ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Dalyvių konkursui pateikti pasiūlymai gali patekti į išimties, susijusios su komercinių interesų apsauga, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais 4 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką, taikymo sritį, be kita ko, dėl pasiūlymuose esančių ekonominių ir techninių duomenų.

Be to, konkurso dalyvių pasiūlymų apsauga nuo kitų dalyvių yra numatyta atitinkamose Reglamento Nr. 966/2012 dėl Sąjungos bendrajam biudžetui taikomų finansinių taisyklių nuostatose, be kita ko, jo 113 straipsnio 2 dalyje, kurioje nenumatytas pateiktų pasiūlymų atskleidimas net ir po to, kai nelaimėję konkurso dalyviai raštu to paprašo. Šis apribojimas neatsiejamas nuo Sąjungos normų viešųjų pirkimų srityje tikslo, grindžiamo neiškraipyta konkurencija. Tam, kad šis tikslas būtų pasiektas, svarbu, kad perkančiosios organizacijos neatskleistų informacijos, susijusios su viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūromis, kuria galėtų būti pasinaudota siekiant iškraipyti konkurenciją tiek per vykstančią, tiek per vėlesnes sutarties skyrimo procedūras.

Egzistuoja bendroji prezumpcija, pagal kurią galimybė susipažinti su konkurso dalyvių pasiūlymais iš principo kenkia komercinių interesų apsaugai, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką. Šia bendrąja prezumpcija neatmetama galimybė įrodyti, kad prašomam atskleisti konkrečiam dokumentui prezumpcija netaikoma arba kad egzistuoja viršesnis viešasis interesas, pateisinantis atskleidimą. Tačiau į šios prezumpcijos taikymo sritį patenkantiems dokumentams netaikoma pareiga visiškai ar iš dalies atskleisti jų turinį.

(žr. 47–50, 80 punktus)
Reglamento Nr. 1290/2005 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo 32 straipsnis susijęs su valstybių narių pareigomis susigrąžinant sumas iš padariusių pažeidimus ar aplaidžių lėšų gavėjų. Konkrečiai kalbant, viena vertus, remiantis minėto straipsnio 1 dalimi, dėl pažeidimo ar aplaidumo susigrąžintos sumos ir su jomis susijusios palūkanos sumokamos mokėjimo agentūrai, kuri jas priskiria prie Europos žemės ūkio garantijų fondui (EŽŪGF) skirtų įplaukų tą mėnesį, kada jos realiai yra sumokamos. Kita vertus, 32 straipsnio 5 dalis susijusi su konkrečiomis situacijomis, kai valstybė narė nesusigrąžino sumų per tam tikrą terminą. Tokiomis aplinkybėmis, 50 % finansinių padarinių dėl nesusigrąžintų sumų dengia atitinkama valstybė narė, 50 % – Sąjungos biudžetas. Šis finansinės atsakomybės paskirstymas taikomas visiems finansinio pobūdžio padariniams, susijusiems su nesusigrąžintomis nepagrįstai išmokėtomis sumomis, be kita ko, įskaitant pagrindines sumas ir su jomis susijusias palūkanas, kurios turėjo būti sumokėtos pagal to paties reglamento 32 straipsnio 1 dalį.

Darytina išvada, kad Komisija iš esmės turi teisę į pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį mokėtinas sumas įtraukti palūkanas, susijusias su skolomis, kurios nebuvo susigrąžintos per minėtoje nuostatoje nustatytą terminą. Tačiau šis palūkanų įtraukimas būtinai siejamas su atitinkamos valstybės narės pareigos reikalauti nuo atitinkamų sumų sumokėti palūkanas buvimu konkrečiu atveju.

(žr. 72, 73, 75–78 punktus)
219

Dėl argumento, susijusio su pareigos laikytis protingo termino vykdant administracines procedūras pažeidimu, reikia pažymėti, kad ši pareiga yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina Sąjungos teismai ir kuris, be kita ko, yra teisės į gerą administravimą sudėtinė dalis pagal Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 2014 m. gegužės 21 d. Sprendimo Catinis / Komisija, T‑447/11, EU:T:2014:267, 34 punktą). Taip pat reikia priminti, kad tai, ar administracinės procedūros trukmė yra protinga, turi būti vertinama atsižvelgiant į kiekvienos bylos aplinkybes, visų pirma jos kontekstą, skirtingus nagrinėjimo procedūros etapus, bylos sudėtingumą ir svarbą įvairioms suinteresuotosioms šalims (1997 m. spalio 22 d. Sprendimo SCK ir FNK / Komisija, T‑213/95 ir T‑18/96, EU:T:1997:157, 57 punktą, 1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Partex / Komisija, T‑182/96, EU:T:1999:171, 177 punktą ir 2013 m. balandžio 19 d. Sprendimo Aecops / Komisija, T‑53/11, nepaskelbtas Rink., EU:T:2013:205, 57 punktą). Nagrinėjamu atveju sutartys, sudarytos įgyvendinant Šeštąją bendrąją programą, buvo susijusios su 2002–2006 m. laikotarpiu ir galiojo kelerius metus. Be to, Komisijos konstatuotas pažeidimas buvo tęstinis ir daromas tuo pačiu laikotarpiu. Taigi ieškovas negali kaltinti OLAF dėl to, kad ši atliko tyrimą dėl laikotarpio prieš kelerius metus. OLAF taip pat laikėsi Reglamento Nr. 1073/1999 6 straipsnio 5 dalies, nes tyrimas buvo nepertraukiamai atliekamas tiek laiko, kiek proporcinga bylos aplinkybėms ir sudėtingumui. OLAF 2009 m. gruodžio mėn. pradėjo tyrimą. 2010 m. vasario mėn. ji atliko patikrinimą Comeng patalpose. 2010 m. rugpjūčio mėn. Komisija parengė galutinį audito ataskaitos projektą ir išsiuntė jį Zenon; ši 2010 m. spalio ir lapkričio mėn. dėl jo pateikė savo pastabas. 2011 m. vasario mėn. Komisija patvirtino galutinę audito ataskaitą. Remdamasi galutinėje audito ataskaitoje pateiktais duomenimis, 2011 m. liepos mėn. OLAF informavo ieškovą, kad dėl jo pradėtas tyrimas, 2011 m. rugsėjo mėn. jį apklausė, 2012 m. rugsėjo mėn. užbaigė savo tyrimą ir 2012 m. spalio mėn. perdavė galutinę tyrimo ataskaitą Graikijos institucijoms. Darytina išvada, kad OLAF nepažeidė nei pareigos laikytis protingo termino vykdant administracines procedūras, nei teisės į gerą administravimą, kurios sudėtinė dalis yra minėta pareiga. Taip pat iš to, kas išdėstyta, matyti, kad OLAF niekaip nepažeidė rūpestingumo principo. (Praleista)
24

Anuliavimo skyrius nusprendė, kad į prašymą, pagrįstą Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktu, neturi būti atsižvelgiama, nes, pirma, šis prašymas buvo suformuluotas dubliko pateikimo etape ir, antra, nesiskiria pagrindų, nurodytų Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose, nagrinėjimas. Priešingai, Apeliacinė taryba visų pirma nurodė, kad, kaip matyti iš prašymo pripažinti registraciją negaliojančia anketos, prašymas pagrįstas Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies a punktu, kuris siejamas su 7 straipsniu. Be to, ji nurodė, kad dokumente, kuriame išdėstyti prašymo motyvai, įstojusi į bylą šalis rėmėsi Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytais atmetimo pagrindais, tačiau šių dviejų pagrindų aiškiai neatskyrė. Galiausiai pažymėjusi, kad įstojusi į bylą šalis aiškiai nurodė Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą ir kad prašyme aiškiai išdėstė savo nuomonę dėl ginčijamo prekių ženklo apibūdinamojo pobūdžio, ji nusprendė, kad būtina nustatyti, ar ginčijamą prekių ženklą reikia panaikinti remiantis Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose įtvirtintais absoliučiais atmetimo pagrindais.
6

Kiekviename iš ginčijamų pranešimų toje pačioje vietoje pateiktas paaiškinimas dėl 2-osios kalbos pasirinkimo apribojimo tik trimis nurodytomis kalbomis. Šiuo klausimu pranešime apie viešą konkursą EPSO/AD/248/13 nurodyta: „Remiantis [2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimu Italija / Komisija (C‑566/10 P, Rink., EU:C:2012:752)], ES institucijos privalo motyvuoti šio konkurso 2-osios kalbos pasirinkimo apribojimą nedideliu oficialiųjų ES kalbų skaičiumi. Todėl kandidatams pranešama, kad šio konkurso 2-osios kalbos pasirinkimo galimybės nustatytos vadovaujantis tarnybos interesais, t. y. atsižvelgiant į tai, kad įdarbinti nauji darbuotojai privalo sugebėti dirbti iš karto ir veiksmingai bendrauti kasdienėje veikloje. Kitaip būtų smarkiai pakenkta institucijų veikimui. Remiantis ES institucijose nusistovėjusia kalbų naudojimo vidaus komunikacijai praktika ir taip pat atsižvelgiant į tarnybų poreikius, susijusius su išorės komunikacija ir dokumentų tvarkymu, dažniausiai tebenaudojamos anglų, prancūzų ir vokiečių kalbos. Be to, anglų, prancūzų ir vokiečių kalbas, kaip 2-ąją kalbą, dažniausiai pasirenka konkursų, kuriuose galima [2-ąją] kalbą pasirinkti, kandidatai. Tai atitinka dabartinius mokomuosius ir profesinius standartus, pagal kuriuos kandidatai į darbo vietas Europos Sąjungos institucijose turėtų mokėti bent vieną iš šių kalbų. Taigi, tarnybos interesus atsveriant kandidatų poreikiais ir gebėjimais, kartu atsižvelgiant į konkrečią šio konkurso sritį, testus rengti šiomis kalbomis yra teisėta siekiant užtikrinti, kad visi kandidatai bent vieną iš šių trijų kalbų mokėtų pakankamai gerai, kad galėtų ją naudoti darbe, nesvarbu, kokia būtų jų 1-oji oficialioji kalba. Be to, kad visiems kandidatams būtų taikomos vienodos sąlygos, kiekvienas kandidatas, įskaitant tuos, kurių 1-oji oficialioji kalba yra viena iš šių trijų kalbų, privalo per testą naudoti 2-ąją kalbą, pasirinktą iš šių trijų kalbų. Tokiu būdu institucijos, vertindamos specialiuosius gebėjimus, gali įvertinti kandidatų gebėjimą iškart dirbti aplinkoje, kuri labai panaši į aplinką, kurioje jie dirbtų po įdarbinimo. Kandidatams paliekama galimybė vėliau mokytis kalbų, kad įgytų Tarnybos nuostatų 45 straipsnio 2 dalyje nurodytą gebėjimą dirbti naudojant 3-iąją kalbą.“ Kituose dviejuose ginčijamuose pranešimuose pateikiami iš esmės tokie patys paaiškinimai, kurių formuluotės įvairiose kalbinėse versijose šiek tiek skiriasi.
4

Atsižvelgdamos į tai Italijos valdžios institucijos priėmė 2003 m. kovo 28 d.decreto-legge n. 49, riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero-caseari (Dekretas-įstatymas Nr. 49 dėl teisės aktų, susijusių su papildomu mokesčiu pieno ir pieno produktų sektoriuje, reformos) (GURI, Nr. 75, 2003 m. kovo 31 d., p. 4), ir 2003 m liepos 30 d. decreto ministeriale, disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’art. 10, comma 34, della legge n. 119/2003 (Ministro dekretas, nustatantis Įstatymo Nr. 119/2003 10 straipsnio 34 pastraipoje numatyto papildomo mokesčio, priskaičiuoto, tačiau nesumokėto nuo 1995/1996 iki 2001/2002 m., sumokėjimo tvarką) (GURI, Nr. 183, 2003 m. rugpjūčio 8 d., p. 33). Šių dviejų aktų bendrai aiškinamos nuostatos iš esmės įtvirtino, kad visą papildomo mokesčio sumą, kurią apmoka Italijos Respublika, per ne ilgiau nei keturiolika metų mokėdami metines įmokas be palūkanų jai grąžins pieno gamintojai (toliau – įmokų išdėstymo sistema).
132

Šis argumentas turi būti atmestas kaip nepagrįstas. Tiesa, reikia pripažinti, kad pagal Reglamento Nr. 1907/2006 59 straipsnio 8 dalį ECHA valstybių narių komitetas turi vieningai susitarti dėl konkrečios cheminės medžiagos nustatymo, kad ECHA galėtų ją įtraukti į šio straipsnio 1 dalyje numatytą sąrašą. Be to, iš 2012 m. gruodžio 10–13 d. ECHA valstybių narių komiteto 27-ojo susitikimo protokolo matyti, kad viena valstybė narė sąmoningai nedalyvavo balsuojant dėl MHHPA nustatymo kaip labai didelį susirūpinimą keliančios medžiagos. Tačiau jos nedalyvavimas šiuo atveju neužkerta kelio ECHA valstybių narių komitetui pasiekti vieningą susitarimą. Remiantis SESV 238 straipsnio 4 dalimi, kuria balsavimo dėl MHHPA nustatymo kaip labai didelį susirūpinimą keliančios medžiagos dieną buvo pagrįsta šio komiteto procedūrinė praktika, dalyvaujančių narių arba jų atstovų susilaikymas neužkerta kelio priimti sprendimus, kurie turi būti priimti vieningai. Be to, remiantis aptariamą balsavimo dieną galiojusios redakcijos ECHA valstybių narių komiteto procedūros reglamento 19 straipsnio 1 dalimi, visi posėdyje nedalyvaujantys arba įgaliotinių neatstovaujami nariai laikomi implicitiškai pritariančiais komiteto bendram sutarimui arba daugumos nuomonei, kai balsuojama dėl tam tikro klausimo.
90

Be to, bet kuriuo atveju šiuo klausimu ieškovė tik pažymi, kad dėl to, jog ginčijamu sprendimu „Toshiba“ ir „TM T&D“ buvo skirtos skirtingos baudos, papildomas dydis negalėjo būti skirtas kartu su antra bauda, nes TM T&D buvo atskiras nuo savo akcininkių subjektas ir jos apyvarta nebuvo pakankamai didelė, kad būtų galima pateisinti atgrasomojo koeficiento taikymą. Tačiau šis argumentas grindžiamas klaidinga prielaida, nes ginčijamu sprendimu buvo skirtos ne atskiros baudos „ieškovei“ ir „TM T&D“, bet viena bauda ieškovei dėl jos dalyvavimo darant pažeidimą. Be to, aplinkybė, jog dalis ieškovei skirtos baudos atitinka TM T&D veiklos laikotarpį, visiškai nereiškia, kad ta baudos dalis negali būti padidinta papildomu dydžiu siekiant užtikrinti atgrasomąjį poveikį ieškovei, kuri buvo pripažinta atsakinga už TM T&D padarytą pažeidimą.
23

Po to, kai 2013 m. balandžio 16 d. Taryba pateikė atsiliepimą į ieškinį, Bendrasis Teismas, taikydamas proceso organizavimo priemones, paprašė ieškovo atsakyti į kelis klausimus. Šiomis aplinkybėmis jis, be kita ko, paprašė pateikti įrodymų, ar Front Polisario pagal tarptautiniu mastu pripažintos valstybės teisę yra įsteigtas kaip juridinis asmuo. Be to, Front Polisario buvo paprašyta pateikti pastabas dėl Tarybos atsiliepime į ieškinį pateikto argumento, kad ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną.
81

Be to, pozicija, kurią Komisija išreiškia per Direktyvoje 98/34 numatytą procedūrą pateikiamoje išsamioje nuomonėje, yra laikina, nes, kaip numatyta minėtos direktyvos 9 straipsnyje, tai yra pradinė Komisijos pozicija dėl aspektų, galinčių vidaus rinkoje sukelti kliūčių laisvam prekių ir paslaugų judėjimui ar paslaugas teikiančių ūkio subjektų įsisteigimo laisvei; ja pradedamas Komisijos ir atitinkamos valstybės narės dialogas (žr. Direktyvos 98/34 9 straipsnio 2 dalį). Laikinas tokios išsamios nuomonės pobūdis prieštarauja prielaidai, kad ji galėtų pakenkti vėlesnei diskusijai per procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Iš tiesų, per procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija pirmiausia turi išreikšti savo poziciją oficialiame pranešime. Kol Komisija neišreiškia savo pozicijos, negalima laikyti, kad Komisijos pozicija kenkia deryboms.
18

Pirma, Direktyvos 2003/87 19 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valstybės narės įsteigia registrus, „siekdamos užtikrinti, kad būtų tiksliai apskaitomi išduoti, turimi, perleisti ir panaikinti leidimai“. To paties straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad šie registrai apima „skirtingas [atskiras] sąskaitas“, skirtas „registruoti kiekvieno asmens turimus [turimiems] leidimus [leidimams], kurie jam buvo išduoti arba perleisti ar kuriuos jis perleido“. Reglamento Nr. 2216/2004 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad kiekvienos valstybės narės registras yra „standartizuotos“ (anglų k. standardised) elektroninės duomenų bazės formos. To paties straipsnio 2 dalyje taip pat pažymėta, kad registrus sudaro „kompiuterinė techninė ir programinė įranga“ (anglų k. hardware and software) ir jais galima naudotis internetu. Galiausiai minėto straipsnio 3 dalyje teigiama, kad jie, be kita ko, turi galėti tinkamai atlikti visus veiksmus, susijusius su, pirma, patikrintomis emisijomis ir, antra, leidimus gavusių fizinių ir juridinių asmenų turimomis sąskaitomis.
41

Parlamentas pažymi, kad Agencja MAart pakartotinai išnagrinėti jos pasiūlymą paprašė per laikotarpį, skirtą pašalinimo kriterijams vertinti. Taigi, nėra jokio naikinamosios senaties termino pateikti tokį prašymą – jis gali būti pateiktas, kaip tai buvo padaryta šioje byloje, iki pat sutarties pasirašymo. Parlamentas taip pat pažymi, kad joks prašymas sustabdyti sutarties pasirašymą, kas, be to, tėra susitariančiosios institucijos teisė, nebuvo pateiktas per šiuo tikslu numatytą keturiolikos dienų terminą.
12

Iš esmės Apeliacinė taryba nusprendė, kad protestą padavęs asmuo pateikė patikrintas 2005 ir 2007 m. ataskaitas, iš kurių matyti, kad equinet grupė, kurią sudarė patronuojančioji įmonė equinet Bank AG ir kelios patronuojamosios įmonės, kurių buveinė yra Europos Sąjungoje ir kurių pavadinime yra žodis „equinet“, gavo dideles pajamas iš finansinių paslaugų sektoriaus. Be to, šias ataskaitas patvirtina įvairios atitinkamos įvairiems tos grupės klientams adresuotos sąskaitos. Apeliacinė taryba taip pat pažymėjo, kad ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas tokia forma, kuri nepakeitė jo skiriamųjų požymių. Be to, protestą padavęs asmuo įrodė, kad ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų grupei equinet priklausančių įmonių pavadinimuose taip, kad tarp šių pavadinimų ir teikiamų paslaugų buvo matomas ryšys. Šiuo atveju iš protestą padavusio asmens pateiktų ištraukų iš interneto puslapių ir spaudos leidinių matyti, kad ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas finansinėms paslaugoms. Taigi, protestą padavęs asmuo įrodė, kad ankstesnis prekių ženklas iš tikrųjų buvo naudojamas finansinėms, vertinimo ir tyrimų, viešųjų ryšių ir patarėjų verslo klausimais paslaugoms žymėti.
8.

Per sumokėto antidempingo muito grąžinimo procedūrą Pagrindinio antidempingo reglamento Nr. 1225/2009 11 straipsnio 10 dalyje nustatytas antidempingo muito atsispindėjimo nustatant susijusio importuotojo klientams taikytą kainą nagrinėjimas yra pagal to reglamento 2 straipsnio 9 dalį nustatomos eksporto kainos apskaičiavimo etapas. Atsižvelgiant į šio nagrinėjimo rezultatą, antidempingo muitas atimamas iš apskaičiuotos eksporto kainos, todėl daro tiesioginį poveikį jos dydžiui, taigi ji neišvengiamai bus mažesnė tik jeigu antidempingo muitas neatimtas. Be to, kuo mažesnė eksporto kaina, tuo didesnis skirtumas, palyginti su normaliąja verte, ir tuo didesnis koreguotas dempingo skirtumas. Taigi Pagrindinio antidempingo reglamento 11 straipsnio 10 dalis turi reikšmės apskaičiuojant eksporto kainą ir netiesiogiai daro įtaką koreguoto dempingo skirtumo apskaičiavimui. Šiomis aplinkybėmis taikydama Pagrindinio antidempingo reglamento 2 straipsnio 9 ir 11 dalis ir 11 straipsnio 10 dalį Komisija turi nustatyti nuoseklius metodus. Todėl Komisija, tikrindama, ar antidempingo muitai atsispindėjo pirmajam nepriklausomam pirkėjui Sąjungoje pagal kiekvieną produkto kontrolės numerį metodą (kiekvieno PKN metodas) nustatytoje perpardavimo kainoje, daro akivaizdžią vertinimo klaidą nuspręsdama atimti antidempingo muitą iš eksporto kainų dėl tų PKN, už kuriuos sumokėtas antidempingo muitas padarė poveikį perpardavimo kainoms ir tolesnio pardavimo Sąjungoje kainoms. Taip elgdamasi Komisija iš tiesų nesiėmė visų priemonių dėl kiekvieno PKN metodo, kurį pati nusprendė taikyti, sukeliamų padarinių, nes ji atėmė visą sumokėtą antidempingo muitą iš eksporto kainos, apskaičiuotos pagal Pagrindinio antidempingo reglamento 2 straipsnio 9 dalį, ir taip dirbtinai sumažino kiekvienam PKN nustatytą vieną eksporto kainos svertinį vidurkį. Be to, Pagrindinio antidempingo reglamento 11 straipsnio 10 dalyje Komisijai nenustatyta pareiga sistemingai atimti visą sumokėtą antidempingo muitą, jeigu atlikus tyrimą dėl antidempingo muito atsispindėjimo pagal kiekvieno PKN metodą, negalima daryti išvados, kad jis atsispindi ne kiekvieno PKN atveju, o tik tam tikrais iš jų atvejais. (žr. 140–147, 150 punktus)
Iš Reglamento Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo 76 straipsnio 2 dalies formuluotės matyti, jog pagal bendrąją taisyklę, jeigu nenurodyta kitaip, šalys faktines aplinkybes ir įrodymus dar gali pateikti pasibaigus jiems pateikti nustatytam terminui pagal Reglamento Nr. 207/2009 nuostatas ir kad Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) visiškai nedraudžiama atsižvelgti į pavėluotai, t. y. pasibaigus Protestų skyriaus nustatytam terminui ir tam tikrais atvejais pirmą kartą Apeliacinėje taryboje, nurodytus faktus bei pateiktus įrodymus. Numatydama, kad Tarnyba „gali“ nuspręsti neatsižvelgti į pavėluotai nurodytus faktus ir pateiktus įrodymus, Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalis jai suteikia didelę diskreciją nuspręsti, pateikiant tokį sprendimą pagrindžiančius motyvus, ar reikia atsižvelgti į tokius faktus ar įrodymus.

Suteikimas Tarnybai diskrecijos atsižvelgti į šalių pavėluotai pateiktus faktus ir įrodymus grindžiamas teisinio saugumo ir gero administravimo pagrindais. Iš tiesų tokia diskrecija gali prisidėti prie to, kad nebūtų registruojami prekių ženklai, kurių naudojimas vėliau gali būti sėkmingai užginčytas per panaikinimo procedūrą arba per procedūrą, susijusią su teisių į prekių ženklą pažeidimu.

Tačiau iš Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalies formuluotės matyti, kad pavėluotai nurodyti faktai ir pateikti įrodymai negali suteikti juos pateikiančiai šaliai besąlyginės teisės reikalauti, jog Tarnyba į tokius faktus ar įrodymus atsižvelgtų. Galimas Tarnybos atsižvelgimas į minėtus papildomus įrodymus visiškai nėra vienai ar kitai šaliai teikiama „nauda“, bet turi atspindėti Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalimi šiai institucijai suteikiamos diskrecijos objektyvaus ir motyvuoto įgyvendinimo rezultatą. Reikalaujamas motyvavimas dar būtinesnis tada, kai Tarnyba nusprendžia atmesti taip pavėluotai pateiktus įrodymus.

Galimas Tarnybos atsižvelgimas į pavėluotai pateiktus įrodymus gali būti pateisinamas ypač tuomet, kai ji mano, jog, pirma, pavėluotai pateikti įrodymai, iš pirmo žvilgsnio atrodo, gali turėti realios įtakos jai pateikto protesto nagrinėjimo baigčiai, ir antra, kai procedūros stadija, per kurią įvyksta šis pavėluotas pateikimas, ir su tuo susijusios aplinkybės nedraudžia į juos atsižvelgti.

(žr. 44–46, 57, 60, 62 punktus)
6

2009 m. spalio 28 d. Sprendimu 2011/5/EB dėl Ispanijos įgyvendintos finansinės prestižo vertės amortizacijos mokesčių tikslais įsigyjant užsienio bendrovės akcijų Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) (OL L 7, 2011, p. 48, toliau – 2009 m. spalio 28 d. sprendimas) Komisija nutraukė procedūrą, kiek ji buvo susijusi su Europos Sąjungoje įsigytomis akcijomis.
93

Pirmiausia ieškovė tvirtina, kad nustačius jai taikytinas ribojamąsias priemones, Emirate National Bank of Dubai uždarė visas jos sąskaitas, kurios buvo naudojamos mokėjimams, susijusiems su tarptautiniais projektais. Be to, ji teigia, kad Europos bankai blokavo visus eurais atliekamus mokėjimų pavedimus, kuriuose ji buvo nurodyta kaip mokėtoja arba gavėja. Dėl to jai buvo padaryta kelių dešimčių milijonų eurų dydžio žala.
188

Be to, vienodas ir aukštas vartotojų apsaugos lygis tiek Sąjungos viduje, tiek išorėje sudaro dalį Sąjungos kilmės produktų kokybės ir patikimumo įvaizdžio ir padeda išlaikyti ar net sustiprinti poziciją tarptautinėse rinkose. Taip iš esmės nurodė Komisija, kai per posėdį jos buvo paklausta dėl motyvų, kuriais remiantis iš ginčijamos nuostatos taikymo srities nebuvo pašalinti citrusiniai vaisiai, skirti eksportui į valstybę, kurios teisės aktuose nereikalaujama tokio žymėjimo, kaip nurodytas šioje nuostatoje. Taip pat reikia pažymėti, kad Ispanijos Karalystė nenurodė jokio konkretaus argumento, kuriuo būtų paneigti prieš tai nurodyti teiginiai.
64

Šiuo klausimu Taryba tvirtina, kad ieškovas faktiškai priklauso Irano valstybei arba jos vyriausybei ir yra jų kontroliuojamas, nes jo visuotinį susirinkimą sudaro įvairūs Irano vyriausybės nariai. Be to, anot Tarybos, ieškovas teikia viešąją paslaugą kontroliuojamas Irano valdžios institucijų, nes jo tikslas – skatinti Irano išorės prekybą bendradarbiaujant su besivystančiomis šalimis. Be to, banko paslaugų teikimas yra esminis ekonominės veiklos ir įstaigos aspektas apskritai.
54

Šiuo klausimu konstatuotina, kad tai neįrodo, jog ši įmonė buvo vienintelė turėjusi šias žinias, o kita įmonė nebūtų sugebėjusi šių žinių įgyti. Iš tiesų negalima atmesti ir to, kad jei būtų rimtai ieškota Sąjungoje, buvo galima nustatyti reikiamą paslaugą galinčias suteikti įmones (šiuo klausimu žr. 35 punkte minėto Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 62 ir 63 punktus). Be to, Ispanijos Karalystė taip pat neįrodė, kodėl ginčijamos sutartys pasižymi tokia technine specifika, kad būtų pateisinama taikyti derybų procedūrą iš anksto nepaskelbus apie konkursą. Šioje byloje kalbama apie standartinių produktų tiekimo sutartis (žr. 45–47, 50 ir 51 punktus).