GENERALINIO ADVOKATO

ANTONIO TIZZANO IŠVADA,

pateikta 2004 m. sausio 15 d.1( )

Byla C-415/02

Komisija

prieš

Belgijos Karalystę

„Direktyva 69/335/EEB – Netiesioginiai mokesčiai kapitalui pritraukti – Biržos operacijų mokestis – Pareikštinių vertybinių popierių pristatymo mokestis“

1. Šioje byloje Europos Komisija teigia, kad Belgijos Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335/EEB dėl netiesioginių mokesčių, taikomų kapitalui pritraukti (toliau – Direktyva 69/335 arba direktyva)( ) 11 straipsnį, nes, pažeisdama šią nuostatą steigiant bendrovę, didinant kapitalą, steigiant investicinį fondą arba išleidžiant paskolą, ji apmokestina naujų vertybinių popierių perdavimą, o pareikštinių vertybinių popierių atveju – šių vertybinių popierių pristatymą pasirašiusiems asmenims.

I – Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai

2. Pagal Direktyvos 69/335 10 straipsnį:

„ Be kapitalo mokesčio, valstybės narės netaiko jokio kito mokesčio bendrovėms, firmoms, asociacijoms ar pelno siekiantiems juridiniams asmenims:

a) už 4 straipsnyje minimus sandorius( );

b) už įnašus, paskolas arba teikiamas paslaugas, kurios yra 4 straipsnyje minimų sandorių dalis;

c) atliekant registraciją arba kitus formalumus, būtinus prieš pradedant verslą, kuriuos dėl savo teisinės formos gali privalėti atlikti bendrovė, firma, asociacija arba pelno siekiantis juridinis asmuo.“

3. Tos pačios Direktyvos 11 straipsnis nustato, kad:

„Valstybės narės neapmokestina jokios rūšies mokesčiais:

a) bet kieno išleistų akcijų arba kitų tokios pat rūšies vertybinių popierių, arba tokius vertybinius popierius paliudijančių sertifikatų sukūrimo, išleidimo, kotiravimo vertybinių popierių biržoje, jų pateikimo į rinką arba sandorių jais sudarymo;

b) paskolų, tarp jų ir vyriausybės obligacijų, gautų kam nors išleidus akcinės bendrovės obligacijas arba kitus perleidžiamus vertybinius popierius, arba kokių nors su tuo susijusių formalumų ar tokių akcinės bendrovės obligacijų arba kitų perleidžiamų vertybinių popierių sukūrimo, išleidimo, kotiravimo vertybinių popierių biržoje jų pateikimo į rinką ar sandorių jais sudarymo.“

4. Tačiau pagal 12 straipsnį:

„1. Nepaisant 10 ir 11 straipsnių, valstybės narės gali taikyti:

a) vienodos arba nevienodos normos vertybinių popierių perleidimo mokesčius.“

Nacionalinės teisės normos

5. Pagal Belgijos žyminiam mokesčiui prilygintų mokesčių kodekso (Code des Taxes Assimilées au Timbre; toliau – CTAT) 120 ir 121 straipsnius Belgijoje sudarytų arba įvykdytų biržos operacijų mokestis (taxe sur les opérations de bourse; toliau – TOB) taikomas bet kokiam Belgijos ar užsienio akcijų ar obligacijų perdavimui (délivrance) pasirašiusiam asmeniui po viešo išleidimo, pasiūlymo ar pardavimo.

6. Be to, pagal CTAT 159 straipsnį, be kitų atvejų, pareikštinių vertybinių popierių pristatymo mokesčiu (taxe sur les livraisons de titres au porteur; toliau – TLT) apmokestinamas bet koks fizinis pareikštinių Belgijos arba užsienio vertybinių pristatymas (livraison) po pasirašymo.

II – Faktinės aplinkybės ir procedūra

7. Manydama, kad TOB ir TLT prieštarauja Direktyvos 69/335 11 straipsniui, Komisija 1999 m. gegužės 10 d. raštu pasiuntė oficialų įspėjimą Belgijos Karalystei, siūlydama pastarajai per du mėnesius pateikti savo paaiškinimus. Belgijos valdžios institucijos į laišką atsakė 1999 m. rugpjūčio 2 d. Atsakymas Komisijos nepatenkino ir 2000 m. sausio 26 d. argumentuotąja nuomone ji nurodė Belgijos Karalystei imtis būtinų veiksmų minėtam pažeidimui pašalinti. Pastarajai nepaklusus, 2002 m. lapkričio 19 d. Komisija pareiškė Teisingumo Teisme šį ieškinį.

8. Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė Komisija ir Belgijos Karalystė.

III – Teisinė analizė

9. Kaip jau nurodžiau, Komisija teigia, kad dviem nagrinėjamais mokesčiais Belgijos Karalystė pažeidžia Direktyvos 69/335 11 straipsnyje nustatytą draudimą taikyti bet kokį apmokestinimą vertybinių popierių išleidimui. Komisijos nuomone, draudimas būtinai apima nagrinėjamus mokesčius, nes šie yra taikomi naujų vertybinių popierių perdavimui ir pristatymui, ir todėl paveikia ir patį jų išleidimą steigiant bendrovę, didinant kapitalą, steigiant investicinį fondą ar išleidžiant paskolą.

10. Belgijos vyriausybė prieštarauja tokiai nuomonei, pateikdama įvairių argumentų, kuriuos aptarsiu toliau.

11. Savo ruožtu pridursiu, kad, siekdami geriau atsakyti į šiuos klausimus, turėtume prisiminti, kad, kaip yra nurodęs Teisingumo Teismas, Direktyvos 69/335 tikslas yra „skatinti laisvą kapitalo judėjimą, laikomą esminiu ekonominės sąjungos, kurios savybės yra panašios į vidaus rinkos, sukūrimui“( ).

12. Siekdama šio tikslo direktyva nustato sistemą, kurioje kapitalo pritraukimui taikomas vienas mokestis (kapitalo mokestis) „bendrojoje rinkoje taikomas tik vieną kartą ir vienodo dydžio visose valstybėse narėse“( ), išskyrus kitokio pobūdžio ar dydžio mokesčius, išskyrus aiškiai nurodytus Direktyvos 12 straipsnyje( ).

13. Tai aiškiai matyti iš direktyvos pasiūlymo paaiškinimo, kuriame nurodyta, kad „šis direktyvos pasiūlymas panaikina bet kokį kapitalo pritraukimo netiesioginį apmokestinimą, išskyrus kapitalo mokestį“( ), ir iš direktyvos paskutinės konstatuojamosios dalies, kurioje nurodoma, kad „tolesnis vertybinių popierių apmokestinimas kitais netiesioginiais mokesčiais, kurių požymiai yra tokie pat kaip ir kapitalo mokesčio arba žyminio mokesčio, gali sukliudyti pasiekti tikslus, kurių siekiama šioje direktyvoje numatytomis priemonėmis, todėl tie mokesčiai turėtų būti panaikinti“.

14. Todėl Komisija teisingai nurodo, kad direktyvos 11 straipsnyje nurodytas „bet kieno išleistų akcijų arba kitų tokios pat rūšies vertybinių popierių” apmokestinimo draudimas turi būti suprantamas kaip taikomas ne vien bendrovės emitentės naujų vertybinių popierių pačiam išleidimui, bet ir būtinai šių vertybinių popierių perdavimui ir pristatymui pasirašiusiems asmenims dėl paprastos priežasties, kad kapitalas nejuda tuštumoje, ir todėl jo pritraukimas – steigiant bendrovę, didinant kapitalą ar išleidžiant paskolą – negalimas pasirašiusiems asmenims neperduodant ir nepristatant naujų vertybinių popierių. Todėl ekonominiu požiūriu mokesčių taikymas tokioms operacijoms prilygsta jų išleidimo apmokestinimui, taigi iš esmės – jų atstovaujamo kapitalo pritraukimo apmokestinimui.

15. Iš to išplaukia, kad „išleidimo“ sąvoka 11 straipsnyje aiškintina kaip apimanti vertybinių popierių perdavimą (o pareikštinių vertybinių popierių atveju – pristatymą) pasirašiusiems asmenims.

16. Tokią poziciją netiesiogiai patvirtina Teisingumo Teismo praktika, kurioje jis aiškiai pasisakė dėl būtinumo plačiai aiškinti nagrinėjamą nuostatą pagal direktyvos tikslus.

17. 1998 m. spalio 27 d. Sprendime FECSA ir ACESA Teisingumo Teismas paaiškino, kad „Direktyvos 11 straipsnio b punktas turi būti aiškinamas kaip reiškiantis, kad obligacijų paskolų apmokestinimo draudimas taikomas ir tokių paskolų grąžinimo apmokestinimui“. Ir taip yra dėl tos priežasties, jog „tiesa , kad (toks straipsnis) aiškiai nemini obligacijų paskolos grąžinimo; tačiau drausti taikyti mokestį išleidžiant obligacijų paskolas, bet jį leisti tokias paskolas grąžinant, faktiškai sukeltų direktyvos tikslui priešingas pasekmes apmokestinant paskolas kaip bendrą kapitalo pritraukimo operaciją“( ).

18. Vertybinių popierių išleidimo „bet kokios formos“ mokesčių absoliutus draudimas iš tikro susijęs su „bendra kapitalo pritraukimo operacija“, todėl taip pat ir su operacijomis, kurios būtinos jam įgyvendinti.

19. Tačiau, Belgijos vyriausybės nuomone, vertybinių popierių „išleidimas“, kaip nurodyta 11 straipsnyje, yra atskirtas nuo pasirašiusių asmenų tų vertybinių popierių įsigijimo, ir dėl šios priežasties draudimas apmokestinti taikomas tik pirmajam, bet ne antrajam.

20. Vyriausybės nuomone, tai pirmiausia netiesiogiai patvirtina neįgyvendintas direktyvos pasiūlymas, susijęs su netiesioginiu vertybinių popierių sandorių apmokestinimu (toliau – 1976 m. direktyvos pasiūlymas)( ). Šis pasiūlymas aiškiai nurodė „vertybinių popierių išleidimą ir pirmąjį jų įsigijimą emisijos metu“( ), išleidimą apibrėždamas kaip „emitento vykdomą vertybinių popierių perleidimą“( ) ir aiškiai nurodydamas draudimą apmokestinti abi operacijas.

21. Belgijos vyriausybės nuomone, kadangi pasiūlymas nebuvo įgyvendintas, valstybės narės išsaugojo teisę apmokestinti pirmą vertybinių popierių įsigijimą tuojau po išleidimo, neleidžiant apmokestinti tik „išleidimo“ 69/335 11 straipsnio prasme.

22. Šis argumentas man atrodo kiek dirbtinis, bet papildomai galėčiau pasakyti, kad, kaip teisingai nurodo Komisija, pasiūlyme esančio atskyrimo tikslas buvo kitoks. Pasiūlymo 2 straipsnio 1 dalyje nurodoma, kad „kiekvienas vertybinių popierių perleidimas arba įsigijimas (bei turėčiau papildyti – ir vertybinių popierių išleidimas bei įsigijimas kaip išleidimo dalis) laikomas atskiru apmokestinamu sandoriu“. Todėl turėjo būti nurodyta, kad, pasiūlymą įgyvendinus direktyva, Direktyvos 69/335 11 straipsnyje numatytas draudimas būtų išlikęs abiejų aprašytų operacijų atžvilgiu. Iš esmės dėl šios priežasties pasiūlymas tik pakartoja direktyvos 11 straipsnio nuostatas.

23. Toliau kalbėdama apie TOB Belgijos vyriausybė, remdamasi Teisingumo Teismo praktika( ), pažymi, kad valstybėms narėms nustatytas draudimas apmokestinti direktyvos 11 straipsnyje numatytus sandorius susijęs su „kapitalo bendrovėmis“ (vertybinių popierių emitentėmis), o ne su investuotojais (arba pirmais šiuos vertybinius popierius pasirašančiais asmenimis). Be to, jis taikomas ne visiems sandoriams su vertybiniais popieriais, o tik tiems, kuriuose dalyvauja profesionalūs tarpininkai, nes juo siekiama apmokestinti vertybinius popierius perleidžiamus vykdant pavedimą biržoje. Todėl TOB moka ne emitentas, bet biržos tarpininkai, veikiantys kaip tarpininkai klientų (pirkėjų, pardavėjų ar pasirašiusiųjų asmenų) vardu, net jei pastarieji vėliau turi sumokėti nagrinėjamą mokestį. Šios vyriausybės nuomone, iš to išplaukia, kad šis mokestis nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.

24. Tačiau turėčiau pastebėti, kad šį argumentą Teisingumo Teismo praktika grindžia tik tuo, kad iki šiol Teisingumo Teismas sprendimus dėl Direktyvos 69/335 priėmė tik ginčuose, susijusiuose su „kapitalo bendrovėmis“. Man atrodo akivaizdu, kad ši aplinkybė yra atsitiktinė ir savaime negali būti galiojantis argumentas.

25. Be to, man neaišku, kodėl šiuo atveju Belgijos vyriausybės pastebėjimas būtų svarbus. Kaip pabrėžia Komisija, direktyva tiesiog uždraudžia kapitalo pritraukimo mokesčius, išskyrus kapitalo mokestį ir 12 straipsnyje nurodytus mokesčius, nesvarbu, ar juos turėtų mokėti tarpininkai, ar šių klientai investuotojai (kuriems jie vėliau vis tiek tektų). Todėl TOB teisėtumo problema lieka nepakitusi.

26. Manęs neįtikina ir Belgijos vyriausybės argumentas dėl TLT (žr. pirmiau 6 punktą), kad šiam mokesčiui netaikomas direktyvos 11 straipsnyje nustatytas draudimas. Ji nurodo, kad vertybinių popierių išleidimas, kuris yra „dematerializuotas“, turi būti atskiriamas nuo „materialaus“ pristatymo (livraison) pasirašiusiam asmeniui. Jos nuomone, pastaroji operacija yra pakankamai atskirta nuo pirmosios, nuo jos nepriklauso, ir todėl gali būti autonomiškai apmokestinta. Tai bet kuriuo atveju pateisina TLT paskirtis tokioje kaip Belgija valstybėje, kurioje pareikštiniai vertybiniai popieriai vis dar egzistuoja materialiu pavidalu. Taigi nagrinėjama nuostata įvedė žyminiam mokesčiui analogišką pareikštinių vertybinių popierių pristatymo mokestį siekdama modernizuoti Belgijos finansų rinkas ir paskatinti investuotojus vykdyti „dematerializuotus“ sandorius vertybiniais popieriais.

27. Dėl pastarojo teiginio galima paprieštarauti, kad direktyvos paskutinė konstatuojamoji dalis, be kitų dalykų, nurodo: „kiti netiesioginiai mokesčiai, kurių požymiai yra tokie pat kaip vertybinių popierių žyminio mokesčio, gali sukliudyti pasiekti tikslus, kurių siekiama šioje direktyvoje numatytomis priemonėmis, todėl tie mokesčiai turėtų būti panaikinti“( ).

28. Tam galima prieštarauti teigiant, kad šiuo atveju tai nesvarbu ir tai negali pagrįstai pateisinti TLT, bei kad jo funkcija yra riboti materialų vertybinių popierių pristatymą siekiant modernizuoti Belgijos finansų rinkas. Kaip atsitiko kitose valstybėse narėse, šį tikslą buvo įmanoma (ir yra įmanoma) pasiekti kitais būdais, labiau suderinamais su iš direktyvos kylančiomis pareigomis, pavyzdžiui, draudimu kapitalo bendrovėms išleisti pareikštinius vertybinius popierius.

29. Bet svarbiausias argumentas, neigiantis svarbą, kurią, siekdama pateisinti nagrinėjamą mokestį, Belgijos vyriausybė priskiria pareikštinių vertybinių popierių išleidimo ir jų pristatymo pasirašiusiems asmenims atskyrimui, yra paminėtas (14 punktas). Jis nurodo, kad abu sandoriai kapitalui pritraukti tėra dvi tos pačios monetos pusės ir tik antrojo apmokestinimas reiškia papildomą kapitalo pritraukimo apmokestinimą, papildantį kapitalo mokestį. Tai aiškiai nukrypsta nuo nurodytų direktyvos tikslų.

30. Todėl aš galiu padaryti išvadą, kad aplinkybės, dėl kurių kyla numatytas apmokestinimas – tai yra naujų vertybinių popierių perdavimas pasirašiusiems asmenims (TOB atveju) ir fizinis naujai išleistų pareikštinių vertybinių popierių pristatymas jas pasirašiusiems asmenims (TLT atveju), – laikytini vertybinių popierių „išleidimu“ Direktyvos 69/335 11 straipsnio prasme, ir todėl neapmokestintini šios nuostatos prasme.

31. Dar reikia nustatyti, ar tokios operacijos gali būti apmokestintos pagal direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punktą, kuris, kaip matėme, leidžia, kitaip nei nustatyta 11 straipsnyje (ir 10 straipsnyje), apmokestinti „vertybinių popierių perleidimą“.

32. Belgijos vyriausybės teigimu, šis straipsnis suformuluotas pirmesnėms nuostatoms aiškiai prieštaraujančiomis sąvokomis, taigi taip, kad apribotų šiose nuostatose nustatytų apribojimų apimtį. Todėl vertybinių popierių perdavimas (pristatymas) jas pasirašiusiems asmenims taip pat patenka į jo taikymo sritį.

33. Šios vyriausybės nuomone, tos išvados negali pakeisti argumentas, kad, kaip nurodo Komisija, vertybinių popierių „perleidimo“ sąvoka, pateikta 12 straipsnyje, būtinai reiškia, jog egzistuoja ankstesnis tų vertybinių popierių savininkas, ir dėl šios priežasties tai, kad jie jau buvo perduoti, o pareikštinių vertybinių popierių atveju – pristatyti pasirašiusiems asmenims. Toks aiškinimas ne tik neišplaukia iš Direktyvos 69/335 teksto bei parengiamųjų dokumentų, bet ir prieštarauja sprendimui Codan, kuris, Belgijos vyriausybės teigimu, patvirtino platų 12 straipsnio aiškinimą( ).

34. Tokiems teiginiams Komisija prieštarauja argumentais, kurie man iš karto atrodė labiau įtikinantys.

35. Pirmiausia bendrai reikėtų pastebėti, jog šis straipsnis, kaip išimtis, turėtų būti aiškinamas siaurinamai, kad kuo mažiau paveiktų bendrų direktyvos normų tikslą ir reikšmę. Galiu pridurti, kad dėl šios priežasties ne 12 straipsnio turinys turi būti panaikintas plačiai aiškinant 11 straipsnį, o kaip tik atvirkščiai!

36. Tokiam aiškinimui, kuris aiškiai atitinka nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką, mano nuomone, šiuo atveju neprieštarauja sprendimas Codan, kuriuo remiasi Belgijos vyriausybė.

37. Verta priminti, kad toje byloje kapitalo bendrovė, kurios buveinė buvo Danijoje, ginčijo Danijos mokesčių institucijų jai taikytą akcijų perleidimo mokestį, nurodydama, kad direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punktas leido valstybei narei taikyti mokestį tik biržoje arba dėl biržoje kotiruojamų bendrovių sudarytiems sandoriams. Grįsdama savo teiginį bendrovė pasinaudojo 12 straipsnio versijomis danų ir vokiečių kalbomis, kuriose buvo sąvoka „biržos apyvartos mokesčiai“, o ne sąvoka „vertybinių popierių perleidimo mokesčiai“, naudota direktyvos versijose visomis kitomis kalbomis. Tačiau Teisingumo Teismas atmetė tokį aiškinimą ir pirmiausia teiginį, kad pagal versijas įvairiomis kalbomis galimas skirtingas aiškinimas. Jis aiškiai nurodė, kad „jei būtų neatsižvelgiama į direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punkto aiškią formuluotę dauguma kalbų, atskiriant į biržos prekybos sąrašus įtrauktas ir neįtrauktas bendroves, tai ne tik prieštarautų Direktyvos vieningo aiškinimo reikalavimui, bet ir galėtų iškraipyti konkurenciją ir kai kurias bendroves atgrasyti nuo įtraukimo į biržos prekybos sąrašus“ (29 punktas).

38. Teisingumo Teismas šiuo atveju nesiekė platesnio ar siauresnio direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimo, o siekė aiškinti vieningai, kad būtų išvengta konkurencijos iškraipymų. Todėl aš nemanau, kad šis sprendimas paremia Belgijos vyriausybės šioje byloje pateiktą argumentą.

39. Todėl Komisija teigia, ir aš jai pritariu, jog 12 straipsnis aiškintinas, kiek tai susiję, kad ši nuostata reiškia bet kokį vertybinių popierių „perleidimą“, išskyrus patį jų perdavimą (arba pristatymą – pareikštinių vertybinių popierių atveju) pasirašiusiems asmenims.

40. Iš esmės šie sandoriai techniškai nereiškia „perleidimo“, bet reiškia „pirminį“ vertybinio popieriaus įsigijimą, tai yra patvirtina pirmą nuosavybės teisę. Tik po to galima kalbėti apie tikrą „perleidimą“.

41. Šiuo požiūriu suprantama, kad jei aiškintume 12 straipsnio 1 dalies a punktą kaip valstybėms narėms leidžiantį apmokestinti emitento vykdomą vertybinių popierių perdavimą pasirašiusiam asmeniui, 11 straipsnyje nustatytas draudimas apmokestinti vertybinių popierių išleidimą prarastų prasmę, aiškiai prieštaraujant pirmiau paminėtiems aiškinimo kriterijams (35 punktas).

42. Tiesa, kad (taip nurodyta 1976 m. direktyvos pasiūlyme) uždrausti bet kokių „vertybinių popierių sandorių apmokestinimą būtų geriausia išeitis tinkamo kapitalo rinkos veikimo požiūriu“( ). Tame pačiame pasiūlyme Komisija taip pat paaiškino, kad griežtas šio draudimo taikymas nėra įmanomas „dėl valstybių narių biudžetų poreikių“.

43. Todėl patenkinant šiuos poreikius Direktyvos 69/335 11 straipsniu ir 12 straipsnio 1 dalies a punktu leidžiama apmokestinti tik perleidimą, kuris, būdamas vėlesnis nei vertybinių popierių perdavimas (ar pristatymas), nėra susijęs su kapitalo pritraukimu ir veikiau yra „vertybinių popierių sandoriai“.

44. Priešingas aiškinimas, mano nuomone, prieštarautų nurodytiems direktyvos tikslams ir susijusiai teismų praktikai. Aš nemanau, jog galima rimtai abejoti tuo, kad kai kurių valstybių išsaugotas netiesioginis vertybinių popierių įsigijimo apmokestinimas yra laisvo kapitalo judėjimo kliūtis, kurią šia direktyva siekiama panaikinti, neatsižvelgiant į tai, kam ji taikoma.

45. Todėl Teisingumo Teismui siūlau pripažinti, kad, steigiant bendrovę, didinant kapitalą, steigiant investicinį fondą arba išleidžiant paskolą apmokestindama naujų vertybinių popierių perdavimą, o pareikštinių vertybinių popierių atveju – pristatymą pasirašiusiems asmenims, Belgijos Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Direktyvos 69/335 11 straipsnį.

IV – Dėl bylinėjimosi išlaidų

46. Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas, atsižvelgiant į mano pasiūlymą dėl bylos sprendimo, manau, kad Komisijai turi būti priteistos bylinėjimosi išlaidos.

V – Išvada

47. Atsižvelgdamas į tai, kas pirmiau nurodyta, Teisingumo Teismui siūlau pripažinti, kad:

„1. Steigiant bendrovę, didinant kapitalą, steigiant investicinį fondą arba išleidžiant paskolą apmokestindama naujų vertybinių popierių perdavimą pasirašiusiems asmenims, o pareikštinių vertybinių popierių atveju – pristatymą pasirašiusiems asmenims, Belgijos Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335 dėl netiesioginių mokesčių, taikomų kapitalui pritraukti, 11 straipsnį.

2. Belgijos Karalystė atlygina bylinėjimosi išlaidas.“