Byla C‑280/08 P

Deutsche Telekom AG

prieš

Europos Komisiją

„Apeliacinis skundas – Konkurencija – EB 82 straipsnis – Telekomunikacijų paslaugų rinkos – Prieiga prie istorinio operatoriaus fiksuoto ryšio – Prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų, teikiamų konkurentams, didmeninė kaina – Abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninė kaina – Dominuojančios įmonės taikomos kainos – Konkurentų kainų spaudimas – Nacionalinės reguliavimo institucijos patvirtintos kainos – Dominuojančios įmonės veiksmų laisvė – Pažeidimo priskyrimas – Piktnaudžiavimo sąvoka – Tokio pat produktyvaus konkurento kriterijus – Kainų spaudimo apskaičiavimas – Piktnaudžiavimo poveikis – Baudos dydis“

Sprendimo santrauka

1. Apeliacinis skundas – Pagrindai – Paprastas pagrindų ir argumentų, pateiktų Bendrajame Teisme, pakartojimas – Nepriimtinumas – Bendrojo Teismo pateikto Bendrijos teisės aiškinimo ar taikymo ginčijimas – Priimtinumas

(EB 225 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa; Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punktas)

2. Apeliacinis skundas – Pagrindai – Per apeliacinį procesą pirmą kartą pateiktas pagrindas – Nepriimtinumas

(Teisingumo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnio 2 dalis)

3. Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Komisijos teisė pareikšti ieškinį – Naudojimasis savo nuožiūra

(EB 81, 82 ir 226 straipsniai)

4. Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Tarifų „žirklių“ efektas – Vienintelio prieinamo telekomunikacijų tinklo savininko teikiamos tinklo prieigos paslaugos – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas piktnaudžiavimas, nepaisant to, kad kainos buvo patvirtintos nacionalinės priežiūros institucijos – Pažeidimo priskyrimas

(EB 81 ir 82 straipsniai)

5. Apeliacinis skundas – Pagrindai – Nepakankama motyvacija – Priimtinumas

(Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa)

6. Konkurencija – Bendrijos teisės normos – Pažeidimai – Pažeidimų padarymas tyčia ar dėl neatsargumo – Sąvoka – Tarifų „žirklių“ efektas dėl monopolistinę padėtį tarpinių paslaugų rinkoje ir beveik monopolistinę padėtį mažmeninių paslaugų rinkoje užimančios įmonės kainų nustatymo

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa)

7. Institucijų aktai – Pareiga motyvuoti – Dalykas – Apimtis

(EB 253 straipsnis)

8. Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Tarifų „žirklių“ efektas – Vienintelio prieinamo telekomunikacijų tinklo savininko teikiamos tinklo prieigos paslaugos – Neigiamas ar nepakankamas skirtumas tarp kainų konkurentams ir mažmeninių kainų

(EB 82 straipsnis)

9. Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Tarifų „žirklių“ efektas – Sąvoka

(EB 82 straipsnis)

10. Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Tarifų „žirklių“ efektas – Vienintelio prieinamo telekomunikacijų tinklo savininko teikiamos tinklo prieigos paslaugos – Konkurentų kainų spaudimo apskaičiavimas

(EB 82 straipsnis)

11. Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Tarifų „žirklių“ efektas – Lygios galimybės – Nebuvimas – Atsižvelgimas į pajamas iš kitų telekomunikacijų paslaugų – Netaikymas

(EB 82 straipsnis)

12. Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Sąvoka – Konkurenciją ribojantis elgesys

(EB 82 straipsnis)

13. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Sunkus pažeidimas – Tarifų „žirklių“ efektas dėl monopolistinę padėtį užimančios įmonės kainų – Lengvinančios aplinkybės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03, 1 punkto A dalies antra pastraipa)

14. Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Komisijos diskrecija – Ankstesnės praktikos pakeitimas – Nediskriminavimo principo pažeidimas – Nebuvimas

(Tarybos reglamentas Nr. 17)

1. Pagal EB 225 straipsnį, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punktą apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodyti prašomo panaikinti sprendimo ginčijami elementai bei teisiniai argumentai, kuriais prašymas konkrečiai grindžiamas. Šio reikalavimo netenkina apeliacinis skundas, kuriame nepateikiami net argumentai, konkrečiai skirti ginčijamame sprendime padarytai teisės klaidai identifikuoti, bet tik pakartojami arba pažodžiui perkeliami ieškinio pagrindai ir argumentai, kurie jau buvo pateikti Bendrajame Teisme. Iš tiesų toks apeliacinis skundas tėra vien prašymas peržiūrėti Bendrojo Teismo nagrinėtą ieškinį, o tai nepriskiriama Teisingumo Teismo kompetencijai.

Tačiau jeigu apeliantas ginčija tai, kaip Bendrasis Teismas išaiškino ar taikė Sąjungos teisę, pirmojoje instancijoje nagrinėti teisės klausimai gali būti iš naujo keliami per apeliacinį procesą. Iš tikrųjų, jeigu apeliantas negalėtų grįsti savo skundo Bendrajame Teisme pateiktais ieškinio pagrindais ir argumentais, apeliacinis procesas netektų dalies prasmės.

(žr. 24–25 punktus)

2. Apeliaciniame skunde negalima keisti Bendrojo Teismo svarstytos bylos dalyko. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi kompetenciją tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų pagrindų teisinius vertinimus. Taigi šalis negali Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Bendrajame Teisme, nes tai reikštų, jog leidžiama jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas.

(žr. 34, 42 ir 49 punktus)

3. Valstybės narės privalo imtis visų bendrų ar specialių priemonių užtikrinti, pasitelkiant visas nacionalinės valdžios institucijas, Sąjungos teisėje nustatytos pareigos įvykdymą. EB 81 ir 82 straipsniais, skaitomais kartu su EB 10 straipsniu, valstybės narės įpareigojamos nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių veiksmingumą.

Vis dėlto, kalbant apie Komisijos galimybę pareikšti valstybei narei ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, reikia nurodyti: kadangi skundžiamas sprendimas, dėl kurio pareikštas apeliacinis skundas, yra susijęs tik su Komisijos remiantis EB 82 straipsniu priimto sprendimo bendrovės apeliantės atžvilgiu teisėtumu, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį skundą, turi tik patikrinti, ar grindžiant šį skundą pateikti kaltinimai gali parodyti, jog Bendrojo Teismo atliktas ginčijamo sprendimo teisėtumo vertinimas yra teisiškai klaidingas, neatsižvelgiant į tai, ar Komisija paraleliai arba alternatyviai galėjo atitinkamos valstybės narės atžvilgiu priimti sprendimą dėl Sąjungos teisės pažeidimo.

Todėl net jei negalima atmesti galimybės, kad nacionalinės reguliavimo institucijos pažeidė Sąjungos teisę, ir jei Komisija, remdamasi EB 226 straipsniu, galėjo pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo valstybei narei, šios galimybės neturi reikšmės nagrinėjant apeliacinį skundą. Remiantis EB 226 straipsnyje įtvirtinta sistema, Komisija turi diskreciją pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir Sąjungos teismai negali vertinti jos galimybės pasinaudoti šia diskrecija.

(žr. 45–47 punktus)

4. Tik jeigu įmonių antikonkurencinę veiklą lemia nacionalinės teisės aktai arba jeigu jie pašalina bet kokią įmonių konkurencinės veiklos galimybę, EB 81 ir 82 straipsniai netaikomi. Tokiu atveju konkurencijos ribojimo priežastis, kaip reikalaujama pagal šiuos straipsnius, nėra savarankiška įmonių veikla.

Tačiau EB 81 ir 82 straipsniai gali būti taikomi, jeigu paaiškėja, kad nacionalinės teisės aktuose numatyta konkurencijos, kurią įmonės savo savarankiška veikla gali trukdyti, riboti arba iškraipyti, galimybė. Teisingumo Teismas tik ribotai pripažino galimybę netaikyti EB 81 ir 82 straipsnių nustatytai antikonkurencinei veiklai dėl to, kad šią įmonių veiklą lėmė galiojantys nacionalinės teisės aktai, arba dėl to, kad jie pašalina bet kokią konkurencinės įmonių veiklos galimybę. Jeigu nacionaliniu įstatymu tik skatinama įmonių savarankiška antikonkurencinė veikla arba jeigu jos vykdymas yra palengvinamas, šiai veiklai ir toliau taikomi EB 81 ir 82 straipsniai. Dominuojančios įmonės turi ypatingą pareigą savo veiksmais nedaryti neigiamo poveikio veiksmingai ir neiškreiptai konkurencijai bendrojoje rinkoje.

Šiuo klausimu vienintelė aplinkybė, jog telekomunikacijų sektoriuje dominuojanti įmonė nacionalinės reguliavimo institucijos, kaip antai Telekomunikacijų ir pašto reguliavimo tarnybos, buvo skatinama taikyti tokius tarifus, kurie lėmė tokių pat našių jos konkurentų kainų spaudimą, negali panaikinti jos atsakomybės pagal EB 82 straipsnį.

Iš tikrųjų, kadangi, nepaisant tokio skatinimo, įmonė turėjo veiksmų laisvę keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, jai reikia priskirti atsakomybę už kainų spaudimą. Kaltas ar nekaltas nepasinaudojimas šia veiksmų laisve negali paneigti išvados, pagal kurią įmonė turėjo tokią veiksmų laisvę, tačiau į jį gali būti atsižvelgta tik nustatant šio elgesio neteisėtumą ar apskaičiuojant baudų dydžius.

(žr. 80–85 ir 88–89 punktus)

5. Klausimas, ar Bendrojo Teismo sprendimo motyvavimas pakankamas, yra teisės klausimas ir gali būti keliamas paduodant apeliacinį skundą.

(žr. 123 punktą)

6. Kalbant apie klausimą, ar konkurencijos teisės pažeidimai buvo padaryti tyčia, ar dėl neatsargumo ir dėl to už juos gali būti paskirta bauda pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, pažymėtina, kad ši sąlyga įvykdyta, kai įmonė negali nežinoti apie tai, kad jos veikla pažeidžia konkurenciją, nesvarbu, ar ji siekė, ar nesiekė pažeisti Sutartyje numatytas konkurencijos normas.

Taip yra įmonės, veikiančios telekomunikacijų sektoriuje, kuri negalėjo nežinoti, jog, pirma, nepaisant telekomunikacijų ir pašto reguliavimo tarnybos [jos kainas] patvirtinančių sprendimų, ji turėjo realią veiksmų laisvę nustatyti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, ir, antra, kainų spaudimas, ypač atsižvelgiant į jos monopolistinę padėtį prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninėje rinkoje ir beveik monopolistinę padėtį abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje, lėmė rimtus konkurencijos suvaržymus, atveju.

(žr. 124–125 punktus)

7. EB 253 straipsnyje numatyta motyvavimo pareiga yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurį reikia skirti nuo motyvavimo pagrįstumo, nuo kurio priklauso, ar ginčijamas aktas yra teisėtas iš esmės. Šiuo atžvilgiu EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi atitikti ginčijamo akto pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priimtos priemonės pagrindimą, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę.

Motyvavimo reikalavimas turi būti įvertintas atsižvelgiant į bylos aplinkybes, be kita ko, į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį ir asmenų, kuriems skirtas aktas, ar kitų asmenų, kurie yra konkrečiai ir tiesiogiai su šiuo aktu susiję, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų nurodytos visos svarbios faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jų formuluotę, bet ir kontekstą bei visas nagrinėjamą sritį reglamentuojančias teisės normas.

(žr. 130–131 punktus)

8. EB 82 straipsnio antros pastraipos a punktu aiškiai draudžiama dominuojančiai įmonei tiesiogiai ar netiesiogiai taikyti nesąžiningas kainas, kurios turėtų tokių pat produktyvių jos esamų ar potencialių konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikį, t. y kainas, dėl kurių konkurentams būtų sunku ar netgi neįmanoma patekti į rinką ir kurios apribotų kontrahentų tiekimo šaltinių ir prekybos partnerių pasirinkimo galimybes arba netgi jas panaikintų, taip sustiprinant savo dominuojančią padėtį, pasitelkiant priemones, kurios skiriasi nuo įprastos konkurencijos priemonių. Atsižvelgiant į tai, jokia kainų konkurencija negali būti laikoma teisėta.

Kadangi telekomunikacijų sektoriuje dominuojanti įmonė turi veiksmų laisvę sumažinti ar panaikinti kainų spaudimo efektą tokių pat produktyvių konkurentų atžvilgiu pakeisdama savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, šis kainų spaudimas, atsižvelgiant į tai, kad jis gali turėti minėtų konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikį, jau pats savaime gali būti pripažintas piktnaudžiavimu, kaip tai suprantama pagal EB 82 straipsnį.

EB 82 straipsniu visų pirma siekiama neiškraipyta konkurencija apsaugoti vartotojus. Šiuo atžvilgiu nereikšminga tai, kad dominuojanti įmonė norėdama panaikinti piktnaudžiavimą turi padidinti savo kainas.

Toks kainų spaudimas, susilpnindamas abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje egzistuojančią konkurenciją, kuri kaip tik dėl minėtos įmonės jau buvo susilpnėjusi, ir sustiprindamas jos turimą dominuojančią padėtį šioje rinkoje, daro žalą vartotojams, nes yra apribojamos jų pasirinkimo galimybės ir ilgainiui nemažinamos mažmeninės kainos, kaip tai būtų įmanoma, jei minėtoje rinkoje konkuruotų tokie pat produktyvūs konkurentai.

Bendrasis Teismas neprivalo įrodyti, kad prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninės kainos ar abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninės kainos yra nesąžiningos dėl savo per didelio ar grobuoniško pobūdžio.

(žr. 172, 177 ir 180–183 punktus)

9. Siekiant įvertinti, ar dominuojančią padėtį užimančios įmonės kainų politika gali pašalinti konkurentą iš rinkos pažeidžiant EB 82 straipsnį, reikia remtis kriterijumi, grindžiamu dominuojančią padėtį užimančios įmonės patirtomis sąnaudomis ir šios įmonės strategija. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad dominuojanti įmonė iš tikrųjų neturi teisės pašalinti iš rinkos tikriausiai tokių pačių kaip ji produktyvių įmonių, kurios dėl mažų finansinių galimybių negali atsilaikyti prieš konkurenciją jų atžvilgiu.

Tuo atveju, kai dominuojančios įmonės kainų politikos nesąžiningas pobūdis yra susijęs su šios įmonės konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikiu, tyrimą dėl minėto kainų politikos nesąžiningumo reikia grįsti tik dominuojančios įmonės kainomis ir sąnaudomis. Toks kriterijus leidžia patikrinti, ar pati telekomunikacijų sektoriuje dominuojanti įmonė gali teikti mažmenines paslaugas abonentams nepatirdama nuostolių, jeigu ji pirmiausia turėtų mokėti savo pačios nustatytas prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas. Remiantis šiuo kriterijumi galima nustatyti, ar dominuojančios įmonės kainų politika stumia iš rinkos konkurentus dėl kainų spaudimo.

Toks požiūris teisingas todėl, kad jis nepažeidžia pagrindinio teisinio saugumo principo, nes atsižvelgimas į dominuojančios įmonės sąnaudas leidžia jai dėl ypatingos atsakomybės pagal EB 82 straipsnį įvertinti savo veiksmų teisėtumą. Nors dominuojanti įmonė žino savo sąnaudas ir tarifus, ji iš principo nežino savo konkurentų sąnaudų ir tarifų.

Šių išvadų negali paneigti aplinkybė, kad dominuojančios įmonės konkurentams teikiant abonentams telekomunikacijų paslaugas yra taikomos ne tokios griežtos teisinės ir materialinės sąlygos. Iš tikrųjų net nustačius šią aplinkybę ji negali turėti įtakos tam, kad dominuojanti įmonė negali taikyti kainų, kurios stumtų iš atitinkamos rinkos tokius pat produktyvius konkurentus, nei tam, kad tokia įmonė, atsižvelgiant į jos ypatingą atsakomybę pagal EB 82 straipsnį, turi pati įvertinti, ar jos kainų politika nepažeidžia minėtos nuostatos.

(žr. 198–203 punktus)

10. Net jei abonentai prieigos paslaugas ir pokalbių paslaugas gali iš tikrųjų suprasti kaip vieną paslaugą, Komisija teisėtai gali kainų spaudimą nagrinėti tik prieigos paslaugų lygiu, nepaisydama pokalbių paslaugų ir atsižvelgdama į kainų derinimo ir lygių galimybių principus.

Šiuo klausimu pažymėtina, kad Bendrasis Teismas nepadaro jokios teisės klaidos atsižvelgdamas į kainų derinimo principą, išplaukiantį iš telekomunikacijų sektorių reglamentuojančių teisės aktų, kad įvertintų, ar Komisija pagrįstai dominuojančios įmonės nesąžiningai kainų politikai taikė EB 82 straipsnį. Kadangi telekomunikacijų sektorių reglamentuojantys teisės aktai yra šio sektoriaus teisinis pagrindas ir jais nustatomos konkurencijos sąlygos, kuriomis dominuojanti įmonė vykdo savo veiklą atitinkamose rinkose, rėmimasis jais taikant EB 82 straipsnį šios įmonės elgesiui yra tinkamas tiek apibrėžiant atitinkamas rinkas, kad būtų įvertintas tokio elgesio nesąžiningumas, tiek nustatant baudų dydžius.

Šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad kainų derinimo principas taikomas tik dominuojančiai įmonei ir netaikomas jos konkurentams, todėl Bendrasis Teismas nustatydamas minėtos dominuojančios įmonės kainų politikos nesąžiningą pobūdį pagal EB 82 straipsnį teisingai rėmėsi šios įmonės padėtimi ir sąnaudomis, kaip numatyta taikant tokio pat produktyvaus konkurento kriterijų.

Todėl Bendrasis Teismas, konstatavęs, kad Sąjungos telekomunikacijų sektorių reglamentuojančiuose teisės aktuose nurodyta tarifų pusiausvyra turėtų apimti būtent nacionalinių ir tarptautinių pokalbių tarifų mažinimą ir mėnesinio abonentinio mokesčio ir vietinių pokalbių kainos didinimą, pagrįstai galėjo daryti išvadą, kad vertinant dominuojančios įmonės kainų politikos sąžiningumą atsižvelgimas atskirai į prieigos paslaugų mažmenines kainas ir pokalbių paslaugų mažmenines kainas jau yra sudedamoji kainų derinimo principo dalis.

(žr. 221 ir 223–226 punktus)

11. Neiškraipyta konkurencija gali būti užtikrinta, tik jeigu atskiri rinkos subjektai turi lygias galimybes.

Tai reiškia, kad telekomunikacijų sektoriuje dominuojančiai įmonei ir tokiems pat produktyviems jos konkurentams turi būti sudarytos vienodos sąlygos abonentams teikiamų prieigos mažmeninių paslaugų rinkoje. Ši sąlyga netenkinama, jei dominuojančiai įmonei mokėtinos prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninės kainos gali atsispindėti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėse kainose tik jei pastarosios būtų nuostolingos.

Kadangi abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninė rinka yra atskira rinka, o prieigos prie vietinės linijos tarpinės paslaugos yra būtinos tokiems pat produktyviems konkurentams, kad jie galėtų veiksmingai konkuruoti šioje rinkoje su įmone, kuri užima dominuojančia padėtį, iš esmės atsiradusią dėl iki telekomunikacijų sektoriaus liberalizavimo jos turėtos teisės aktuose įtvirtintos monopolijos, norint, kad veiktų neiškraipyta konkurencija, reikia, kad ši dominuojanti įmonė taikydama savo kainų politiką šioje mažmeninėje rinkoje negalėtų savo tokiems pat produktyviems konkurentams primesti nepalankių konkurencinių sąlygų, kliudančių arba ribojančių galimybes patekti į šią rinką ar plėtoti joje savo veiklą.

Taip yra juolab tuo atveju, kai šie konkurentai, norėdami teikti kitas telekomunikacijų paslaugas abonentams dominuojančios įmonės fiksuotu ryšiu, turi iš jos pirkti prieigos prie vietinio tinklo tarpines paslaugas, nes šios nepalankios konkurencinės sąlygos abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje neišvengiamai turi įtakos tų kitų telekomunikacijų paslaugų rinkoms. Vis dėlto pastaroji aplinkybė nereiškia, kad į pajamas iš kitų telekomunikacijų paslaugų turi būti atsižvelgta nagrinėjant, ar tokių pat kaip dominuojanti įmonė produktyvių konkurentų konkurencinės sąlygos abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje yra skirtingos. Iš tikrųjų šios kitos telekomunikacijų paslaugos priskirtinos kitoms rinkoms.

Todėl reikia konstatuoti, kad dėl dominuojančios įmonės kainų politikos abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje susidaro nelygios galimybės jos tokių pat produktyvių konkurentų atžvilgiu, dėl to yra spaudžiamos minėtų konkurentų kainos, taikomos prieigos paslaugoms.

(žr. 230, 233–236 ir 240 punktus)

12. Drausdamas piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi rinkoje, jei tai gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, EB 82 straipsnis apima dominuojančios įmonės veiksmus, kurie, taikant kitas priemones nei tos, kurios reguliuoja normalios prekių ar paslaugų konkurencijos sąlygas atsižvelgiant į ūkio subjektų teikiamas paslaugas, trukdo išlaikyti rinkoje dar esamos konkurencijos laipsnį arba plėsti šią konkurenciją. Iš to matyti, kad dominuojančios įmonės kainų politika, lemianti tokių pat produktyvių konkurentų kainų spaudimą, yra piktnaudžiavimas, kaip jis suprantamas pagal EB 82 straipsnį, jei pateikiami antikonkurencinio poveikio įrodymai.

Kalbant apie telekomunikacijų sektoriuje dominuojančios įmonės kainų politiką, lemiančią tokių pat produktyvių konkurentų kainų spaudimą, pažymėtina, kad antikonkurencinis poveikis, kurį turi įrodyti Komisija, susijęs su kliūtimis, kurios galėtų atsirasti dėl minėtos kainų politikos, pasiūlos abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje, plėtros ir konkurencijos intensyvumo šioje rinkoje. Tokia politika yra piktnaudžiavimas, kaip jis suprantamas pagal EB 82 straipsnį, nes turėdama tokių pat kaip dominuojanti įmonė produktyvių konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikį ji apsunkina ar netgi visiškai neleidžia patekti šiems konkurentams į atitinkamą rinką ir sustiprina minėtos įmonės dominuojančią padėtį, dėl ko nukenčia vartotojų interesai.

Kai dominuojanti įmonė iš tikrųjų įgyvendina kainų politiką, dėl kurios daromas spaudimas tokių pat produktyvių konkurentų kainoms ir kurios tikslas yra išstumti šiuos iš rinkos, aplinkybė, kad galiausiai planuotas tikslas nebuvo pasiektas, neturi reikšmės šios politikos kvalifikavimui kaip piktnaudžiavimo, kaip jis suprantamas pagal EB 82 straipsnį. Vis dėlto, nesant jokio poveikio konkurentų konkurencinei situacijai, tokia kainų politika negali būti kvalifikuojama kaip išstūmimo iš rinkos politika, jei konkurentų skverbimasis į atitinkamą rinką dėl minėtos politikos netapo sudėtingesnis.

(žr. 251–254 punktus)

13. Komisija turi didelę diskreciją pasirinkti baudų apskaičiavimo metodą. Šis Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse įtvirtintas apskaičiavimo metodas numato įvairias lankstumo suteikiančias nuostatas, leidžiančias Komisijai įgyvendinti savo diskreciją nepažeidžiant minėtų nuostatų. Teisingumo Teismas turi patikrinti, ar Bendrasis Teismas teisingai įvertino Komisijos naudojimąsi minėta diskrecija.

Pažeidimų sunkumo laipsnis pagal Sąjungos konkurencijos teisę nustatytinas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasančiu poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra. Veiksniams, į kuriuos galima atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumo laipsnį, priklauso kiekvienos įmonės elgesys, vaidmuo, kurį kiekviena iš jų vaidino derinant veiksmus, pelnas, kurį šios įmonės gavo iš šių veiksmų, įmonių dydis ir atitinkamų prekių vertė, taip pat pavojus, kurį tokie pažeidimai kelia Sąjungos tikslams.

(žr. 271–274 punktus)

14. Tai, kad Komisija anksčiau už tam tikrus pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai, laikantis Reglamente Nr. 17 nustatytų ribų, padidinti baudų lygio, jei to reikia Sąjungos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti. Veiksmingas Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymas reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių.

(žr. 294 punktą)

TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS

2010 m. spalio 14 d.( )





Turinys





I – Ginčo aplinkybės

II – Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

III – Šalių reikalavimai

IV – Dėl apeliacinio skundo

A – Dėl priimtinumo

B – Dėl esmės

1. Pirminės pastabos

2. Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis vertinant apeliantės veiklos reguliavimą, kurį vykdo Reguliavimo tarnyba, kaip kompetentinga nacionalinė reguliavimo institucija

a) Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pažeidimo priskyrimu

i) Skundžiamas sprendimas

ii) Šalių argumentai

iii) Teisingumo Teismo vertinimas

b) Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su teisėtų lūkesčių apsaugos principu

i) Skundžiamas sprendimas

ii) Šalių argumentai

iii) Teisingumo Teismo vertinimas

c) Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su tyčia ar dėl neatsargumo padarytu EB 82 straipsnio pažeidimu

i) Skundžiamas sprendimas

ii) Šalių argumentai

iii) Teisingumo Teismo vertinimas

d) Išvada dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo

3. Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida taikant EB 82 straipsnį

a) Skundžiamas sprendimas

b) Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su kainų spaudimo kriterijaus taikymu nustatant piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme

i) Šalių argumentai

ii) Teisingumo Teismo vertinimas

c) Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su kainų skirtumo apskaičiavimo metodo adekvatumu

i) Dėl kaltinimo, susijusio su tokio pat produktyvaus konkurento kriterijaus klaidingu taikymu

– Šalių argumentai

– Teisingumo Teismo vertinimas

ii) Dėl kaltinimo, susijusio su teisės klaida dėl neatsižvelgimo į pokalbių ir kitas telekomunikacijų paslaugas apskaičiuojant kainų spaudimą

– Šalių argumentai

– Teisingumo Teismo vertinimas

d) Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su kainų spaudimo poveikiu

i) Šalių argumentai

ii) Teisingumo Teismo vertinimas

e) Išvada dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo

4. Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis nustatant baudas, nes nebuvo atsižvelgta į kainų reguliavimą

a) Skundžiamas sprendimas

b) Šalių argumentai

i) Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pa˛eidimo sunkumu

– Šalių argumentai

– Teisingumo Teismo vertinimas

ii) Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su netinkamu atsižvelgimu į kainų reguliavimą kaip lengvinančią aplinkybę

– Šalių argumentai

– Teisingumo Teismo vertinimas

iii) Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su simbolinės baudos skyrimu

– Šalių argumentai

– Teisingumo Teismo vertinimas

c) Išvada dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo

Dėl bylinėjimosi išlaidų

„Apeliacinis skundas – Konkurencija – EB 82 straipsnis – Telekomunikacijų paslaugų rinkos – Prieiga prie istorinio operatoriaus fiksuoto ryšio – Prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų, teikiamų konkurentams, didmeninė kaina – Abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninė kaina – Dominuojančios įmonės taikomos kainos – Konkurentų kainų spaudimas – Nacionalinės reguliavimo institucijos patvirtintos kainos – Dominuojančios įmonės veiksmų laisvė – Pažeidimo priskyrimas – Piktnaudžiavimo sąvoka – Tokio pat produktyvaus konkurento kriterijus – Kainų spaudimo apskaičiavimas – Piktnaudžiavimo poveikis – Baudos dydis“

Byloje C‑280/08 P

dėl 2008 m. birželio 23 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

Deutsche Telekom AG, įsteigta Bonoje (Vokietija), atstovaujama advokatų U. Quack, S. Ohlhoff ir M. Hutschneider,

apeliantė,

dalyvaujant kitoms proceso šalims:

Europos Komisijai, atstovaujamai K. Mojzesowicz, W. Mölls ir O. Weber, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

atsakovei pirmojoje instancijoje,

Vodafone D2 GmbH, buvusiai Arcor AG & Co. KG, įsteigtai Ešborne (Vokietija), atstovaujamai advokato M. Klusmann,

Versatel NRW GmbH, buvusiai Tropolys NRW GmbH, dar ankstesniais pavadinimais CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice ir TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, įsteigtai Esene (Vokietija),

EWE TEL GmbH, įsteigtai Oldenburge (Vokietija),

HanseNet Telekommunikation GmbH, įsteigtai Hamburge (Vokietija),

Versatel Nord GmbH, buvusiai Versatel Nord-Deutschland GmbH, dar ankstesniu pavadinimu KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, įsteigtai Flensburge (Vokietija),

NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, įsteigtai Kelne (Vokietija),

Versatel Süd GmbH, buvusiai Versatel Süd-Deutschland GmbH, dar ankstesniu pavadinimu tesion Telekommunikation GmbH, įsteigtai Štutgarte (Vokietija),

Versatel West GmbH, buvusiai Versatel West-Deutschland GmbH, dar ankstesniu pavadinimu Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, įsteigtai Dortmunde (Vokietija),

atstovaujamoms advokato N. Nolte,

įstojusioms į bylą šalims pirmojoje instancijoje,

TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),

kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh (pranešėjas) ir P. Lindh,

generalinis advokatas J. Mazák,

posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. lapkričio 25 d. posėdžiui,

susipažinęs su 2010 m. balandžio 22 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,

priima šį

Sprendimą

1 Savo apeliaciniu skundu Deutsche Telekom AG prašo panaikinti 2008 m. balandžio 10 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Deutsche Telekom prieš Komisiją (T‑271/03, Rink. p. II‑477, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo minėtas teismas atmetė jos ieškinį dėl 2003 m. gegužės 21 d. Komisijos sprendimo 2003/707/EB, susijusio su EB sutarties 82 straipsnio taikymo procedūra (Bylos COMP/C‑1/37.451, 37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (OL L 263, p. 9, toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.

I – Ginčo aplinkybės

2 Faktines ginčo aplinkybes Pirmosios instancijos teismas (dabar – Bendrasis Teismas) skundžiamo sprendimo 1–24 punktuose išdėstė taip:

„1 Ieškovė Deutsche Telekom AG yra istorinė telekomunikacijų operatorė Vokietijoje. <...>

2 Ieškovė eksploatuoja Vokietijos telefono tinklą. Iki visiško telekomunikacijų rinkos liberalizavimo ji turėjo teisinį monopolį teikiant telekomunikacijų paslaugas abonentams fiksuotojo ryšio tinkle. 1996 m. rugpjūčio 1 d. įsigaliojus 1996 m. liepos 25 d. Vokietijos telekomunikacijų įstatymui (Telekommunikationsgesetz, toliau – Telekomunikacijų įstatymas) (BGBl. 1996 I, p. 1120) Vokietijoje buvo liberalizuotos infrastruktūros tiekimo ir telekomunikacijų paslaugų teikimo rinkos. Nuo to laiko šiose rinkose ieškovė skirtingu mastu konkuruoja su kitais operatoriais.

3 Kiekvienas iš ieškovės vietinių tinklų turi keletą prie abonentų nutiestų vietinių linijų. Sąvoka „vietinė linija“ apibrėžia fizinę grandinę, jungiančią tinklo baigties tašką abonento patalpoje su pagrindiniu bendrojo fiksuotojo telefono ryšio tinklų skirstomuoju stovu ar lygiaverčiu įrenginiu.

4 Ieškovė suteikia prieigą prie šių vietinių linijų kitiems telekomunikacijų operatoriams ir abonentams. Kalbant apie ieškovės teikiamas prieigos paslaugas ir taikomus tarifus, reikia atskirti ieškovės konkurentams teikiamas prieigos prie vietinio tinklo paslaugas (toliau – prieigos prie vietinio tinklo tarpinės paslaugos) ir ieškovės savo abonentams teikiamas prieigos prie vietinio tinklo paslaugas (toliau – abonentams teikiamos prieigos paslaugos).

I – (Prieigos prie vietinio tinklo tarpinės paslaugos)

5 1997 m. gegužės 28 d. Federacinės pašto ir telekomunikacijų ministerijos sprendimu Nr. 223 a <...> ieškovei buvo nurodyta nuo 1997 m. birželio mėn. suteikti savo konkurentams visiškai atsietą prieigą prie vietinės linijos.

6 Kalbant apie ieškovės (prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų) tarifus, reikia nurodyti, kad juos sudaro du tarifai: mėnesinis abonentinis mokestis ir prijungimo mokestis. <...>

7 Pagal Telekomunikacijų įstatymo 25 straipsnio 1 dalį ieškovės (prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų tarifus) turi iš anksto patvirtinti Pašto ir telekomunikacijų reguliavimo tarnyba (Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post, toliau – Reguliavimo tarnyba).

8 Prieš tvirtindama tokius tarifus, Reguliavimo tarnyba tikrina, ar ieškovės siūlomi (prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų) tarifai atitinka Telekomunikacijų įstatymo 24 straipsnyje įtvirtintus reikalavimus. Vadovaujantis Telekomunikacijų įstatymo 24 straipsnio 1 dalimi „tarifai nustatomi atsižvelgiant į realiai teikiamos paslaugos sąnaudas“. <...>

<...>

II – Abonentams teikiamos prieigos paslaugos

10 Kalbant apie abonentams teikiamas prieigos paslaugas, pažymėtina, kad ieškovė siūlo dvi pagrindines paslaugas: tradicinę analogišką liniją <...> ir skaitmeninę siaurajuosčio ryšio liniją <...>. Šios dvi pagrindinės paslaugos, suteikiančios galimybę prijungti abonentus, gali būti teikiamos ieškovės istoriniame poros varinių laidų tinkle (siaurajuostis ryšys). Ji taip pat teikia savo abonentams plačiajuostį ryšį (<...> ADSL); tam ji turėjo pertvarkyti savo (siaurajuosčio ryšio linijų) tinklus, kad galėtų teikti plačiajuosčio ryšio paslaugas, pavyzdžiui, spartų prisijungimą prie interneto.

<...>

12 (Ieškovės abonentams teikiamų paslaugų mažmeninę kainą) sudaro dvi dalys: mėnesinis abonentinis mokestis, kurio dydį lemia linijų ir teikiamų paslaugų kokybė, ir prijungimo mokestis už linijos prijungimą ar aktyvavimą, <...>

A – Analogiškų abonento linijų <...> ir skaitmeninių siaurajuosčio ryšio linijų <...> tarifai

13 Prieigos prie analogiškų abonento ir (skaitmeninių siaurajuosčio ryšio) linijų kainos nustatytos pagal aukščiausių kainų ribų nustatymo sistemą. Vadovaujantis Telekomunikacijų įstatymo 27 straipsnio 1 dalies antruoju sakiniu, 25 straipsnio 1 dalimi <...>, mažmeninės prijungimo prie ieškovės tinklo ir pokalbių kainos nustatomos bendrai kelioms paslaugoms, o ne atskirai kiekvienai iš paslaugų remiantis turėtomis sąnaudomis, nes skirtingos paslaugos jungiamos į paslaugų krepšelius.

14 <...> Šią sistemą Reguliavimo tarnyba pradėjo taikyti 1998 m. sausio 1 dieną. Šiam tikslui Reguliavimo tarnyba sudarė du krepšelius: pirmąjį sudarė paslaugos gyventojams, o antrąjį – paslaugos verslininkams. Į abu krepšelius pateko abonentams teikiamos prieigos paslaugos <...> ir ieškovės siūlomų telefonijos paslaugų asortimentas: vietiniai, regioniniai, tarpmiestiniai ir tarptautiniai pokalbiai.

<...>

17 Vadovaujantis 1997 m. gruodžio 17 d. Pašto ir telekomunikacijų (federalinės) ministerijos sprendimu, ieškovė turėjo 4,3 % sumažinti kiekvieno iš dviejų krepšelių bendrą kainą laikotarpiu nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 1999 m. gruodžio 31 d. (pirmasis aukščiausių kainų ribų nustatymo laikotarpis). Šio pirmojo laikotarpio pabaigoje (1999 m. gruodžio 31 d.) 1999 m. gruodžio 23 d. Sprendimu Reguliavimo tarnyba iš esmės paliko nepakitusią paslaugų krepšelių struktūrą ir 5,6 % sumažino kainas laikotarpiu nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. (antrasis aukščiausių kainų ribų nustatymo laikotarpis).

18 Vykstant šiam privalomam kainų mažinimui ieškovė galėjo pakeisti kiekvieno krepšelio atskiros paslaugos kainas, prieš tai gavusi Reguliavimo tarnybos išankstinį leidimą. <...> Taigi pagal sistemą buvo galima padidinti vienos ar kelių krepšelio paslaugų tarifus neviršijant didžiausios krepšelio kainos. <...>

19 Per du pirmuosius aukščiausių kainų ribų nustatymo laikotarpius (t. y. nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d.) ieškovė sumažino dviejų paslaugų krepšelių mažmenines kainas daugiau nei iš jos buvo reikalaujama. Iš esmės buvo sumažintos pokalbių kainos. Tačiau analogiškų linijų mažmeninės kainos <...> per du pirmuosius aukščiausių kainų ribų nustatymo laikotarpius <...> liko nepakitusios. Kalbant apie prieigos prie (skaitmeninių siaurajuosčio ryšio) linijų mažmenines kainas, reikia nurodyti, kad šiuo laikotarpiu ieškovė sumažino mėnesinį abonentinį mokestį <...>

20 Nuo 2002 m. sausio 1 d. įsigaliojo nauja aukščiausių kainų ribų nustatymo sistema <...>. Nauja sistema pakeitė ankstesnius du paslaugų gyventojams ir paslaugų verslininkams krepšelius šiais keturiais paslaugų krepšeliais: telefono linijos (A krepšelis), vietiniai pokalbiai (B krepšelis), nacionaliniai tarpmiestiniai pokalbiai (C krepšelis) ir tarptautiniai pokalbiai (D krepšelis).

21 2002 m. sausio 15 d. ieškovė Reguliavimo tarnybai pranešė apie savo ketinimą <...> padidinti analogiškų ir (skaitmeninių siaurajuosčio ryšio) linijų mėnesinius mokesčius. <...> Reguliavimo tarnyba leido juos padidinti.

22 2002 m. spalio 31 d. ieškovė pateikė naują prašymą leisti padidinti mažmeninius tarifus. Dalis šio prašymo buvo atmesta <...> Reguliavimo tarnybos sprendimu <...>

B – ADSL <...> linijų tarifai

23 Aukščiausių kainų ribų nustatymo sistema nereguliuojami ADSL <...> linijų tarifai. Pagal Telekomunikacijų įstatymo 30 straipsnį šie tarifai gali būti reguliuojami a posteriori.

24 2001 m. vasario 2 d., gavusi kelis ieškovės konkurentų skundus, Reguliavimo tarnyba pradėjo ieškovės ADSL kainų tyrimą a posteriori, siekdama esant tam tikroms aplinkybėms nustatyti Vokietijos konkurencijos normoms prieštaraujantį nuostolingą pardavimą. 2002 m. sausio 25 d. Reguliavimo tarnyba užbaigė procedūrą, konstatavusi, kad 2002 m. sausio 15 d. ieškovės pranešimas apie tarifų padidinimą paneigia įtarimus dėl nuostolingo pardavimo.“

3 1999 m. gavusi apeliantės konkurentų skundus, Europos Bendrijų Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kurio 57, 102, 103 ir 107 konstatuojamosiose dalyse konstatavo apeliantės piktnaudžiavimą, pasireiškusį tarifų „žirklių“ efektu (angl. k. – margin squeeze, toliau – kainų spaudimas), kurį lėmė neproporcingas skirtumas tarp prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų.

4 Dėl šio kainų spaudimo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte priminė ginčijamo sprendimo 102–105 konstatuojamąsias dalis, kuriose nurodyta:

„102 (Kainų spaudimas) pasireiškia tada, kai (ieškovei) mokėtinų mėnesinio abonentinio mokesčio ir prijungimo mokesčio už (prieigos prie vietinio tinklo) tarpines paslaugas suma lemia tai, kad konkurentai savo abonentams taiko didesnes kainas nei (ieškovė) taiko savo abonentams už tas pačias paslaugas. Kai (prieigos prie vietinio tinklo) tarpinių paslaugų (didmeninės) kainos viršija (abonentams teikiamų prieigos paslaugų) mažmenines kainas, (ieškovės) konkurentai negauna pelno, net jeigu jie yra tiek pat produktyvūs kaip (ieškovė), nes jie patiria papildomų sąnaudų (pardavimo, sąskaitų išrašymo, skolų susigrąžinimo ir pan.), kurios prisideda prie (prieigos prie vietinio tinklo) tarpinių paslaugų kainos.

103 Taikydama savo konkurentams didesnius nei mažmeninės kainos, kurias taiko savo abonentams, tarpinių paslaugų už prieigą prie vietinės linijos (didmeninius) tarifus, (ieškovė) jiems kliudo teikti ne tik paprastų telefono pokalbių, bet ir prieigos per vietinę liniją paslaugas. <...>

104 (Ieškovė) teigia, kad nagrinėjamu atveju (kainų spaudimo) negalima laikyti piktnaudžiavimo nustatant kainas įrodymu jau vien todėl, kad (prieigos prie vietinio tinklo) tarpinių paslaugų (didmeninius) tarifus, kurie yra privalomi, nustato Reguliavimo tarnyba. <...>

105 Tačiau priešingai, nei teigia (ieškovė), piktnaudžiavimo forma, t. y. (kainų spaudimas), yra svarbi nagrinėjamu atveju. Susijusiose rinkose, kuriose konkurentai (dideliais kiekiais) perka (prieigos prie vietinio tinklo) tarpines paslaugas iš istorinio operatoriaus ir yra suinteresuoti tai daryti, norėdami patekti į aukštutinę prekių ar paslaugų rinką, gali pasireikšti (spaudimo) tarp sureguliuotų (prieigos prie vietinio tinklo) tarpinių paslaugų (didmeninių) kainų ir (abonentams teikiamų prieigos paslaugų) mažmeninių kainų efektas. Galiausiai siekiant įrodyti (kainų spaudimą) visų pirma pakanka nustatyti, kad tarp dviejų kainų lygių yra disproporcija, dėl kurios gali būti ribojama konkurencija. <...>“

5 Todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija konstatavo, kad „nuo 1998 m. (ieškovė) daro EB sutarties 82 straipsnio a punkto pažeidimą, nes savo konkurentams bei abonentams taiko nesąžiningus su prieiga prie vietinės linijos susijusius prijungimo tarifus ir abonentinius mokesčius ir taip sudaro dideles kliūtis konkurencijai prieigos prie vietinės linijos rinkoje“.

6 Minėto sprendimo 3 straipsnyje Komisija apeliantei už šį pažeidimą skyrė 12,6 mln. EUR baudą.

II – Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

7 Ieškinį pirmiausia dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo arba dėl šiame sprendime nustatytos baudos sumažinimo Bendrojo Teismo kanceliarijai apeliantė (tuo metu – ieškovė) pateikė 2003 m. liepos 30 dieną.

8 Grįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą apeliantė nurodė ieškinio pagrindą, susijusį su EB 82 straipsnio pažeidimu ir pagrindą, susijusį su piktnaudžiavimu įgaliojimais, proporcingumo, teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimu.

9 Su EB 82 straipsnio pažeidimu susijusį ieškinio pagrindą sudarė keletas dalių, iš kurių trys yra reikšmingos nagrinėjant šį apeliacinį skundą, t. y. pirmoji dalis, susijusi su piktnaudžiavimo nebuvimu, grindžiamu nepakankama apeliantės veiksmų laisve kainų spaudimui išvengti, antroji, susijusi su neteisėtu Komisijos metodu, taikytu konstatuojant kainų spaudimą, ir ketvirtoji, susijusi su kainų spaudimo poveikio rinkoje nebuvimu.

10 Bendrasis Teismas atmetė visas šias dalis po to, kai atlikęs tyrimą skundžiamo sprendimo 150 ir 242 punktuose nustatė, kad apeliantė savo ieškinyje neginčijo ginčijamame sprendime pateikto atitinkamos rinkos apibrėžimo, pagal kurį reikia atskirti prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninę rinką ir prieigos prie vietinio tinklo mažmeninę rinką, kuri apima prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos ir prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos nacionalines rinkas.

11 Dėl pirmos šio ieškinio pagrindo dalies Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 140 ir 151 punktuose nusprendė, kad Komisija ginčijamame sprendime teisingai konstatavo, jog apeliantė aptariamu laikotarpiu turėjo pakankamą veiksmų laisvę sumažinti šiame sprendime konstatuotą kainų spaudimo efektą, pakeisdama abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninę kainą.

12 Kalbant apie antrą minėto ieškinio pagrindo dalį, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 168 punkte atmetė apeliantės kaltinimą, kad piktnaudžiavimas kainų spaudimu galėtų būti tik piktnaudžiavimo taikant abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas pasekmė. Skundžiamo sprendimo 193, 203 ir 206 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad Komisija savo analizę dėl apeliantės piktnaudžiavimo taikant kainas, atsižvelgdama į tokio pat produktyvaus konkurento kriterijų, teisingai pagrindė tik apeliantės specifine padėtimi, t. y. remdamasi jos tarifais ir sąnaudomis, taip atsižvelgdama tik į pajamas iš prieigos paslaugų, neįskaitant pajamų už kitas paslaugas, kaip antai pokalbių paslaugas, ir palygindama prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninę kainą su visų abonentams teikiamų prieigos paslaugų, t. y. prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos ir prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos, mažmenine kaina.

13 Dėl ketvirtos to paties ieškinio pagrindo dalies Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 237 punkte nurodė, kad aptariamas kainų spaudimas iš esmės trukdo konkurencijos abonentams teikiamas prieigos paslaugas mažmeninėse rinkose plėtoti.

14 Ieškinio pagrindą, susijusį su piktnaudžiavimu įgaliojimais ir proporcingumo, teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimu, Bendrasis Teismas taip pat visą atmetė. Dėl kaltinimo, kad Komisija apeliantės taikytų kainų atžvilgiu tariamai vykdė dvigubą reguliavimą ir taip pažeidė proporcingumo ir teisinio saugumo principus, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo konkrečiai 265 punkte nurodė:

„Net jeigu negalima atmesti galimybės, jog Vokietijos valdžios institucijos taip pat pažeidė Bendrijos teisę, būtent [1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyvos 90/388/EEB dėl konkurencijos telekomunikacijų paslaugų rinkose (OL L 192, p. 10)], iš dalies pakeistos (1996 m. kovo 13 d. Komisijos direktyva 96/19/EB (OL L 74, p. 13)), nuostatas, laipsniškai derindamos pokalbių ir ryšių tarifus, šis pažeidimas, jeigu jis būtų nustatytas, nepanaikintų apeliantės realiai turimos veiksmų laisvės sumažinti (kainų spaudimą).“

15 Be to, dėl kaltinimo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 269 punkte nusprendė, kad Reguliavimo tarnybos sprendimai negalėjo apeliantei sukelti tokių lūkesčių.

16 Galiausiai dėl kaltinimo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais, Bendrasis Teismas to paties sprendimo 271 punkte nusprendė:

„(Ginčijamame) sprendime Komisija nagrinėjo tik (apeliantės) tarifus, o ne Vokietijos valdžios institucijų sprendimus. Net jei Reguliavimo tarnyba pažeidė Bendrijos normą ir net jei Komisija galėjo dėl to pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš Vokietijos Federacinę Respubliką, tokios galimybės visiškai nedaro poveikio (ginčijamo) sprendimo teisėtumui. Šiame sprendime Komisija konstatavo, kad (apeliantė) pažeidė EB 82 straipsnį, kuris skirtas ne valstybėms narėms, o tik ūkio subjektams. Taigi Komisija, darydama tokią išvadą EB 82 straipsnio pagrindu, nepiktnaudžiavo įgaliojimais.“

17 Grįsdama savo prašymą dėl baudos sumažinimo apeliantė nurodė šešis pagrindus, iš kurių trečiasis susijęs su tuo, kad apeliantė neveikė nei tyčia, nei neatsargiai, ketvirtasis – su tuo, jog buvo nepakankamai atsižvelgta į tarifų reguliavimą nustatant baudos dydį, o šeštasis – su neatsižvelgimu į lengvinančias aplinkybes. Bendrasis Teismas šiuos tris pagrindus atmetė skundžiamo sprendimo 290–321 punktuose.

18 Taigi Bendrasis Teismas atmetė visą ieškinį, o apeliantei nurodė padengti savo ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

III – Šalių reikalavimai

19 Apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:

– panaikinti skundžiamą sprendimą,

– panaikinti ginčijamą sprendimą,

– arba, pasinaudojant savo neribotos jurisdikcijos teise, sumažinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje jai skirtą baudą ir

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

20 Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

21 Vodafone D2 GmbH, buvusi Vodafone AG&Co. KG, dar anksčiau buvusi Arcor AG & Co. KG (toliau – Vodafone), Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą kaip nepriimtiną arba bent kaip nepagrįstą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

22 Versatel NRW GmbH, buvusi Tropolys NRW GmbH, dar ankstesniais pavadinimais CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice ir TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, Versatel Nord GmbH, buvusi Versatel Nord-Deutschland GmbH, dar ankstesniu pavadinimu KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Versatel Süd GmbH, buvusi Versatel Süd-Deutschland GmbH, dar ankstesnis pavadinimas tesion Telekommunikation GmbH ir Versatel West GmbH, buvusi Versatel West-Deutschland GmbH, dar ankstesniu pavadinimu Versatel Deutschland GmbH & Co. KG (toliau kartu – Versatel), per posėdį taip pat prašė atmesti apeliacinį skundą nurodydamos Komisijos ir Vodafone reikalavimus.

IV – Dėl apeliacinio skundo

A – Dėl priimtinumo

23 Vodafone ir Versatel pirmiausia nurodo, jog apeliacinis skundas nepriimtinas, nes jame nurodant pirmąjį pagrindą ir antrojo pagrindo pirmą ir antrą dalis, kuriais iš esmės ginčijamas Bendrojo Teismo vertinimas dėl EB 82 straipsnio taikymo nagrinėjamam apeliantės kainų nustatymui ir dėl proporcingumo, teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų paisymo, paprasčiausiai pakartojami apeliantės pirmojoje instancijoje jau nurodyti argumentai, siekiant kad Teisingumo Teismas juos peržiūrėtų.

24 Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal EB 225 straipsnį, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punktą apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodyti prašomo panaikinti sprendimo ginčijami elementai bei teisiniai argumentai, kuriais prašymas konkrečiai grindžiamas. Šio reikalavimo netenkina apeliacinis skundas, kuriame nepateikiami net argumentai, konkrečiai skirti ginčijamame sprendime padarytai teisės klaidai identifikuoti, bet tik pakartojami arba pažodžiui perkeliami ieškinio pagrindai ir argumentai, kurie jau buvo pateikti Bendrajame Teisme. Iš tiesų toks apeliacinis skundas tėra vien prašymas peržiūrėti pirmosios instancijos teismo nagrinėtą ieškinį, o tai nepriskiriama Teisingumo Teismo kompetencijai (visų pirma žr. 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 34 ir 35 punktus bei 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Eurocoton ir kt. prieš Tarybą, C‑76/01 P, Rink. p. I‑10091, 46 ir 47 punktus).

25 Tačiau jeigu apeliantas ginčija tai, kaip Bendrasis Teismas išaiškino ar taikė Sąjungos teisę, pirmojoje instancijoje nagrinėti teisės klausimai gali būti iš naujo keliami per apeliacinį procesą. Iš tikrųjų, jeigu apeliantas negalėtų grįsti savo skundo Bendrajame Teisme pateiktais ieškinio pagrindais ir argumentais, apeliacinis procesas netektų dalies prasmės (visų pirma žr. 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo ARAP ir kt. prieš Komisiją, C‑321/99 P, Rink. p. I‑4287, 49 punktą).

26 Šioje byloje apeliaciniu skundu, būtent pirmuoju ir antruoju pagrindais kartu paėmus, siekiama paneigti Bendrojo Teismo išvadas tam tikrais jam pirmojoje instancijoje pateiktais teisės klausimais dėl EB 82 straipsnio taikymo nagrinėjamam apeliantės kainų nustatymui ir dėl tam tikrų pagrindinių Sąjungos teisės principų laikymosi. Šiuo klausimu apeliaciniame skunde tiksliai nurodomi ginčijami skundžiamo sprendimo aspektai, teisiniai pagrindai ir kaltinimai, kuriais jis yra grindžiamas.

27 Iš to matyti, kad pirmasis ir antrasis apeliacinio skundo pagrindai, apskritai paėmus, negali būti pripažinti nepriimtinais. Tačiau nagrinėjant šiuos apeliacinio skundo pagrindus atskirai reikės įvertinti juos grindžiant nurodytų konkrečių kaltinimų priimtinumą.

B – Dėl esmės

28 Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo tris pagrindus, susijusius atitinkamai su teisės klaidomis dėl Reguliavimo tarnybos, kaip nacionalinės kompetentingos reguliavimo institucijos, vykdyto jos veiklos reguliavimo, teisės klaidomis taikant EB 82 straipsnį ir teisės klaidomis nustatant baudas, nes nebuvo atsižvelgta į minėtą reguliavimą.

29 Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visą apeliantės ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo nuspręsdamas, jog Komisija, kaip matyti iš šio sprendimo 3–6 punktų, apeliantei teisingai skyrė baudą už EB 82 straipsnio pažeidimą dėl nepagrįstų kainų taikymo, nes dėl neproporcingo skirtumo tarp prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų susidarė tiek pat produktyvių konkurentų kainų spaudimas, neleidęs jiems veiksmingai konkuruoti su apeliante teikiant pastarąsias paslaugas.

30 Savo trimis apeliacinio skundo pagrindais apeliantė siekia iš esmės paneigti Bendrojo Teismo skundžiamame sprendime pateiktą vertinimą dėl:

– pažeidimo priskyrimo atsižvelgiant į veiksmų laisvę, kurią ji turėjo keisdama savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, ir į nacionalinės valdžios institucijų telekomunikacijų paslaugų kainų reguliavimo reikšmę EB 82 straipsnio taikymui,

– kainų spaudimo kriterijaus tinkamumo šios bylos aplinkybėmis konstatuojant piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme, atsižvelgiant į nacionalinės valdžios institucijų atliekamą prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų reguliavimą, ir dėl šio spaudimo apskaičiavimo metodo teisėtumo bei jo poveikio analizės to paties straipsnio atžvilgiu,

– baudos dydžio pagrįstumo, atsižvelgiant į tai, kad telekomunikacijų sektorius yra reguliuojamas nacionalinės valdžios institucijų.

31 Tačiau apeliantė iš esmės neginčija, jog dominuojančią padėtį užimančios įmonės kainų politika, kuri lemia jos tiek pat produktyvių konkurentų kainų spaudimą, yra vertintina kaip nesąžininga EB 82 straipsnio atžvilgiu.

32 Iš tikrųjų apeliantė neginčija Bendrojo Teismo išvados, kad šios nuostatos prasme įmonė piktnaudžiauja savo dominuojančia padėtimi, kai rinkose, kuriose ji dominuoja, jos taikomos kainos dėl neproporcingo skirtumo tarp prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų lemia tokį spaudimą. Šio klausimu nurodydama antrąjį apeliacinio skundo pagrindą ji tik pažymi, jog nagrinėjamu atveju kainų spaudimas nėra tinkamas kriterijus konstatuoti, kad ji pažeidė EB 82 straipsnį, nes jos taikomos prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninės kainos yra reguliuojamos nacionalinės valdžios institucijų.

33 Tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti apeliacinio skundo pagrindus laikantis tvarkos, kaip juos pateikė apeliantė, t. y. tvarkos, kuri atitinka ieškinio pagrindų pirmojoje instancijoje pateikimo ir Bendrojo Teismo nagrinėjimo skundžiamame sprendime tvarką.

1. Pirminės pastabos

34 Norint išnagrinėti apeliantės ginčijant skundžiamą sprendimą nurodytų teisinių pagrindų pagrįstumą, pirmiausia reikia pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnio 2 dalį apeliaciniame skunde negalima keisti Bendrojo Teismo svarstytos bylos dalyko. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi kompetenciją tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų pagrindų teisinius vertinimus. Taigi šalis negali Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Bendrajame Teisme, nes tai reikštų, jog leidžiama jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas (šiuo klausimu visų pirma žr. 1994 m. birželio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt., C‑136/92 P, Rink. p. I‑1981, 59 punktą; 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Koninklijke Coöperatie Cosun prieš Komisiją, C‑68/05 P, Rink. p. I‑10367, 96 punktą ir 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimo SGL Carbon prieš Komisiją, C‑564/08 P, Rink. p. I‑0000, 22 punktą).

35 |Ir savo apeliaciniame skunde, ir per posėdį apeliantė tvirtino, kad neturėjo jokios veiksmų laisvės nustatant prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmenines kainas, nes jos yra nustatomos nacionalinės reguliavimo institucijos, t. y. Reguliavimo tarnybos. Aptariamas kainų spaudimas iš tikrųjų susidarė dėl to, jog Reguliavimo tarnyba nustatė per dideles didmenines kainas. Norėdama panaikinti šį kainų spaudimą Komisija turėjo ne priimti sprendimą pagal EB 82 straipsnį apeliantės atžvilgiu, o remdamasi EB 226 straipsniu pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo Vokietijos Federacinei Respublikai už Sąjungos teisės pažeidimą. Be to, klaidinga manyti, jog prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninės kainos nustatomos remiantis apeliantės sąnaudomis. Šias kainas Reguliavimo tarnyba nustato atsižvelgdama į tinkamo paslaugų teikimo sąnaudas pagal nacionalinės reguliavimo institucijos parengtą modelį.

36 Tačiau Komisija ir Versatel tvirtina, kad prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninės kainos priskirtinos apeliantei, nes pagal Telekomunikacijų įstatymą šias kainas Reguliavimo tarnyba nustato remdamasi apeliantės prašymu, pagrįstu jos sąnaudomis. Taigi apeliantė negali skųstis šių kainų per aukštu lygiu. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, apeliantė, be kita ko, privalo Reguliavimo tarnybai pateikti naują prašymą, kad ši sumažintų prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmenines kainas, kai jos sąnaudos sumažėja.

37 Be to, šiuo klausimu Versatel per posėdį nurodė, kad nuo 1997 m. apeliantė nuolat stengėsi pakenkti nacionalinei prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų nustatymo procedūrai atsiimdama savo leidimų prašymus ir, nepaisydama nacionaliniame įstatyme šiuo klausimu numatytos pareigos, nepateikdama jokių įrodymų ar dokumentų, susijusių su sąnaudomis, galinčiomis pagrįsti šias didmenines kainas.

38 Dėl šių šalių ginčijamų klausimų reikia vis dėlto pirmiausia pažymėti, kad apeliantės veiksmų laisvės keisti prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmenines kainas klausimas nebuvo nagrinėjamas Bendrajame Teisme, nes šis skundžiamą sprendimą priėmė remdamasis prielaidą, kuri nebuvo ginčijama, kad apeliantė neturėjo tokios veiksmų laisvės.

39 Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo 93 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad net jeigu ginčijamame sprendime Komisija neatmeta galimybės, kad apeliantė galėjo sumažinti prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmenines kainas, šiame sprendime ji vertina tik klausimą, ar apeliantė turėjo realią veiksmų laisvę keisti savo abonentams teikiamų paslaugų mažmenines kainas.

40 Kadangi šis požiūris nebuvo ginčijamas Bendrajame Teisme, jis skundžiamo sprendimo 85–152 punktuose vertindamas, ar ginčijamame sprendime nustatytas kainų spaudimas priskirtinas apeliantei, tik nagrinėjo, ar Komisija galėjo minėtame sprendime nuspręsti, kad apeliantė iš tikrųjų turėjo veiksmų laisvę keisti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, kad panaikintų ar sumažintų šį kainų spaudimo efektą. Šiuo klausimu jis skundžiamo sprendimo 140 ir 151 punktuose nusprendė, kad Komisija teisingai konstatavo, jog tokią veiksmų laisvę apeliantė turėjo, nepaisant Reguliavimo tarnybos vykdomo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų reguliavimo.

41 Taip pat prieš skundžiamo sprendimo 183–213 punktuose atmesdamas apeliantės kaltinimus, pateiktus siekiant ginčyti piktnaudžiavimą ir ginčijamame sprendime nustatyto kainų spaudimo apskaičiavimo metodą, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 167 punkte pažymėjo, kad Komisija tik nustatė, jog apeliantė turėjo veiksmų laisvę keisti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas.

42 Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas, nagrinėdamas šį apeliacinį skundą, neturi vertinti, kaip nurodo Komisija ir Versatel, kiek apeliantė galėjo keisti prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmenines kainas, nes tokio vertinimo neapima pirmojoje instancijoje nagrinėti ieškinio pagrindai. Remiantis šio sprendimo 34 punkte nurodyta teismų praktika visi pagrindai ir kaltinimai šiuo klausimu peržengia šio apeliacinio skundo ribas ir todėl yra nepriimtini.

43 Norint įvertinti apeliantės kaltinimų, pateiktų siekiant užginčyti skundžiamo sprendimo teisėtumą, ypač jos kaltinimų, kuriais ginčijamas pažeidimo jai priskyrimas ir ginčijamame sprendime nustatyto kainų spaudimo neteisėtumas, t. y. kaltinimų, kurie nurodomi grindžiant pirmąjį ir antrąjį apeliacinio skundo pagrindus, pagrįstumą, reikia remtis tik prielaida, patvirtinta skundžiamame sprendime, kad apeliantė turėjo veiksmų laisvę tik keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, be to, ši veiksmų laisvė nėra ginčijama ir nagrinėjamame apeliaciniame skunde.

44 Antra, reikia pažymėti, kad šiame apeliaciniame skunde, nepakeičiant ginčo Bendrajame Teisme dalyko, negalima kaltinti minėto teismo, kad šis nevertino Komisijos sprendimo nenagrinėti nacionalinių reguliavimo institucijų elgesio, nes šios, nustačiusios per didelę prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninę kainą, yra vienintelės atsakingos už ginčijamame sprendime nustatytą kainų spaudimą.

45 Pagal Teisingumo Teismo praktiką valstybės narės privalo imtis visų bendrų ar specialių priemonių užtikrinti, pasitelkiant visas nacionalinės valdžios institucijas, Sąjungos teisėje nustatytos pareigos įvykdymą (šiuo klausimu žr. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimo Impact, C‑268/06, Rink. p. I‑2483, 85 punktą). Be to, EB 81 ir 82 straipsniais, skaitomais kartu su EB 10 straipsniu, valstybės narės įpareigojamos nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių veiksmingumą (visų pirma žr. 1977 m. lapkričio 16 d. Sprendimo GB‑Inno‑BM, 13/77, Rink. p. 2115, 31 punktą ir 1995 m. spalio 5 d. Sprendimo Centro Servizi Spediporto, C‑96/94, Rink. p. I‑2883, 20 punktą).

46 Vis dėlto, kalbant apie Komisijos galimybę pareikšti atitinkamai valstybei narei ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, reikia nurodyti: kadangi skundžiamas sprendimas, dėl kurio pareikštas šis apeliacinis skundas, yra susijęs tik su Komisijos remiantis EB 82 straipsniu priimto sprendimo apeliantės atžvilgiu teisėtumu, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas šį apeliacinį skundą, turi tik patikrinti, ar grindžiant šį teiginį pateikti kaltinimai gali parodyti, jog Bendrojo Teismo atliktas ginčijamo sprendimo vertinimas yra klaidingas, neatsižvelgiant į tai, ar Komisija paraleliai arba alternatyviai galėjo atitinkamos valstybės narės atžvilgiu priimti sprendimą dėl Sąjungos teisės pažeidimo.

47 Todėl net jei, kaip šioje byloje skundžiamo sprendimo 265 ir 271 punktuose konstatavo pats Bendrasis Teismas, negalima atmesti galimybės, kad nacionalinės reguliavimo institucijos šiuo atveju pažeidė Sąjungos teisę, ir jei Komisija todėl, remdamasi EB 226 straipsniu, iš tikrųjų galėjo pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo Vokietijos Federacinei Respublikai, šios galimybės neturi reikšmės nagrinėjant šį apeliacinį skundą. Juo labiau kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, remiantis EB 226 straipsnyje įtvirtinta sistema, Komisija turi diskreciją pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir Sąjungos teismai negali vertinti jos galimybės pasinaudoti šia diskrecija (visų pirma žr. 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑233/00, Rink. p. I‑6625, 31 punktą).

48 Dėl apeliantės nurodytos tariamai per didelės prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninės kainos reikia, be kita ko, pažymėti, kad savo ieškinyje Bendrajam Teismui ji neginčijo šių kainų teisėtumo Sąjungos teisės atžvilgiu. Iš tikrųjų apeliantė šiuo klausimu tik nurodė, kad, pirma, jei prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninės kainos yra nustatomos nacionalinės reguliavimo institucijos ir ji negali jų keisti, neteisėtos EB 82 straipsnio prasme gali būti tik abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninės kainos, ir, antra, jei šių institucijų kainų politika, susijusi su minėtomis paslaugomis, neatitinka Sąjungos teisės, Komisija turi pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo.

49 Todėl Teisingumo Teismas, nagrinėdamas šį apeliacinį skundą, neturi tirti kaltinimų, kuriais siekiama užginčyti prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų teisėtumą, konkrečiai kalbant, dėl to, jog šios kainos yra tariamai per didelės, palyginti su apeliantės sąnaudomis jas teikiant (šiuo klausimu žr. 2008 m. balandžio 24 d. Sprendimo Arcor, C‑55/06, Rink. p. I‑2931, 69 punktą). Tokie kaltinimai peržengia pirmojoje instancijoje nagrinėtų ieškinio pagrindų ribas, todėl jie, remiantis šio sprendimo 34 punkte nurodyta teismų praktika, yra nepriimtini nagrinėjant apeliacinį skundą.

50 Trečia, reikia konstatuoti, kad nagrinėjant ieškinį pirmojoje instancijoje apeliantė neginčijo, kaip nurodo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 150 ir 242 punktuose, Komisijos ginčijamame sprendime pateikto atitinkamos rinkos apibrėžimo, pagal kurį atitinkama geografinė rinka yra Vokietijos rinka, o kalbant apie atitinkamas paslaugų rinkas, prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninė rinka yra viena rinka, atskira nuo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninės rikos, apimanti du atskirus segmentus, t. y. prieigą prie siaurajuosčio ryšio linijos ir prieigą prie plačiajuosčio ryšio linijos.

51 Be to, reikia pastebėti, kad apeliantė Bendrajame Teisme visiškai neginčijo Komisijos ginčijamame sprendime padarytos išvados, kad ji užėmė dominuojančią padėtį EB 82 straipsnio prasme visose šiose paslaugų rinkose.

52 Iš to matyti, kad, remiantis šio sprendimo 34 punkte nurodyta teismų praktika, nagrinėjant šį apeliacinį skundą negali būti ginčijamas nei Bendrojo Teismo skundžiamame sprendime taikytas atitinkamų rinkų apibrėžimas, nei išvada, kad apeliantė visose šiose rinkose užėmė dominuojančią padėtį.

53 Antra, dėl duomenų apie rinką ir konkurencinę situaciją vertimo reikia priminti, kad Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį skundą, negali Bendrojo Teismo vertimo pakeisti savu. Pagal EB 225 straipsnį ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą apeliacinis skundas gali būti paduodamas tik teisės klausimais. Faktinių aplinkybių vertinimas, išskyrus galimą faktų ir įrodymų iškraipymo atvejį, kuris nebuvo nurodytas šioje byloje, nėra teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo Teismo kontrolė (žr. 2007 m. kovo 15 d. Sprendimo British Airways prieš Komisiją, C‑95/04 P, Rink. p. I‑2331, 78 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

54 Pagrindus, apeliantės nurodytus grindžiant šį apeliacinį skundą, reikia išnagrinėti atsižvelgiant į šiuos argumentus.

2. Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis vertinant apeliantės veiklos reguliavimą, kurį vykdo Reguliavimo tarnyba, kaip kompetentinga nacionalinė reguliavimo institucija

55 Pirmąjį apeliantės nurodytą pagrindą sudaro trys dalys, t. y. pažeidimo priskyrimas, teisėtų lūkesčių apsaugos principas ir tyčinis ar dėl nerūpestingumo EB 82 straipsnio pažeidimas.

a) Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pažeidimo priskyrimu

i) Skundžiamas sprendimas

56 Dėl apeliantės turėtos veiksmų laisvės išvengti kainų spaudimo Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 85–89 punktuose priminęs reikšmingoje Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintus principus, to paties sprendimo 97–152 punktuose išnagrinėjo, ar pagal Vokietijos teisinį pagrindą, būtent Telekomunikacijų įstatymą ir Reguliavimo tarnybos ginčijamame sprendime nagrinėjamu laikotarpiu priimtus sprendimus, buvo panaikintos visos apeliantės konkurencingo elgesio galimybės, ar vis dėlto pagal jį jai buvo palikta pakankama veiksmų laisvė nustatyti tokio dydžio kainas, kuri būtų leidusi sumažinti ar panaikinti ginčijamame sprendime nustatytą kainų spaudimo efektą.

57 Pirmiausia dėl laikotarpio nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. Bendrasis Teismas, minėto sprendimo 100 punkte nurodęs, kad remdamasi taikytinais teisės aktais apeliantė, gavusi išankstinį Reguliavimo tarnybos leidimą, galėjo keisti savo kainas, to paties sprendimo 105 punkte nusprendė, kad Komisija teisingai konstatavo, jog atsižvelgiant į šešis prašymus leisti sumažinti pokalbių kainas apeliantė šiuo laikotarpiu turėjo veiksmų laisvę teikti prašymus leisti padidinti abonentams teikiamų prieigos prie siaurajuosčių ryšio linijų paslaugų kainą, laikydamasi bendros paslaugų gyventojams ir paslaugų verslininkams krepšelių didžiausios kainos.

58 Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 106–124 punktuose nagrinėjo, ar, nepaisant šios veiksmų laisvės, dėl Reguliavimo tarnybos įsikišimo nustatant apeliantės abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, pašalinama jos atsakomybė pagal EB 82 straipsnį. Šiuo klausimu jis skundžiamo sprendimo 107 punkte nusprendė, kad aplinkybė, jog apeliantės mažmenines kainas turėjo tvirtinti Reguliavimo tarnyba, nepašalina jos atsakomybės pagal EB 82 straipsnį, nes ji pati darė poveikį abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų dydžiui, teikdama Reguliavimo tarnybai prašymus juos patvirtinti.

59 Bendrasis Teismas šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 108–124 punktuose atmetė apeliantės argumentus, kad ji nebuvo atsakinga pagal EB 82 straipsnį, nes Reguliavimo tarnyba atlieka ex ante šių mažmeninių kainų už abonentams teikiamas prieigos paslaugas suderinamumo su EB 82 straipsniu kontrolę.

60 Skundžiamo sprendimo 109–114 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad prieigos prie analoginio ryšio linijų mažmeninės kainos buvo pagrįstos Federacinės pašto ir telekomunikacijų ministerijos sprendimais, priimtais remiantis iki Telekomunikacijų įstatymo priėmimo galiojusiais teisės aktais, kad iš Telekomunikacijų įstatymo nuostatų neišplaukia, jog Reguliavimo tarnyba nagrinėja prašymų pakeisti prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijų mažmenines kainas atitiktį EB 82 straipsniui, kad nacionalinių reguliavimo institucijų veiksmai neprieštarauja nacionalinei teisei, kad ši teisė gali turėti telekomunikacijų politikos tikslus, kurie skiriasi nuo Sąjungos konkurencijos politikos tikslų, ir kad įvairiuose Reguliavimo tarnybos sprendimuose, kuriais remiasi apeliantė grįsdama savo argumentus, nėra jokios nuorodos į EB 82 straipsnį.

61 Dėl aplinkybės, kad keliuose savo sprendimuose Reguliavimo tarnyba nagrinėjo klausimą, susijusį su kainų spaudimo buvimu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 116–119 punktuose konstatavo, kad tai, jog nustačiusi neigiamą apeliantės prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų skirtumą, Reguliavimo tarnyba kiekvieną kartą manė, jog prieigos paslaugų tarifų ir pokalbių tarifų kryžminis subsidijavimas turėjo leisti kitiems operatoriams taikyti savo abonentams konkurencines kainas, įrodo, kad Reguliavimo tarnyba nenagrinėjo aptariamų kainų atitikties EB 82 straipsniui ar bent tai, kad ji netinkamai taikė šį straipsnį.

62 Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 120 punkte pažymėjo, kad bet kuriuo atveju, net darant prielaidą, kad Reguliavimo tarnyba turėjo nagrinėti apeliantės siūlomų abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų atitiktį EB 82 straipsniui, Komisija negali būti saistoma nacionalinės valdžios institucijos taikant šį straipsnį priimto sprendimo.

63 Be to, skundžiamo sprendimo 121–123 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, jog tam, kad apeliantei galėtų būti inkriminuojamas tariamas pažeidimas, svarbu nustatyti, ar faktinių aplinkybių metu ji turėjo pakankamą veiksmų laisvę nustatyti tokias abonentams teikiamų prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugų kainas, kurios būtų leidusios pašalinti arba sumažinti nustatytą kainų spaudimo efektą. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pakartojo, kad apeliantė galėjo daryti poveikį savo mažmeninių kainų dydžiui, Reguliavimo tarnybai pateikdama prašymus patvirtinti šias kainas. Be to, jis nurodė, kad savo 2004 m. vasario 10 d. sprendime Bundesgerichtshof aiškiai patvirtino apeliantės atsakomybę teikti prašymus keisti kainas ir tai, kad Vokietijos teisės sistemoje neužtikrinama, jog Reguliavimo tarnybai patvirtins kainas, kurios pažeidžia EB 82 straipsnį.

64 Todėl Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 124 punkte konstatavo, kad, nepaisant Reguliavimo tarnybos įsikišimo nustatant apeliantės abonentams teikiamų prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmenines kainas, apeliantė nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. turėjo pakankamą veiksmų laisvę, kad jos kainų politikai būtų galima taikyti EB 82 straipsnį.

65 Antra, dėl laikotarpio nuo 2002 m. sausio 1 d. skundžiamo sprendimo 144 ir 145 punktuose konstatavęs, kad apeliantė neginčija, jog nuo minėtos datos galėjo didinti savo prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos (ADSL) mažmenines kainas, ir kadangi ji laisvai nustato jas laikydamasi Vokietijos teisės aktuose nustatytų ribų, tad tokiai kainų politikai šioje srityje gali būti taikomas EB 82 straipsnis, Bendrasis Teismas minėto sprendimo 147–151 punktuose nagrinėjo, ar apeliantė galėjo sumažinti kainų spaudimo poveikį padidindama savo prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmenines kainas. Skundžiamo sprendimo 148 ir 149 punktuose nurodyta:

„148 Šiuo klausimu reikia nurodyti: kadangi (prieigos prie vietinio tinklo) tarpinių paslaugų lygyje prieigos paslaugos leidžia teikti abonentams visas prieigos <...> paslaugas, (apeliantės) turima diskrecija didinti (prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų) kainas gali sumažinti (kainų) spaudimo tarp, viena vertus, (prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos) tarpinių paslaugų (didmeninių) kainų ir, kita vertus, visų (abonentams teikiamų prieigos) <....> paslaugų mažmeninių kainų efektą. Abonentams teikiamų <...> prieigos, <...> paslaugų bendra analizė reikalinga ne tik dėl to, kad jos atitinka vieną paslaugą tarpinių paslaugų lygyje, bet ir dėl to, kaip Komisija paaiškino (ginčijamame) sprendime <...> ir tam (apeliantė) neprieštaravo, kad ADSL negali būti teikiama abonentams atskirai, nes dėl techninių priežasčių ji reikalauja pertvarkyti siaurajuosčio ryšio <...> linijas.

149 Reikia atmesti (apeliantės) pastabas dėl tariamo kryžminio ADSL ir siaurajuosčio ryšio bei įvairių ADSL ryšio atmainų kainų lankstumo. Viena vertus, šios pastabos nepaneigia (apeliantės) diskrecijos didinti ADSL kainas. Kita vertus, dėl riboto ADSL kainų didinimo teikiamų kartu prieigos prie siaurajuosčio ir plačiajuosčio ryšių paslaugų vidutinė mažmeninė kaina padidėtų, ir taip sumažėtų nustatytas [kainų spaudimas]. Reikia nurodyti, kad, atsižvelgiant į plačiajuosčio ryšio privalumus duomenų perdavimo lygiu, padidėjus mažmeninėms prieigos prie ADSL kainoms abonentai, kuriems teikiamos prieigos prie plačiajuosčio ryšio paslaugos, automatiškai nepasirinktų siaurajuosčio ryšio.“

ii) Šalių argumentai

66 Pirmiausia dėl laikotarpio nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. apeliantė, pateikdama pirmąjį kaltinimą, nurodo, kad Bendrasis Teismas neteisingai rėmėsi prielaida, pagal kurią veiksmų laisvė keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas yra būtina ir pakankama sąlyga priskirti jai pažeidimą. Iš tikrųjų tokios veiksmų laisvės turėjimas neleidžia atsakyti į klausimą, ar tai, jog apeliantė neprašė Reguliavimo tarnybos leisti padidinti mažmenines kainas, yra pažeidimas.

67 Tačiau, apeliantės nuomone, Bendrasis Teismas šiuo atveju neatsižvelgė į aplinkybę, jog Reguliavimo tarnyba nagrinėjo tariamą kainų spaudimą ir nusprendė, kad jis neriboja konkurencijos. Kai dominuojančios įmonės veiklą reguliuoja tam sukurta nacionalinė reguliavimo institucija, remdamasi konkurenciją reglamentuojančiais teisės aktais, ir kai atitinkamas elgesys, jo neginčijant, yra išnagrinėjamas konkurencijos srityje kompetentingos nacionalinės reguliavimo institucijos, dominuojančios įmonės pareiga užtikrinti rinkos struktūrą atitenka minėtai valdžios institucijai. Tokioje situacijoje dominuojanti įmonė tik privalo pateikti nacionalinei reguliavimo institucijai visą jos veiklos kontrolei reikalingą informaciją.

68 Tokiomis aplinkybėmis apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 113 punktas yra klaidingas, nes Reguliavimo tarnyba privalėjo laikytis Sąjungos konkurencijos teisės. Be to, minėto sprendimo 123 punktas taip pat yra klaidingas. Bundesgerichtshof iš tikrųjų nenusprendė, kad apeliantės atsakomybė pateikti prašymus dėl tarifų pakeitimo reiškia, kad ji nacionalinės reguliavimo institucijos EB 82 straipsnio taikymo vertinimą turi pakeisti savuoju. Be to, skundžiamo sprendimo 120 punktas, pagal kurį kainų spaudimas turi būti priskirtas apeliantei, nes Komisijos nesaisto nacionalinės valdžios institucijos taikant EB 82 straipsnį priimtas sprendimas, nėra įtikinamas. Iš tikrųjų, pirma, klausimas nagrinėjamu atveju yra susijęs tik su pažeidimo priskyrimu, o ne su tuo, ar Komisija iš esmės yra saistoma Reguliavimo tarnybos (sprendimų). Antra, nacionalinės reguliavimo institucijos yra nepriklausomos užtikrinant konkurenciją telekomunikacijų sektoriuje. Galiausiai pagal teisinio saugumo principą reikalaujama, kad dominuojanti įmonė, kuriai taikomas nacionalinis reguliavimas, galėtų pasikliauti reguliavimo tikslumu.

69 Pateikdama antrąjį kaltinimą apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 11–119 punktuose pateikti argumentai yra nereikšmingi arba teisiškai klaidingi. Dėl Bendrojo Teismo argumentų susidaro neteisėtas užburtas ratas, nes iš skirtingo rezultato daroma išvada, kad apeliantė negalėjo pasitikėti Reguliavimo tarnybos atlikto tyrimo rezultatais. Be to, Reguliavimo tarnybos vartota „kryžminio subsidijavimo“ sąvoka nesukėlė jokių abejonių dėl jos išvadų teisingumo. Taip pat ginčijamo sprendimo 111–114 punktai yra teisiškai klaidingi dėl šio sprendimo 66 punkte nurodytų priežasčių.

70 Pateikdama trečiąjį kaltinimą apeliantė tvirtina, kad, priešingai nei skundžiamo sprendimo 109 ir 110 punktuose nusprendė Bendrasis Teismas, aplinkybė, kad jos prieigos prie analoginio ryšio linijų mažmeninės kainos buvo pagrįstos Federacinės pašto ir telekomunikacijų ministerijos leidimu, yra nereikšminga nagrinėjant pažeidimo priskyrimą. Tačiau aplinkybė, kad Reguliavimo tarnyba atmetė kaltinimą dėl konkurenciją ribojančio kainų spaudimo, yra lemiama.

71 Antra, dėl laikotarpio nuo 2002 m. sausio 1 d. iki 2003 m. gegužės 21 d. apeliantė pirmuoju kaltinimu tvirtina, kad skundžiamas sprendimas yra klaidingas, nes, kaip ir jau nagrinėto laikotarpio atveju, kainų spaudimas negali būti priskirtas jai.

72 Antrajame kaltinime apeliantė nurodo, kad skundžiamame sprendime yra prieštara tarp pažeidimo priskyrimo nagrinėjimo ir kainų spaudimo apskaičiavimo. Bendrasis Teismas reikalavo „kryžminės subsidijos“ tarp dviejų rinkų, t. y. tarp prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos rinkos ir prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos, o apskaičiuodamas kainų spaudimą Bendrasis Teismas neatsižvelgė į pajamas, kurias konkurentai gavo iš pokalbių paslaugų, nes joms negali būti taikomas „kryžminis subsidijavimas“ tarp dviejų rinkų, t. y. abonentams teikiamų paslaugų rinkos ir pokalbių paslaugų rinkos.

73 Trečiajame kaltinime apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą pateikdamas nepagrįstas prielaidas dėl galimybės sumažinti kainų spaudimą. Išvada skundžiamo sprendimo 149 punkte, pagal kurią kryžminis kainų lankstumas nepanaikina apeliantės veiksmų laisvės didinti ADSL kainas, nors ir teisinga, tačiau nėra reikšminga. Vis dėlto Bendrasis Teismas neišnagrinėjo klausimo, ar siaurajuosčio ryšio linijos abonentai atsisakytų pereiti prie plačiajuosčio ryšio linijos dėl šios linijos kainos išaugimo ir kiek tokių atsisakančių abonentų būtų.

74 Komisija pabrėžia, jog yra klaidingas pagrindinis apeliantės teiginys, kad, pirma, pažeidimas jai nepriskirtinas, nes už jį atsakinga nacionalinė reguliavimo institucija, ir antra, Komisija negali pareikšti tiesioginio ieškinio reguliuojamai įmonei dėl atvejo, dėl kurio jau buvo priimtas Reguliavimo tarnybos sprendimas. Todėl visi apeliantės kaltinimai turi būti atmesti.

75 Vodafone tvirtina, kad pirma pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalis yra nepriimtina, nes apeliantė tik pakartoja per procesą Bendrajame Teisme nurodytus argumentus, siekdama, kad Teisingumo Teismas juos iš naujo išnagrinėtų. Arba apeliantės kaltinimai turi būti atmesti kaip nepagrįsti.

76 Versatel per posėdį taip pat nurodė, kad Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, jog apeliantė turėjo pakankamą veiksmų laisvę didinti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas.

iii) Teisingumo Teismo vertinimas

77 Pirmiausia reikia konstatuoti, kad šia pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalimi apeliantė, nors iš esmės ir pakartoja Bendrajame Teisme nurodytus argumentus, iš tikrųjų kaltina minėtą teismą padarius teisės klaidą pritaikant klaidingą teisinį kriterijų dėl EB 82 straipsnyje numatyto pažeidimo priskyrimo. Priešingai nei tvirtina Vodafone, ši pirmojo pagrindo dalis yra priimtina remiantis šio sprendimo 25 punkte nurodyta teismų praktika.

78 Dėl pirmos pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalies pagrįstumo reikia pažymėti, kad apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui nusprendus, kad ginčijamame sprendime nustatytas kainų spaudimas remiantis EB 82 straipsniu jai buvo priskirtas tik dėl to, kad ji turėjo veiksmų laisvę keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų didmenines kainas. Visa ši pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalis šiuo klausimu yra pagrįsta prielaida, kad tokia veiksmų laisvė nėra pakankama sąlyga taikyti EB 82 straipsnį, kai, kaip šiuo atveju, ginčijama kainų politika yra patvirtinama telekomunikacijų sektoriaus reguliavimo srityje kompetentingos nacionalinės reguliavimo institucijos, t. y. Reguliavimo tarnybos.

79 Tačiau ši prielaida yra klaidinga.

80 Pagal Teisingumo Teismo praktiką, jeigu įmonių antikonkurencinę veiklą lemia nacionalinės teisės aktai arba jeigu jie pašalina bet kokią įmonių konkurencinės veiklos galimybę, EB 81 ir 82 straipsniai netaikomi. Tokiu atveju konkurencijos ribojimo priežastis, kaip reikalaujama pagal šiuos straipsnius, nėra savarankiška įmonių veikla. Tačiau EB 81 ir 82 straipsniai gali būti taikomi, jeigu paaiškėja, kad nacionalinės teisės aktuose numatyta konkurencijos, kurią įmonės savo savarankiška veikla gali trukdyti, riboti arba iškraipyti, galimybė (1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing, C‑359/95 P ir C‑379/95 P, Rink. p. I‑6265, 33 ir 34 punktai bei nurodyta teismų praktika).

81 Teisingumo Teismas tik ribotai pripažino galimybę netaikyti EB 81 ir 82 straipsnių nustatytai antikonkurencinei veiklai dėl to, kad šią įmonių veiklą lėmė galiojantys nacionalinės teisės aktai, arba dėl to, kad jie pašalina bet kokią konkurencinės įmonių veiklos galimybę (žr. 1985 m. kovo 20 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, 41/83, Rink. p. 873, 19 punktą; 1985 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Stichting Sigarettenindustrie ir kt. prieš Komisiją, 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ir 269/82, Rink. p. 3831, 27–29 punktus ir 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo CIF, C‑198/01, Rink. p. I‑8055, 67 punktą).

82 Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jeigu nacionaliniu įstatymu tik skatinama įmonių savarankiška antikonkurencinė veikla arba jeigu jos vykdymas yra palengvinamas, šiai veiklai ir toliau taikomi EB 81 ir 82 straipsniai (1975 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 36–73 punktai ir minėto Sprendimo CIF 56 punktas).

83 Pagal Teisingumo Teismo praktiką dominuojančios įmonės turi ypatingą pareigą savo veiksmais nedaryti neigiamo poveikio veiksmingai ir neiškreiptai konkurencijai bendrojoje rinkoje (1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją, 322/81, Rink. p. 3461, 57 punktas).

84 Iš to išplaukia, kad vienintelė aplinkybė, jog apeliantė nacionalinės reguliavimo institucijos, t. y. Reguliavimo tarnybos buvo skatinama taikyti tokius tarifus, kurie lėmė tokių pat našių jos konkurentų kainų spaudimą, negali panaikinti jos atsakomybės pagal EB 82 straipsnį (šiuo klausimu žr. 1985 m. sausio 30 d. Sprendimo Clair, 123/83, Rink. p. 391, 21–23 punktus).

85 Kadangi, nepaisant minėto įsikišimo, apeliantė turėjo veiksmų laisvę keisti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, Bendrasis Teismas, remdamasis šiuo vieninteliu motyvu, pagrįstai galėjo nuspręsti, kad aptariamas kainų spaudimas turi būti priskirtas jai.

86 Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad savo argumentais, kuriuos ji nurodo išdėstydama pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, apeliantė neginčija turėjusi tokią veiksmų laisvę. Apeliantė neginčija Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 97–105 ir 121–151 punktuose pateiktų išvadų, jog iš esmės galėjo Reguliavimo tarnybai pateikti prašymus leisti keisti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, konkrečiau kalbant, prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugų kainas 1998 m. sausio 1 d.–2001 m. gruodžio 31 d. laikotarpiu ir prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijų paslaugų kainas nuo 2002 m. sausio 1 dienos.

87 Tačiau apeliantė įvairiais kaltinimais nurodo skatinantį Reguliavimo tarnybos įsikišimo pobūdį pabrėždama, kad, pirma, ši nacionalinė reguliavimo institucija, remdamasi nacionaline teise ir Sąjungos telekomunikacijų teise bei EB 82 straipsniu, pati nagrinėjo ir leido aptariamą kainų spaudimą, ir, antra, Bundesgerichtshof savo 2004 m. vasario 10 d. sprendime nusprendė, jog apeliantė negali savu pakeisti Reguliavimo tarnybos vertinimo dėl kainų politikos atitikties, EB 82 straipsniui.

88 Tačiau dėl šio sprendimo 80–85 punktuose išdėstytų priežasčių tokios aplinkybės negali paneigti išvados, jog ši kainų praktika yra priskirtina apeliantei, nes akivaizdu, kad ji turėjo veiksmų laisvę keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, todėl tokios aplinkybės yra nereikšmingos ginčijant šiuo klausimu pateiktą Bendrojo Teismo vertinimą.

89 Konkrečiai kalbant, apeliantė šiuo klausimu negali kaltinti Bendrojo Teismo neišnagrinėjus, ar ji pasielgė „klaidingai“ nepasinaudojusi savo turima veiksmų laisve pateikti prašymą Reguliavimo tarnybai leisti pakeisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas. Iš tikrųjų tokia klaida negali paneigti išvados, pagal kurią apeliantė turėjo tokią veiksmų laisvę, ir į ją gali būti atsižvelgta tik nustatant šio elgesio neteisėtumą ar apskaičiuojant baudų dydžius.

90 Be to, šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad, kaip skundžiamo sprendimo 120 punkte nusprendė Bendrasis Teismas, bet kuriuo atveju Komisijos nesaisto nacionalinės valdžios institucijos taikant EB 82 straipsnį priimtas sprendimas (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Masterfoods ir HB, C‑344/98, Rink. p. I‑11369, 48 punktą). Be to, nagrinėjamu atveju apeliantė neginčija, kad Reguliavimo tarnybos sprendimai nesaisto Komisijos.

91 Negalima atmesti tikimybės, kaip nurodo apeliantė, kad pačios nacionalinės valdžios institucijos gali pažeisti EB 82 straipsnį, skaitomą kartu su EB 10 straipsniu; tokiu atveju Komisija atitinkamai valstybei narei galėtų pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo. Vis dėlto tokia aplinkybė taip pat neturėtų reikšmės apeliantės turimai veiksmų laisvei keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, todėl ji, kaip matyti iš šio sprendimo 44–49 punktų, yra nereikšminga nagrinėjant šį apeliacinį skundą ir ginčijant Bendrojo Teismo vertinimus dėl pažeidimo priskyrimo apeliantei.

92 Tas pats išplaukia ir iš apeliantės nurodytos aplinkybės, kad Reguliavimo tarnybos atliekamu reguliavimu siekiama atverti atitinkamas rinkas konkurencijai. Akivaizdu, kad šis reguliavimas neatėmė iš apeliantės galimybės keisti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas ir veikti savarankiškai, atsakant pagal EB 82 straipsnį, kadangi EB sutartyje numatytos su konkurencija susijusios nuostatos, vykdant ex post kontrolę, papildo Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiant ex ante reguliuoti telekomunikacijų rinkas priimtus teisės aktus.

93 Be to, reikia atmesti kaltinimą, kad Bendrasis Teismas dėl prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmeninių kainų ir prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmeninių kainų kryžminio lankstumo skundžiamo sprendimo 149 punkte padarė teisės klaidą, susijusią su apeliantės galimybe sumažinti kainų spaudimą nuo 2002 m. sausio 1 d. padidinant savo prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmenines kainas. Iš tikrųjų, kaip tame pačiame punkte konstatavo Bendrasis Teismas, šis kaltinimas nepaneigia aplinkybės, jog apeliantė turėjo veiksmų laisvę keisti savo prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmenines kainas. Be to, kalbant apie tai, jog apeliantė ginčija, kad šis padidinimas lėmė didesnę vidutinę mažmeninę kainą už prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos ir prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugas kartu paėmus, šis kaltinimas, remiantis šio sprendimo 53 punkte nurodyta teismų praktika, turi būti atmestas kaip nepriimtinas, nes juo, nenurodant jokio iškraipymo, siekiama užginčyti skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo atliktą nepriklausomą faktinių aplinkybių vertinimą.

94 Galiausiai kaltinimas, susijęs su motyvų prieštara, nurodytas šio sprendimo 72 punkte, taip pat turi būti atmestas, nes jis grindžiamas klaidinga prielaida. Iš tikrųjų, nors Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 119 ir 199–201 punktuose kainų spaudimo apskaičiavimo etape atmetė kryžminio subsidijavimo tarp dviejų atskirų rinkų, t. y. tarp abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkos ir abonentams teikiamų pokalbių paslaugų rinkos, galimybę, klaidinga manyti, kad jis būtų reikalavęs tokio kryžminio subsidijavimo pažeidimo priskyrimo nagrinėjimo etape.

95 Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo 148–150 punktuose Bendrasis Teismas šiuo klausimu tik konstatavo, kad apeliantė, pasinaudojusi turėta veiksmų laisve didinti savo prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmenines kainas, galėjo sumažinti kainų spaudimo efektą, atsirandantį dėl skirtumo tarp prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir visų abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų. Todėl Bendrasis Teismas nereikalavo kryžminio subsidijavimo tarp prieigos prie siaurajuosčio ryšio tinklo paslaugų ir prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų ir juo labiau kad, kaip konstatuota skundžiamo sprendimo 148 punkte, ir apeliantė to neginčija pateikdama apeliacinį skundą, prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų lygiu egzistuoja viena atskirų paslaugų rinka, nes šiuo lygiu suteiktos prieigos paslaugos leidžia apeliantės konkurentams teikti savo abonentams tiek prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugas, tiek prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugas, be to, pastarosios paslaugos dėl techninių priežasčių abonentams negali būti siūlomos atskirai.

96 Todėl reikia atmesti visą pirmą pirmojo apeliacinio skundo dalį kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nereikšmingą ar nepagrįstą.

b) Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su teisėtų lūkesčių apsaugos principu

i) Skundžiamas sprendimas

97 Skundžiamo sprendimo 267 punkte priminęs, kad keliuose aptariamu laikotarpiu priimtuose sprendimuose Reguliavimo tarnyba nusprendė, kad net jei egzistuoja neigiamas skirtumas tarp apeliantės prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir jos abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų, kryžminis prieigos paslaugų ir pokalbių paslaugų subsidijavimas turėtų leisti kitiems ūkio subjektams teikti abonentams paslaugas konkurencinėmis kainomis, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 268 punkte konstatavo, kad Reguliavimo tarnybos sprendimuose nėra jokios nuorodos į EB 82 straipsnį ir kad iš Reguliavimo tarnybos sprendimų netiesiogiai, bet neginčytinai išplaukia, jog apeliantės taikomi tarifai prieštarauja konkurencijai, nes jos konkurentai turi taikyti kryžminį subsidijavimą, kad galėtų konkuruoti prieigos paslaugų rinkoje.

98 Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 269 punkte padarė tokią išvadą:

„Tokiomis aplinkybėmis Reguliavimo tarnybos sprendimai negalėjo lemti (apeliantės) teisėtų lūkesčių, kad jos taikomos kainos atitiko EB 82 straipsnį. Be to, reikia pabrėžti, kad 2004 m. vasario 10 d. Sprendime, kuriuo panaikintas 2002 m. sausio 16 d. Oberlandesgericht Düsseldorf sprendimas, Bundesgerichtshof patvirtino, kad „administracinė (Reguliavimo tarnybos) nagrinėjimo procedūra neužtikrina, kad praktikoje įmonė negalėtų pateikti tvirtinti kainos, kurią taikydama ji piktnaudžiauja savo dominuojančia padėtimi, ir kad ji negautų leidimo jos taikyti, jeigu vykstant tyrimo procedūrai piktnaudžiavimas nebūtų nustatytas“.

ii) Šalių argumentai

99 Apeliantė mano, kad Bendrasis Teismas klaidingai taikė teisėtų lūkesčių apsaugos principą. Iš tikrųjų Reguliavimo tarnybos sprendimuose nuolat neigiant konkurenciją ribojantį kainų spaudimą, jos nuomone, buvo sukurtas pagrįstas jos taikomų tarifų teisėtumo lūkestis.

100 Šiuo klausimu apeliantė pirmajame kaltinime nurodo, kad klausimas dėl to, ar Reguliavimo tarnybos sprendimuose aiškiai daroma nuoroda į EB 82 straipsnį, yra nereikšmingas, nes minėta tarnyba visais atvejais atmetė konkurenciją ribojančio kainų spaudimo egzistavimą.

101 Antrajame kaltinime apeliantė tvirtina, kad priešingai nei skundžiamo sprendimo 267 ir 268 punktuose nusprendė Bendrasis Teismas, nei iš Reguliavimo tarnybos pastabų dėl „kryžminio subsidijavimo“ pokalbių paslaugų kainomis galimybės, nei iš paties žodžių junginio „kryžminis subsidijavimas“ vartojimo negalima daryti išvados, kad apeliantės kainų politika buvo antikonkurencinio pobūdžio.

102 Nurodydama trečiąjį kaltinimą apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 269 punkte daroma nuoroda į 2004 m. vasario 10 d. Bundesgerichtshof sprendimą yra nereikšminga. Kadangi šis sprendimas buvo priimtas pasibaigus nagrinėjamam laikotarpiui, jis negali būti reikšmingas nagrinėjant klausimą, ar apeliantė galėjo pasitikėti Reguliavimo tarnybos sprendimų teisingumu minėtu laikotarpiu. Atvirkščiai, iš 2002 m. sausio 16 d. Oberlandesgericht Düsseldorf sprendimo ji galėjo daryti išvadą, jog galėjo pasitikėti Reguliavimo tarnybos sprendimais, nes minėtas teismas nusprendė, kad šios tarnybos sprendimuose buvo atmesta EB 82 straipsnio pažeidimo galimybė.

103 Komisija tvirtina, kad nors Reguliavimo tarnybos pareiškimai nėra ankstesni už jos vertinimą kalbant apie EB 82 straipsnį, jie negali pagrįsti teisėtų lūkesčių, jog Komisija patvirtins minėtos Reguliavimo Tarnybos nuomonę. Todėl apeliantės kaltinimas turi būti atmestas kaip nereikšmingas ar nepagrįstas.

104 Vodafone mano, kad pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antra dalis yra nepriimtina, nes apeliantė iš esmės tik pakartoja jau Bendrajame Teisme nurodytus kaltinimus dėl ankstesnių Reguliavimo tarnybos sprendimų svarbos, šios tarnybos tvirtinimų, susijusių su kryžminio subsidijavimo galimybe, ir dėl Oberlandesgericht Düsseldorf sprendimo reikšmės. Bet kuriuo atveju ši dalis yra nepagrįsta, nes teisėtus lūkesčius gali sukelti tik nagrinėjamoje teisinėje situacijoje kompetentinga valdžios institucija.

iii) Teisingumo Teismo vertinimas

105 Reikia pažymėti, kad pateikdama šiuos kaltinimus apeliantė, neišdėstydama teisinių argumentų, galinčių pavirtinti priežastis, dėl kurių skundžiamo sprendimo 267–269 punktuose tariamai yra teisės klaida, tik tvirtina, kad Reguliavimo tarnybos ar tam tikrų nacionalinių teismų sprendimai galėjo jai sukelti teisėtų lūkesčių, kad jos kainų politika atitiko EB 82 straipsnį, pakartodama ar išplėtodama šiuo klausimu jau pirmojoje instancijoje Bendrajame Teisme nurodytus argumentus siekiant įrodyti, kad Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos principą.

106 Reikia konstatuoti, kad taip apeliantė, skųsdama ginčijamą sprendimą, siekia, kad būtų peržiūrėtas jos Bendrajame Teisme pateiktas ieškinys, todėl, remiantis šio sprendimo 24 punkte nurodyta teismų praktika, jos kaltinimai šiuo klausimu yra nepriimtini.

107 Be to, dėl to, jog nurodydama savo antrąjį kaltinimą apeliantė ginčija, jog galėjo iš Reguliavimo tarnybos sprendimo daryti išvadą, kad jos kainų politika ribojo konkurenciją, reikia konstatuoti, kad ji siekia užginčyti Bendrojo Teismo pateiktą faktinių aplinkybių vertinimą, tačiau nesiremia jokiu iškraipymu, taigi šis kaltinimas, remiantis šio sprendimo 53 punkte nurodyta teismų praktika, turi būti taip pat pripažintas nepriimtinu.

108 Galiausiai trečiasis kaltinimas, kuriuo siekiama paneigti 2004 m. vasario 10 d. Bundesgerichtshof sprendimo svarbą (nagrinėjamai bylai), turi būti atmestas kaip nereikšmingas, nes jis susijęs su pertekliniu motyvu grindžiant kitas Bendrojo Teismo išvadas (šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo Bouygues ir Bouygues Télécom prieš Komisiją, C‑431/07 P, Rink. p. I‑2665, 148 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

109 Iš tikrųjų, kaip matyti iš žodžių junginio „be to“ vartojimo skundžiamo sprendimo 269 punkto antro sakinio pradžioje, Bendrasis Teismas į minėtame Bundesgerichtshof sprendime pateiktas išvadas darė nuorodą tik norėdamas patvirtinti išvadą, išplaukiančią iš skundžiamo sprendimo 267 ir 268 punktuose išdėstytų motyvų, nurodytą minėto 269 punkto pirmajame sakinyje, jog Reguliavimo tarnybos sprendimai negalėjo apeliantei suteikti teisėtų lūkesčių, kad jos kainų politika nepažeidžia EB 82 straipsnio.

110 Todėl reikia atmesti pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nereikšmingą.

c) Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su tyčia ar dėl neatsargumo padarytu EB 82 straipsnio pažeidimu

i) Skundžiamas sprendimas

111 Bendrasis Teismas apeliantės pagrindą, susijusį motyvavimo stoka, kalbant apie pažeidimo padarymą tyčią ar dėl neatsargumo, atmetė, skundžiamo sprendimo 286 punkte konstatuodamas, kad ginčijamame sprendime yra nuoroda į 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties [81] ir [82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 15 straipsnio 2 dalį, kurios pirmoje pastraipoje įtvirtintos Komisijos baudos nustatymo sąlygos, o viena iš šių sąlygų yra nustatyto pažeidimo tyčinis ar neatsargus pobūdis.

112 Be to, skundžiamo sprendimo 287 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad ginčijamame sprendime Komisija detaliai išdėstė motyvus, kuriais remdamasi mano, kad apeliantės kainų politika yra piktnaudžiavimas EB 82 straipsnio prasme, ir motyvus, dėl kurių apeliantė laikytina atsakinga už nustatytą pažeidimą, nepaisant to, kad Vokietijos valdžios institucijos tvirtina jos taikomus tarifus.

113 Bendrasis Teismas taip pat atmetė apeliantės pagrindą, susijusį su nerūpestingumo ir tyčios nebuvimu. Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 296 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad apeliantė negalėjo nežinoti, jog, nepaisant Reguliavimo tarnybos (jos kainas) patvirtinančių sprendimų, ji turėjo realią veiksmų laisvę sumažinti kainų spaudimo efektą, ir kad šis kainų spaudimas lėmė rimtus konkurencijos suvaržymus, ypač atsižvelgiant į jos monopolistinę padėtį prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų rinkoje ir beveik monopolistinę padėtį abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje.

114 Be to, skundžiamo sprendimo 298 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad ikiteisminės procedūros prieš Vokietijos Federacinę Respubliką pradėjimas neturi jokio poveikio Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatytoms baudas skirti leidžiančioms sąlygoms, nes apeliantė negalėjo nežinoti, kad turi realią veiksmų laisvę didinti abonentams teikiamų paslaugų mažmenines kainas ir kad jos kainų politika sudarė kliūtis konkurencijos plėtrai prieigos prie vietinės linijos paslaugų rinkoje, kurioje būtent dėl jos buvimo konkurencijos lygis jau buvo sumažėjęs.

115 Galiausiai skundžiamo sprendimo 299 punkte Bendrasis Teismas dėl minėto sprendimo 267–269 punktuose, kurie aptariami šio sprendimo 97 ir 98 punktuose, nurodytų priežasčių atmetė kaltinimą, susijusį su Reguliavimo tarnybos atliktu kainų spaudimo tyrimu.

ii) Šalių argumentai

116 Nurodydama pirmąjį kaltinimą apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 284–289 punktuose nebuvo laikytasi EB 253 straipsnio reikalavimų, klaidingai nurodant, jog kaltinimai dėl nerūpestingumo ar tyčios buvo pakankamai motyvuoti ginčijamame sprendime. Tačiau ginčijamame sprendime nėra jokių teisinių ar faktinių išvadų, susijusių su nerūpestingumo ar tyčios klausimu.

117 Pirmiausia apeliantė tvirtina, jog teisiniu požiūriu nepakanka, kad Komisija ginčijamo sprendimo antroje nurodomojoje dalyje pateiktų nuorodą į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį. Iš tikrųjų nurodomoji dalis nepriskiriama sprendimo motyvuojamajai daliai, o joje nurodomas tik teisinis pagrindas. Bet kuriuo atveju iš tokios nurodomosios dalies neišplaukia priežastys, dėl kurių Komisija nusprendė, kad pažeidimas buvo padarytas tyčia ar dėl neatsargumo.

118 Antra, apeliantė mano, kad Komisijos esminės išvados, į kurias skundžiamo sprendimo 287 punkte pateikia nuorodą Bendrasis Teismas, negali pagrįsti kaltinimo, kad EB 82 straipsnio pažeidimas buvo padarytas tyčia ar dėl neatsargumo, nes šios išvados visiškai nėra susijusios su pažeidimo subjektyviosios pusės nustatymo klausimu, t. y. su klausimu, ar apeliantė galėjo nežinoti apie savo elgesio antikonkurencinį pobūdį.

119 Antrajame kaltinime apeliantė tvirtina, kad Bendrojo Teismo pateiktas tyčios vertinimas yra nemotyvuotas, nes skundžiamo sprendimo motyvai grindžiami klaidingu Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos taikymu. Iš tikrųjų EB 82 straipsnio galimo pažeidimo subjektyvioji puse nebuvo nustatyta. Atsižvelgiant į Reguliavimo tarnybos sprendimus ir precedento Europos Sąjungoje nebuvimą, apeliantė nežinojo, kad jos elgesys tariamai yra antikonkurencinis.

120 Apeliantė mano, kad skundžiamo sprendimo 267–269 punktuose pateikti samprotavimai dėl Reguliavimo tarnybos sprendimų, į kuriuos Bendrasis Teismas pateikia nuorodą minėto sprendimo 299 punkte, neleidžia daryti išvad