GENERALINIO ADVOKATO

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,

pateikta 2016 m. birželio 2 d. ( 1 )

Byla C‑191/15

Verein für Konsumenteninformation

prieš

Amazon EU Sàrl

(Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Nesutartinės prievolės — Reglamentas (EB) Nr. 864/2007 („Roma II“) — Sutartinės prievolės — Reglamentas (EB) Nr. 593/2008 („Roma I“) — Vartotojų apsauga — Direktyva 93/13/EEB — Asmens duomenų apsauga — Direktyva 95/46/EB — Ieškinys dėl uždraudimo — Direktyva 2009/22/EB — Tarptautinė elektroninė prekyba — Bendrosios pardavimo sąlygos — Taikytinos teisės pasirinkimo sąlyga — Valstybės narės, kurioje yra įmonės buveinė, teisės nustatymas — Taikytinos teisės nustatymas siekiant įvertinti nesąžiningą bendrųjų pardavimo sąlygų pobūdį pareiškiant ieškinį dėl uždraudimo“

I – Įžanga

1. Verein für Konsumenteninformation (VKI), Austrijoje įsteigta vartotojų apsaugos asociacija, Austrijos teismuose pareiškė ieškinį dėl uždraudimo, kuriuo siekė uždrausti Liuksemburge įsteigtai Amazon EU Sàrl taikyti tariamai nesąžiningas sąlygas, pateiktas jos bendrosiose pardavimo sąlygose, skirtose Austrijoje gyvenantiems vartotojams.

2. Šiomis aplinkybėmis Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija), nagrinėdamas tokį ieškinį, visų pirma klausia Teisingumo Teismo dėl teisės, taikytinos nagrinėjant nesąžiningą šių sąlygų pobūdį. Ar ją reikia nustatyti Reglamente (EB) Nr. 864/2007 ( 2 ) (toliau – reglamentas „Roma II“) numatytas kolizines normas, jeigu asociacija ieškovė siekia ginti kolektyvinius vartotojų interesus pagal jai įstatymu suteiktą teisę, neatsižvelgiant į kokius nors apibrėžtus sutartinius santykius? Ar nagrinėjant tokį ieškinį taikytiną teisę reikia nustatyti pagal Reglamente (EB) Nr. 593/2008 (toliau – reglamentas „Roma I“) ( 3 ) įtvirtintas kolizines normas, jeigu galima žala kolektyviniams vartotojų interesams atsiranda iš vartotojų ir įmonės atsakovės sutartinių santykių?

3. Šis teismas toliau klausia Teisingumo Teismo, ar sutarties sąlyga, pagal kurią vykdant elektroninę prekybą sudarytai sutarčiai taikytina teisė nustatoma pardavėjo ar tiekėjo buveinės valstybės teisė, yra nesąžiningo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13/EEB ( 4 ).

4. Galiausiai minėtas teismas iš esmės nori sužinoti, pagal kurią nacionalinę teisę, kuria perkeliama Direktyva 95/46/EB ( 5 ), reikia vertinti sutarčių sąlygų teisėtumą, jeigu jose numatyta, kad asmens duomenis tvarko elektroninės prekybos įmonė, kaip antai Amazon EU, kuri nukreipia savo veiklą į kitą valstybę narę nei jos buveinės valstybė narė.

II – Teisinis pagrindas

A – Sąjungos teisė

1. Reglamentas „Roma I“

5. Reglamento „Roma I“ 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Šis reglamentas teisės kolizijos atvejais taikomas sutartinėms prievolėms civilinėse ir komercinėse bylose <…>“

6. Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Sutarčiai taikoma šalių pasirinkta teisė.“ Pagal šios reglamento 3 straipsnio 5 dalį: „Šalių susitarimo dėl taikytinos teisės pasirinkimo buvimas ir galiojimas nustatomas pagal 10, 11 ir 13 straipsnių nuostatas.“

7. Minėto reglamento 6 straipsnyje „Vartojimo sutartys“ nustatyta: „1. Nedarant poveikio 5 ir 7 straipsnių taikymui, sutarčiai, sudarytai tarp fizinio asmens, siekiančio tikslų, kurie gali būti laikomi nesusijusiais su jo darbu ar profesine veikla (vartotojas), ir kito asmens, atliekančio savo darbą arba vykdančio profesinę veiklą, (profesionalas), taikoma vartotojo įprastos gyvenamosios vietos valstybės teisė, jei profesionalas: a) vykdo komercinę ar profesinę veiklą vartotojo įprastos gyvenamosios vietos valstybėje; arba b) bet kokiomis priemonėmis kreipia šią veiklą į tą valstybę ar kelias valstybes, tarp kurių yra ta valstybė, ir ta sutartis patenka į tokios veiklos sritį. 2. Nepaisant 1 dalies, šalys, laikydamosi 3 straipsnio, gali pasirinkti 1 dalies reikalavimams atitinkančiai sutarčiai taikytiną teisę. Tačiau toks pasirinkimas negali atimti iš vartotojo apsaugos, kurią jam teikia nuostatos, nuo kurių negalima nukrypti susitarimu pagal teisę, kuri nepasirinkus teisės būtų taikoma 1 dalies pagrindu. <...>“

8. Reglamento „Roma I“ 10 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Sutarties ar bet kurios jos sąlygos egzistavimas ir galiojimas nustatomas pagal teisę, kuri būtų jai taikoma pagal šį reglamentą, jei sutartis ar sąlyga galiotų.“

2. Reglamentas „Roma II“

9. Reglamento „Roma II“ 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Įstatymų kolizijos atvejais <...> taikomas nesutartinėms prievolėms civiliniuose ir komerciniuose santykiuose <…>“

10. Šio reglamento 4 straipsnis suformuluotas taip: „1. Jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, iš delikto atsirandančiai nesutartinei prievolei taikoma tos šalies teisė, kurioje atsirado žala, neatsižvelgiant į tai, kurioje šalyje įvyko žalą sukėlęs įvykis ir neatsižvelgiant į tai, kurioje šalyje ar šalyse atsirado netiesioginių to įvykio pasekmių. <…> 3. Jeigu pagal visas bylos aplinkybes yra aišku, kad deliktas yra akivaizdžiai glaudžiau susijęs su kita nei 1 ar 2 dalyse nurodyta šalimi, taikoma tos kitos šalies teisė. Akivaizdžiai glaudesnis ryšys su kita šalimi gali būti pagrįstas visų pirma remiantis prieš tai jau egzistuojančiais santykiais tarp šalių, pavyzdžiui, su konkrečiu deliktu glaudžiai susijusia sutartimi.“

11. Minėto reglamento 6 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip: „Dėl nesąžiningos konkurencijos veiksmų atsirandančioms nesutartinėms prievolėms taikoma šalies, kurioje konkurenciniams ryšiams ar bendriems vartotojų interesams yra arba gali būti padarytas poveikis, teisė.“

12. To paties reglamento 12 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Nesutartinėms prievolėms, atsirandančioms dėl šalių bendravimo prieš sutarties sudarymą, neatsižvelgiant į tai, ar sutartis faktiškai buvo sudaryta, taikoma teisė, kuri taikoma arba kuri būtų taikoma sutarčiai, jei ji būtų buvusi sudaryta.“

3. Direktyva 2009/22/EB

13. Direktyvos 2009/22/EB ( 6 ) 1 straipsnyje nustatyta: „1. Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius su 2 straipsnyje nurodytais ieškiniais dėl uždraudimo, kuriais siekiama ginti I priede išvardytose direktyvose nurodytus kolektyvinius vartotojų interesus, siekiant užtikrinti sklandų vidaus rinkos veikimą. 2. Šioje direktyvoje pažeidimas – tai bet koks veiksmas, prieštaraujantis I priede išvardytoms direktyvoms, perkeltoms į valstybių narių vidaus teisinę sistemą, kuris kenkia 1 dalyje nurodytiems kolektyviniams interesams.“

14. Šios direktyvos I priedo 5 punkte nurodyta Direktyva 93/13.

15. Kaip nurodyta tos pačios direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje, ji „nepažeidžia tarptautinės privatinės teisės taisyklių taikytinos teisės atžvilgiu, t. y. paprastai taikoma arba tos valstybės narės, kurioje buvo padarytas pažeidimas, teisė, arba tos valstybės narės, kurioje pasireiškė pažeidimo pasekmės, teisė, atžvilgiu“.

16. Tos pačios direktyvos 3 straipsnyje „subjektai, kompetentingi pareikšti ieškinį [dėl uždraudimo]“, apibrėžiami kaip „bet kokia pagal valstybės narės teisę tinkamai įsteigta įstaiga ar organizacija, kuri turi teisėtą interesą užtikrinti 1 straipsnyje nurodytų nuostatų laikymąsi <…>“.

4. Direktyva 93/13

17. Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai“.

18. Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalis suformuluota taip: „Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas.“

19. Šios direktyvos 5 straipsnyje nurodyta: „Tose sutartyse, kur visos ar tam tikros vartotojui siūlomos sąlygos pateikiamos raštu, jos visada turi būti išdėstomos aiškia, suprantama kalba. Atsiradus abejonių dėl sąlygos reikšmės, interpretuojama vartotojo naudai. Ši taisyklė dėl interpretavimo netaikoma 7 straipsnio 2 dalyje nustatytų procedūrų atveju.“

20. Tos pačios direktyvos 7 straipsnis suformuluotas taip: „1. Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais. 2. Pirmojoje straipsnio dalyje nurodytos priemonės apima nuostatas, pagal kurias asmenys arba organizacijos, pagal nacionalinės teisės aktus turinčios teisėtą interesą apsaugoti vartotojus, gali pagal atitinkamus nacionalinės teisės aktus iškelti bylą teismuose arba kompetentingose administracinėse institucijose, kad būtų priimtas sprendimas dėl to, ar bendram naudojimui parengtos sutarčių sąlygos yra nesąžiningos, ir galėtų būti pritaikytos tinkamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią tolesniam tokių sąlygų naudojimui. <…>“

21. Direktyvos 93/13 I priede pateikiamas pavyzdinis sąlygų, kurios gali būti pripažįstamos nesąžiningomis, sąrašas. Šio priedo 1 punkto q papunktyje nurodytos sąlygos, kuriomis siekiama „panaikinti arba trukdyti vartotojo teisei pareikšti ieškinį arba naudotis bet kuria kita teisinės apsaugos priemone <…>“.

5. Direktyva 95/46

22. Direktyvos 95/46 4 straipsnyje nustatyta: „1. Kiekviena valstybė narė taiko nacionalines nuostatas, kurias ji priima pagal šią direktyvą, kai tvarkomi asmens duomenys, jeigu: a) tvarkoma, duomenų valdytojo padaliniui veikiant valstybės narės teritorijoje; jeigu tas pats duomenų valdytojas steigiamas kelių valstybių narių teritorijoje, jis privalo imtis reikalingų priemonių, kad kiekvienas jo padalinys vykdytų taikytinų nacionalinių įstatymų nustatytas prievoles; <…>“

B – Austrijos teisė

23. 1979 m. kovo 8 d.Konsumentenschutzgesetz (Vartotojų apsaugos įstatymas, toliau – KSchG) 6 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad bendrosiose sutarčių sąlygose ar sutarčių blankuose numatyta sąlyga negalioja, jeigu ji suformuluota neaiškiai ar nesuprantamai.

24. Šio įstatymo 13a straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad minėtas 6 straipsnis taikytinas siekiant apsaugoti vartotojus, neatsižvelgiant į sutarčiai taikytiną teisę, jei sutarties sudarymas susijęs su Austrijoje vystoma, į tokių sutarčių sudarymą nukreipta prekybininko ar šiam tikslui jo paskirto asmens veikla.

III – Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

25. Amazon EU yra elektroninės prekybos bendrovė, kurios buveinė yra Liuksemburge. Ši bendrovė savo rašytinėse pastabose patikslino, kad yra buveinę Jungtinėse Amerikos Valstijose turinčios bendrovės Amazon.com, Inc. patronuojamoji bendrovė. Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, įmonių grupė, į kurią įeina Amazon EU, neturi padalinio Austrijoje. Tačiau ši bendrovė sudaro pardavimo internetu sutartis su Austrijoje gyvenančiais vartotojais per interneto svetainę vokiečių kalba (www.amazon.de).

26. Iki 2012 m. vidurio su šiais vartotojais sudaromose sutartyse būdavo nustatomos bendrosios pardavimo sąlygos, kurių 12 sąlygų yra ginčijama pagrindinėje byloje. Konkrečiai 6, 9, 11 ir 12 sąlygos suformuluotos taip: „6. Jei mokėjimas vykdomas gavus sąskaitą faktūrą, taip pat kitais atvejais dėl pagrįstų priežasčių Amazon.de tikrina ir vertina užsakovų pateiktus duomenis, keičiasi duomenimis su kitomis Amazon koncerno įmonėmis, kredito istorijos biurais ir, jei reikia, bendrove Bürgel Wirtschaftsinformationen GmbH & Co. kg <...>“ „9. Priimdami sprendimą taikyti apmokėjimo būdą „mokėjimas gavus prekę“ ir vertindami įsipareigojimų neįvykdymo riziką, naudojamės savo turimais duomenimis ir iš bendrovės Bürgel Wirtschaftsinformationen GmbH & Co. <...> ir bendrovės informa Solutions GmbH <...> gautomis tikimybių vertėmis. <...> Be to, nurodytų įmonių prašoma patvirtinti Jūsų nurodytą adresą.“ „11. Jei vartotojas nusprendžia įkelti į Amazon.de bet kokį turinį (pavyzdžiui, pirkėjo atsiliepimus), jis suteikia Amazon.de laiko ir vietos atžvilgiu neribotą išimtinę licenciją naudoti šį turinį per pagrindinės teisės galiojimo laikotarpį bet kokiu tikslu tiek prijungties, tiek atjungties režimu.“ „12. Sutarčiai taikoma Liuksemburgo teisė ir netaikoma Jungtinių Tautų konvencija dėl tarptautinio prekių pardavimo sutarčių (JTKTPPS).“

27. VKI yra Austrijoje įsteigta vartotojų apsaugos asociacija, įgaliota reikšti ieškinius dėl uždraudimo pagal Direktyvos 2009/22 3 straipsnį. Ji pateikė Handelsgericht Wien (Vienos komercinių bylų teismas, Austrija) prašymą uždrausti taikyti minėtas dvylika sąlygų ir paskelbti sprendimą, kuriuo, jei taikytina, patenkinamas jos prašymas taikyti draudimą. Kaip nurodo VKI, šiomis sąlygomis pažeidžiami keli Austrijos įstatymai, tarp jų – KSchG ir Datenschutzgesetz (Duomenų apsaugos įstatymas, toliau – DSG).

28. Minėtas teismas patenkino ieškinį, kiek jis susijęs su ginčijamomis vienuolika ir dvylika sąlygų. Remdamasis reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalimi, jis pripažino 12 sąlygą negaliojančia, nes taikytinos teisės pasirinkimas negali atimti iš vartotojo apsaugos, kuri jam yra užtikrinama jo įprastos gyvenamosios vietos valstybės teisės aktais. Kaip nurodė minėtas teismas, kitų nuostatų galiojimą reikia vertinti atsižvelgiant į Austrijos teisę, atsiribojant nuo 6, 9 ir 11 sąlygų nuostatų, susijusių su duomenų apsauga. Tačiau pastarųjų nuostatų galiojimą reikia vertinti pagal Liuksemburgo teisę, laikantis Direktyvos 95/46.

29. Abi šalys apskundė tokį sprendimą apeliacine tvarka Oberlandesgericht Wien (Vienos aukštesnysis apeliacinis teismas, Austrija). Šis teismas patvirtino, kad teisę, taikytiną nagrinėjant ginčijamas sąlygas, reikia nustatyti pagal reglamente „Roma I“ numatytas kolizines normas. Tačiau jis laikėsi nuomonės, jog šio reglamento 6 straipsnio 2 dalis neleidžia konstatuoti 12 sąlygos neteisėtumo. Pagal minėto reglamento 10 straipsnio 1 dalį šios sąlygos galiojimą veikiau reikėjo įvertinti atsižvelgiant į Liuksemburgo teisę. Taigi minėtas teismas panaikino pirmosios instancijos teismo sprendimą ir grąžino bylą jam nagrinėti iš naujo, kad jis atliktų tokį vertinimą. Kaip nurodo Oberlandesgericht Wien (Vienos aukštesnysis apeliacinis teismas), jeigu paaiškėtų, kad pagal Liuksemburgo teisę 12 sąlyga yra teisėta, Handelsgericht Wien (Vienos komercinių bylų teismas) kitas sąlygas reikėtų nagrinėti pagal šią teisę. Taigi jam reikėtų atlikti palyginimą su Austrijos teise siekiant nustatyti, ar ji apima vartotojams palankesnes nuostatas. Iš tiesų pagal reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalį Liuksemburgo teisės pasirinkimas negali atimti iš vartotojų jiems tokiomis nuostatomis suteikiamos apsaugos.

30. VKI kreipėsi į Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija), o šis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar ieškiniui dėl uždraudimo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvą 2009/22, taikytina teisė turi būti nustatoma remiantis reglamento „Roma II“ 4 straipsniu, kai ieškinys pateikiamas dėl valstybėje narėje įsisteigusios įmonės, kuri vykdydama elektroninę prekybą sudaro sutartis su kitose valstybėse narėse, visų pirma teismo, kuriam pateiktas ieškinys, šalyje, gyvenančiais vartotojais, naudojamų draudžiamų sutarties sąlygų? 2. Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: a) ar šalimi, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis (reglamento „Roma II“ 4 straipsnio 1 dalis), turi būti laikoma kiekviena šalis, į kurią nukreipta komercinė įmonės atsakovės veikla, ir todėl ginčijamos sąlygos turi būti nagrinėjamos vadovaujantis teismo vietos valstybės teise, jei institucija, kompetentinga pareikšti ieškinį, kreipiasi dėl tokių sąlygų naudojimo komerciniuose sandoriuose su vartotojais, kurie gyvena toje valstybėje; b) ar sąsajos su valstybės, kurioje įmonė atsakovė turi buveinę, teise yra akivaizdžiai glaudesnės (reglamento „Roma II“ 4 straipsnio 3 dalis), jei šios įmonės pardavimo sąlygose numatyta, kad įmonės sudarytoms sutartims turi būti taikoma šios valstybės teisė; c) ar tokia teisės pasirinkimo sąlyga dėl kitų priežasčių reiškia, kad ginčijamos sutarties sąlygos turi būti nagrinėjamos remiantis tos šalies, kurioje įmonė atsakovė turi buveinę, teise? 3. Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, kaip tokiu atveju turi būti nustatyta ieškiniui dėl uždraudimo taikytina teisė? 4. Neatsižvelgiant į tai, kaip bus atsakyta į pirmiau pateiktus klausimus: a) ar bendrosiose sutarčių sąlygose numatyta sąlyga, kuria remiantis sutarčiai, sudaromai vykdant elektroninę prekybą tarp vartotojo ir kitoje valstybėje narėje įsisteigusio prekybininko, turi būti taikoma valstybės, kurioje registruota šio prekybininko buveinė, teisė, yra laikoma nesąžininga pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį; b) ar tuo atveju, kai asmens duomenis tvarko įmonė, vykdant elektroninę prekybą sudaranti sutartis su kitose valstybėse narėse gyvenančiais vartotojais, tvarkant šios duomenis pagal Direktyvos 95/46 4 straipsnio 1 dalies a punktą, neatsižvelgiant į kitais pagrindais taikytiną teisę, taikoma tik tos valstybės narės teisė, kurioje yra šios įmonės padalinys, tvarkantis asmens duomenis, ar ta įmonė turi laikytis ir tos valstybės narės duomenų apsaugos taisyklių, į kurią ji nukreipia savo komercinę veiklą?“

31. VKI, Amazon EU, Austrijos, Vokietijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, taip pat Komisija pateikė rašytines pastabas ir joms buvo atstovaujama 2016 m. kovo 2 d. įvykusiame posėdyje.

IV – Analizė

A – Dėl teisės, taikytinos nagrinėjant nesąžiningą sąlygų pobūdį, kai pareiškiamas ieškinys dėl uždraudimo (pirmasis, antrasis ir trečiasis klausimai)

1. Dėl pirmojo, atrojo ir trečiojo klausimų apimties

32. Pirmuoju, antruoju ir trečiuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo dėl teisės, taikytinos „ieškiniui dėl uždraudimo“, kurį pagal nacionalinę teisę, kuria perkeliama Direktyva 2009/22, pareiškė vartotojų apsaugos asociacija ir kuriuo siekiama, kad pardavėjui ar tiekėjui būtų uždrausta naudoti nesąžiningas sąlygas ( 7 ).

33. Pirmiausia manau, jog reikėtų patikslinti šių klausimų apimtį, pažymint, kad kiekvienas teisės kolizijos vykstant teismo procesui atvejis susijęs su konkrečiu teisiniu klausimu. Taigi toje pačioje byloje gali būti keli teisės kolizijos atvejai, susiję su skirtingais teisės klausimais. Kiekvieną iš jų reikia nagrinėti atskirai, taikant kolizines normas, kuriomis reglamentuojamas konkretus klausimas, prireikus – pagal skirtingą nacionalinę teisę.

34. Taigi, jeigu ieškinys susijęs ir su „sutartinėmis prievolėmis“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Roma I“ 1 straipsnio 1 dalį, ir su „nesutartinėmis prievolėmis“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Roma II“ 1 straipsnio 1 dalį, kiekvienai iš šių prievolių taikytiną teisę reikia nustatyti pagal skirtingas taisykles ( 8 ).

35. Taigi šioje byloje reikia nustatyti ne „ieškiniui dėl uždraudimo“, o konkrečiam teisiniam klausimui, dėl kurio kilo teisės kolizija ir kurį nacionalinis teismas siekia išspręsti, taikytiną teisę. Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, jis susijęs su sąlygų, kurias ieškiniu dėl uždraudimo prašoma uždrausti taikyti, nesąžiningo pobūdžio nagrinėjimu.

2. Dėl reglamento „Roma II“ taikytinumo

36. Direktyvos 2009/22 2 straipsnio 2 dalyje, kiek tai susiję su teise, taikytina nagrinėjant ieškinius dėl uždraudimo, patenkančius į šios direktyvos taikymo sritį, daroma nuoroda į teismo vietos valstybės „tarptautinės privatinės teisės taisykles“.

37. Pirmiausia, norint atsakyti į pirmąjį prejudicinį klausimą, reikia išsiaiškinti, ar taikytinos tarptautinės privatinės teisės taisyklės šiuo atveju yra nustatytos reglamente „Roma I“, ar reglamente „Roma II“ ( 9 ). Šis nustatymas priklauso nuo to, ar prievolės, su kuriomis susijusi teisės kolizija, yra sutartinio, ar nesutartino pobūdžio.

38. Teisingumo Teismas dar neturėjo progos priimti sprendimo dėl prievolių, kuriomis remiamasi ieškinyje dėl uždraudimo, kuriuo siekiama uždrausti taikyti nesąžiningas sąlygas, kvalifikavimo siekiant apibrėžti atitinkamai reglamentų „Roma I“ ir „Roma II“ taikymo sritį.

39. Tačiau, kalbant apie tokio ieškinio kvalifikavimą (jį pareiškė VKI) siekiant nustatyti teismo jurisdikciją, Teisingumo Teismas Sprendime Henkel ( 10 ) laikėsi nuomonės, kad šis ieškinys nepriskiriamas „bylai, kylančiai iš sutarties“, kaip tai suprantama pagal specialiosios jurisdikcijos taisyklę, numatytą teisės akte, galiojusiame iki Reglamento Nr. 44/2001 (toliau – „Briuselis I“) ( 11 ). Jis grindė šią išvadą tuo, kad tarp pardavėjo ir vartotojų apsaugos asociacijos nėra sutartinių santykių, nes ši asociacija veikė remdamasi įstatymo suteikta teise, siekdama uždrausti pardavėjui ar tiekėjui taikyti neteisėtas sąlygas. Kaip nurodė Teisingumo Teismas, taip yra, neatsižvelgiant į tai, ar ieškinys yra tik prevencinio pobūdžio, ar pareiškiamas po to, kai su tam tikrais vartotojais jau yra sudarytos sutartys ( 12 ).

40. Tačiau iš minėto sprendimo matyti, kad toks ieškinys priskiriamas byloms dėl delikto ar kvazidelikto. Iš tiesų juo siekiama atsakovo atsakomybės pripažinimo „pagal prekiautojui tenkančią nesutartinę prievolę santykiuose su vartotojais nesielgti tam tikru būdu, kurį smerkia teisės aktų leidėjas“ ( 13 ).

41. Šioje byloje Teisingumo Teismui reikės patikslinti, ar tie patys vertinimo kriterijai taikomi nustatant, ar prievolės, kuriomis remiamasi pareiškiant ieškinį dėl uždraudimo, yra sutartinio, ar nesutartinio pobūdžio, kaip tai suprantama pagal reglamentus „Roma I“ ir „Roma II“.

42. Kaip nurodo VKI, Austrijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės, tai yra nesutartinės prievolės, patenkančios į reglamento „Roma II“ taikymo sritį. Tačiau Amazon EU, Vokietijos vyriausybė ir Komisija iš esmės tvirtina, kad nors kiti ieškinyje dėl uždraudimo keliami klausimai gali būti susiję su nesutartinėmis prievolėmis ( 14 ), šiame ieškinyje nurodytų sąlygų nesąžiningumas turi būti vertinamas nustatant atskirą sąsają pagal reglamentą „Roma I“. Pagal šio reglamento 10 straipsnio 1 dalį sąlygų teisėtumą reikėtų vertinti pagal teisę, kuri būtų taikoma pagal šį reglamentą, jeigu šios sąlygos galiotų.

43. Dėl toliau nurodytų priežasčių pritariu pirmajam iš šių požiūrių.

44. Pirma, manau, kad ginčijamų sąlygų nesąžiningumo klausimas nėra susijęs su sutartinėmis prievolėmis.

45. Teisės aktų leidėjas neapibrėžė sutartinės ir nesutartinės prievolės sąvokų, kaip jos suprantamos pagal reglamentus „Roma I“ ir „Roma II“ ( 15 ). Tačiau Teisingumo Teismas apibrėžė jų ribas Sprendime ERGO Insurance ir Gjensidige Baltic ( 16 ). Jis konstatavo, kad sutartinė prievolė reiškia „laisvai prisiimtą vieno asmens teisinę prievolę kito asmens atžvilgiu“ ( 17 ). Nesutartinės prievolės sąvoka reiškia kiekvieną dėl žalos kilusią prievolę, kaip tai apibrėžta Reglamento „Roma II“ 2 straipsnyje ( 18 ).

46. Vis dėlto Teisingumo Teismas nepatikslino, ar sutartinės prievolės sąvokai yra būtinas bylos šalių tarpusavio įsipareigojimas ( 19 ), kaip Teisingumo Teismas reikalavo, be kita ko, Sprendime Henkel ( 20 ), kad ieškinys būtų priskiriamas bylai, kylančiai iš sutarties, kaip tai suprantama pagal jurisdikcijų kolizijos taisykles. Tačiau jeigu šis reikalavimas būtų taikomas ir sutartinės prievolės sąvokai, reglamentas „Roma I“ negalėtų reglamentuoti teisės, taikytinos nagrinėjant nesąžiningas sąlygas pagal ieškinį dėl uždraudimo, nustatymo. Asociacijos ieškovės ir pardavėjo ar tiekėjo atsakovo iš tikrųjų nesieja jokia sutartinė prievolė.

47. Šiuo atžvilgiu reglamentų „Roma I“ ir „Roma II“ 7 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad šių reglamentų ir reglamento „Briuselis I“ materialinė taikymo sritis turėtų atitikti. Vis dėlto, mano vertinimu, iš to negalima daryti išvados, kad bylos, kylančios iš sutarties, sąvoka, kaip ji suprantama pagal reglamentą „Briuselis I“, ir sutartinės prievolės sąvoka, kaip ji suprantama pagal reglamentą „Roma I“, turi savaime ir absoliučiai sutapti. Veikiau jas reikėtų aiškinti ne identiškai, o lygiagrečiai.

48. Tai patikslinęs, manau, kad sutartinės prievolės sąvoka nepriklauso nuo bylos šalių tapatumo. Iš tiesų prievolės kvalifikavimas siekiant taikyti kolizines normas priklauso nuo to, ar ji yra sutartinė, ar ne. Taigi bylos šalių tapatumas negali pakeisti prievolės pobūdžio ( 21 ).

49. Be to, kaip pažymėjo Komisija, reikalavimas, kad bylų šalis sietų tarpusavio įsipareigojimas, Teisingumo Teismo nurodytas kaip specialiosios jurisdikcijos taisyklės, susijusios su byla, kylančia iš sutarties ( 22 ), taikymo sąlyga, grindžiamas tuo, kad šios taisyklės negali numatyti atsakovas, kuris nėra pradinės sutarties šalis, pavyzdžiui, paskesnis daikto įgijėjas ( 23 ). Tačiau šis argumentas neturi reikšmės kalbant apie taikytinos teisės nustatymą.

50. Vis dėlto, nors sutartinės prievolės sąvoka apima ne vien bylos šalis saistančias prievoles, ji reiškia bent jau konkretų ir esamą įsipareigojimą, o šiuo atveju šio elemento nėra.

51. Šiuo klausimu pažymiu, kad reglamente „Roma I“ neleidžiama taikytinos teisės nustatyti dar neatsiradusioms prievolėms ( 24 ). Visų pirma šio reglamento 6 straipsnis, kaip matyti iš jo 1 dalies teksto, taikomas tik jeigu tarp pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojo yra „sudaryta“ sutartis.

52. Tačiau reglamentas „Roma II“ taikomas nesutartinėms prievolėms, „kur[ių] gali atsirasti“ ( 25 ). Tarp jų, be kita ko, yra prievolės, kylančios iš ikisutartinių santykių ( 26 ), arba nesąžiningos konkurencijos veiksmas, galintis paveikti kolektyvinius vartotojų interesus ( 27 ).

53. Tačiau, kaip Teisingumo Teismas pažymėjo Sprendime Henkel ( 28 ), ieškinys dėl uždraudimo, skirtingai nuo individualių ieškinių (nesvarbu, ar juos pareiškia atskiras vartotojas, vartotojų grupė ar jų vardu veikianti asociacija) ( 29 ), nepriklauso nuo jokio konkretaus ir esamo įsipareigojimo.

54. Pirma, jis nesusijęs su jokiu konkrečiu ir atskiru pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojų ginču ( 30 ). Priešingai, nei teigė Amazon EU, asociacija ieškovė nedalyvauja vietoj vartotojų, kuriems ji atstovauja, o atstovauja kolektyviniam interesui pagal įstatymu jai suteiktus įgaliojimus. Taigi šio ieškinio dalykas – kad būtų nutraukti teisės aktų pažeidimai, atsirandantys dėl nesąžiningų sąlygų taikymo. Taigi jis yra abstraktaus pobūdžio, nes negrindžiamas jokia konkrečia sutartine prievole ( 31 ).

55. Antra, ieškinys dėl uždraudimo yra prevencinio pobūdžio, kiek juo siekiama uždrausti ateityje taikyti nesąžiningas sąlygas, nesvarbu, ar jos yra įrašytos į jau sudarytas sutartis, ar gali būti įtrauktos į būsimas sutartis ( 32 ). Taigi jis nepriklauso nuo to, ar jau yra koks nors vieno asmens įsipareigojimas kitam asmeniui, ir juo pardavėjui atsakovui siekiama uždrausti taikyti kai kurias sąlygas, parengtas siekiant bendrai jas naudoti standartinėse sutartyse ( 33 ).

56. Būtent šiuo tikslu Direktyvos 2009/22 2 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad nagrinėjant ieškinį dėl uždraudimo taikytina teisė „paprastai [yra] arba tos valstybės narės, kurioje buvo padarytas pažeidimas, teisė, arba tos valstybės narės, kurioje pasireiškė pažeidimo pasekmės, teisė“. Ši nuostata atskleidžia, kad prievolės, su kuriomis šis ieškinys susijęs, atsiranda ne iš sutarties, bet iš teisės pažeidimo ( 34 ).

57. Iš to darau išvadą, kad sąlygos, kurių uždraudimo reikalaujama reiškiant tokį ieškinį dėl uždraudimo kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, šiomis aplinkybėmis neatsirado iš jokios sutartinės prievolės, kaip tai suprantama pagal reglamentą „Roma I“.

58. Tačiau tokiu ieškiniu siekiama užtraukti pardavėjo ar tiekėjo atsakomybę pagal jam tenkančią nesutartinę prievolę netaikyti nesąžiningų sąlygų santykiuose su vartotojais. Taigi jo tikslas yra neleisti atsirasti žalai, kuri pasireikštų kaip kenkimas kolektyviniams vartotojų interesams dėl šios prievolės pažeidimo. Nesvarbu, ar jis taip pat susijęs su nesutartine prievole, kaip tai suprantama pagal reglamentą „Roma II“, kaip jis susijęs, kaip matyti iš Sprendimo Henkel ( 35 ), su byla dėl delikto ar kvazidelikto, kaip tai suprantama pagal reglamentą „Briuselis I“ ( 36 ).

59. Antra, šį požiūrį patvirtina tai, kad, kalbant konkrečiau apie teisės pasirinkimo sąlygos galiojimo nagrinėjimą, reglamentu „Roma I“ nustatytos kolizinės normos man atrodo esančios pritaikytos tik individualiems ieškiniams.

60. Šiuo atžvilgiu minėto reglamento 10 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad sutarties sąlygos galiojimas nustatomas „pagal teisę, kuri būtų jai taikoma pagal šį reglamentą, jei [ši] sąlyga galiotų“. Taigi pagal šią nuostatą teisės pasirinkimo sąlygos teisėtumą reikia vertinti pagal remiantis šia sąlyga pasirinktą teisę. Jeigu ši nuostata būtų taikoma nagrinėjant nesąžiningą teisės pasirinkimo sąlygos pobūdį, nagrinėjant ieškinį dėl uždraudimo, pardavėjas ar tiekėjas galėtų vienašališkai, įtraukdamas tokią sąlygą į bendrąsias sąlygas, parengtas prieš atsirandant kokiems nors sutartiniams santykiams ( 37 ), nustatyti teisę, taikytiną nagrinėjant šių bendrųjų sąlygų galiojimą.

61. Tačiau abejoju, ar teisės aktų leidėjas norėjo, kad taip būtų. Tai patvirtina reglamento „Roma I“ 3 straipsnio 5 dalies formuluotė, pagal kurią „šalių susitarimo dėl taikytinos teisės pasirinkimo buvimas ir galiojimas“ nustatomas, be kita ko, pagal šio reglamento 10 straipsnį. Pastarosios nuostatos 1 dalyje taip pat nurodytas „sutarties <...> egzistavimas ir galiojimas“. Nagrinėjant abstraktų ir prevencinį ieškinį dėl uždraudimo, nereikia nei šalių sutikimo, nei to, kad būtų sutartis, kurios buvimą ir galiojimą būtų galima įvertinti. Ši pastaba atskleidžia sunkumus, kurių gali kilti manant, kad reglamentu „Roma I“ reglamentuojama teisė, taikytina nagrinėjant teisės pasirinkimo sąlygų teisėtumą, jeigu jos nesusijusios su jokiu konkrečiu ir apibrėžtu įsipareigojimu.

62. Trečia, manau, kad Amazon EU, Vokietijos vyriausybės ir Komisijos argumentai, kuriuos jos pateikia siekdamos įrodyti reglamento „Roma I“ taikytinumą, nepaneigia mano palaikomo požiūrio.

63. Šios įstojusios į bylą šalys, be kita ko, teigia, kad teisė, taikytina nagrinėjant tų pačių sąlygų nesąžiningą pobūdį, turi būti ta pati kaip ir nagrinėjant individualius ieškinius, ir ieškinius dėl uždraudimo. Priešingu atveju šio nagrinėjimo rezultatai galėtų skirtis pagal ieškinio rūšį.

64. Abejoju, ar būtinai reikalinga tokia simetrija. Atvirkščiai, mano nuomone, tai, kad tos pačios sąlygos, atsižvelgiant į konkretų atvejį, kai pareiškiamas ieškinys dėl uždraudimo, gali būti nagrinėjamos pagal kitos teisinės sistemos teisės aktus, nei nagrinėjant individualų ieškinį, lemia skirtingas ir papildomas šių dviejų rūšių ieškinių pobūdis ( 38 ).

65. Be to, Direktyvoje 93/13 aiškiai numatyta, kad vertinant nesąžiningą sutarčių sąlygų pobūdį gali būti pasiektas skirtingas rezultatas, atsižvelgiant į tai, kokio pobūdžio ieškinys dėl jų pareikštas. Iš tiesų pagal šios direktyvos 5 straipsnį sąlygoms, kurių nesąžiningumu remiamasi, nagrinėjant individualų ieškinį ir ieškinį dėl uždraudimo taikomos skirtingos aiškinimo taisyklės ( 39 ).

66. Atsižvelgdamas į visa tai, kas nurodyta pirmiau, manau, kad teisė, taikytina nagrinėjant sąlygų, kurių uždraudimo reikalaujama reiškiant ieškinį dėl uždraudimo pagal Direktyvą 2009/22, nesąžiningą pobūdį, turi būti nustatoma pagal reglamente „Roma II“ numatytas kolizines normas.

3. Dėl taikytinos teisės nustatymo remiantis reglamentu „Roma II“

67. Antra, norint atsakyti į antrąjį prejudicinį klausimą, reikėtų patikslinti, kuriomis šio reglamento nuostatomis reglamentuojamas toks nustatymas.

a) Dėl reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalies taikytinumo

68. Reglamento „Roma II“ 4 straipsnio 1 dalyje kaip bendra taisyklė numatyta, kad iš delikto atsirandančioms nesutartinėms prievolėms taikoma teisė „tos šalies, kurioje atsirado žala“ (lex loci damni).

69. Šio reglamento 6 straipsnio 1 dalyje kaip specialioji taisyklė, susijusi su nesutartinėmis prievolėmis, kylančiomis dėl „nesąžiningos konkurencijos veiksmų“, nustatyta tai, kad taikoma „šalies, kurioje konkurenciniams ryšiams ar bendriems vartotojų interesams yra arba gali būti padarytas poveikis“, teisė.

70. Kaip matyti iš minėto reglamento 21 konstatuojamosios dalies, jo 6 straipsnio 1 dalis yra lex specialis, kuria, visai nenukrypstant nuo šio reglamento 4 straipsnio 1 dalies, patikslinama jo taikymo sritis. Kitaip tariant, reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta taisykle konkrečioje nesąžiningos konkurencijos srityje sukonkretinamas principas lex loci damni.

71. Mano nuomone, reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalis taikoma nesutartinėms prievolėms, galinčioms atsirasti dėl Direktyvos 93/13 pažeidimo, padaryto pažeidžiant kolektyvinius vartotojų interesus.

72. Tokį aiškinimą, kurį, mano nuomone, lemia pati šios nuostatos formuluotė, patvirtina su ja susiję parengiamieji darbai. Šiuo atžvilgiu reglamento „Roma II“ pasiūlymo aiškinamajame memorandume, kalbant apie bylas, patenkančias į šios konkrečios taisyklės taikymo sritį, aiškiai paminėti kolektyviniai ieškiniai dėl uždraudimo, susiję su nesąžiningų sąlygų naudojimu sutartyse su vartotojais ( 40 ).

73. Taigi manau, kad į Reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalies taikymo sritį patenka visi veiksmai, galintys pakeisti rinkos dalyvių santykius, nesvarbu, ar tarp konkurentų, ar visų vartotojų kartu atžvilgiu ( 41 ). Pagal šią savarankišką sąvokos „nesąžininga konkurencija“ apibrėžtį, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, ji apima nesąžiningų sąlygų naudojimą bendrosiose pardavimo sąlygose, jeigu tai gali paveikti kolektyvinius vartotojų, kaip grupės, interesus, taigi paveikti konkurencijos sąlygas rinkoje.

74. Manau, pagal reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalį ieškiniui dėl uždraudimo, kuriuo sutartyse su Austrijoje gyvenančiais vartotojais siekiama uždrausti naudoti nesąžiningas sąlygas, taikoma Austrijos teisė. Iš tiesų kolektyviniai interesai, kuriuos šiuo ieškiniu siekiama apginti, yra arba gali būti paveikiami šių vartotojų gyvenamosios vietos valstybėje.

b) Dėl reglamento „Roma II“ 4 straipsnio 3 dalies ir 12 straipsnio netaikytinumo

75. Reglamento „Roma II“ 4 straipsnio 3 dalyje nustatyta papildomos sąsajos taisyklė nepaneigia pirmesniame punkte padarytos išvados. Šioje nuostatoje leidžiama nukrypti nuo bendros taisyklės lex loci damni, jeigu deliktas „akivaizdžiai glaudžiau susijęs“ su kita valstybe nare. Pagal šią nuostatą toks ryšys, be kita ko, gali būti pagrįstas „prieš tai jau egzistuojančiais santykiais tarp šalių, pavyzdžiui, su konkrečiu deliktu glaudžiai susijusia sutartimi“.

76. Mano nuomone, ši leidžianti nukrypti nuostata neskirta taikyti situacijoms, kurioms taikoma specialioji taisyklė, kaip antai įtvirtintoji reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalyje.

77. Šiuo atžvilgiu iš parengiamųjų darbų, susijusių su šiuo reglamentu, matyti, jog Komisija laikėsi nuomonės, kad papildomos sąsajos taisyklės, atitinkančios šio reglamento 4 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytas taisykles, „apskritai nėra pritaikytos [nesąžiningos konkurencijos] sričiai“ ( 42 ). Pritariu šiam požiūriui, nes minėto reglamento 6 straipsnio 1 dalimi siekiama apsaugoti kolektyvinius interesus, peržengiančius bylos šalių santykių ribas, numatant šiuo tiksiu specialiai pritaikytą taisyklę. Tačiau šiam tikslui būtų pakenkta, jeigu šią taisyklę būtų kliudoma taikyti remiantis asmeniniais šių šalių tarpusavio ryšiais ( 43 ).

78. Be to, nagrinėjamu atveju VKI ir Amazon EU nesieja jokia anksčiau sudaryta sutartis (bendrosios pardavimo sąlygos skirtos tik individualiems vartotojams). Taip pat primenu, jog dėl to, kad ieškinys dėl uždraudimo nepriklauso nuo kokio nors individualus ir konkretaus ginčo tarp pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojų, jį galima pareikšti, net jei sąlygos, kurias reikalaujama uždrausti, nebuvo naudojamos konkrečiose sutartyse ( 44 ). Šiomis aplinkybėmis dėl to, kad šiose bendrosiose sąlygose numatytas Liuksemburgo teisės taikytinumas, jeigu ginčo šalių arba pardavėjo ar tiekėjo ir kai kurių konkrečių vartotojų nesieja joks ankstesnis santykis, tokio ieškinio kontekste neatsiranda jokio glaudesnio ryšio su Liuksemburgu.

79. Man atrodo, kad Reglamento „Roma II“ 12 straipsnis, kurio taikymu subsidiariai remiasi Komisija, šiomis aplinkybėmis taip pat neturi reikšmės. Ši nuostata, kuria reglamentuojama teisė, taikytina nesutartinėms prievolėms, kylančioms ir ikisutartinių santykių (culpa in contrahendo), mano supratimu, suponuoja, kad egzistuoja konkretūs ir apibrėžti ikisutartiniai santykiai. Tačiau, atsižvelgiant į abstraktų ir kolektyvinį ieškinio dėl uždraudimo pobūdį, šio elemento nėra. Bet kuriuo atveju šiuo ieškiniu siekiama uždrausti ne culpa in contrahendo, o naudoti pačias sutarties sąlygas.

c) Praktinės pasekmės

80. Jeigu šioje byloje būtų vadovaujamasi mano siūlomu požiūriu, tuomet ieškinyje dėl uždraudimo nurodytų sąlygų nesąžiningumo vertinimas pagal reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalį turėtų būti atliekamas remiantis tik Austrijos teise, įskaitant, be kita ko, Austrijos teisės aktus, kuriais Direktyva 93/13 perkeliama į nacionalinę teisę (t. y. KSchG).

81. Tačiau, kalbant apie individualius ieškinius, šis klausimas pagal reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalį reglamentuojamas ( 45 ) teisės, kurią šalys pasirinko pagal bendrųjų pardavimo sąlygų 12 sąlygą (jeigu ji galioja ( 46 )), t. y. Liuksemburgo teisės. Vis dėlto ši teisė būtų taikoma nepaveikiant apsaugos, suteikiamos vartotojams pagal privalomąsias teisės nuostatas, kurios būtų taikomos nesant tokio pasirinkimo ( 47 ). Pagal minėto reglamento 6 straipsnio 1 dalį ši teisė yra vartotojo įprastinės gyvenamosios vietos, šiuo atveju – Austrijos, teisė.

B – Dėl teisės pasirinkimo sąlygos nesąžiningumo vertinimo (ketvirtojo klausimo pirma dalis)

82. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ketvirtojo klausimo pirma dalimi klausia, ar teisės pasirinkimo sąlyga, pagal kurią pasirenkama pardavėjo ar tiekėjo buveinės valstybės narės teisė, t. y. Amazon EU bendrųjų pardavimo sąlygų 12 sąlyga, yra nesąžiningo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13.

83. Pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.

84. Direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje patikslinama, jog laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu pardavėjas ar tiekėjas parengė ją iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju. Manau, nekyla abejonių, kad šis atvejis apima tokias bendrąsias pardavimo sąlygas, kurios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.

85. Pagal minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalį sutarties sąlyga gali būti pripažinta nesąžininga tik išanalizavus visas reikšmingas konkretaus atvejo aplinkybes, taip pat ir prekių ar paslaugų, kurios yra sutarties dalykas, pobūdį.

86. Be to, tos pačios direktyvos 5 straipsnyje nustatyta, kad jeigu vartotojui siūlomos sąlygos yra parengtos raštu, jos turi būti pateikiamos „aiškia, suprantama kalba“ ( 48 ).

87. Pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 3 dalies ir I priedo 1 dalies q punkto nuostatas nesąžiningomis, be kita ko, gali būti pripažintos sąlygos, kuriomis siekiama „panaikinti arba trukdyti vartotojo teisei pareikšti ieškinį <...>“ ( 49 ).

88. Nacionalinis teismas turi nustatyti, ar, atsižvelgiant į bylai būdingas aplinkybes, sąlyga atitinka iš minėtų nuostatų kylančius sąžiningumo, pusiausvyros ir skaidrumo reikalavimus ( 50 ). Vis dėlto Teisingumo Teismas yra kompetentingas, remdamasis Direktyvos 93/13 nuostatomis, nustatyti kriterijus, kuriuos minėtas teismas gali arba turi taikyti, atlikdamas tokį vertinimą ( 51 ).

89. Pirmiausia reikia paneigti prielaidą, kuria, atrodo, grindžiami VKI argumentai ir pagal kurią ginčijamų pardavimo sąlygų 12 sąlygoje numatyta, kad sutarčiai taikoma tik Liuksemburgo teisė ir vartotojai negali pasinaudoti apsauga, kuri jiems užtikrinama pagal privalomąsias jų gyvenamosios vietos valstybės teisės nuostatas. Mano supratimu, toks aiškinimas negalimas atsižvelgiant į šios sąlygos formuluotę. Vien todėl, kad šioje sąlygoje nėra aiškios nuorodos į šią apsaugą, kuri suteikiama vartotojams pagal reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalį, jie negali netekti šios apsaugos. Taip yra todėl, kad minėta apsauga kyla tiesiogiai iš šios teisės akto nuostatos, ir taip apribojama šalių valios autonomija. Taigi vartotojai gali remtis šia nuostata ir ji nebūtinai turi būti paversta sutartine prievole ( 52 ).

90. Šitaip patikslinus minėtos sąlygos taikymo sritį, reikia nustatyti, ar dėl jos keliamų nepatogumų vartotojams, jei taikytina, atsiranda ryškus neatitikimas tarp šalių teisių ir pareigų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį.

91. Mano vertinimu, sąlyga dėl teisės pasirinkimo, kuria nustatoma pardavėjo ar tiekėjo buveinės valstybės narės teisė, negali būti nesąžininga vien todėl, kad, pirma, dėl jos kitoje valstybėje gyvenančiam vidutiniam vartotojui gali būti sunkiau pareikšti ieškinį ir, antra, ji gali būti palankesnė pardavėjo ar tiekėjo gynybai.

92. Žinoma, kaip teigia VKI ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, remdamasis panašiais motyvais, Teisingumo Teismas Sprendime Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores ( 53 ) laikėsi nuomonės, kad į minėtos direktyvos I priedo 1 dalies q punkto taikymo sritį patenka sąlyga, pagal kurią išimtinė jurisdikcija suteikiama pardavėjo ar tiekėjo buveinės valstybės teismams. Tačiau, mano manymu, šios išvados negalima pagal analogiją pritaikyti tokiai teisės pasirinkimo sąlygai kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, nes jos pasekmės skiriasi nuo jurisdikcijos suteikimo sąlygos pasekmių.

93. Sąjungos teisės aktais iš esmės aiškiai leidžiamos teisės pasirinkimo sąlygos, nors dėl jų ir nebuvo atskirai derėtasi. Iš tiesų reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalyje, remiantis šios nuostatos antrajame sakinyje nurodytą išlyga, įtvirtinama šalių teisė susitarti dėl sutarčiai su vartotoju taikytinos teisės. Šioje nuostatoje nedaroma skirtumo pagal tai, ar dėl sąlygos buvo atskirai derėtasi, ar ne. Kalbant apie sąlygas, dėl kurių buvo atskirai derėtasi ( 54 ), Direktyvos 93/13 penktojoje ir šeštojoje konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad teisės aktų leidėjas konkrečiai numatė galimybę sudaryti sutartis, kurioms taikoma kitos valstybės narės nei vartotojo gyvenamosios valstybės narė teisė, kartu pripažįstant būtinybę saugoti vartotoją nuo nesąžiningų sąlygų taikymo tokiu atveju.

94. Šiomis aplinkybėmis manau, kad teisės pasirinkimo sąlyga, pagal kurią nustatoma pardavėjo ar tiekėjo buveinės valstybės narės teisė, yra nesąžininga tik jeigu ji turi tam tikrų ypatumų, būdingų jos tekstui ar kontekstui ir dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp šalių teisių ir pareigų.

95. Visų pirma nesąžiningą tokios sąlygos pobūdį gali lemti formuluotė, neatitinkanti Direktyvos 93/13 5 straipsnio reikalavimo pateikti ją aiškia ir suprantama kalba. Kaip matyti iš teismo praktikos, šis reikalavimas, atsižvelgiant į tai, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei pardavėjo ar tiekėjo, be kita ko, dėl informacijos lygio, turi būti suprantamas plačiai ( 55 ). Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo esminį vartotojo informavimo apie sutarčių sąlygų pasekmes pobūdį ( 56 ). Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, manau, jog pagal minėtą reikalavimą būtina, kad sąlyga neklaidintų vidutinio vartotojo dėl jo teisių turinio.

96. Šiuo atveju, kalbant konkrečiau, ginčijama sąlyga turi būti pakankamai skaidri, kiek ji susijusi su vartotojo teise remtis privalomomis jo gyvenamosios vietos valstybės teisės nuostatomis, kuri jam užtikrinama pagal reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalį. Šiuo tikslu reikalaujamas skaidrumo lygis priklauso nuo visų reikšmingų bylos aplinkybių ( 57 ).

97. Šiuo atžvilgiu pažymiu, kad vartojimo sutartys dažnai susijusios su nedidelėmis sumomis ( 58 ), juo labiau kalbant apie elektroninę prekybą. Šiomis aplinkybėmis vidutinis vartotojas yra mažai motyvuotas pareikšti ieškinį pardavėjui ar tiekėjui ( 59 ). Teisės pasirinkimo sąlyga, pagal kurią nustatoma kitos valstybės narės nei ta, kurioje gyvena vartotojas, teisė, dar labiau sumažina norą pareikšti tokį ieškinį.

98. Be to, man atrodo tikėtina, kad vidutinis vartotojas nėra pakankamai informuotas apie reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalimi jam užtikrinamą apsaugą. Todėl jis iš principo remsis tik teisės pasirinkimo sąlygos tekstu. Tačiau vartotojo galimybė remtis apsauga, kuri jam yra suteikiama pagal jo gyvenamosios vietos valstybės privalomuosius teisės aktus, turi didelę praktinę reikšmę.

99. Pirmiausia šie privalomieji teisės aktai apima daug nuostatų, kuriomis gali remtis vartotojas. Tarp jų, be kita ko, yra nacionalinės nuostatos, kuriomis Sąjungos vartotojų apsaugos srities acquis, pirmiausia susijęs su elektronine prekyba, perkeliamas į nacionalinę teisę ( 60 ). Iš tiesų, kaip matyti iš šią sritį reglamentuojančių direktyvų, šios nuostatos iš esmės yra privalomojo pobūdžio ( 61 ).

100. Be to, vartotojo gyvenamosios vietos valstybės įstatymai paprastai geriau jam pažįstami ir prieinami (bent jau dėl kalbinių priežasčių), taigi vartotojui jais remtis lengviau nei pardavėjo ar tiekėjo buveinės valstybės narės įstatymais. Šiuo klausimu dar norėčiau pridurti, kad, mano supratimu, pagal reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalį vartotojui numatytos „apsaugos, kurią jam teikia nuostatos, nuo kurių negalima nukrypti susitarimu“, suteikimas pagal jo gyvenamosios vietos valstybės teisę nepriklauso nuo sąlygos, kad šiose nuostatose materialiniu požiūriu būtų numatytas aukštesnis apsaugos lygis nei tas, kuris numatytas pagal pasirinktos teisinės sistemos teisės aktus ( 62 ). Taigi, mano nuomone, pagal šio reglamento 6 straipsnio 2 dalį vartotojui leidžiama bendrai remtis privalomosiomis savo gyvenamosios vietos valstybės teisės nuostatomis, nesvarbu, ar turinio požiūriu jos yra palankesnės jam už pasirinktos teisės nuostatas, ar ne ( 63 ).

101. Galiausiai vartotojo galimybę remtis tokia apsauga papildomai didina tai, kad kai kuriomis Sąjungos direktyvomis vartotojų apsaugos srityje atliktas tik minimalus derinimas ( 64 ). Kai kuriomis direktyvomis valstybėms narėms leidžiama palikti galioti arba priimti nacionalines taisykles, susijusias su tam tikrais į jų taikymo sritį patenkančiais aspektais ( 65 ). Taigi vartotojo gyvenamosios vietos valstybė narė gali jam suteikti didesnę apsaugą nei numatytoji šiose direktyvose ir, jei taikytina, jų perkėlimo į pasirinktą nacionalinę teisinę sistemą įstatymuose.

102. Šiomis aplinkybėmis, kaip VKI ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, manau, kad minėtoje 12 sąlygoje nepaminėjus vartotojo teisės remtis privalomaisiais jo gyvenamosios vietos valstybės teisės aktais vidutiniam vartotojui gali susidaryti klaidingas įspūdis, kad sutarčiai taikoma tik pagal šią sąlygą pasirinkta teisė. Tačiau jeigu toks vartotojas yra šitaip suklaidinamas, jis gali būti atgrasytas nuo ieškinio pareiškimo iš esmės dėl to, kad jis nėra susipažinęs su pasirinktos teisinės sistemos įstatymais, kuriais saugomi vartotojai ( 66 ).

103. Taigi man atrodo, kad dėl šios sąlygos atsiranda ryškus neatitikimas tarp šalių teisių ir pareigų, todėl jos yra nesąžiningos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

104. Amazon EU teigė, kad, konstatavus nesąžiningą tokios sąlygos pobūdį, pardavėjui ar tiekėjui tektų pernelyg didelė pareiga išvardyti visus reikšmingus privalomuosius vartotojo gyvenamosios vietos valstybės įstatymus, kad jis galėtų pasirinkti sutarčiai taikytiną teisę. Norėdamas išsklaidyti visus neaiškumus šiuo klausimu, patikslinu, kad tokia išvada nelemtų minėtos pareigos. Tiesiog dėl jos pardavėjai ar tiekėjai privalėtų pasirinkti tokią formuluotę, kurioje vienareikšmiškai teisės pasirinkimo sąlygos tekste būtų nurodyta, kad ši sąlyga neturi poveikio vartotojų apsaugai, kuri užtikrinama pagal jų gyvenamosios vietos valstybės privalomuosius teisės aktus, nebūtinai reikalaujant išvardyti šiuos teisės aktus.

C – Dėl teisės, taikytinos nagrinėjant sąlygų, susijusių su asmens duomenų tvarkymu, teisėtumą (ketvirtojo klausimo antra dalis)

105. Savo ketvirtojo klausimo antra dalimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia dėl teisės, taikytinos asmens duomenų tvarkymui, kurį atlieka elektroninės prekybos įmonė, nukreipianti savo veiklą į kitą valstybę narę nei jos buveinės valstybė narė. Minėtas teismas klausia, ar tokiam tvarkymui šioje byloje taikoma tik Amazon EU buveinės valstybės narės (t. y. Liuksemburgo) teisė, ar ir Austrijos teisė, nes ši bendrovė per savo interneto svetainę vokiečių kalba nukreipia savo veiklą į Austrijoje gyvenančius vartotojus.

1. Pirminiai argumentai

106. Šis klausimas pateikiamas Teisingumo Teismui, kiek VKI teigia, kad Amazon EU bendrųjų pardavimo sąlygų 6, 9 ir 11 sąlygos prieštarauja DSG, kuriuo į Austrijos teisę perkeliama Direktyva 95/46 ( 67 ). Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tikrųjų abejoja dėl nacionalinės teisės, kuria ši direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, pagal kurią, gavus ieškinį dėl uždraudimo, reikia nagrinėti šių sąlygų teisėtumą.

107. Palyginus minėto klausimo formuluotę ir kontekstą, taip pat atrodo, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi prielaida, kad šiam nagrinėjimui taikytina teisė turi sutapti su Amazon EU, jei taikytina, pagal tas pačias sąlygas atliekamam asmens duomenų tvarkymui taikytina teise.

108. Nė viena iš įstojusių į bylą šalių neginčijo šios prielaidos. Aš taip pat jai pritariu. Iš tiesų Direktyvos 95/46 4 straipsnyje numatytos konkrečios taisyklės, leidžiančios nustatyti nacionalinę teisę, kuria perkeliama ši direktyva ir kuria reglamentuojamas konkretus duomenų tvarkymas ( 68 ). Mano nuomone, šios specialios taisyklės taip pat nustato teisę, taikytiną nagrinėjant sąlygų, kuriose numatytas toks duomenų tvarkymas, teisėtumą ( 69 ).

2. Dėl Direktyvos 95/46 4 straipsnio taikymo srities

109. Remiantis Direktyvos 95/46 parengiamaisiais darbais, visu jos 4 straipsniu siekiama, be kita ko, neleisti, kad ta pati duomenų tvarkymo operacija būtų reglamentuojama daugiau negu vienos valstybės narės teisės ( 70 ). Iš tiesų ši direktyva grindžiama idėja, kad ja atliekamu derinimu visoje Sąjungoje būtų užtikrinamas lygiavertis duomenų apsaugos lygis. Taigi ja valstybėms narėms nustatomas įpareigojimas pasitikėti viena kita, neleidžiant, kad tai pačiai duomenų tvarkymo operacijai būtų taikomi skirtingi nacionalinės teisės aktai, taip kliudant laisvam atitinkamų duomenų judėjimui ( 71 ).

110. Taigi ši nuostata atlieka dvigubą funkciją ( 72 ): — pirma, ja apibrėžiama Direktyva 95/46 nustatytos apsaugos sistemos teritorinė taikymo sritis. Ši funkcija buvo nagrinėjama byloje, kurioje priimtas Sprendimas Google Spain ir Google ( 73 ). Reikėjo nustatyti, ar ši apsaugos sistema pagal Ispanijos teisę, kuria perkeliama ši direktyva, taikoma asmens duomenų tvarkymui, už kurį atsakingas asmuo buvo nustatytas trečiojoje valstybėje (t. y. Jungtinėse Amerikos Valstijose); — antra, remiantis minėtu 4 straipsniu, iš kelių valstybių narių teisės galima nustatyti teisę, taikomą konkrečiam duomenų tvarkymui. Šioje byloje kalbama būtent apie šią funkciją, kaip ir byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Weltimmo ( 74 ).

111. Tai patikslinus, iš Direktyvos 95/46 4 straipsnio 1 dalies a punkto darytina išvada, kad valstybės narės teisės, kuria direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, taikytinumas tvarkant asmens duomenis priklauso nuo to, ar yra įvykdytos dvi sąlygos: — pirma, už šį tvarkymą atsakingas asmuo turi turėti „padalinį“ šioje valstybėje narėje, — antra, šie duomenys turi būti tvarkomi šiam padaliniui „veikiant [vykdant veiklą]“.

112. Antroji sąlyga praktiškai yra lemiama, jeigu įmonė turi padalinių keliose valstybėse narėse ( 75 ). Ji leidžia nustatyti, kurios iš šių valstybių narių teisė taikoma nagrinėjamai tvarkymo operacijai: padalinio valstybės narės teisė bus taikoma šiam padaliniui vykdant veiklą, kuriai priskiriama ši operacija ( 76 ).

113. Šioje byloje neginčijama, kad Amazon EU bendrųjų pardavimo sąlygų 6, 9 ir 11 sąlygose numatytas „asmens duomenų tvarkymas“ patenka į Direktyvos 95/46 taikymo sritį ( 77 ). Be to, ar reikia įvertinti, ar šiuos duomenis siekiama tvarkyti šios bendrovės „padaliniui“„veikiant“ Austrijoje, Liuksemburge, ar – nors šios galimybės nenurodė nei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nei įstojusios į bylą šalys – Vokietijoje?

3. Dėl galimo Austrijos teisės taikytinumo

114. Kalbant apie Amazon EU padalinio buvimą Austrijoje, pirmiausia reikėtų pažymėti, kad padalinio sąvoka, kaip ji suprantama pagal šios Direktyvos 95/464 straipsnio 1 dalies a punktą, turi savarankišką reikšmę ( 78 ).

115. Pagal šios direktyvos 19 konstatuojamąją dalį ši sąvoka reiškia „veiksming[ą] ir real[ų] užsi[ėmimą] savo veikla pagal nusistovėjusią tvarką [per nuolatinį vienetą]“. Šioje konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad „įmonės teisinė forma nėra lemiamas veiksnys“. Joje taip pat nurodyta, kad jeigu vienas duomenų valdytojas steigiamas kelių valstybių narių teritorijoje, jis privalo užtikrinti, kad kiekvienas iš šių padalinių vykdytų nacionalinės teisės aktų nustatytas jo veiklai taikomas prievoles.

116. Atsižvelgdamas į šias nuostatas, Teisingumo Teismas Sprendime Weltimmo ( 79 ) padalinio sąvoką aiškino plačiai, laikydamasis nuomonės, kad ji apima „visą per nuolatinį vienetą realiai ir veiksmingai vykdomą veiklą, netgi minimalią“, neatsižvelgiant į esamą teisinę formą. Jis patikslino, kad „siekiant nustatyti, ar bendrovė, duomenų valdytoja, turi padalinį, kaip tai suprantama pagal [minėtą direktyvą], kitoje nei jos registracijos valstybė narė ar trečioji šalis valstybėje narėje, reikia įvertinti tiek vieneto pastovumo laipsnį, tiek tai, kiek realiai vykdoma veikla toje kitoje valstybėje narėje“ ( 80 ).

117. Teisingumo Teismas pavedė nacionaliniam teismui, atsižvelgiant į šiuos principus, nustatyti, ar nagrinėjama bendrovė turėjo padalinį Vengrijoje, remiantis tam tikrais kriterijais. Pirma, jis paragino atsižvelgti į tai, kad nagrinėjamą veiklą sudarė Vengrijoje esančio nekilnojamojo turto interneto svetainių, parengtų vengrų kalba, eksploatavimas, todėl šių svetainių eksploatavimas buvo daugiausia arba visiškai nukreiptas į šią valstybę narę. Antra, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad minėta bendrovė turėjo atstovą Vengrijoje, įgaliotą išieškoti skolas, atsiradusias dėl šios veiklos, ir atstovauti šiai bendrovei procedūrose, susijusiose su nagrinėjamu duomenų tvarkymu, taip pat atidaryti banko sąskaitą ir naudoti adresą dokumentams įteikti Vengrijoje ( 81 ). Be to, norėčiau pažymėti, jog tai, kad Teisingumo Teismas nurodė šiuos kriterijus, reiškia, kad padalinys Vengrijoje negali egzistuoti vien todėl, kad ten prieinamos minėtos interneto svetainės.

118. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į šią teismo praktiką ir visas reikšmingas bylos aplinkybes, turi nustatyti, ar Amazon EU turi padalinį Austrijoje. Tačiau Teisingumo Teismas gali pateikti tam tikrą informaciją, galinčią padėti jam atlikti tokį vertinimą, pavyzdžiui, toliau siūlomą informaciją.

119. Pirmiausia, Amazon EU yra įregistruota ir turi buveinę Liuksemburge, o Austrijoje neturi nei patronuojamosios bendrovės, nei filialo, nereiškia, kad ji neturi ten padalinio, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 95/46.

120. Be to, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Amazon EU kuria santykius ir sudaro sutartis su Austrijos vartotojais per savo interneto svetainę vokiečių kalba. Mano nuomone, atsižvelgiant, be kita ko, į šios išvados 116 ir 117 punktuose nurodytą teismo praktiką, vien ši aplinkybė nėra pagrindas teigti, kad Amazon EU Austrijoje turi padalinį, jeigu nėra kitų aplinkybių, galinčių įrodyti, kad ši bendrovė turi ten „nuolatinį vienetą“.

121. Galiausiai neatmetu, kad, kaip teigė VKI, galimas garantinės priežiūros paslaugas teikiantis skyrius, pavyzdžiui, skundų skyrius, skirtas Austrijoje gyvenantiems klientams, gali būti padalinys Austrijoje. Vis dėlto vien ši išvada negali pateisinti DSG taikytinumo.

122. Iš tiesų net darant prielaidą, kad toks skyrius yra ir kad jis laikomas padaliniu, dar reikėtų nustatyti, kad ginčijamose sąlygose numatytas duomenų tvarkymas atliekamas vykdant šio skyriaus veiklą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 95/46 4 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytą antrąją sąlygą.

123. Teisingumo Teismas turėjo galimybę patikrinti, ar šios sąlygos laikomasi, Sprendime Google Spain ir Google ( 82 ). Jis laikėsi plataus požiūrio, iš esmės teigdamas, kad ji yra įvykdyta, jeigu Jungtinėse Amerikos Valstijose įsteigto paieškos variklio eksploatuotojo veikla (nagrinėjamas duomenų tvarkymas buvo atliekamas šios veiklos poreikiams) ir jo padalinio Ispanijoje reklamos ir reklaminių vietų pardavimo veikla buvo „neatsiejamai susijusios“ ( 83 ).

124. Vis dėlto abejoju, ar tokią poziciją galima pritaikyti šioje byloje. Be kitų faktinių skirtumų, byla, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, skiriasi nuo šios bylos tuo, kad joje buvo kalbama apie įvertinimą, ar nagrinėjamam duomenų tvarkymui buvo taikoma Direktyva 95/46 nustatytos apsaugos sistema (pagal Ispanijos teisę, kuria perkeliama ši direktyva). Mano supratimu, būtent šiuo požiūriu Teisingumo Teismas aiškino šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytą antrąją sąlygą plačiai, siekdamas neleisti, kad tokiam vertinimui nebūtų taikomos šioje nuostatoje numatytos pareigos ir garantijos ( 84 ).

125. Tačiau šioje byloje reikia nustatyti, pagal kurios iš kelių valstybių nacionalinę teisę, kuria perkeliama ši direktyva, numatyta reglamentuoti ginčijamose sąlygose numatytas duomenų tvarkymo operacijas. Tam reikia nustatyti padalinį, su kurio veiklos vykdymu šios operacijos yra labiausiai susijusios. Iš pirmo žvilgsnio, jeigu tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, man atrodo, kad Amazon EU bendrųjų sąlygų 6, 9 ir 11 sąlygose numatytos operacijos nėra tiesiogiai susijusios su galima šios bendrovės garantinių priežiūros paslaugų veikla Austrijoje.

4. Dėl galimo Liuksemburgo arba Vokietijos teisės taikytinumo

126. Darant prielaidą, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad Amazon EU neturi padalinio Austrijoje ar kad bet kuriuo atveju minėtose sąlygose numatytos duomenų tvarkymo operacijos nėra priskirtinos šio padalinio veiklai, ar, atsižvelgiant į Direktyvos 95/46 4 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytas dvi sąlygas, vis vien reikėtų patikrinti, ar šioms operacijoms taikoma kitos valstybės narės teisė, ir prireikus ją nustatyti?

127. Nei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nei įstojusios į bylą šalys šiuo atžvilgiu neabejoja, kad Amazon EU turi padalinį Liuksemburge. Tačiau galima kelti klausimą, ar minėtose sąlygose numatytos duomenų tvarkymo operacijos nėra labiau susijusios su galimo šios bendrovės padalinio veikla Vokietijoje. Iš tiesų ši bendrovė užmezga santykius su Austrijos vartotojais per interneto svetainę naudodamasi šios bendrovės Vokietijoje registruoto domenu www.amazon.de. Be to, Amazon EU bendrųjų sąlygų 6 sąlygoje nurodyta, kad „Amazon.de“ tikrina, vertina ir pakeičia, t. y. tvarko, klientų asmens duomenis ( 85 ). Atsižvelgiant į šią informaciją, galima būtų galvoti apie Vokietijos teisės taikytinumą. Tačiau sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikta jokios kitos faktinės informacijos, susijusios su Amazon EU veikla Vokietijoje.

128. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į šios išvados 116 ir 117 punktuose nurodytą teismo praktiką, turės patikrinti, ar Amazon EU turi padalinį Vokietijoje, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 95/46 4 straipsnio 1 dalies a punktą. Jeigu taip, tuomet šiam teismui reikės išsiaiškinti, ar nagrinėjamose sąlygose nurodytas duomenų tvarkymo operacijas numatyta atlikti vykdant šio padalinio ar Amazon EU padalinio Liuksemburge veiklą.

V – Išvada

129. Atsižvelgdamas į visa tai, kas nurodyta pirmiau, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į prejudicinius klausimus: 1. Teisė, taikytina nagrinėjant sąlygų, pardavėjo ar tiekėjo įtrauktų į bendrąsias pardavimo sąlygas, skirtas kitoje valstybėje narėje gyvenantiems vartotojams, nesąžiningą pobūdį, turi būti nustatoma remiantis 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma II“) 6 straipsnio 1 dalimi, jeigu šis nagrinėjamas atliekamas nagrinėjant ieškinį dėl uždraudimo, kuriuo siekiama uždrausti taikyti šias sąlygas ir kuris pareikštas pagal nacionalinės teisės aktus, kuriais į nacionalinę teisę perkeliama 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/22/EB dėl ieškinių dėl uždraudimo ginant vartotojų interesus. 2. Reglamento Nr. 864/2007 4 straipsnio 3 dalimi nereglamentuojamas teisės, taikytinos nagrinėjant sąlygų, pardavėjo ar tiekėjo įtrauktų į bendrąsias pardavimo sąlygas, skirtas kitoje valstybėje narėje gyvenantiems vartotojams, nesąžiningą pobūdį, nustatymas, jeigu šis nagrinėjimas atliekamas nagrinėjant ieškinį dėl uždraudimo, kuriuo siekiama uždrausti taikyti šias sąlygas ir kuris pareikštas pagal nacionalinės teisės aktus, kuriais perkeliama Direktyva 2009/22. 3. 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pardavėjo ar tiekėjo bendrųjų sąlygų nuostata, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi ir pagal kurią vykdant elektroninę prekybą su vartotoju sutarytai sutarčiai taikoma šio pardavėjo ar tiekėjo buveinės valstybės narės teisė, yra nesąžininga, kiek šis vartotojas ja suklaidinamas, nes jam sudaromas įspūdis, kad sutarčiai taikoma tik šios valstybės narės teisė, ir jis neinformuojamas apie tai, kad pagal 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma I“) 6 straipsnio 2 dalį jis taip pat turi teisę remtis apsauga, užtikrinama jam pagal teisės, kuri būtų taikoma nesant šios sąlygos, privalomąsias nuostatas, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas reikšmingas aplinkybes. 4. 1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo 4 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad asmens duomenų tvarkymo operacijai gali būti taikoma tik vienos valstybės narės teisė. Ši valstybė narė yra ta, kurioje už šį tvarkymą atsakingas asmuo turi padalinį, t. y. jis ten realiai ir veiksmingai vykdo veiklą per nuolatinį vienetą, kuriam vykdant veiklą atliekama nagrinėjama operacija. Šį vertinimą turi atlikti nacionalinis teismas.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma II“) (OL L 199, 2007, p. 40).

( 3 ) 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma I“) (OL L 177, 2008, p. 6).

( 4 ) 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288).

( 5 ) 1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo (OL L 281, p. 31; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 15 t., p. 335).

( 6 ) 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl ieškinių dėl uždraudimo ginant vartotojų interesus (OL L 110, 2009, p. 30).

( 7 ) Toks ieškinys taip pat gali būti grindžiamas Direktyvos 93/13 7 straipsnio 2 dalimi (žr. Direktyvos 2009/22 I priedo 1 išnašą). Pakartojant minėto 7 straipsnio 2 dalies turinį, Direktyvos 2009/22 nuostatos ją papildo. Kadangi Direktyvoje 93/13 7 straipsnio 2 dalyje numatytų teisių gynimo priemonių tvarka nepatikslinama, Direktyva 2009/22 išsamiai reglamentuoti ieškiniai dėl uždraudimo.

( 8 ) Žr. 2016 m. sausio 21 d. Sprendimą ERGO Insurance ir Gjensidige Baltic (C‑359/14 ir C‑475/14, EU:C:2016:40, 58 ir 59 punktai). Iš jo darytina išvada, kad draudiko pareigai padengti apdraustojo civilinę atsakomybę nukentėjusiojo asmens atžvilgiu taikytina teisė turi būti nustatoma pagal reglamentą „Roma I“. Tačiau nagrinėjant tą patį ieškinį galimam atsakomybės paskirstymui keliems asmenims, kurie gali būti pripažinti atsakingais, ir jų atitinkamiems draudikams taikytina teisė turi būti nustatoma pagal reglamentą „Roma II“.

( 9 ) Neginčijama, kad toks ieškinys priskiriamas civilinei ar komercinei bylai, kaip tai suprantama pagal reglamentų „Roma I“ ir „Roma II“ 1 straipsnio 1 dalį (šiuo atžvilgiu žr. 2002 m. spalio 1 d. Sprendimą Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, 30 punktas)).

( 10 ) 2002 m. spalio 1 d. sprendimas, C‑167/00, EU:C:2002:555, 40 punktas.

( 11 ) 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos, teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo („Briuselis I“) (OL L 12, 2001, p. 1), kurio atitinkama nuostata buvo įtvirtinta 5 straipsnio 1 dalyje. Šis reglamentas panaikintas ir pakeistas 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (nauja redakcija) (OL L 351, 2012, p. 1) (vadinamasis Reglamentas „Briuselis Ia“). Šio reglamento 7 straipsnio 1 dalis atitinka Reglamento „Briuselis I“ 5 straipsnio 1 dalį.

( 12 ) 2002 m. spalio 1 d. Sprendimas Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, 38 ir 39 punktai).

( 13 ) 2002 m. spalio 1 d. Sprendimas Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, 41 punktas).

( 14 ) Komisija savo rašytinėse pastabose teigė, kad Teisingumo Teismo išvada, padaryta 2002 m. spalio 1 d. Sprendime Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555), negali būti pritaikyta taikytinai teisei nustatyti nagrinėjant ieškinį dėl uždraudimo. Taigi apskritai ši teisė nustatoma pagal reglamentą „Roma I“. Tačiau per posėdį ji pakeitė savo poziciją. Iš esmės ji teigė, kad nors reglamentas „Roma II“ yra reikšmingas kitiems teisės klausimams, kilusiems nagrinėjant ieškinį dėl uždraudimo, reglamentas „Roma I“ taikomas nagrinėjant ieškinyje dėl uždraudimo nurodytų sutarties sąlygų teisėtumą.

( 15 ) Reglamento „Roma II“ 2 straipsnio 1 dalyje netiesiogiai patikslintas sąvokos „nesutartinė prievolė“ turinys, apibrėžiant dėl jos atsirandančią „žalą“.

( 16 ) 2016 m. sausio 21 d. sprendimas, C‑359/14 ir C‑475/14, EU:C:2016:40.

( 17 ) 2016 m. sausio 21 d. Sprendimas ERGO Insurance ir Gjensidige Baltic (C‑359/14 ir C‑475/14, EU:C:2016:40, 44 punktas).

( 18 ) 2016 m. sausio 21 d. Sprendimas ERGO Insurance ir Gjensidige Baltic (C‑359/14 ir C‑475/14, EU:C:2016:40, 45 ir 46 punktai).

( 19 ) Teisingumo Teismo pasirinkta formuluotė nerodo, kad tokią prievolę turintys asmenys būtinai turi būti tie patys kaip ir bylos šalys. Tačiau jis patikslino, kad ši apibrėžtis „pagal analogiją“ grindžiama bylos, kylančios iš sutarties, apibrėžtimi, kaip tai suprantama pagal reglamentą „Briuselis I“. Taigi ją galima būtų aiškinti kaip tokią, pagal kurią reikalaujama prievolės saistomų asmenų ir bylos šalių tapatumo, nes Teisingumo Teismas reikalavo šios aplinkybės apibrėžiant bylą, kylančią iš sutarties, kaip tai suprantama pagal reglamentą „Briuselis I“ (žr. šios išvados 20 išnašą).

( 20 ) 2002 m. spalio 1 d. Sprendimas (C‑167/00, EU:C:2002:555, 38–40 punktai). Taip pat žr. 1992 m. birželio 17 d. Sprendimą Handte (C‑26/91, EU:C:1992:268, 15 ir 21 punktai), 1998 m. spalio 27 d. Sprendimą Réunion européenne ir kt. (C‑51/97, EU:C:1998:509, 17–20 punktai), ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimą Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, 24–26 punktai).

( 21 ) Šiuo klausimu žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvadą sujungtose bylose ERGO Insurance ir Gjensidige Baltic (C‑359/14 ir C‑475/14, EU:C:2015:630, 62 punktas).

( 22 ) Reglamento „Briuselis I“ (nauja redakcija) 7 straipsnio 1 dalis, pagal kurią atsakovas gali būti paduotas „atitinkamos prievolės įvykdymo vietos teismuose“.

( 23 ) Žr. 1992 m. birželio 17 d. Sprendimą Handte (C‑26/91, EU:C:1992:268, 19 punktas).

( 24 ) Pagal reglamento „Roma I“ 1 straipsnio 2 dalies i punktą šis reglamentas netaikomas „prievolėms, kylančioms iš santykių iki sutarties sudarymo“. Be to, pagal minėto reglamento 28 straipsnį laiko atžvilgiu jis taikomas tik „sutartims, sudarytoms“ po 2009 m. gruodžio 17 d.

( 25 ) Reglamento „Roma II“ 2 straipsnio 2 dalis.

( 26 ) Reglamento „Roma II“ 12 straipsnio 1 dalis.

( 27 ) Reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalis.

( 28 ) 2002 m. spalio 1 d. sprendimas, C‑167/00, EU:C:2002:555, 39 punktas.

( 29 ) Vartodamas sąvoką „individualus ieškinys“ turiu omenyje kiekvieną ieškinį, pareikštą remiantis konkrečiais sutartiniais santykiais tarp pardavėjo ar tiekėjo ir vieno ar daugiau vartotojų. Taigi ši sąvoka apima visus ieškinius, kuriuose nuo tariamo pažeidimo nukentėję vartotojai yra „įvardijami“ arba konkrečiai nustatomi, skirtingai nuo abstraktaus pobūdžio kolektyvinių ieškinių, pareikštų siekiant viešojo intereso, pavyzdžiui, pagrindinėje byloje nagrinėjamo ieškinio dėl uždraudimo. Šiuo atžvilgiu Direktyvos 2009/22 3 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad į šios direktyvos taikymo sritį patenkančiais ieškiniais dėl uždraudimo siekiama apsaugoti „kolektyvinius vartotojų interesus“, apibrėžiamus kaip „interesai, kurie nėra vien dėl pažeidimų nukentėjusių asmenų interesų visuma <…>“, ir tai „nepažeidžia individualių ieškinių, kuriuos pateikia dėl pažeidimų nukentėję asmenys“.

( 30 ) Žr. 2002 m. sausio 24 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑372/99, EU:C:2002:42, 15 punktas) ir 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimą Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242, 37 punktas).

( 31 ) Šis abstraktus pobūdis taip pat rodo, kad draudimas netaikyti nesąžiningomis pripažintų sąlygų taikomas visiems vartotojams, sudariusiems su atitinkamu pardavėju ar tiekėju sutartį, kurioje yra tos pačios sąlygos, nors jie ir nėra bylos dėl uždraudimo šalys (šiuo klausimu žr. 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimą Invitel, C‑472/10, EU:C:2012:242, 38 punktas).

( 32 ) 2002 m. spalio 1 d. Sprendimas Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, 39 punktas), 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimas Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242, 37 punktas) ir 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimas Sales Sinués ir Drame Ba (C‑381/14 ir C‑385/14, EU:C:2016:252, 29 punktas). Taip pat žr. 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (C‑70/03, EU:C:2004:505, 16 punktas), kuriame Teisingumo Teismas atskyrė individualų ieškinį nuo ieškinio dėl uždraudimo, pažymėjęs, kad „pirmuoju atveju teismai ir kompetentingos institucijos turi atlikti jau sudarytos sutarties sąlygos nesąžiningumo vertinimą in concreto, o antruoju atveju turi atlikti sąlygos, kuri galėtų būti įtraukta į dar nesudarytą sutartį, nesąžiningumo vertinimą in abstracto“.

( 33 ) Žr. Direktyvos 93/13 7 straipsnio 2 dalį ir 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimą Sales Sinués ir Drame Ba (C‑381/14 ir C‑385/14, EU:C:2016:252, 21 punktas).

( 34 ) Direktyvos 2009/22 1 straipsnio 2 dalyje pažeidimas apibrėžiamas kaip „bet koks veiksmas, prieštaraujantis I priede išvardytoms direktyvoms, perkeltoms į valstybių narių vidaus teisinę sistemą, kuris kenkia [vartotojų, kuriems taikomos šios direktyvos,] kolektyviniams interesams“.

( 35 ) 2002 m. spalio 1 d. sprendimas, C‑167/00, EU:C:2002:55, 50 punktas.

( 36 ) Šis požiūris atitinka Komisijos požiūrį, kurio ji laikėsi pateikdama 2003 m. liepos 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma II“) pasiūlymą, COM(2003) 427 final (toliau – reglamento „Roma II“ pasiūlymas), p. 16 ir 17. Jame Komisija nurodė Teisingumo Teismo poziciją, kurios jis laikėsi 2002 m. spalio 1 d. Sprendime Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555), siūlydama laikytis jos nustatant ir kompetentingą teismą, ir taikytiną teisę.

( 37 ) Šioje byloje neginčijama, kad Amazon EU parengė ginčijamas bendrąsias pardavimo sąlygas prieš vartotojams jas patvirtinant, taigi dėl jų nebuvo atskirai derėtasi.

( 38 ) Žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimą Sales Sinués ir Drame Ba (C‑381/14 ir C‑385/14, EU:C:2016:252, 30 punktas), kuriame Teisingumo Teismas pabrėžė skirtingą šių dviejų rūšių ieškinių dalyką ir pasekmes.

( 39 ) Taisyklė, pagal kurią, kilus abejonių dėl sąlygos prasmės, pirmenybė teikiama vartotojui palankesniam aiškinimui, netaikoma kolektyviniams ieškiniams dėl uždraudimo. 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendime Komisija / Ispanija (C‑70/03, EU:C:2004:505, 16 punktas) Teisingumo Teismas aiškino šį skirtumą remdamasis skirtingu individualaus ieškinio ir ieškinio dėl uždraudimo pobūdžiu ir tikslais (žr. šios išvados 32 išnašą).

( 40 ) Reglamento „Roma II“ pasiūlymas, p. 17.

( 41 ) Žr. reglamento „Roma II“ 21 konstatuojamąją dalį.

( 42 ) Reglamento „Roma II“ pasiūlymas, p. 17.

( 43 ) Šiuo klausimu žr. A. Dickinson „The Rome II Regulation: The Law Applicable to Non‑Contractual Obligations“, Oksfordas, 2008, p. 397 ir 398.

( 44 ) Žr. šios išvados 55 punktą.

( 45 ) Amazon EU teisingai pažymėjo, jog ši nuostata taikoma tik jeigu sutartis atitinka vieną iš reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų sąlygų. Sutartims, kurias ši bendrovė yra sudariusi arba ateityje sudarys su Austrijos vartotojais, galėtų būti taikomas šios nuostatos b punkte numatytas atvejis, kiek Amazon EU„nukreipia savo veiklą“ į Austriją. Man atrodo, kad taip ir yra, nes iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad interneto svetainėje www.amazon.de leidžiama faktiškai sudaryti sutartis su Austrijos vartotojais (žr. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma I“) pasiūlymą, COM(2005) 650 final, p. 7). Vis dėlto prireikus tokį vertinimą turės atlikti nacionaliniai teismai.

( 46 ) Pagal reglamento „Roma I“ 10 straipsnio 1 dalį teisės pasirinkimo sąlygos galiojimas nagrinėjant individualų ieškinį turi būti vertinamas atsižvelgiant į šalių pasirinktą teisę. Jeigu atlikus tokį vertinimą ši sąlyga būtų pripažinta nesąžininga, kitų bendrųjų sąlygų nuostatų galiojimas pagal šio reglamento 6 straipsnio 1 dalį būtų reglamentuojamas vartotojo gyvenamosios vietos valstybės teisės (darant prielaidą, kad yra įvykdyta viena iš šioje nuostatoje įtvirtintų sąlygų, žr. šios išvados 45 išnašą).

( 47 ) Taip pat žr. reglamento „Roma I“ 25 konstatuojamąją dalį.

( 48 ) Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas to nenurodė savo klausimuose, Teisingumo Teismas gali atsižvelgti į šią nuostatą, jeigu jos išaiškinimas gali būti naudingas sprendimui pagrindinėje byloje priimti (žr., be kita ko, 2006 m. vasario 21 d. Sprendimą Ritter‑Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, 29 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 49 ) Šiame priede pateikiamas tik orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurios gali būti pripažintos nesąžiningomis, sąrašas. Taigi jame nurodyta sąlyga nebūtinai turi būti laikoma nesąžininga, ir atvirkščiai – jame nenurodyta sąlyga vis dėlto gali būti pripažinta nesąžininga (žr. 2002 m. gegužės 7 d. Sprendimą Komisija / Švedija, C‑478/99, EU:C:2002:281, 20 punktas).

( 50 ) Žr., be kita ko, 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Kásler ir Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 40 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 51 ) Žr., be kita ko, 2015 m. liepos 9 d. Sprendimą Bucura (C‑348/14, EU:C:2015:447, 46 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 52 ) Sąlygą, kai nagrinėjamas nesąžiningas jos pobūdis, reikia aiškinti priskiriant pasekmes, kylančias esant individualiems ir konkretiems pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojų santykiams, kurie yra apibrėžti reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalyje. Šiuo klausimu iš teismo praktikos matyti, kad atliekant tokį nagrinėjimą visų pirma reikia vertinti pasekmes, kurių sąlyga gali sukelti pagal sutarčiai taikytiną teisę (2004 m. balandžio 1 d. Sprendimas Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02, EU:C:2004:209, 21 punktas). Mano supratimu, ši teisė apima ne tik nacionalinę teisę, bet ir, jei taikytina, tiesiogiai taikytinas Sąjungos teisės nuostatas.

( 53 ) 2000 m. birželio 27 d. sprendimas, C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 22 ir 23 punktai.

( 54 ) Žr. Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalį.

( 55 ) Žr. 2015 m. balandžio 23 d. Sprendimą Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, 40 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 56 ) Konkrečiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad jeigu sąlygos pasekmes lemia privalomosios teisės aktų nuostatos, labai svarbu, kad pardavėjas ar tiekėjas informuotų vartotoja apie šias nuostatas (2012 m. balandžio 26 d. Sprendimas Invitel, C‑472/10, EU:C:2012:242, 29 punktas).

( 57 ) Šiuo klausimu žr. 2013 m. kovo 21 d. Sprendimą RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, 51 punktas).

( 58 ) Žr. reglamento „Roma I“ 24 konstatuojamąją dalį.

( 59 ) Žr. 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 861/2007, nustatančio Europos ieškinių dėl nedidelių sumų nagrinėjimo procedūrą (OL L 199, 2007, p. 1), 7 konstatuojamąją dalį, kurioje pažymima, kad bylinėjimosi išlaidos, su juo susijęs laiko gaišimas ir painiava nebūtinai proporcingai sumažėja mažėjant ieškinio sumai, todėl kliūtys, trukdančios teismo sprendimą priimti greitai ir nepatiriant didelių išlaidų, padidėja tarpvalstybinio pobūdžio bylų atveju. Be to, vartotojai gali pradėti neteisminio ginčų sprendimo procedūrą pagal nacionalinius įstatymus, kuriais į nacionalinę teisę perkeliama 2013 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/11/ES dėl alternatyvaus vartotojų ginčų sprendimo, kuria iš dalies keičiamas Reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2009/22/EB (Direktyva dėl alternatyvaus vartotojų ginčų sprendimo) (OL L 165, 2013, p. 63).

( 60 ) T. y. kelios direktyvos, išvardytos Direktyvos 2009/22 I priede ir 2004 m. spalio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 2006/2004 dėl nacionalinių institucijų, atsakingų už vartotojų apsaugos teisės aktų vykdymą, bendradarbiavimo (Reglamentas dėl bendradarbiavimo vartotojų apsaugos srityje) (OL L 364, 2004, p. 1) priede.

( 61 ) Taigi vartojimo sutarties šalys negali nukrypti nuo apsaugos, kuri vartotojui suteikiama Direktyva 93/13 (žr., be kita ko, 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, 36 punktas). Taip pat žr., pvz., 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, 2011, p. 64), 25 straipsnį ir 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų (OL L 171, 1999, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 223) 7 straipsnio 1 dalį.

( 62 ) Be to, praktiškai būtų sunku palyginti atitinkamus skirtingų teisinių sistemų vartotojų apsaugos srities nuostatų ir jomis užtikrinamo apsaugos lygio pranašumus (šiuo klausimu žr. J. Hill „Article 6 of the Rome I Regulation: Much ado about nothing“, Nederlands Internationaal Privaatrecht, 2009, 27 t., p. 443).

( 63 ) Dėl kai kurių nacionalinių sprendimų, kuriuose tai nurodoma, žr. J. Basedow „Consumer contracts and insurance contracts in a future Rome I‑regulation“, Enforcement of international contrats in the European Union: Convergence and divergence between Brussels I and Rome I, Intersentia, Antverpenas, Oksfordas, Niujorkas, 2004, p. 280 ir 281.

( 64 ) Žr., be kita ko, Direktyvos 93/13 8 straipsnį ir Direktyvos 1999/44 1 straipsnio 1 dalį.

( 65 ) Žr., be kita ko, Direktyvos 2011/83 2 konstatuojamąją dalį, 5 straipsnio 4 dalį, 6 straipsnio 7 dalį, 8 straipsnio 6 dalį ir 9 straipsnio 3 dalį.

( 66 ) Žr. Direktyvos 93/13 penktą konstatuojamąją dalį.

( 67 ) Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad VKI yra įgaliota pagrindinėje byloje pareikšti ieškinį dėl uždraudimo būtent pagal nacionalinės teisės aktus, kuriais Direktyva 2009/22 perkeliama į nacionalinę teisę. Tačiau pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį ji taikoma ieškiniams dėl uždraudimo, „kuriais siekiama ginti [šios direktyvos] I priede išvardytose direktyvose nurodytus kolektyvinius vartotojų interesus“. Šiame priede Direktyva 95/46 nenurodyta. Todėl ieškiniai dėl uždraudimo, kuriais siekiama uždrausti taikyti nacionaliniams įstatymams, kuriais ši direktyva perkeliama į nacionalinę teisę (kaip antai DSG), prieštaraujančias sąlygas, nepatenka į Direktyvos 2009/22 taikymo sritį. Atsižvelgiant į tai, negalima atmesti, kad VKI turi teisę reikalauti uždrausti taikyti DSG prieštaraujančias sąlygas pagal Austrijos teisės aktų nuostatas, pagal kurias vartotojų apsaugos asociacijų teisė pareikšti ieškinį apibrėžiama plačiau. Pagrindinės bylos dalykas, kaip jis apibūdintas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, leidžia manyti, kad taip ir yra, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

( 68 ) Pagal reglamento „Roma II“ 27 straipsnį šis reglamentas „neturi poveikio Bendrijos teisės nuostatų, kuriose konkretiems dalykams nustatomos su nesutartinėmis prievolėmis susijusios kolizinės teisės normos, taikymui“. Taip pat žr. reglamento „Roma I“ 23 straipsnį.

( 69 ) Tokiam nagrinėjimui taikytinos teisės nustatymą reikia skirti nuo kitiems teisės klausimams, kurių gali kilti nagrinėjant ieškinį dėl uždraudimo, taikytinos teisės nustatymo, pavyzdžiui, klausimui, ar egzistuoja teisė reikalauti uždrausti taikyti DSG prieštaraujančias sąlygas.

( 70 ) Commission communication on the protection of individuals in relation to the processing of personal data in the Community and information security (COM 90 (314) final, p. 22) ir amended proposal for a Council directive on the protection of individuals with regard to the processing of personal data and on the free movement of such data (COM (92) 422 final, p. 13). Be to, Direktyvos 95/46 18 konstatuojamojoje dalyje paminėta, kad bet kokie asmens duomenys Sąjungoje turi būti tvarkomi laikantis „vienos iš valstybių narių“ teisės aktų.

( 71 ) Šiuo klausimu žr. Direktyvos 95/46 9 konstatuojamąją dalį.

( 72 ) Žr. generalinio advokato P. Cruz Villalón išvadą byloje Weltimmo (C‑230/14, EU:C:2015:426, 23 punktas).

( 73 ) 2014 m. gegužės 13 d. sprendimas, C‑131/12, EU:C:2014:317.

( 74 ) 2015 m. spalio 1 d. sprendimas, C‑230/14, EU:C:2015:639.

( 75 ) Žr. generalinio advokato P. Cruz Villalón išvadą byloje Weltimmo (C‑230/14, EU:C:2015:426, 40 punktas).

( 76 ) Negalima atmesti, kad, tvarkydama tuos pačius duomenis, įmonė atlieka kelias operacijas, susijusias su skirtingų jos padalinių veikla. Mano nuomone, tokiu atveju kiekvienai operacijai būtų taikoma padalinio, su kurio veikla ši operacija yra susijusi, įsteigimo vietos valstybės narės teisė.

( 77 ) Direktyvos 95/46 2 straipsnio b punkte „asmens duomenų tvarkymas“ apibrėžiamas kaip reiškiantis „bet kurią operaciją ar operacijų rinkinį <...>“, atliekamą su tokiais duomenimis, pavyzdžiui, be kita ko, šių duomenų rinkimas, naudojimas ir atskleidimas.

( 78 ) Iš tiesų iš vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų matyti, jog Sąjungos teisės nuostatoje, kurioje aiškiai nenurodyta valstybių narių teisė, kad būtų nustatyta tokios nuostatos prasmė ir apimtis, įtvirtinti terminai visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinami autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (žr. 2014 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Deckmyn ir Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 14 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 79 ) 2015 m. spalio 1 d. sprendimas, C‑230/14, EU:C:2015:639, 28 ir 31 punktai.

( 80 ) 2015 m. spalio 1 d. Sprendimas Weltimmo (C‑230/14, EU:C:2015:639, 29 punktas).

( 81 ) 2015 m. spalio 1 d. Sprendimas Weltimmo (C‑230/14, EU:C:2015:639, 32 ir 33 punktai).

( 82 ) 2014 m. gegužės 13 d. sprendimas, C‑131/12, EU:C:2014:317. Sprendime Weltimmo Teisingumo Teismo analizė buvo susijusi tik su padalinio buvimo Vengrijoje klausimu, ir nebuvo ginčijama, kad nagrinėjamas tvarkymas buvo atliekamas vykdant veiklą, kuria nagrinėjama bendrovė vertėsi Vengrijoje.

( 83 ) 2014 m. gegužės 13 d. Sprendimas Google Spain ir Google (C‑131/12, EU:C:2014:317, 56 punktas).

( 84 ) 2014 m. gegužės 13 d. Sprendimas Google Spain ir Google (C‑131/12, EU:C:2014:317, 54 ir 58 punktai).

( 85 ) Žr. Direktyvos 95/46 2 straipsnio b punktą.