto tuo pasinaudoti. Vis dėlto šios sąlygos ir iš Vokietijos teisės taikymo kylantis koncesininko prilyginimas prekybos agentui pagrindinėje byloje nėra ginčijami.

30. Manau, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją atsakyti į tokiu atveju pateiktus klausimus. Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas yra ne kartą nurodęs, šiam teismui bendradarbiaujant su nacionaliniais teismais pagal SESV 267 straipsnį tik nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į kiekvienos bylos konkrečias aplinkybes, vertina prejudicinio sprendimo poreikį sprendimui priimti ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą, tik jeigu akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašymas išaiškinti Sąjungos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar ginčo dalyku, arba kai klausimas yra hipotetinis ar bendro pobūdžio( ). Todėl, kai nacionalinių teismų pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo turi į juos atsakyti. Iš tiesų nei iš ES 267 straipsnio formuluotės, nei iš šiame straipsnyje nustatytos procedūros tikslo negalima daryti išvados, kad Sutarties rengėjai norėjo Teisingumo Teismo jurisdikcijai nepriskirti prašymų priimti prejudicinį sprendimą dėl Sąjungos teisės nuostatos tuo atveju, kai valstybės narės vidaus teisė, nustatydama taisykles, taikytinas išimtinai šios valstybės vidaus situacijai, nurodo šią Sąjungos teisės nuostatą( ). Teisingumo Teismo manymu, kai nacionalinės teisės aktuose esant išimtinai vidaus situacijoms pasirenkami tokie patys sprendimai, kokie numatyti Sąjungos teisėje, kad, be kita ko, būtų išvengta diskriminacijos arba galbūt nebūtų iškreipta konkurencija, egzistuoja aiškus Bendrijos interesas, jog, siekiant ateityje išvengti aiškinimo skirtumų, iš Sąjungos teisės perimtos nuostatos ar sąvokos būtų aiškinamos vienodai, nesvarbu, kokiomis aplinkybėmis jos taikomos( ).

31. Antroji kliūtis dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos, kurią nurodė Komisija, susijusi tik su pirmuoju klausimu, kuris, atsižvelgiant į tai, kad jame aptariama situacija, kai prekybos agentas nesilaikė įsipareigojimų komercinio atstovavimo sutarties nutraukimo metu, nors šiuo atveju taip nebuvo, susijęs su kitokia situacija nei pagrindinėje byloje ir todėl yra hipotetinio pobūdžio. Iš tiesų neginčijama, kad įsipareigojimai neįvykdyti, kuo kaltinama AHW, po Volvo Car sprendimo nutraukti sutartį, todėl pagrindinės bylos faktines aplinkybes tiksliai atitinka tik antrasis klausimas. Todėl gali atrodyti, kad Teisingumo Teismo atsakymas turėtų būti susijęs tik su minėtu antruoju klausimu.

32. Vis dėlto siūlau Teisingumo Teismui pasirinkti kitokį požiūrį. Iš tiesų man atrodo, kad būtų nepagrįsta tvirtinti, jog pirmasis klausimas akivaizdžiai neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos situacija ar dalyku. Žinoma, prielaida, kuria pagrįstas šis klausimas, tiksliai neatitinka pagrindinės bylos faktinių aplinkybių. Vis dėlto minėtame klausime pabrėžiama bendra problema, kylanti dėl direktyvos 18 straipsnio a punkto aiškinimo, kuri yra svarbiausia pagrindinės bylos sprendimui, t. y. ar tam, kad prekybos agentas netektų teisės į nuostolių dėl klientų atlyginimą, būtinas priežastinis ryšys tarp šio prekybos agento neįvykdytų įsipareigojimų, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą, ir atstovaujamojo priimto sprendimo nutraukti komercinio atstovavimo sutartį.

33. Be to, abu klausimai yra glaudžiai susiję ir vienas kitą papildo, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas pirmąjį klausimą pateikia kaip pradinę antrojo klausimo dalį. Todėl siūlau Teisingumo Teismui sujungti šiuos klausimas, kad būtų galima prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti išsamų atsakymą ir užtikrinti nuoseklų direktyvos 18 straipsnio a punkto aiškinimą.

34. Taigi manau, kad reikia suprasti, jog šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar direktyvos 18 straipsnio a punktą reikia aiškinti taip, kad jis prieštarauja tam, jog prekybos agentas, kurio sutartis yra nutraukta, netektų nuostolių dėl klientų atlyginimo, kai po komercinio atstovavimo sutarties nutraukimo atstovaujamasis nustato buvus neįvykdytų įsipareigojimų, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą, tačiau kurie nebuvo šio nutraukimo priežastis.

B – Dėl esmės

35. Kaip prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodo Bundesgerichtshof, lyginant direktyvos 18 straipsnio a punkto ir HGB 89b straipsnio 3 dalies 2 punkto tekstą matyti, kad pirmajame siauriau apibrėžtos sąlygos, kai prekybos agentas netenka teisės į nuostolių dėl klientų atlyginimą.

36. Iš tiesų, iš direktyvos 18 straipsnio a punkto matyti, kad šios direktyvos 17 straipsnyje numatytas nuostolių dėl klientų atlyginimas nemokamas, „kai atstovaujamasis komercinio atstovavimo sutartį nutraukė dėl to, kad prekybos agentas nevykdo įsipareigojimų ir dėl to pagal nacionalinę teisę būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą“( ). Prieveiksmis „dėl to“ atspindi priežastinį ryšį tarp prekybos agento neįvykdytų įsipareigojimų, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną sutarties nutraukimą, ir atstovaujamojo priimto sprendimo nutraukti sutartį.

37. Jei direktyvos 18 straipsnio a punktą aiškintume tik pažodžiui, galėtume aiškinti šią nuostatą kaip daug labiau apsaugančią prekybos agentą ir atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, jog minėtą nuostatą reikia aiškinti kaip prieštaraujančią tam, kad prekybos agentas, kurio sutartis nutraukta, netektų nuostolių dėl klientų atlyginimo, kai po komercinio atstovavimo sutarties nutraukimo atstovaujamasis nustato buvus neįvykdytų įsipareigojimų, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą, tačiau kurie nebuvo šio nutraukimo priežastis.

38. Vis dėlto manau, kad direktyvos 18 straipsnio a punkto tekstas nėra pakankamai aiškus, kad galėtume jį aiškinti tik pažodžiui. Iš tiesų tekstas yra dviprasmiškas kalbant apie tai, ar nuostolių dėl klientų atlyginimo netekimą lemianti sąlyga yra priežastinis ryšys tarp prekybos agento neįvykdytų įsipareigojimų, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną sutarties nutraukimą, ir atstovaujamojo priimto sprendimo nutraukti sutartį, ar, vertinant plačiau, aplinkybė, kad prekybos agentas sutarties galiojimo metu neįvykdė įsipareigojimų, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną sutarties nutraukimą. Todėl manau, kad šią nuostatą reikia aiškinti atsižvelgiant į direktyvos struktūrą ir tikslus( ).

39. Pirma, dėl direktyvos struktūros manau, kad, siekiant užtikrinti visų direktyvos nuostatų darną ir veiksmingumą, jos 18 straipsnio a punkto negalima aiškinti atskirai, tačiau būtina vertinti kartu su šios direktyvos 3 straipsniu ir 16 straipsnio a punktu.

40. Šiuo klausimu primenu, kad pagal direktyvos 3 straipsnį prekybos agentas turi laikytis tam tikrų pareigų. Taigi prekybos agentas turi vykdyti savo užduotis ir už tai atsiskaityti( ).

41. Prekybos agentui tenkanti pareiga vykdyti savo užduotis apima tris aspektus, t. y. prekybos agentas turi laikytis atstovaujamojo instrukcijų, veikti rūpestingai ir būti lojalus.

42. Dėl atstovaujamojo jam duodamų instrukcijų reikia pažymėti, kad nors prekybos agentas paprastai turi daug laisvės vykdydamas savo užduotis, nes pagal apibrėžimą yra nepriklausomas specialistas( ), jis privalo laikytis tam tikrais atvejais iš atstovaujamojo gaunamų imperatyvių instrukcijų tam tikrais savo užduočių klausimais, pavyzdžiui, dėl su klientais sudaromų sutarčių sąlygų.

43. Be to, prekybos agentas savo užduotis turi atlikti rūpestingai, t. y. jis turi vykdyti savo sutartį „profesionaliai“. Jis pažeidžia šią pareigą, pavyzdžiui, jei nelanko klientų, nepakankamai aktyviai vykdo veiklą, imasi nelygiaverčių rinkodaros priemonių laiko ar vietos atžvilgiu arba taiko nepatenkinamą organizacinę politiką.

44. Galiausiai prekybos agentas privalo būti lojalus atstovaujamajam. Vykdydamas šią pareigą jis turi užtikrinti su atstovaujamojo verslo strategija susijusios informacijos konfidencialumą ir negali sutikti atstovauti su atstovaujamuoju konkuruojančiai bendrovei be atstovaujamojo sutikimo.

45. Be prekybos agentui tenkančios pareigos vykdyti savo užduotis, jis taip pat turi atsiskaityti atstovaujamajam. Ši pareiga apima atstovaujamojo informavimą apie užduočių vykdymo rezultatus ir visos reikiamos jo turimos informacijos perdavimą atstovaujamajam. Pavyzdžiui, prekybos agentas turi pateikti visus reikiamus duomenis apie situaciją rinkoje ir ypač apie rinkoje veikiančius konkurentus.

46. Žinoma, pažeidus šias pareigas taikomos sankcijos.

47. Todėl direktyvos 16 straipsnio a punkte valstybėms narėms paliekama galimybė palikti galioti ankstesnes nuostatas arba priimti naujas, pagal kurias galima nedelsiant nutraukti sutartį, jei viena iš šalių neįvykdo dalies arba visų savo įsipareigojimų, nors pagal direktyvos 15 straipsnį atstovaujamasis paprastai turi laikytis pranešimo laikotarpio.

48. Atstovaujamasis atleidžiamas nuo pareigos atlyginti nuostolius dėl klientų prekybos agentui pagal direktyvos 18 straipsnio a dalį dėl tokio pat įsipareigojimų neįvykdymo, koks pagal nacionalinę teisę galėtų pateisinti neatidėliotiną sutarties nutraukimą.

49. Tokia nuostata pagrįsta požiūriu, kad prekybos agentas gali pasinaudoti direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta teise į nuostolių dėl klientų atlyginimą tik kai tai suderinama su atstovaujamojo interesais. Taigi ši teisė neatsiranda, kai prekybos agento veikla prieštarauja atstovaujamojo interesams. Jei nesilaikydamas direktyvos 3 straipsnyje nurodytų jam tenkančių pareigų prekybos agentas veikia pažeisdamas atstovaujamojo interesus ir taip nutraukia juos siejančius pasitikėjimo ryšius, jis nebėra vertas apsaugos. Tokiu atveju negalima reikalauti, kad atstovaujamasis išmokėtų prekybos agentui nuostolių dėl klientų atlyginimą, kurio tikslas yra atlyginti už šio agento pastangas plėsti klientų ratą, laikantis jam tenkančių pareigų. Taigi sprendžiant, ar išlieka teisė į nuostolių dėl klientų atlyginimą, svarbiausia nustatyti ne vien tai, ar prekybos agentas įvykdė direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkte įtvirtintas tokio nuostolių atlyginimo išmokėjimo sąlygas, bet ir tai, ar jis vykdė savo uždavinius laikydamasis šios direktyvos 3 straipsnyje jam nustatytų pareigų.

50. Be to, nors, viena vertus, nuostolių dėl klientų atlyginimu siekiama išvengti atstovaujamojo nepagrįsto praturtėjimo, nes jį sudaro pelno dalis, kurią po sutarties nutraukimo atstovaujamasis toliau gauna dėl sutarties galiojimo laikotarpiu vykdytos prekybos agento veiklos, už kurią jam nebėra atlyginama, kita vertus, suteikiant galimybę nemokėti tokio nuostolių atlyginimo siekiama išvengti prekybos agento nepagrįsto praturtėjimo. Teisės į nuostolių dėl klientų atlyginimą suteikimas prekybos agentui, jei įrodoma, kad jis neįvykdė savo įsipareigojimų, prilygtų praturtėjimui dėl sukčiavimo, o tai tikrai nebuvo Sąjungos teisės aktų leidėjo tikslas priimant direktyvos 18 straipsnio a punktą. Šiuo atveju minėta nuostata siekiama apginti atstovaujamojo interesus, visų pirma užkertant kelią prekybos agento praturtėjimui dėl sukčiavimo.

51. Iš minėtos nuostatos teksto matyti, kad viena iš pagrindinių nuostolių dėl klientų atlyginimo netekimo sąlygų yra tai, jog įsipareigojimai neįvykdomi, kuo kaltinamas prekybos agentas, galiojant sutartiniams santykiams. Manau, kad nėra svarbu, ar įsipareigojimai neįvykdyti prieš atstovaujamajam priimant sprendimą nutraukti sutartį dėl kitos priežasties nei toks įsipareigojimų neįvykdymas, ar po to( ). Todėl manau, kad įsipareigojimų neįvykdymas laikotarpiu po sprendimo nutraukti sutartį įprasta tvarka, kaip pagrindinėje byloje, iš esmės galėtų pateisinti nuostolių dėl klientų atlyginimo nemokėjimą, jei prekybos agentas neįvykdo įsipareigojimų iki realaus sutarties nutraukimo.

52. Kita direktyvos 18 straipsnio a punkte įtvirtinta sąlyga yra tokia, kad dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuriuo kaltinamas prekybos agentas, pagal nacionalinę teisę galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą, tai leidžia manyti, kad toks įsipareigojimų neįvykdymas turi būti pakankamai sunkus. HGB 89b straipsnio 3 dalies 2 punkte nurodomi „svarbūs (nutraukimo) pagrindai dėl netinkamų prekybos agento veiksmų“. Lyginant šią nuostatą su Prancūzijos teise, pagal ją reikalaujama, kad prekybos agentas būtų padaręs sunkų nusižengimą, pavyzdžiui, nesąžiningai konkuravęs, pateikęs užgaulius pareiškimus pirkėjui, vykdęs nusikalstamą veiklą, šiurkščiai pažeidęs gautas instrukcijas arba šiurkščiai pažeidęs konfidencialumo pareigą.

53. Taigi manau, kad iš direktyvos 18 straipsnio a punkto, vertinamo kartu su šios direktyvos 3 straipsniu ir 16 straipsnio a punktu, galima daryti išvadą, jog atstovaujamasis paprastai neturi išmokėti nuostolių dėl klientų atlyginimo, jei galiojant sutartiniams santykiams prekybos agentas neįvykdė įsipareigojimų, kurie pagal nacionalinę teisę gali pateisinti neatidėliotiną sutarties nutraukimą ir apie kuriuos atstovaujamasis buvo informuotas tik po sutarties nutraukimo.

54. Manau, jog reikalavimas, kad prekybos agentas būtų neįvykdęs savo įsipareigojimų prieš atstovaujamajam priimant sprendimą nedelsiant nutraukti sutartį ir kad toks įsipareigojimų neįvykdymas būtų sutarties nutraukimo priežastis, nebūtų suderinamas su būtinybe taikyti sankcijas už kaltus prekybos agento veiksmus, kylančia kartu vertinant direktyvos 3 straipsnį, 16 straipsnio a punktą ir 18 straipsnio a punktą.

55. Iš tiesų taikant tokią sąlygą būtų skirtingai vertinami prekybos agentas, kuriam nepavyko nuslėpti įsipareigojimų neįvykdymo, o atstovaujamasis tai pastebėjo prieš nutraukdamas sutartį, ir prekybos agentas, kuriam, atvirkščiai, tai pavyko, o įsipareigojimų neįvykdymą atstovaujamasis pastebėjo tik po sutarties nutraukimo. Jei pirmajam prekybos agentui grėstų ne vien jo sutarties nutraukimas be pranešimo, bet ir nuostolių dėl klientų atlyginimo netekimas, antrojo prekybos agento, kurio sutarties nebegalima nutraukti nepranešus, nebūtų galima nubausti, be kita ko, atimant teisę į nuostolių dėl klientų atlyginimą.

56. Toks skirtingas vertinamas skatintų sukčiauti, direktyvos 3 straipsnis taptų neveiksmingas, o poveikis net būtų priešingas.

57. Kaip, remdamasis pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kai atstovaujamasis nutraukia komercinio atstovavimo sutartį įprasta tvarka ir apie kaltus prekybos agento veiksmus, kurie galėjo būti pagrindas be pranešimo nutraukti sutartį, sužino tik nutraukęs sutartį ir todėl nebegali nutraukti sutarties dėl tokių veiksmų, prekybos agentas nėra nusipelnęs didesnės apsaugos nei tuo atveju, jei atstovaujamasis sužinotų apie jo veiksmus sutarties galiojimo laikotarpiu ir nutrauktų sutartinius santykius dėl šių veiksmų. Vertinant direktyvos 18 straipsnio a punkte įtvirtintą imperatyvų reikalavimą nemokėti nuostolių dėl klientų atlyginimo, svarbiausia aplinkybė yra ta, kad galiojant sutartiniams santykiams prekybos agentas neįvykdė įsipareigojimų ir tai galėjo būti pagrindas be pranešimo nutraukti šiuos santykius. Toks imperatyvus draudimas negali priklausyti nuo to, ar prekybos agentui pavyko nuslėpti įsipareigojimų neįvykdymą iki sutarties pabaigos. Iš tiesų tai padaręs prekybos agentas yra taip pat nevertas apsaugos, kaip ir prekybos agentas, kurio įsipareigojimų neįvykdymas paaiškėja tinkamu laiku.

58. Taip pat pritariu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomonei, kad reikia atsižvelgti į tai, jog tuoj po to, kai atstovaujamasis, laikydamasis nustatyto termino, praneša apie sutarties nutraukimą, gali kilti rizika, jog prekybos agentas pasinaudos iki sutarties pabaigos likusiu laiku, kad gautų neteisėtos naudos, taigi jis gali atlikti kaltus veiksmus, apie kuriuos atstovaujamasis nesužinotų iki sutarties pabaigos, bet kurie pateisintų sutarties nutraukimą atstovaujamojo iniciatyva dėl svarbių pagrindų, jei jis apie juos būtų sužinojęs anksčiau. Kad būtų išvengta tokių kaltų veiksmų sutarties galiojimo ir ypač pranešimo apie nutraukimą laikotarpiu, atstovaujamasis turi turėti galimybę bet kuriuo metu reikalauti direktyvos 3 straipsnyje įtvirtintų jo prekybos agentui tenkančių įsipareigojimų įvykdymo ir todėl turi turėti galimybę atsisakyti mokėti nuostolių dėl klientų atlyginimą, jei atskleidžia tokius veiksmus po sutarties nutraukimo.

59. Todėl manau, kad direktyvos 18 straipsnio a punktą reikia aiškinti kaip neprieštaraujantį tam, jog prekybos agentas, kurio sutartis yra nutraukta, netektų nuostolių dėl klientų atlyginimo, kai po komercinio atstovavimo sutarties nutraukimo atstovaujamasis nustato buvus neįvykdytų įsipareigojimų, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą, tačiau kurie nebuvo šio nutraukimo pagrindas, nes atstovaujamasis apie juos sužinojo tik po minėtos sutarties nutraukimo.

60. Tokį direktyvos 18 straipsnio a punkto aiškinimą patvirtina šios direktyvos tikslai.

61. Direktyvoje neabejotinai įtvirtinama asmenų, kurie pagal jos nuostatas yra prekybos agentai, apsauga( ). Šios direktyvos 17–19 straipsniais pirmiausia siekiama apsaugoti prekybos agentus pasibaigus sutarties galiojimui ir šiuo tikslu direktyvoje įtvirtinta atlyginimo sistema yra imperatyvaus pobūdžio( ).

62. Vis dėlto prekybos agentų apsauga nėra vienintelis direktyvos tikslas. Iš tiesų, kaip matyti iš direktyvos antros konstatuojamosios dalies, joje įtvirtintomis derinimo priemonėmis, be kita ko, siekiama panaikinti kliūtis prekybos agento veiklos vykdymui, suvienodinti konkurencijos sąlygas Sąjungos viduje ir padidinti prekybinių sandorių saugumą( ). Direktyvos 17–19 straipsniuose įtvirtintos sistemos tikslas taip pat yra prekybos agentams užtikrinti įsisteigimo laisvę ir nevaržomą konkurenciją vidaus rinkoje( ). Galiausiai, kaip matyti iš direktyvos trečios konstatuojamosios dalies, ja taip pat siekiama palengvinti prekybą tarp valstybių narių, suderinant jų teisines sistemas komercinio atstovavimo srityje( ).

63. Mano manymu, šiems tikslams ir ypač siekiui užtikrinti nevaržomą konkurenciją vidaus rinkoje būtų pakenkta, jei direktyvos 18 straipsnio a punktą reikėtų aiškinti kaip prieštaraujantį tam, kad dėl tokių kaltų veiksmų, kokiais kaltinama AHW, būtų galima pateisinti nuostolių dėl klientų atlyginimo nemokėjimą. Iš tiesų manau, kad konkurencijos sąlygų suvienodinimą, kurio siekia Sąjungos teisės aktų leidėjas, būtina vykdyti remiantis aiškiais pagrindais, kurių nebūtų galima aiškinti taip, kad atsirastų spragos, skatinančios neatsakingų prekybos agentų sukčiavimą, ypač pranešimo prieš komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą laikotarpiu.

64. Prieš baigdamas savo vertinimą norėčiau pateikti šias pastabas.

65. Reikia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą ir Vokietijos doktrinos dalies palaikomą argumentą taip, kad, net nekeičiant siauro HGB 89b straipsnio 3 dalies 2 punkto ir direktyvos 18 straipsnio a punkto aiškinimo, į netinkamus prekybos agento veiksmus būtų galima atsižvelgti teismui vertinant, ar nuostolių dėl klientų atlyginimas yra teisingas HGB 89b straipsnio 1 dalies 3 punkto ir direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkto antro papunkčio prasme.

66. Primenu, kad pagal minėtą nuostatą prekybos agentas turi teisę į nuostolių dėl klientų atlyginimą, jei ir kiek „nuostolių atlyginimo mokėjimas būtų teisingas, atsižvelgiant į visas aplinkybes“. Taigi teisingumo vertinimas tėra apsaugos priemonė, suteikta teisėjui tam, kad nuostolių dėl klientų atlyginimo dydis būtų patikslintas atsižvelgus į specifines konkretaus atvejo aplinkybes, arba kartais tam, kad retais atvejais iš viso nebūtų skirta jokio nuostolių dėl klientų atlyginimo( ).

67. Atsižvelgiant į didelę diskreciją, kurią turi nacionaliniai teismai atlikdami tokį teisingumo vertinimą, toks vertinimas vis tiek negali prilygti imperatyviam reikalavimui neskirti jokio nuostolių dėl klientų atlyginimo, kai prekybos agentas neįvykdo įsipareigojimų, dėl ko pagal nacionalinę teisę galima pateisinti neatidėliotiną sutarties nutraukimą. Taigi manau, kad teisingumo vertinimas negali pakeisti direktyvos 18 straipsnio a punkte įtvirtintos imperatyvaus pobūdžio taisyklės, numatančios nuostolių dėl klientų atlyginimo nemokėjimo atvejus( ).

68. Be to, reikia pažymėti, kad valstybės gali pasirinkti, ar taikyti direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą nuostolių dėl klientų atlyginimo sistemą, ar minėto 17 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą žalos atlyginimo sistemą. Taip pat svarbu pažymėti, kad 17 straipsnio 3 dalyje nėra jokios nuorodos į teisingumą, todėl siūlymas atsižvelgti į kaltus prekybos agento veiksmus vertinant teisingumą bet kuriuo atveju būtų nereikšmingas toms valstybėms narėms, kurios pasirinko žalos atlyginimo sistemą. Taigi toks sprendimas negalėtų tapti bendro pobūdžio alternatyva iš direktyvos 18 straipsnio a punkto kylančiam imperatyviam teisės į nuostolių dėl klientų atlyginimo netekimui.

69. Kita vertus, sprendimas, pagal kurį prekybos agentas, sutarties galiojimo laikotarpiu atlikęs kaltus veiksmus, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną sutarties nutraukimą, netektų nuostolių dėl klientų atlyginimo, suteiktų nacionaliniam teismui tokią pačią diskreciją esant bet kokiam valstybės narės pasirinkimui, nes tik jis galėtų įvertinti tokių kaltų veiksmų sunkumą. Taigi, jei atstovaujamajam buvo žinoma apie šiuos kaltus veiksmus prieš sutarties nutraukimą, tačiau jis juos toleravo, negalima paneigti, kad aplinkybė, jog atstovaujamasis savo prekybos agentui dėl to nepriekaištavo ar neįspėjo, galėtų turėti įtakos šio agento teisei į nuostolių dėl klientų atlyginimą. Iš tiesų tokiu atveju, vadovaujantis direktyvos 3 straipsniu, 16 straipsnio a punktu ir 18 straipsnio a punktu, galima teigti, kad, atsižvelgiant į tai, jog atstovaujamasis, neinicijavo neatidėliotino sutarties nutraukimo ir toleravo prekybos agento įsipareigojimų neįvykdymą, šis neįvykdymas nebuvo pakankamai sunkus, kad pateisintų agento teisės į nuostolių dėl klientų atlyginimo netekimą.

IV – Išvada

70. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Bundesgerichtshof pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:

„1986 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyvos 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo 18 straipsnio a punktą reikia aiškinti kaip neprieštaraujantį tam, jog prekybos agentas, kurio sutartis yra nutraukta, netektų nuostolių dėl klientų atlyginimo, kai po komercinio atstovavimo sutarties nutraukimo atstovaujamasis nustato buvus neįvykdytų įsipareigojimų, dėl kurių būtų galima pateisinti neatidėliotiną komercinio atstovavimo sutarties nutraukimą, tačiau kurie nebuvo šio nutraukimo motyvas, nes atstovaujamasis apie juos sužinojo tik po minėtos sutarties nutraukimo.“