Keywords

Summary



Keywords

1. Ieškinys dėl panaikinimo – Valstybių narių ieškinys – Ieškinys dėl Komisijos sprendimo, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka – Priimtinumas, kuris nepriklauso nuo suinteresuotumo pareikšti ieškinį įrodymo

2. Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį – Komisijos sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka

3. Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Valstybės narės vyriausybės nario vieši pareiškimai, kuriais išreiškiamas jos ketinimas imtis atitinkamų priemonių, kad būtų išspręstos įmonės finansinės problemos – Pranašumas, suteikiamas nepervedant valstybės išteklių – Nepriskyrimas – Planas suteikti įmonei kredito liniją

(EB 87 straipsnio 1 dalis)

4. Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Valstybės ištekliais suteikiamas pranašumas, kuriuo kaltinama valstybė – Valstybės narės vyriausybės nario viešas pareiškimas, kuriuo išreiškiamas jos ketinimas imtis atitinkamų priemonių, kad būtų išspręstos įmonės finansinės problemos – Pranašumas, suteikiamas nepervedant valstybės išteklių – Nepriskyrimas

(EB 87 straipsnio 1 dalis)

5. Valstybių teikiama pagalba – Komisijos sprendimas – Teisminė kontrolė

6. Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Apimtis

(EB 253 straipsnis)

Summary

1. EB sutartyje aiškiai atskiriama, pirma, Bendrijos institucijų bei valstybių narių ir, antra, fizinių bei juridinių asmenų teisė pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, nes visoms valstybėms narėms suteikiama teisė ieškiniu dėl panaikinimo ginčyti Komisijos sprendimų teisėtumą, nesiejant šios teisės įgyvendinimo su būtinybe įrodyti teisinį interesą pareikšti ieškinį. Taigi, tam, kad valstybės narės ieškinys būtų priimtinas, ji neturi įrodyti, kad Komisijos aktas, dėl kurio pareiškė ieškinį, sukelia jos atžvilgiu teisinių pasekmių. Suinteresuotumas pareikšti ieškinį apima tik fizinių ar juridinių asmenų, o ne institucijų arba valstybių narių pareikštus ieškinius.

Be to, suinteresuotumo pareikšti ieškinį sąvoka negali būti painiojama su akto, kurį galima užginčyti, samprata, pagal kurią aktas turi būti skirtas sukelti teisines pasekmes, kurios gali būti nepalankios, kad dėl jo būtų galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, o tai turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į akto turinį.

Komisijos sprendimas, kuriuo valstybės pagalba pripažinta iš dalies nesuderinama su bendrąja rinka, sukelia tokių privalomų teisinių pasekmių ir todėl yra aktas, dėl kurio valstybė narė gali pareikšti ieškinį.

(žr. 118–119 punktus)

2. Tam, kad ieškinys dėl panaikinimo būtų priimtinas, fizinis ar juridinis ieškinį pareiškęs asmuo turi turėti atsiradusį ir esamą suinteresuotumą ginčijamo teisės akto panaikinimu. Toks suinteresuotumas reiškia, kad dėl paties šio teisės akto panaikinimo gali atsirasti teisinių pasekmių arba, kitais žodžiais tariant, patenkinus ieškinį jį pareiškęs asmuo gali gauti naudos. Todėl tokiam asmeniui visiškai palankus sprendimas iš esmės negali jam būti nenaudingas ir jis neturi suinteresuotumo prašyti jį panaikinti.

Vis dėlto, kalbant apie Komisijos sprendimą, kuriuo valstybės pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka, pasakytina, kad įmonės pagalbos gavėjos konkurentė įrodo atsiradusį ir esamą suinteresuotumą, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas, kai nurodo, kad valstybė ėmėsi papildomų pagalbos priemonių, suteikiančių įvairius pranašumus įmonei pagalbos gavėjai ir pabloginančių jos padėtį rinkoje.

Iš tiesų pagalbos ir jos nesuderinamumo su bendrąja rinka konstatavimas nepašalina kitų nesuderinamų pagalbos priemonių buvimo galimybės, kurios, nors ir nėra įvardytos Komisijos sprendime, tačiau taip pat yra administracinės procedūros, per kurią buvo priimtas šis sprendimas, dalykas ir gali daryti esminį poveikį tam tikrų pagalbos gavėjos konkurentų padėčiai rinkoje.

Be to, kai ieškovė teigia, jog atitinkamas teisės aktas, net jeigu jis gali būti iš dalies jai palankus, visgi tinkamu būdu negina jos teisinės padėties, turi būti pripažįstama, kad ji yra suinteresuota pareikšti ieškinį tam, kad Bendrijos teismas patikrintų šio teisės akto teisėtumą.

(žr. 116, 127–128, 130–131 punktus)

3. Siekiant kvalifikuoti priemonę kaip EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytą valstybės pagalbą, be kita ko, reikia, pirma, kad ji apimtų bet kokį pranašumą („bet kokia forma“), antra, kad šis pranašumas tiesiogiai ar netiesiogiai būtų suteiktas iš valstybinių išteklių („valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių“). Pranašumo sąvoka reiškia, kad dėl valstybės dalyvavimo turi pagerėti ekonominė ir (arba) finansinė padėtis, ji gali net praturtėti, pavyzdžiui, sumažinus sąnaudas, kurių pranašumo gavėja paprastai patiria.

Dėl valstybės narės vyriausybės nario viešo pareiškimo, kuriuo išreiškiamas jos ketinimas imtis atitinkamų priemonių, kad būtų išspręstos įmonės finansinės problemos, darytina išvada, jog dėl šių pareiškimų minėta įmonė gali gauti apčiuopiamos naudos, nes jie leidžia atgauti finansų rinkų pasitikėjimą, sudaro jai sąlygas lengviau ir mažesnėmis sąnaudomis gauti naujų kreditų trumpalaikėms skoloms refinansuoti ir galiausiai padeda stabilizuoti labai nestabilią finansinę padėtį. Tokie pareiškimai gali turėti lemiamos įtakos reitingų agentūrų reakcijai ir įmonės įvaizdžio pagerėjimui investuotojų ar kreditorių akyse, taip pat finansų rinkų dalyvių, vėliau dalyvavusių refinansuojant nagrinėjamą įmonę, elgesiui.

Be to, remiantis kreditų suteikimą ir refinansavimą kapitalo rinkose reguliuojančiais principais, įmonės reitingas ir atitinkamai jai suteiktų kreditų negrąžinimo rizika turi lemiamos reikšmės apskaičiuojant refinansavimo sąnaudas, kurių turi patirti ši įmonė visų pirma mokėdama palūkanas už naujų obligacijų emisiją. Iš to darytina išvada, kad kuo didesnė įsipareigojimų neįvykdymo rizika, tuo sunkiau ir brangiau refinansuoti nagrinėjamus kreditus kapitalo rinkose. Kitaip tariant, bet koks teigiamas poveikis įmonės reitingui, nors ir padarytas investuotojų pasitikėjimą galinčiais nulemti arba sustiprinti viešais pareiškimais, iš karto turi įtakos sąnaudoms, kurių ši patirtų skolindamasi kapitalo rinkose.

Be to, siekdama pripažinti priemonę valstybės pagalba Komisija privalo įrodyti, kad visi EB 87 straipsnio 1 dalies sąvokai keliami reikalavimai, įskaitant pranašumo buvimą, įvykdyti atsižvelgiant į ekonomines nagrinėjamos priemonės pasekmes.

Dėl vienašališko valstybės pasiūlymo suteikti įmonei tam tikro dydžio kredito liniją, kuri niekada nebuvo suteikta, Komisija, remdamasi vien šia aplinkybe, negali daryti prielaidos, kad šis pasiūlymas sukelia palankesnes ekonomines pasekmes gavėjui, ir neatsižvelgti į nagrinėjamos paskolos sutarties vykdymo sąlygas, ypač į sąlygas, susijusias su minėtos paskolos suteikimu ir grąžinimu, juo labiau kad gavėjas nepriėmė šio pasiūlymo, o tik refinansavo savo skolas rinkoje egzistavusiomis sąlygomis. Kitaip net objektyviai nepalankesnes sąlygas, kaip antai didesnes palūkanų normas ir trumpesnius, palyginti su siūlomais rinkoje, grąžinimo terminus numatanti sutartis turėtų būti laikoma pranašumu pagal EB 87 straipsnio 1 dalį motyvuojant tik tuo, kad viešasis kreditorius paskelbė apie ketinimą pervesti gavėjui tam tikrą sumą.

(žr. 215, 231, 234, 237–238, 253, 255 punktus)

4. Tik pranašumas, suteiktas tiesiogiai ar netiesiogiai iš valstybinių išteklių, yra laikomas valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnio 1 dalį. Šioje nuostatoje įtvirtintas skirtumas tarp „valstybės suteiktos pagalbos“ ir „iš valstybinių išteklių“ suteiktos pagalbos nereiškia, kad bet koks valstybės suteiktas pranašumas, nepaisant to, ar jis finansuojamas iš valstybinių išteklių, yra laikomas pagalba: juo tik siekiama į šią sąvoką įtraukti tiek tiesiogiai valstybės, tiek per valstybės paskirtą ar įsteigtą viešąją ar privačią įstaigą suteikiamą pranašumą.

Šiomis aplinkybėmis taikant privataus investuotojo kriterijų būtinai preziumuojama, kad valstybės konkrečios įmonės naudai patvirtintomis priemonėmis suteikiamas valstybės ištekliais garantuojamas pranašumas.

Beje, dėl vykdytinos teisminės kontrolės ribų primintina, kad pagalbos sąvoka yra objektyvi ir todėl, nesant išskirtinių aplinkybių, visų pirma susijusių su nagrinėjamų valstybės veiksmų sudėtingumu, valstybės pagalbos priemonės kvalifikavimas, kurį turi atlikti ir Komisija, ir teismai, iš principo nepateisina didelės Komisijos diskrecijos. Didelė diskrecija Komisijai suteikiama tik įgyvendinant EB 87 straipsnio 3 dalį, pagal kurią nagrinėdama galimą tam tikrų valstybės priemonių suderinamumą su bendrąja rinka ji privalo atsižvelgti į sudėtingus ekonominius, socialinius, regioninius ir sektorinius vertinimus. Iš tiesų tokia valstybės pagalbos sąvoka, kokia apibrėžta Sutartyje, yra teisinė sąvoka ir turi būti aiškinama vadovaujantis objektyviais kriterijais. Dėl šios priežasties teismas iš esmės privalo, atsižvelgdamas tiek į jam pateiktas konkrečias ginčo aplinkybes, tiek į Komisijos atliktus techninius ar sudėtingus vertinimus, vykdyti visapusišką kontrolę klausimu, ar priemonė patenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.

Pranašumas turi būti suteiktas dėl valstybės išteklių pervedimo. Šis ryšio tarp nustatyto pranašumo ir įsipareigojimo valstybės ištekliais reikalavimas iš principo reiškia, kad minėtas pranašumas turi būti glaudžiai susijęs su atitinkama valstybės biudžetui tenkančia našta arba su pakankamai konkrečia ekonomine rizika šiam biudžetui, kylančia dėl valstybės prisiimtų teisiškai privalomų įsipareigojimų.

Kalbant apie valstybės narės vyriausybės nario viešą pareiškimą, kuriuo išreiškiamas jos ketinimas imtis atitinkamų priemonių, kad būtų išspręstos įmonės finansinės problemos, pažymėtina, kad konkretus, besąlygiškas ir neatšaukiamas valstybės narės įsipareigojimas pervesti valstybės išteklius pagal EB 87 straipsnio 1 dalį reikštų, kad šiuose pareiškimuose turi būti tiksliai ir aiškiai nurodytos konkrečios investuotinos sumos arba konkrečios skolos, už kurias garantuojama, arba bent jau nustatytos finansinės ribos, pavyzdžiui, tam tikro dydžio kredito linija, taip pat numatytos skirti paramos suteikimo sąlygos.

Vien aplinkybės, kad valstybė narė atkreipė dėmesį į savo ypatingą reputaciją finansų rinkose, nepakanka siekiant įrodyti, jog buvo taip rizikuojama valstybės ištekliais, kad tai būtų galima laikyti jų pervedimu EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, kuris būtų pakankamai susijęs su įmonei viešais valstybės vyriausybės nario pareiškimais suteiktu pranašumu. Nepakanka, kad užuot tiesiogiai arba netiesiogiai įsipareigojusi valstybės ištekliais pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, valstybė narė pasinaudotų specialiomis finansų rinkų funkcionavimo taisyklėmis tam, kad per trumpą laiką stabilizuotų įmonės finansinę situaciją, ir padarytų tai siekdama įvykdyti verslo ir finansines sąlygas, reikalingas tam, kad ateityje būtų priimtos konkretesnės paramos priemonės.

(žr. 214, 217–219, 262, 280, 282, 297 punktus)

5. Bendrijos teisminių ginčų dėl valstybės pagalbos srityje Bendrasis Teismas turi visišką diskreciją vertinti faktines aplinkybes ir įrodymus. Be to, atsižvelgiant į tai, klausimas, ar nacionalinės teisės norma taikoma konkrečiu atveju, ir, jei taikoma, tai kiek, priklauso nuo teismo faktų vertinimo ir jam taikomos įrodymų tyrimo ir įrodinėjimo pareigos paskirstymo taisyklės.

(žr. 269 punktą)

6. EB 253 straipsnyje reikalaujamas motyvavimas turi atitikti ginčijamo akto pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti institucijos, kuri priėmė ginčijamą teisės aktą, argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti jo priėmimo pagrindimą, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Be to, pareiga motyvuoti sprendimus yra esminis reikalavimas, kuris turi būti atskiriamas nuo motyvų pagrįstumo klausimo, apimančio ginčijamo akto teisėtumą iš esmės. Tam tikro sprendimo motyvacija formaliai atskleidžia motyvus, kuriais grindžiamas šis sprendimas. Jeigu šiuose motyvuose yra klaidų, jos lemia sprendimo neteisėtumą iš esmės, bet ne jo motyvacijos, kurios gali pakakti net pateikiant klaidingus motyvus, neteisėtumą.

(žr. 315 punktą)