GENERALINIO ADVOKATO

L. A. GEELHOED IŠVADA,

pateikta 2004 m. spalio 14 d.( )

Byla C‑499/03 P

Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH

ir

Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Apeliacinis skundas dėl 2003 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimo sujungtose bylose T‑309/01 ir T‑239/02 Biegi Nahrungsmittel ir Commonfood prieš Komisiją – Dalinis 2001 m. rugpjūčio 14 d. Komisijos sprendimo C(2001) 2533 (byla T‑309/01) ir visiškas 2002 m. kovo 5 d. Komisijos sprendimo C(2002) 857 (byla T‑239/02), nustatančių, kad iš apeliančių nesurinktų importo muitų už paukštienos, kurios kilmės šalis yra Tailandas, importą išieškojimas išleidus prekes yra pateisinamas, panaikinimas“

I – Įvadas

1. Ši byla yra susijusi su apeliaciniu skundu, kuriuo Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH (toliau – Biegi) ir Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar Produkte mbH (toliau – Commonfood) apskundė 2003 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Biegi Nahrungsmittel ir Commonfood prieš Komisiją (sujungtos bylos T‑309/01 ir T‑239/02). Šiuo sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė prašymus panaikinti (iš dalies) du Komisijos sprendimus.

2. Byla T‑309/01 buvo susijusi su 2001 m. rugpjūčio 14 d. Komisijos sprendimu C(2001) 2533 (REC 4/00), nustatančiu, kad importo muitų, kuriais Biegi nebuvo apmokestinta už paukštienos, kurios kilmės šalis yra Tailandas, importą 1995 m. liepos 13–18 d. ir 1995 m. rugsėjo 4–22 d., išieškojimas išleidus prekes yra pateisinamas. Šiuo atžvilgiu turiu pažymėti, kad muitų išieškojimas išleidus 1995 m. rugsėjo mėn. importuotas prekes toje byloje nebuvo ginčijamas. Byla T‑239/02 buvo susijusi su 2002 m. kovo 5 d. Komisijos sprendimu C(2002) 857 (REC 4/01), kuriame buvo padaryta tokia pat išvada, tačiau ji buvo skirta Commonfood dėl 1995 m. liepos 24 d. importuotų prekių.

3. Apeliacinis skundas, kaip ir ankstesni ieškiniai Pirmosios instancijos teisme, yra tik dėl importo muitų už 1995 m. liepos mėn. importuotas prekes išieškojimo išleidus prekes, kuris atitinka 218 605,65 Vokietijos markių (DEM) sumą byloje T‑309/01 ir 222 116,06 DEM sumą byloje T‑239/02.

4. Bylos, kurią iškėlė du pagrindiniai vištienos importuotojai Vokietijoje, aplinkybės pateikiamos toliau. 1995 m. liepos 1 d. į Vokietijos teisės aktus buvo įtrauktas 0 % importo muitų tarifas už vištienos importą, tačiau iš šių nacionalinės teisės aktų nebuvo aišku, ar tam, kad būtų galima pasinaudoti šiuo nuliniu tarifu, būtina turėti importo licenciją. Ši nacionalinės teisės akto spraga atsirado dėl klaidingo muitus reglamentuojančių Bendrijos teisės nuostatų aiškinimo. Tada Biegi ir Commonfood deklaravo vištienos, kurios kilmės šalis yra Tailandas, kelių siuntų importą ir kompetentinga Vokietijos muitinės įstaiga atleido šias įmones nuo muitų. 1995 m. rugpjūčio 22 d. atitinkami nacionalinės teisės aktai buvo iš dalies pakeisti, šį pakeitimą taikant atgaline data, ir nustatytas įpareigojimas pateikti importo licenciją tuo atveju, kai siekiama pasinaudoti aptariamu tarifu. Vėliau buvo nuspręsta išieškoti muitus atgaline data.

II – Bylos aplinkybės

5. Svarbiausia nuostata šioje byloje yra 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą( ) (toliau – Muitinės kodeksas), 220 straipsnio 2 dalies b punktas. Šiame straipsnyje nustatoma (kiek tai yra svarbu bylai):

„2. <...> paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:

<...>

b) teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios asmuo, privalėjęs sumokėti muitą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu;

<...>“ (Pataisytas vertimas)

Išsamesniam teisinių aplinkybių apibūdinimui aš remiuosi Pirmosios instancijos teismo sprendimo 1–7 punktais.

6. Faktai ir procesas yra išdėstyti Pirmosios instancijos teismo sprendimo 8–18 punktuose. Trumpai tariant, minėti vištienos importuotojai dėl išieškojimo išleidus prekes klausimo išnagrinėjimo kreipėsi į FinanzgerichtBremen (Bremeno finansų teismas) (Vokietija). Šio teismo siūlymu Vokietijos valdžios institucijos paprašė Komisijos nuspręsti, ar pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą būtų pateisinama atsisakyti atgaline data įtraukti į apskaitą importo muitus, dėl kurių mokesčių administracija ginčijasi su Biegi ir Commonfood( ). Pirmosios instancijos teismui pateiktu apeliaciniu skundu skundžiami vėliau priimti nepalankūs Komisijos sprendimai.

III – Pirmosios instancijos teismo sprendimas

7. 55–84 punktuose Pirmosios instancijos teismas nagrinėja pirmąjį ieškovių pateiktą ieškinio pagrindą – Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimą. Šis pagrindas yra atmestas, nes nebuvo įvykdyta teismų praktikoje nustatyta sąlyga, leidžianti kompetentingoms valdžios institucijoms atsisakyti paskesnio importo muitų įtraukimo į apskaitą, t. y., kad jų klaida turi būti tokia, kurios sąžiningai veikdamas apmokestinamas asmuo negalėtų pagrįstai nustatyti (sprendimo 55 punktas).

8. 61 punkte Pirmosios instancijos teismas tvirtina: „Teisingumo Teismas yra nuosekliai konstatavęs, kad tai, ar buvo galima nustatyti kompetentingų muitinės įstaigų klaidą, turi būti įvertinta atsižvelgiant į klaidos pobūdį, atitinkamų ūkio subjektų profesinę patirtį ir jų parodytą apdairumo laipsnį.“

9. Klaidos pobūdis turi būti nustatytas atsižvelgiant į atitinkamų teisės aktų sudėtingumą (sprendimo 62 punktas). Savo sprendimo 63 ir 67 punktuose Pirmosios instancijos teismas teigia, kad aptariami teisės aktai nėra tokie sudėtingi. Bet kuriuo atveju ieškovės yra profesinėje srityje patyrę ūkio subjektai, kuriuos galima laikyti žinančiais importo licencijos svarbą, kad būtų galima pasinaudoti tarifine kvota. Jie taip pat faktiškai nustatė ryšį tarp licencijos ir kvotos, o Vokietijos valdžios institucijos ėmėsi veiksmų tam, kad išsklaidytų jų abejones (sprendimo 69–72 punktai). 73 punkte Pirmosios instancijos teismas teigia: „Dėl aptariamo ūkio subjekto apdairumo laipsnio iš teismų praktikos yra aišku, kad, jei ūkio subjektas turi abejonių dėl importo licencijos būtinumo, tam, kad galėtų pasinaudoti preferencine tarifine kvota, jis pats turi surinkti informaciją ir siekti kuo didesnio aiškumo, kad įsitikintų, ar šios abejonės yra pagrįstos.“

10. Pirmosios instancijos teismas mano, jog apdairumo principas reikalauja, kad patyręs ūkio subjektas bet kuriuo atveju neturėtų remtis vien tarifus reglamentuojančiuose nacionalinės teisės aktuose esančiais duomenimis. Bendrijos tarifų nuostatos yra vienintelė pozityvi teisė šiuo klausimu ir kiekvienas asmuo turi šią teisę žinoti. Nacionalinis muitų tarifų žinynas yra tik orientacinio pobūdžio gairės muitų operacijoms vykdyti (sprendimo 75 punktas). Ūkio subjektui nepakanka remtis telefonu gauta klaidinga informacija. Ieškovių argumentas, kad jos neturėjo pakankamai laiko paprašyti kompetentingų institucijų raštu išaiškinti teisinę situaciją, taip pat neturi jokio pagrindo. Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad šiuo atveju aptariamos šalys turėjo pakankamai laiko. Be to, jei su šiuo argumentu būtų sutikta, atitinkamų ūkio subjektų pareiga būti apdairiems, kaip ją apibrėžia teismų praktika, netektų prasmės (sprendimo 76–83 punktai).

IV – Dėl pirmojo skundo pagrindo

A – Pagrindai ir argumentai

11. Apeliantės savo apeliaciniame skunde kaip pirmąjį pagrindą nurodo tai, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė Bendrijos teisę, klaidingai taikydamas Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą. Jų manymu, Pirmosios instancijos teismas klaidingai grindė savo sprendimą išvada, kad apeliantės galėjo nustatyti kompetentingos muitinės įstaigos padarytą klaidą. Jos tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas ginčijamame sprendime pernelyg išplėtė apdairumo pareigą, kurios laikymosi tikimasi iš ūkio subjektų. Be to, Pirmosios instancijos teismas neįvertino taikytinų teisės aktų sudėtingumo.

12. Apeliantės nurodo, kad minėtos nuostatos tikslas yra apsaugoti mokesčių mokėtojo teisėtą lūkestį, kad visa informacija ir kriterijai, kuriais yra pagrįstas sprendimas dėl muitų išieškojimo arba neišieškojimo išleidus prekes, yra teisingi( ). Jos mano, kad ginčo vertinimui turi reikšmės tai, jog valdžios institucijos darė klaidą tam tikrą laikotarpį. Minėti nacionalinės teisės aktai buvo neteisingi, bet ir valdžios institucijos kelių pokalbių telefonu metu toliau laikėsi savo klaidingo požiūrio. Būtent aukščiausia nacionalinė muitinės įstaiga klydo beveik du mėnesius. Šiuo atžvilgiu jos taip pat pažymi, kad 1995 m. birželio 13 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 1359/95( ) nenurodoma, jog turi būti įvykdyti kiti Bendrijos reikalavimai, pavyzdžiui, pareiga pateikti importo licenciją, kad tarifine kvota būtų galima pasinaudoti užšaldytų vištų gabalų atžvilgiu.

13. Net ir patyrę ūkio subjektai negalėjo nustatyti valdžios institucijų klaidos. Apeliantės teigia, kad jos laikėsi apdairumo principo, kurio reikalauja teismų praktika, nes pakartotinai prašė valdžios institucijų informacijos dėl importo licencijos, taip suteikdamos joms galimybę ištaisyti klaidą.

14. Komisija laikosi nuomonės, kad apeliacinis skundas – taigi ir pirmasis skundo pagrindas – yra nepriimtinas, nes apeliantės tik atkartoja pagrindus ir argumentus, kurie jau buvo pateikti Pirmosios instancijos teismui. Be to, apeliaciniame skunde vertinamos faktinės aplinkybės, pavyzdžiui, dėl teisės aktų sudėtingumo ir klaidos trukmės.

15. Papildomai Komisija mano, kad apeliacinis skundas yra nepagrįstas. Savo atsiliepime į apeliacinį skundą ji pateikia argumentus, panašius į tuos, kuriais Pirmosios instancijos teismas grindė savo sprendimą.

B – Priimtinumas

16. Aš manau, kad pirmasis skundo pagrindas yra priimtinas. Nors Teisingumo Teismas savo praktikoje reikalauja, kad apeliacinis skundas, kuriame tik atkartojami Pirmosios instancijos teismui pirmiau pateikti ieškinio pagrindai ir argumentai, būtų pripažintas nepriimtinu, šis reikalavimas negali būti aiškinamas taip, kad apeliacinis procesas netektų prasmės. Pirmosios instancijos teismo teisinio vertinimo klausimas gali būti vėl iškeltas apeliaciniame skunde( ). Be to, nesutinku su Komisijos nuomone, kad apeliaciniame skunde vertinamos faktinės aplinkybės. Jame iš esmės pateiktas Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto išaiškinimo teismų praktikoje patikslinimas.

C – Dėl esmės

17. Šioje byloje reikia nustatyti mastą, kuriuo profesinės patirties turintis importuotojas – šiuo atveju vištienos importuotojas – gali pasitikėti nacionalinėmis muitinės įstaigomis, kai šios klaidingai aiškina Bendrijos muitinės kodeksą.

18. Pirma, ši byla neiškelia jokio naujo klausimo. Teisingumo Teismas panašiose bylose dažnai turėjo įvertinti mastą, kuriuo valdžios institucijų klaida vėliau gali būti priskirta įmonei. Teisingumo Teismo taikyta bendra taisyklė yra ta, kad valdžios institucijų klaida gali būti priskirta įmonei. Apie teisinį saugumą, kad muitai iš įmonės vėliau nebus išieškoti, galima kalbėti tik tuo atveju, jei yra įvykdyti trys pakankamai griežti reikalavimai.

19. Atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis yra nustatomi ir taikomi importo tarifai ir kvotos, taip pat būtina, kad valdžios institucijų klaidas iš esmės būtų galima priskirti atitinkamai įmonei arba, kitaip tariant, kad įmonės negalėtų pernelyg lengvai pasipelnyti iš klaidų, kurias šios institucijos padaro jų naudai. Visų pirma svarbu, kad Bendrijos muitinės kodeksas būtų taikomas vienodai. Taikymo skirtumai tarp valstybių narių paprasčiausiai lemtų konkurencijos iškraipymą. Be to, kitos įmonės atsiduria mažiau palankioje padėtyje, jei viena įmonė turi galimybę gauti naudos iš klaidingo preferencinių tarifų taikymo. Tarifinių kvotų, kurios paprastai yra nustatomos Pasaulio prekybos organizacijoje, taikymo sritis yra apribota. Antra, Bendrija turi finansinių interesų. Šiuo atveju didelė žala padaroma pačios Bendrijos ištekliams. Jei valstybėse narėse būtų daromos didelės ir nepataisomos klaidos, Bendrijos biudžetas patirtų didelių nuostolių. Trečia, importuotojai paprastai yra profesionalai ir galima tikėtis, kad jie žino ir nagrinėja jiems taikytiną Bendrijos teisę.

20. Yra aiški analogija su Teisingumo Teismo praktika dėl neteisėtai suteiktos valstybės pagalbos išieškojimo. Teisingumo Teismas laikosi nuomonės, kad apdairus verslininkas paprastai turi turėti galimybę nustatyti, ar buvo laikomasi EB 88 straipsnyje nustatytos procedūros( ). Šiuo atžvilgiu įmonė turi aktyvią pareigą atlikti tyrimą. Tai mane verčia atkreipti dėmesį į Teisingumo Teismo taikytus kriterijus, tai yra klaidos pobūdį, profesinę patirtį ir apdairumo laipsnį (žr. šios išvados 8 punktą).

21. Kalbant apie klaidos pobūdį, savo praktikoje Teisingumo Teismas teikia reikšmę atitinkamų teisės aktų sudėtingumui. Šioje byloje apeliantės iš esmės įrodinėja, kad Bendrijos teisė yra neaiški. Jos nėra visiškai neteisios. Reglamentą Nr. 1359/95 skaitant atskirai, iš tikrųjų galima prieiti prie išvados, kad importo licencija nėra būtina. Reglamente nepateikiama nuorodų į kitas Bendrijos teisės nuostatas, kurios reikalautų importo licencijos, ir todėl galėjo susidaryti įspūdis, kad tokios licencijos pateikti nereikia. Be to, reglamente aiškiai nenustatoma, kokios kitos Bendrijos teisės normos yra taikytinos importui, kuriam yra taikomas preferencinis tarifas.

22. Todėl taip pat kyla klausimas, ar teisės aktai atitinka 1998 m. gruodžio 22 d. Tarpinstituciniame susitarime dėl Bendrijos teisės aktų rengimo kokybės bendrų gairių( ) nustatytus reikalavimus. Pagal pirmąją gairę Bendrijos teisės aktai turi būti parengti aiškiai, paprastai ir tiksliai. Kaip Komisija dar kartą pabrėžė Teisingumo Teismo posėdyje, to nekeičia tai, kad Taryba nustatė muitus pagal EB 26 straipsnį ar kad dėl to suinteresuotos šalys negalėtų remtis išimtinai Komisijos reglamentu Nr. 1359/95, kuriame dėl jo pobūdžio gali būti tik Tarybos sprendimą įgyvendinančios nuostatos.

23. Vis dėlto nė viena iš minėtų aplinkybių nereiškia, kad atitinkamais teisės aktais negalima remtis atitinkamo asmens atžvilgiu. Pirmiau minėtos Bendrijos gairės nėra privalomos. Tačiau svarbiau yra tai, kad teisės aktai skirti gerai informuotiems profesionalams, kurie, kaip aš jau minėjau, turi pareigą atlikti tyrimą. Jie negali tiesiog remtis atskiru tekstu.

24. Tam tikrais atvejais Teisingumo Teismas tęstinį klaidos pobūdį laikė spręstinos problemos sudėtingumo ir ūkio subjekto neapdairumo įrodymu. Sprendimas Belovo( ) buvo susijęs su ūkio subjektu, kuriam ilgą laiką per keletą kartų buvo išduoti devyni sertifikatai, kurių kiekvienas reiškė patvirtinimą, kad požiūris, kuris vėliau pasirodė esąs klaidingas, yra teisingas, ir kuriuo buvo grindžiami ginčijami mokėjimai. Sprendimas Faroe Seafood( ) taip pat buvo susijęs su ūkio subjektais, kuriems sertifikatai per palyginti ilgą dvejų su puse metų laikotarpį buvo išduoti kelis kartus. Sprendime Ilumitrónica teisės aktas buvo klaidingai taikomas daugiau kaip dvidešimt metų( ).

25. Pirmosios instancijos teismas šiais sprendimais remiasi a contrario siekdamas pagrįsti savo argumentą, kad šioje byloje problema iš tikrųjų nėra tokia sudėtinga. Apeliančių iškelta problema gali būti išspręsta palyginti greitai. Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikšmės turi tai, jog aptariamos įmonės turėjo akivaizdžių abejonių ir telefonu prašė Vokietijos valdžios institucijų išaiškinimo. Aš sutinku su šio argumento rezultatu, tačiau ne su pačiu argumentu. Pirma, man atrodo, kad ūkio subjektų atžvilgiu neteisinga remtis aplinkybe, jog jie konsultuojasi su administracija turėdami abejonių dėl tinkamo Bendrijos teisės normos aiškinimo. Be to, tai, kad institucijos patvirtino praktiką (kuri vėliau pasirodė klaidinga), būtent ir gali leisti pateisinamai manyti, kad ši praktika yra suderinama su Bendrijos teise. Mano nuomone, šiuo atžvilgiu tai, ar šis patvirtinimas pateikiamas žodžiu, ar raštu, neturi lemiamos reikšmės. Kai asmuo prašo valstybės institucijos teisės akto išaiškinimo, jis iš esmės turi turėti galimybę manyti, kad pateiktas atsakymas yra teisingas.

26. Mano nuomone, reikia vadovautis kitokiais motyvais. Lemiamos reikšmės turi Bendrijos teisės normos tekstas, o ne jos išaiškinimas, kurį pateikia konkreti valstybės institucija. Tik labai išimtiniais atvejais asmuo iš šio teisės normos tekstui prieštaraujančio išaiškinimo gali kildinti savo teisėtus lūkesčius, kuriuos turi ginti teismas, kad šiuo tekstu nebebus galima remtis jo atžvilgiu. Minėta išimtis gali būti taikoma tuo atveju, kai tam tikras klaidingas teisės aiškinimas yra sistemingai patvirtinamas ne vienerius metus, ir asmuo juo remdamasis taip pat visą laiką grindžia savo elgesį. Trumpai tariant, Bendrijos teisės norma turi būti ne tik sudėtinga, bet taip pat ir sistemingai klaidingai aiškinama. Šiuo atveju taip nėra.

27. Antroji Teisingumo Teismo taikoma sąlyga yra atitinkamų asmenų profesinė patirtis. Kuo ilgiau ūkio subjektas vykdo savo veiklą ir kuo didesnė yra jo įmonė, tuo mažesnė tikimybė, kad jis galės sėkmingai remtis Reglamento Nr. 2913/92 220 straipsnio 2 dalies b punktu. Pirmosios instancijos teismas savo sprendime aiškina, kad šiuo atveju paukštienos importuotojai buvo patyrę.

28. Iš patyrusių importuotojų yra tikimasi didelio apdairumo. Kaip teisingai teigiama Pirmosios instancijos teismo sprendime, patyręs importuotojas negali tiesiog remtis nacionalinėmis įgyvendinimo nuostatomis, nes Bendrijos reglamentai taikomi tiesiogiai. Galima tikėtis, kad patyręs importuotojas pagrįs savo elgesį pačiais Bendrijos teisės aktais ir taip pat atidžiai juos išnagrinės. Atsižvelgiant į eksportuotojų galimybės greitai reaguoti į tarifų pasikeitimus reikšmę, šis reikalavimas, kurį importuotojas paprastai taip pat įvykdys savo paties interesais, nėra pernelyg didelis. Nacionalinė įgyvendinimo nuostata jam turės tik orientacinę reikšmę.

29. Be to, importuotojas turi galimybę pasikonsultuoti su nacionalinėmis valdžios institucijomis. Kaip aš jau minėjau, nesu įsitikinęs, kad jis privalo tai padaryti raštu – kaip, atrodo, mano Pirmosios instancijos teismas, – tačiau aš galvoju, kad svarbu, jog muitinės įstaiga turėtų pakankamai laiko atsakyti, ir kad patyręs importuotojas negali remtis pradiniu jo nuomonės patvirtinimu telefonu. Muitinės ir importuotojo santykiams būdingi profesionalumas ir žinių lygybė.

30. Kilus abejonių dėl elgesio teisingumo, valstybės narės gali konsultuotis su Komisija pagal Komisijos reglamento Nr. 2454/93( ) 871 straipsnyje nustatytą procedūrą. Šios galimybės buvimas taip pat turi įtakos importuotojų elgesiui. Jie gali paraginti valstybę narę ja pasinaudoti ir taip gauti Komisijos išaiškinimą.

31. Trumpai tariant, manau, kad Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytos sąlygos, pagal kurias aptariamų ieškovių atžvilgiu buvo atsisakyta įtraukimo į apskaitą atgaline data, nėra įvykdytos. Todėl siūlau Teisingumo Teismui atmesti pirmąjį skundo pagrindą.

V – Dėl antrojo skundo pagrindo

32. Antrasis skundo pagrindas yra susijęs su tariamais proceso trūkumais, nes Pirmosios instancijos teismas neteisėtai atsisakė išklausyti apeliančių nurodytus liudytojus. Vietoj to jis savo sprendimą grindė prielaidomis apeliančių nenaudai.

33. Dėl šio skundo pagrindo aš galiu kalbėti trumpai. Visų pirma Pirmosios instancijos teismas neprivalo išklausyti liudytojų, kaip yra aišku iš jo Procedūros reglamento 68 straipsnio – jo 2 dalyje minimi liudytojai, kuriuos jis turi išklausyti, – ir ką patvirtina Teisingumo Teismo praktika( ). Apskritai kalbant, tik Pirmosios instancijos teismas gali nuspręsti, ar reikia papildyti jo nagrinėjamose bylose turimą informaciją. Ar jam pateikti įrodymai yra įtikinantys, turi vertinti tik jis vienas, ir tai nėra apeliacinio proceso dalykas, išskyrus atvejį, kai Pirmosios instancijos teismui pateikti įrodymai buvo aiškinami klaidingai arba iš bylos medžiagos paaiškėja, kad Pirmosios instancijos teismas savo išvadose padarė esminę klaidą( ).

34. Apeliantės nepateikė jokių argumentų, kurie, atsižvelgiant į pirmiau minėtą teismų praktiką, turėtų paskatinti Teisingumo Teismą imtis nagrinėjimo iš esmės ir galbūt lemti Pirmosios instancijos teismo sprendimo panaikinimą. Šiuo atžvilgiu turiu pažymėti, kad pirmojo skundo pagrindo atmetimas iš esmės yra pagrįstas apeliančių pareigos atlikti tyrimą apimtimi, o ne telefoninių pokalbių tarp apeliančių ir Vokietijos valdžios institucijų turinio vertinimu.

35. Trumpai tariant, antrasis skundo pagrindas taip pat yra nepagrįstas.

VI – Išvada

36. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, aš siūlau Teisingumo Teismui apeliacinį skundą, kurį Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH ir Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar‑Produkte mbH pateikė dėl 2003 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Biegi Nahrungsmittel ir Commonfoodprieš Komisiją (sujungtos bylos T‑309/01 ir T‑239/02), pripažinti nepagrįstu.