GENERALINIO ADVOKATO

NIILO JÄÄSKINEN IŠVADA,

pateikta 2014 m. gegužės 8 d. ( 1 )

Sujungtos bylos C‑401/12 P–C‑403/12 P

Europos Sąjungos Taryba,

Europos Parlamentas,

Europos Komisija,

prieš

Vereniging Milieudefensie ir

Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht

„Apeliacinis skundas — Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis — Reglamento (EB) Nr. 1367/2006 2 straipsnio 1 dalies g punktas ir 10 straipsnis — Prašymas persvarstyti organizacijos viduje — Nepriimtinumas — Neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas — Sąjungos išvestinės teisės kontrolė atsižvelgiant į tarptautinį susitarimą — Teismo praktika, suformuluota sprendimuose Fediol / Komisija ir Nakajima / Taryba — Galimybės tiesiogiai remtis konvencijos nuostatomis sąlygos“

Turinys

I – Įvadas II – Bylos aplinkybės ir skundžiamas sprendimas III – Šalių argumentai ir procesas Teisingumo Teisme IV – Dėl išvestinės teisės normų teisėtumo kontrolės pagrindo atsižvelgiant į tarptautinę sutarčių teisę (pirmasis apeliacinių skundų pagrindas) A – Šalių argumentai B – Dėl tarptautinės teisės padarinių Sąjungos teisėje 1. Bendras monistinis pagrindas 2. Pirmoji dualistinė šaka (teismo praktika, susijusi su GATT / PPO) 3. Pirmosios šakos kryptis (teismo praktika, suformuluota sprendimuose Fediol / Komisija ir Nakajima / Taryba) C – Dėl skundžiamo sprendimo V – Dėl alternatyvaus sprendimo, susijusio su teisėtumo kontrole. Pagrindas grąžinti bylą Bendrajam Teismui A – Dėl galimybės tiesiogiai remtis konvencijos nuostatomis siekiant patikrinti Sąjungos išvestinės teisės teisėtumą 1. Dėl „tiesioginio veikimo“ kaip teisėtumo kontrolės „apsauginio skydo“ 2. Dėl nustatytų reikalavimų pritaikymo, siekiant suteikti galimybę tiesiogiai remtis B – Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis kaip norma, kuria galima remtis teisėtumo kontrolės tikslais VI – Subsidiari analizė, susijusi su teisėtumo kontrole A – Pradinės pastabos B – Komisijos argumentai, susiję su antruoju apeliacinio skundo pagrindu C – Dėl aplinkos teisės pažeidimų kontrolės, atsižvelgiant į Orhuso konvenciją, buvimo D – Dėl aplinkos teisės pažeidimų kontrolės apimties Orhuso reglamente E – Papildomi svarstymai VII – Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo VIII – Išvada

I – Įvadas

1. Šiais apeliaciniais skundais keliami esminę reikšmę Europos Sąjungos teisinei sistemai turintys klausimai. Iš esmės, būdami konstitucinio pobūdžio, jie rodo probleminį santykį tarp, viena, būtinybės išlaikyti Sąjungos teisės autonomiją ir, kita, noro vykdyti tarptautinius įsipareigojimus, kylančius iš susitarimų, kurių šalis yra Sąjunga.

2. Šios bylos ypatingos tuo, kad nagrinėjama tarptautine konvencija, t. y. Konvencija dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkos klausimais (toliau – Orhuso konvencija), Europos bendrijos vardu patvirtinta 2005 m. vasario 17 d. Tarybos sprendimu 2005/370/EB ( 2 ), visų pirma numatyta aplinkos apsaugos organizacijoms suteikti specialias procedūrines teises, siekiant bendrojo intereso tikslais apsaugoti aplinką, kuri suprantama kaip bendras turtas. Taigi šis atvejis apima platesnį klausimą nei viešųjų ir privačiųjų subjektų dichotomija, tradiciškai naudojama kaip atspirties taškas analizuojant pagal konvencijas prisiimtų įsipareigojimų sukeliamus vidaus padarinius ( 3 ).

3. Atsižvelgiant į konkretų Orhuso konvencijos kontekstą, Teisingumo Teismo prašoma persvarstyti galimybės Sąjungos teismuose remtis tarptautinių sutarčių teisės normomis sąlygas ( 4 ) kilus ginčui dėl panaikinimo, siekiant patikrinti Sąjungos išvestinės teisės teisėtumą.

4. Šios bylos iškeltos dėl dviejų lygiagrečių nuostatų, viena iš jų – tarptautinės konvencijos norma, o kita – Sąjungos išvestinės teisės nuostata, kuria siekiama įgyvendinti nagrinėjamą konvenciją.

5. Orhuso konvencijos 9 straipsnio, susijusio su „teise kreiptis į teismus“, 3 dalyje numatyta, kad, „nepažeidžiant šio straipsnio 1 ir 2 dalyse minimų peržiūros procedūrų, kiekviena Šalis užtikrina, kad visuomenės nariai, atitinkantys nacionalinėje teisėje nustatytus kriterijus, jeigu tokie yra, galėtų pasinaudoti administracinėmis arba teisminėmis procedūromis privačių asmenų ir valstybės institucijų, pažeidžiančių su aplinka susijusias nacionalinės teisės nuostatas, veiksmams arba neveikimui užginčyti“. Šios nuostatos taikymo sritis patikslinta to paties straipsnio 4 dalyje, joje visų pirma reikalaujama, kad vykdant 3 dalyje nustatytas procedūras turi būti nustatytos pakankamos ir veiksmingos teisių gynimo priemonės, įskaitant, jei reikia, teismo įpareigojimą nepažeisti ieškovo teisių, kurios būtų teisingos, nešališkos, pasiūlytos laiku ir ne per brangios.

6. Orhuso konvencijos nuostatų taikymas Sąjungos institucijoms ir organams reglamentuojamas Reglamente (EB) Nr. 1367/2006 (toliau – Orhuso reglamentas) ( 5 ). Pagal to reglamento 10 straipsnio, susijusio su „administracinių aktų peržiūros vidaus tvarka“ procedūra, 1 dalį „bet kuri nevyriausybinė organizacija, atitinkanti 11 straipsnyje nustatytus kriterijus ( 6 ), turi teisę pateikti prašymą dėl vidaus peržiūros Bendrijos institucijai ar organui, priėmusiam administracinį aktą pagal aplinkos apsaugos teisę arba įtariamo administracinio neveikimo atveju – tam, kuris turėjo priimti tokį aktą“. Savo ruožtu sąvoka „administracinis aktas“, kaip ji suprantama Orhuso reglamente, apibrėžta jo 2 straipsnio 1 dalies g punkte kaip „Bendrijos institucijos ar organo priimta individualiai taikoma priemonė pagal aplinkos apsaugos teisę, kuri yra teisiškai įpareigojanti ir turi išorinį poveikį“. Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas neįtraukė visuotinai taikomų aktų į kontrolės, kurią gali inicijuoti aplinkos apsaugos organizacijos, sritį.

7. Sprendime Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht / Komisija (T‑396/09, EU:T:2012:301, toliau – skundžiamas sprendimas) Bendrasis Teismas tikrino Orhuso reglamento teisėtumą atsižvelgdamas į Orhuso konvenciją ir remdamasis teismo praktika, suformuluota sprendimuose Fediol / Komisija ir Nakajima / Taryba, susijusiuose su Bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos (toliau – GATT) ir Sutarties, įsteigiančios Pasaulio prekybos organizaciją (toliau – PPO sutartis), nuostatomis ( 7 ).

8. Nors man atrodo, kad dėl minėtos priežasties Bendrojo Teismo sprendime padaryta teisės klaida, dėl kurios jį reikia panaikinti, pagrindinis šios klaidos aspektas susijęs su Teisingumo Teismo praktikoje nustatytomis galimybės remtis konvencijos nuostatomis sąlygomis, kurios, atrodo, nesudaro visiškai darnios visumos. Remiantis ta teismo praktika, kad konvencijos norma galėtų būti laikoma Sąjungos teisės akto galiojimo kriterijumi, ji visų pirma turi būti besąlygiška ir pakankamai tiksli, taigi būti tiesiogiai veikianti norma ( 8 ). Tad pagrįstai ieškodamas būdo, leidžiančio patikrinti Orhuso reglamento atitiktį Orhuso konvencijai, Bendrasis Teismas akivaizdžiai mėgino išvengti minėtos sąlygos ( 9 ). Manau, kad į šį Bendrojo Teismo pasiųstą signalą reikia atidžiai atsižvelgti.

9. Todėl, jeigu mano analizei dėl Bendrojo Teismo padarytos klaidos būtų pritarta, toliau turėtų spręsti Teisingumo Teismas. Jeigu Teisingumo Teismui nekiltų jokių abejonių, būtų galima toliau plėtoti teismo praktiką, suformuluotą Sprendime Intertanko ( 10 ), kuriame nustatytas galimybės tikrinti galiojimą tiesioginio veikimo kriterijus, ir galutinai nustatyti vidaus teisės, kuria Sąjungos ir valstybių narių lygmeniu įgyvendinama Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis, teisėtumo kontrolės būdus.

10. Tačiau dėl priežasčių, kurias paaiškinsiu, manau, kad būtų geriau, jeigu Teisingumo Teismas pritaikytų galimybės remtis sąlygas, visų pirma panašiai į Sprendime Biotech ( 11 ) išreikštą poziciją, kuria aiškiai atmesta mintis, kad tiesioginis veikimas yra universali galimybės remtis sąlyga atliekant teisėtumo kontrolę.

11. Todėl, net jeigu byla būtų grąžinta Bendrajam Teismui, sušvelninęs galimybės remtis sąlygas jis galėtų, remdamasis tinkamu pagrindu, įsitikinti, ar priimdamas Orhuso reglamentą Bendrijos teisės aktų leidėjas suteikė asmenims pakankamą teisminės apsaugos lygį, atsižvelgiant į Orhuso konvenciją.

II – Bylos aplinkybės ir skundžiamas sprendimas

12. Bylos iškeltos 2009 m. balandžio 7 d. Europos Komisijai priėmus sprendimą ( 12 ), kuriuo ji leido Nyderlandų Karalystei laikinai nukrypti nuo įpareigojimų, numatytų Direktyvoje 2008/50/EB dėl aplinkos oro kokybės ir švaresnio oro Europoje ( 13 ) (toliau – sprendimas dėl nukrypimo).

13. 2009 m. gegužės 18 d. laišku Vereniging Milieudefensie et Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (toliau – aplinkos apsaugos organizacijos) pateikė Komisijai prašymą pagal Orhuso reglamento 10 straipsnio 1 dalį persvarstyti organizacijos viduje sprendimą dėl nukrypimo. 2009 m. liepos 28 d. Sprendimu C(2009) 6121 (toliau – sprendimas dėl nepriimtinumo) Komisija atmetė šį prašymą kaip nepriimtiną remdamasi tuo, kad sprendimas dėl nukrypimo nebuvo individualiai taikoma priemonė, todėl negalėjo būti persvarstytas organizacijos viduje, kaip numatyta Orhuso reglamente. Taigi aplinkos apsaugos organizacijos kreipėsi su ieškiniu į Bendrąjį Teismą.

14. Skundžiamame sprendime atmetęs organizacijų argumentą, kuriuo sprendimą dėl nukrypimo siekta kvalifikuoti kaip individualią priemonę, Bendrasis Teismas pripažino pagrįstu šių organizacijų pateiktą Orhuso reglamento 10 straipsnio 1 dalies, aiškinamos kartu su to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punktu, neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, paremtą šių nuostatų neatitiktimi Orhuso konvencijai. Todėl aplinkos apsaugos organizacijų prašymu Bendrasis Teismas panaikino sprendimą dėl nepriimtinumo.

15. Faktinės aplinkybės ir bylos procedūra išsamiai išdėstyta skundžiamame sprendime.

III – Šalių argumentai ir procesas Teisingumo Teisme

16. 2012 m. rugsėjo 3 d. pateiktu apeliaciniu skundu (byla C‑401/12 P) Europos Sąjungos Taryba prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą, atmesti visą ieškinį ir priteisti iš ieškovių solidariai mokėtinas bylinėjimosi išlaidas.

17. 2012 m. rugpjūčio 24 d. pateiktu apeliaciniu skundu (byla C‑402/12 P) Europos Parlamentas prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą, atmesti ieškinį dėl esmės ir priteisti iš ieškovių pirmojoje instancijoje šios apeliacinės bylos išlaidas.

18. 2012 m. rugpjūčio 27 d. pateiktu apeliaciniu skundu (byla C‑403/12 P) Komisija prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą, išnagrinėti bylą iš esmės ir atmesti ieškinį dėl sprendimo dėl nepriimtinumo panaikinimo, taip pat priteisti iš ieškovių pirmojoje instancijoje išlaidas, kurių Komisija patyrė pirmojoje instancijoje ir šioje apeliacinėje byloje.

19. 2012 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑401/12 P, C‑402/12 P ir C‑403/12 P buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdomos rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas sprendimas.

20. 2012 m. vasario 25 d. aplinkos apsaugos organizacijos pateikė atsiliepimą į apeliacinį skundą. 2012 m. kovo 1 d. gavusios prašymą pašalinti trūkumus minėtos šalys pagal Procedūros reglamento 176 straipsnio 2 dalį pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą.

21. Taryba, Parlamentas, Komisija, aplinkos apsaugos organizacijos ir Čekijos vyriausybė ( 14 ) buvo išklausytos 2013 m. gruodžio 10 d. vykusiame posėdyje.

IV – Dėl išvestinės teisės normų teisėtumo kontrolės pagrindo atsižvelgiant į tarptautinę sutarčių teisę (pirmasis apeliacinių skundų pagrindas)

A – Šalių argumentai

22. Savo pirmuosiuose pagrinduose Taryba, Parlamentas ir Komisija iš esmės teigia, kad šioje byloje Orhuso reglamento galiojimas negali būti tikrinamas, nes Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis nėra tiesiogiai veikianti nuostata, kaip Teisingumo Teismas pripažino Sprendime Lesoochranárske zoskupenie ( 15 ), taip pat todėl, kad Teisingumo Teismo praktikoje nustatytos išvestinės teisės aktų teisėtumo kontrolės galimumo sąlygos yra išimtinio pobūdžio. Todėl kai atmetė Sprendime Lesoochranárske zoskupenie išreikštą poziciją ir rėmėsi teismo praktika, suformuluota sprendimuose Fediol / Komisija bei Nakajima / Taryba ( 16 ), pagal kurią išimtiniais atvejais suteikiama galimybė tikrinti išvestinės teisės aktų teisėtumą, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.

23. Šiuo klausimu apeliacinių skundų pateikėjai sutinka, kad išimtys turi būti aiškinamos siaurai ( 17 ), o Orhuso reglamento nuostatos bet kuriuo atveju neatitinka sprendimuose Fediol / Komisija ir Nakajima / Taryba nustatytų sąlygų.

24. Tarybos teigimu, Sprendimas Fediol / Komisija buvo susijęs su atveju, kai Sąjungos akte aiškiai pateikiama nuoroda į konkrečias tarptautinės sutarties nuostatas. Taip nėra Orhuso reglamento atveju, nes paprastos išvestinės teisės akto nuorodos į tarptautinį dokumentą nepakanka siekiant pateisinti galimybę jį tikrinti teisme atsižvelgiant į šį dokumentą. Be to, Bendrasis Teismas negalėjo remtis Sprendimu Nakajima / Taryba, kuris buvo susijęs su kitokiu atveju, kai Sąjungos teisės aktu siekta įgyvendinti „konkretų“ tarptautinės sutarties įpareigojimą.

25. Parlamentas sutinka su tokia Sprendimo Fediol / Komisija analize. Dėl Sprendimo Nakajima / Taryba, Parlamentas pabrėžia, kad šio teismo sprendimo taikymo sritis yra labai ribota ( 18 ) ir jis susijęs su atveju, kai Sąjunga siekia „įgyvendinti“„konkretų įpareigojimą“. Taigi jame buvo kalbama ne apie Sąjungos tarptautinių įsipareigojimų vykdymą apskritai, kai ji turi diskreciją dėl jai pagal konkrečią tarptautinę sutartį tenkančių įsipareigojimų vykdymo būdo ( 19 ), bet apie sutarties, pagal kurią Sąjungai nustatomas privalomas įpareigojimas veikti nustatytu būdu, nepaliekant jai jokios diskrecijos, įgyvendinimą ( 20 ).

26. Komisija savo ruožtu priduria, kad Sprendimas Nakajima / Taryba susijęs su antidempingo bylomis ir kad jis Teisingumo Teismo praktikoje buvo taikomas praktiškai beveik vien tais atvejais, kai netiesiogiai tikrinta, ar Sąjungos antidempingo reglamentai atitinka 1979 ir 1994 m. GATT antidempingo kodeksų nuostatas. Komisijos teigimu, minėto sprendimo neįmanoma aiškinti kaip apimančio visus atvejus, kai Sąjunga priima dokumentą įsipareigojimams pagal tarptautines konvencijas vykdyti.

27. Savo atsiliepimuose į apeliacinius skundus aplinkos apsaugos organizacijos prašo Teisingumo Teismo „patvirtinti skundžiamą sprendimą, pataisant motyvus, kuriais jis yra grindžiamas, arba jų nepataisant; atmesti Komisijos, Tarybos ir Parlamento apeliacinius skundus visais aspektais“. Jos mano, kad Orhuso konvencijos pobūdis ir tikslas nekliudo atlikti galiojimo patikros ir kad šioje byloje įvykdytos Sprendime Fediol / Komisija nustatytos sąlygos, nes Orhuso reglamente yra daug nuorodų į šią konvenciją.

B – Dėl tarptautinės teisės padarinių Sąjungos teisėje

28. Teigiama, kad norint suprasti ir įvertinti nacionalinių teismų, nagrinėjančių tarptautines sutartis, požiūrį, reikia įsigilinti į valstybės konstitucinius pagrindus ( 21 ). Šis reikalavimas yra dar svarbesnis šiose bylose, nes Teisingumo Teismui reikia patikslinti referencines normas, taikytinas Orhuso konvencijos vidaus padarinių Sąjungos teisinėje sistemoje teisėtumo kontrolei, nors per dešimtmečius teismo praktikoje, susijusioje su tarptautinės teisės ir Sąjungos teisės santykiu, buvo nustatyti principai, kurių taikymas ne visuomet aiškus.

29. Kaip jau nurodžiau, manau, kad šioje byloje taikęs teismo praktiką, suformuluotą sprendimuose Fediol / Komisija ir Nakajima / Taryba, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes šiais sprendimais įtvirtinta ribota išimtis, nustatyta formuluojant teismo praktiką dėl GATT ir PPO susitarimų, o ne bendras požiūris į Sąjungos teisės teisėtumo kontrolę. Vis dėlto, norint paaiškinti šį teiginį, reikia išanalizuoti teismo praktikos, susijusios su tarptautinėje teisėje nustatytų įpareigojimų vidaus padariniais Sąjungos teisėje, raidą. Matyti, kad ilgainiui teismo praktika kito ir išsiplėtė į kelias šakas, vis dėlto turinčias „bendrą pagrindą“, kurio esmę sudaro monistinis principas.

1. Bendras monistinis pagrindas

30. Apskritai atrodo, kad nuo to laiko, kai 1974 m. buvo priimtas Sprendimas Haegeman ( 22 ), pripažįstama, jog SESV 216 straipsnis (anksčiau – EB 300 straipsnio 7 dalis), pagal kurį „Sąjungos sudaryti susitarimai yra privalomi Sąjungos institucijoms ir valstybėms narėms“ ( 23 ), grindžiamas monistiniu požiūriu, o tai reiškia „automatišką inkorporavimą“ ( 24 ), t. y. patys tarptautiniai susitarimai yra Sąjungos teisės šaltiniai.

31. 1982 m. priėmęs Sprendimą Kupferberg ( 25 ) Teisingumo Teismas patvirtino tarptautinių sutarčių inkorporavimą į Bendrijos teisinę sistemą, pabrėžęs, kad „tarptautinės sutarties nuostatų padariniai Bendrijoje neturi būti nustatomi atsiribojant nuo nagrinėjamų nuostatų tarptautinės kilmės“ ir kad „pagal tarptautinės teisės principus susitariančiosios šalys gali susitarti dėl padarinių, kuriuos sutarties nuostatos turi sukelti susitariančiųjų šalių vidaus sistemoje“. Teisingumo Teismas patikslino, kad institucijos, kompetentingos derėtis dėl sutarties ir ją sudaryti su trečiąja šalimi, gali susitarti dėl padarinių, kurias sutarties nuostatos turi sukelti vidaus sistemoje. Teisingumo Teismas turi nagrinėti šį klausimą tik tuo atveju, jeigu jis nereglamentuotas sutartimi ( 26 ).

32. Taigi, remiantis monistiniu požiūriu, sutartinės nuostatos sukelia padarinių Sąjungos teisinėje sistemoje netgi tuo atveju, kai nėra jokio teisės akto, priimto šioms nuostatoms įgyvendinti ( 27 ). Kaip byloje Polydor reziumavo generalinė advokatė S. Rozès, reglamentas, kuriuo patvirtinama tarptautinė sutartis, yra tik priemonė ( 28 ). Gausi vėlesnė teismo praktika patvirtina, kad tarptautinių sutarčių nuostatos yra Sąjungos teisės dalis, įskaitant atvejus, kai jų nuostatos nėra normos, kuriomis galima remtis išvestinės teisės teisėtumo kontrolės tikslais ( 29 ).

33. Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad galimybės remtis tarptautine teise problema kyla būtent dėl monistinio principo, visų pirma atsižvelgiant į Sąjungos teisės principą, pagal kurį tarptautinės sutartys hierarchiškai yra viršesnės už visus išvestinės teisės aktus ( 30 ). Iš tiesų teismo praktikoje pripažįstama, kad SESV 261 straipsnio 2 dalis gali būti pagrindas pripažinti negaliojančia išvestinės teisės nuostatą, neatitinkančią tarptautinės teisės. Sąjungos teisėje ši viršenybė netaikoma pirminei teisei, visų pirma bendriesiems principams bei pagrindinėms teisėms ( 31 ).

34. Kalbant apie Sąjungos teisės akto teisėtumo kontrolės atsižvelgiant į tarptautinės teisės nuostatą atvejį, 1972 m. Sprendime International Fruit Company ir kt. Teisingumo Teismas nurodė, kad jo kompetencija galiojimo kontrolės srityje nagrinėjant prašymą priimti prejudicinį sprendimą apima visus išvestinės teisės aktų negaliojimo motyvus ir kad jis turėjo išnagrinėti, ar įtakos minėtų aktų galiojimui gali turėti tai, kad jie prieštarauja tarptautinės teisės normai ( 32 ), reikalaudamas, kad nacionaliniame teisme būtų įvykdyta tiesioginio veikimo sąlyga.

35. Galiausiai Sąjungos sudarytų tarptautinių susitarimų viršenybė Sąjungos išvestinės teisės aktų atžvilgiu reikalauja aiškinti šiuos teisės aktus kuo labiau atsižvelgiant į tokius susitarimus ( 33 ).

36. Šioje byloje svarbu pabrėžti, kad monistinis požiūris, pagal kurį tarptautinės teisės nuostatos inkorporuojamos automatiškai, yra pamatinė taisyklė, leidžianti suvokti Sąjungos teisės ir tarptautinės teisės santykį ( 34 ). Tačiau šį glaudų santykį reikia vertinti atidžiai dėl Sąjungos teisės autonomijos, o reikšmingiausias to pavyzdys yra Teisingumo Teismo atsisakymas pripažinti GATT ir PPO susitarimų nuostatų tiesioginį veikimą ( 35 ), kuris būtų suteikęs galimybę jomis remtis.

2. Pirmoji dualistinė šaka (teismo praktika, susijusi su GATT / PPO)

37. Skirtumas tarp monizmo ir dualizmo reiškia supaprastinimą, slepiantį svarbius vienai ar kitai stovyklai priskiriamų sistemų skirtumus ( 36 ), tačiau dualizmo ypatybė ta, kad tarptautinės sutarčių teisės nuostatos nėra tiesiogiai taikomos nacionaliniu lygmeniu, nes jų teisiniai padariniai vidaus teisinėje sistemoje priklauso nuo vidaus teisės aktų, skirtų šių nuostatų įgyvendinimui (transformavimui) užtikrinti. Tačiau dėl to, kad egzistuoja tarptautinis šaltinis, nagrinėjamų vidaus nuostatų aiškinimui taikomas principas „treaty friendly interpretation“, siekiant kuo labiau išvengti galimų nacionalinės nuostatos ir sutartyje numatyto įpareigojimo neatitikčių. Būtent šiuo požiūriu Teisingumo Teismas iš esmės vadovavosi savo praktikoje, susijusioje su GATT ir PPO susitarimais ( 37 ), tačiau nepripažino, kad nukrypo nuo monizmo, kaip pagrindinio principo.

38. Taigi Teisingumo Teismas reagavo į generalinio advokato H. Mayras, buvusio už tarptautinių sutarčių ir institucijų aktų darną, raginimą ir Sprendime International Fruit Company ir kt. nusprendė, kad institucijų aktų galiojimą galima vertinti „atsižvelgiant į tarptautinės teisės nuostatą, jeigu ši nuostata Bendrijai yra privaloma ir gali suteikti šiems asmenims teisę remtis ja teisme“ ( 38 ). Toje byloje Teisingumo Teismas vis dėlto nusprendė, kad GATT susitarimo XI straipsnis neturi tokio poveikio.

39. Minėta teismo praktika patvirtina ypatingą GATT ir PPO susitarimų pobūdį ( 39 ) – joje pripažįstama, viena, kad jie yra grindžiami derybų, vykdomų „remiantis abipusiškumu ir savitarpio nauda“, principu ir, kita, Bendrijos padėtimi jų priėmimo momentu ( 40 ).

40. Iš tiesų neginčijama, kad PPO sutartyse nenurodyta nieko dėl sutarčių statuso jas pasirašiusių valstybių vidaus teisinėje sistemoje. Skirtingai nuo padėties, susiklosčiusios Sąjungos teisėje tuo metu, kai buvo patvirtintas Sprendime Van Gend en Loos įtvirtintas principas, GATT ir PPO susitarimais nesukurta jokia nauja teisinė sistema, kuri apimtų susitariančiąsias šalis arba valstybes nares ir jų piliečius ( 41 ). Todėl PPO susitarimų sistema asmenų teisės pripažįstamos tik per PPO narių priimtus sprendimus ir ja nacionaliniai teismai niekaip neįpareigojami netaikyti PPO taisyklėms prieštaraujančios nuostatos ( 42 ).

41. Dėl GATT Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad šiuo susitarimu asmuo negali remtis Bendrijos teismuose siekdamas ginčyti Bendrijos priemonės galiojimą ( 43 ). GATT susitarimui būdingas jo nuostatų lankstumas, atsižvelgiant į neprivalomą ginčų sprendimo sistemą, ir galimybė išvengti susitarimo įpareigojimų, jeigu dėl įsipareigojimų, prisiimtų pagal GATT, padaroma arba gali būti padaryta žala.

42. Dėl PPO susitarimų Teisingumo Teismas pirmiausia patikslino, kad jais nenustatomos teisinės priemonės, kurios yra tinkamos jų sąžiningam įgyvendinimui užtikrinti PPO narių vidaus teisinėje sistemoje ( 44 ). Teisingumo Teismas pabrėžė, kad ginčų sprendimo sistema suteikia svarbų vaidmenį šalių deryboms. Todėl narė, patvirtinusi PPO taisyklių neatitinkančias priemones, užuot atsisakiusi taikyti atitinkamas priemones, gali pasinaudoti savitarpio kompensacija. Pripažinus priemonę, prieštaraujančią iš PPO susitarimų kylantiems įsipareigojimams, negaliojančia susitariančiųjų šalių teisėkūros arba vykdomosios valdžios institucijos netektų galimybės rasti sprendimų derybomis. Teisingumo Teismas taip pat rėmėsi abipusiškumo motyvais, susijusiais su Bendrijos prekybos partnerių atsisakymu leisti tikrinti jų vidaus teisės teisėtumą remiantis PPO susitarimais ( 45 ).

43. Teisingumo Teismas griežtai laikėsi savo požiūrio, kai atmetė privataus asmens galimybę remtis PPO taisyklių pažeidimu ieškinyje dėl žalos atlyginimo net ir tuo atveju, jeigu ginčijamą aktą pasmerkė PPO ginčų sprendimo institucija ( 46 ). Ši teismo praktika taip pat reiškia, kad ir privilegijuotieji ieškovai negali reikalauti teisėtumo kontrolės ( 47 ). Tačiau šis požiūris nekliudė Teisingumo Teismui konstatuoti įsipareigojimų neįvykdymo, susijusio su GATT susitarimo nuostatų nesilaikymu ( 48 ).

44. Tačiau visa tai neleidžia abejoti pagrindine taisykle, pagal kurią GATT susitarimas ir PPO susitarimai yra Bendrijos teisės dalis ir iš esmės privalomi Bendrijai ( 49 ). Taigi, Teisingumo Teismo teigimu, PPO normos (šiuo atveju – TRIPS sutartys) kaip sudedamoji Bendrijos teisinės sistemos dalis yra tos, kuriomis reikia remtis aiškinant Sąjungos teisės aktus ( 50 ).

3. Pirmosios šakos kryptis (teismo praktika, suformuluota sprendimuose Fediol / Komisija ir Nakajima / Taryba)

45. Atsižvelgdamas į bendrosios teismo praktikos, susijusios su GATT ir PPO susitarimų padariniais, ribotą pobūdį, Teisingumo Teismas nustatė išimtį ( 51 ), dar vadinamą „įgyvendinimo principu“ ( 52 ), pagal kurį Bendrijos teismai gali tikrinti išvestinės teisės akto teisėtumą atsižvelgdami į PPO taisyklių nuostatas, įskaitant GATT, jeigu „Bendrija ketino įgyvendinti konkretų įsipareigojimą, prisiimtą PPO srityje, arba jeigu Bendrijos akte aiškiai pateikiama nuoroda į tikslias PPO nuostatas“ ( 53 ).

46. Byloje Fediol / Komisija ieškovė ginčijo Komisijos sprendimo atmesti jos skundą, kuriuo prašoma pradėti tyrimo procedūrą dėl Argentinos prekybos veiksmų, teisėtumą. Šiuo atžvilgiu ji rėmėsi 1984 m. rugsėjo 17 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2641/84 dėl bendrosios prekybos politikos stiprinimo, visų pirma siekiant apsaugoti nuo neteisėtos prekybos veiklos ( 54 ), ir pridūrė, kad minėta veikla taip pat prieštarauja kelioms GATT nuostatoms ( 55 ). Byloje Nakajima / Taryba ieškovė, remdamasi EEB 184 straipsniu, teigė, kad antidempingo reglamento nuostatos netaikytinos, ir visų pirma tvirtino, kad šis reglamentas neatitinka tam tikrų GATT antidempingo kodekso nuostatų.

47. Kaip matyti iš Sprendimo Van Parys ( 56 ), minėti sprendimai yra dvi vienintelės bendrosios taisyklės išimtys, būdingos GATT ir PPO susitarimų sričiai, atsižvelgiant į jų pobūdį ir struktūrą, grindžiamą derybų ir abipusiškumo principais, taip pat būtinybę išsaugoti Sąjungos institucijų veiksmų laisvę.

48. Taigi pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia analizuoti atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus.

C – Dėl skundžiamo sprendimo

49. Pirmiausia noriu pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 55–57 punktuose pateikti Bendrojo Teismo motyvai daugiausia grindžiami viena iš išimčių, suformuluotų atsižvelgiantį į GATT ir PPO susitarimus, t. y teismo praktika, suformuluota Sprendime Nakajima / Taryba, o Sprendimu Fediol / Komisija remiamasi tik subsidiariai ir tik redakciniais tikslais ( 57 ). Iš esmės manau, kad skundžiamo sprendimo 58 punkte pagrindžiamas jo pirmame sakinyje esantis teiginys, pagal kurį Orhuso reglamentas priimtas siekiant įvykdyti Sąjungos įsipareigojimus, kylančius iš Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies.

50. Todėl, atsižvelgiant į tai, kad Teisingumo Teismas Sprendime Lesoochranárske zoskupenie atsisakė pripažinti bet kokį tiesioginį Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies veikimą ir kadangi atrodo, jog šiuo atsisakymu atmetama bet kokia galimybė tikrinti išvestinės teisės teisėtumą atsižvelgiant į konvencijos nuostatą, Bendrasis Teismas nusprendė taikyti išimtį, susijusią su tarptautinės sutarties „įgyvendinimu“, grindžiamą Sprendimu Nakajima / Taryba.

51. Manau, kad taip Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kuri pasireiškia dviem lygmenimis.

52. Pirmuoju lygmeniu nagrinėjama klaida pasireiškė tuo, kad teismo praktikai, susijusiai su GATT ir PPO susitarimais, priskirta universali taikymo sritis. Taigi suklysta, kai teismo praktika, susijusi su konkrečiais susitarimais, kuriems, kaip matyti iš pateiktų pastabų, būdinga savita logika ir teisės sistema, perkelta į visiškai kitokią sritį, t. y. Orhuso konvencijos sritį, siekiant patikrinti Sąjungos išvestinės teisės teisėtumą atsižvelgiant į šią konvenciją. Tačiau manau, kad motyvų, kuriais grindžiama minėta teismo praktika, negalima taikyti kitoms teisės sritims ( 58 ).

53. Teisingumo Teismas jau turėjo progą atskleisti ypatingą GATT ir PPO susitarimų taisyklių pobūdį atsižvelgiant į kitose tarptautinėse konvencijose, pvz., Konvencijoje dėl teršimo iš laivų prevencijos ( 59 ) ir Biologinės įvairovės konvencijoje ( 60 ), įtvirtintas taisykles, ir padaryti išvadą, jog minėtų taisyklių negalima perkelti į šių konvencijų sistemą. Taigi Teisingumo Teismas patikslino, kad galimybė tikrinti Bendrijos akto teisėtumą atsižvelgiant į PPO/TRIPS/TPK susitarimus neturi būti atmetama, kalbant apie konvenciją, kuri, skirtingai nei PPO sutartis, nėra griežtai grindžiama abipusiškumo ir savitarpio naudos principu ( 61 ).

54. Kartu antruoju lygmeniu Bendrasis Teismas klaidingai siekė pateisinti teisėtumo kontrolę pagal Sprendime Nakajima / Taryba nustatytą išimtį, nors tas sprendimas išreiškia šiai teisės sričiai būdingos teismo praktikos, susijusios su GATT ir PPO susitarimais, kryptį.

55. Iš tiesų, kaip Bendrasis Teismas priminė Sprendime Chiquita Brands ir kt. / Komisija, priėmus Sprendimą Nakajima / Taryba nustatyta taisykle siekiama išimtinėmis aplinkybėmis leisti asmeniui netiesiogiai remtis Bendrijos ar jos institucijų padarytu GATT ar PPO susitarimų taisyklių pažeidimu. Kaip principo, pagal kurį asmenys negali Bendrijos teisme tiesiogiai remtis PPO susitarimų nuostatomis, išimtis ši taisyklė aiškinama siaurai ( 62 ). Manau, kad šitaip apibrėžus jos taikymo sritį nelieka jokios galimybės ja remtis kitoje srityje nei GATT ir PPO susitarimų taisyklių sritis. Taigi net nebūtina nagrinėti, ar nagrinėjamos išimtys buvo teisingai taikomos šioje byloje.

56. Todėl siūlau pripažinti pirmąjį apeliacinių skundų pagrindą pagrįstu ir panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek juo antrasis ieškinio pagrindas pirmojoje instancijoje pripažintas pagrįstu ir, remiantis teismo praktika, suformuluota sprendimuose Fediol / Komisija ir Nakajima / Taryba, atlikta teisėtumo kontrolė.

57. Dėl toliau nurodytų priežasčių, kurių šalys negalėjo aptarti, nemanau, kad šią bylą būtų galima nagrinėti pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, ir ją reikėtų grąžinti Bendrajam Teismui. Tačiau jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų priimti sprendimą šioje byloje remdamasis Sprendimu Intertanko ir kt. (EU:C:2008:312), kuriuo grindžiami apeliaciniai skundai, bylos nereikėtų grąžinti Bendrajam Teismui.

V – Dėl alternatyvaus sprendimo, susijusio su teisėtumo kontrole. Pagrindas grąžinti bylą Bendrajam Teismui

A – Dėl galimybės tiesiogiai remtis konvencijos nuostatomis siekiant patikrinti Sąjungos išvestinės teisės teisėtumą

1. Dėl „tiesioginio veikimo“ kaip teisėtumo kontrolės „apsauginio skydo“

58. Neginčijama, kad Sąjungos akto galiojimas gali būti paveiktas dėl jo nesuderinamumo su tokiomis tarptautinės teisės normomis ( 63 ). Savo klasikinėje praktikoje Teisingumo Teismas tokį nesuderinamumą nustato nuosekliais etapais. Taigi nagrinėjamos taisyklės visų pirma turi būti privalomos Sąjungai ( 64 ). Be to, Teisingumo Teismas gali nagrinėti tam tikro Sąjungos teisės akto galiojimą tarptautinės sutarties atžvilgiu tik tuo atveju, kai tam neprieštarauja šios sutarties pobūdis ir bendra struktūra ( 65 ). Galiausiai, jeigu aptariamos sutarties pobūdis ir struktūra ( 66 ) leidžia vertinti Sąjungos teisės akto galiojimą šios sutarties nuostatų atžvilgiu, dar būtina, kad Sąjungos teisės akto galiojimui nagrinėti nurodytos sutarties nuostatos būtų besąlygiškos ir pakankamai tikslios pagal savo turinį, t. y. tiesiogiai veikti ( 67 ).

59. Tiesioginio veikimo sąlyga tenkinama, jeigu nuostatoje, kuria remiamasi, įtvirtintas aiškus ir tikslus įpareigojimas, kurio vykdymas ir padariniai nepriklauso nuo jokio vėlesnio akto priėmimo ( 68 ).

60. Tačiau, atsižvelgiant į esamą Sąjungos teisės būklę, atrodo, sunku tvirtinti, kad laikomasi vieno požiūrio į išvestinės teisės teisėtumo kontrolę konvencijų teisės normų atžvilgiu. Iš tiesų su šiuo klausimu susijusi teismo praktika nesudaro vientisos sistemos, priešingai, atrodo, kad jai būdingi tam tikri skirtumai, kartais virstantys nenuoseklumu.

61. Pirmiausia, kalbant apie patį tarptautinės sutarties nuostatų tiesioginio veikimo pripažinimą, pažymėtina, kad Sąjungos teismas galimybės tiesiogiai remtis sutartimis su trečiosiomis šalimis, visų pirma asociacijos sutartimis, nebuvimo srityje akivaizdžiai demonstruoja lankstumą ( 69 ). Laikantis šio požiūrio, asmenims leidžiama teisme remtis nagrinėjamomis nuostatomis, jeigu tarptautinė konvencija gali tiesiogiai paveikti jų padėtį ( 70 ). Tačiau, kaip jau nurodžiau, konkrečioje PPO susitarimų ir TRIPS bei TPK susitarimų, kurie yra specifinio pobūdžio ir struktūros, srityje šių susitarimų nuostatos nėra iš tų normų, kurių atžvilgiu Teisingumo Teismas tikrina Bendrijos institucijų aktų teisėtumą ( 71 ).

62. Minėtą „klasikinį“ požiūrį reikia vertinti atsižvelgiant į tikrąją padėtį, rodančią susitarimų, kurių šalis Sąjunga yra, įvairovę, o tai reiškia, kad šie susitarimai sukelia skirtingų padarinių Sąjungos teisėje. Iš tiesų neginčijama, kad susitarimas dėl bendradarbiavimo prekybos srityje vidaus sistemoje nesukelia tokių pačių padarinių kaip daugiašalė konvencija, kuria sukuriama bendro pobūdžio tvarka, apimanti plataus užmojo „politinius“ tikslus, kaip dažnai būna aplinkos apsaugos ir transporto teisės srityje ( 72 ). Be to, asociacijos ir partnerystės konvencijos turi svarbią ypatybę, nes jomis susiejami pagrindinių laisvių principai ( 73 ).

63. Kiek tai susiję su teisėtumo kontrole, Teisingumo Teismas kai kuriais atvejais tikrai tikrino teisėtumą atsižvelgdamas į sutarčių teisės nuostatas, tačiau išsamiau to nemotyvavo, pavyzdžiui, Sprendime IATA ir ELFAA ( 74 ), o kitais atvejais Teisingumo Teismas laikėsi griežtesnės pozicijos, pavyzdžiui, Sprendime Intertanko ir kt.

64. Savo išvadoje, pateiktoje pastarojoje byloje, generalinė advokatė J. Kokott laikėsi nuomonės, kad Jūrų teisės konvencija gali būti „kontrolės kriterijus“ išvestinės teisės aktų teisėtumui įvertinti ( 75 ). Tačiau Teisingumo Teismas nesivadovavo generalinės advokatės pasiūlytais motyvais, remdamasis tuo, kad nėra taisyklių, skirtų tiesiogiai ir iš karto taikyti asmenims ir suteikti jiems teises ar laisves, kuriomis būtų galima remtis prieš valstybes ( 76 ).

65. Taigi byloje Intertanko ir kt. patvirtinta pozicija iškėlė klausimų, nes ji prieštaravo ankstesniam sprendimui byloje Poulsen ir Diva Navigation ( 77 ), kuriame Teisingumo Teismas pripažino asmenų teisę remtis pačia Jūrų teisės konvencija kaip paprotine tarptautine teise ( 78 ).

66. Teisingumo Teismas šiek tiek patikslino galimybę remtis paprotine tarptautine teise Sprendime ATA (EU:C:2011:864), kuriame nusprendė, kad „teisės subjektas gali remtis <...> paprotinės tarptautinės teisės principais, kai siekia, kad Teisingumo Teismas išnagrinėtų tam tikro Sąjungos akto galiojimą, kiek, pirma, šie principai gali sukelti abejonių dėl Sąjungos kompetencijos priimti aptariamą aktą ( 79 ) ir, antra, aptariamas aktas gali turėti poveikį teisėms, kurias teisės subjektas turi pagal Sąjungos teisę, arba sukurti jam pareigas pagal šią teisę“ ( 80 ).

67. Galiausiai akivaizdu, kad byla, kurioje labiausiai nukrypta nuo „klasikinio“ požiūrio, yra ta, kurioje priimtas Sprendimas Biotech (EU:C:2001:523) ( 81 ). Iš tiesų Teisingumo Teismas manė, kad tai, jog tarptautinėje sutartyje yra tiesiogiai neveikiančių nuostatų, t. y. kad jomis nesuteikiamos teisės, kuriomis asmenys galėtų tiesiogiai remtis teismuose, nekliudo teismui tikrinti, ar laikomasi įpareigojimų, tenkančių Bendrijai, kaip šios sutarties šaliai ( 82 ).

68. Manau, kad tokia pozicija turi lemiamą reikšmę šioms byloms.

69. Taip pat reikia pripažinti tam tikrą neatitiktį tarp atsisakymo pripažinti galimybę tiesiogiai remtis Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalimi, pateisinamo būtinybe patvirtinti įgyvendinimo priemones, ir noro užtikrinti veiksmingą teisminę apsaugą pagal konvencijos reikalavimus, kaip nurodyta Sprendime Lesoochranárske zoskupenie ( 83 ). Teisingumo Teismas pabrėžė, kad minėtos konvencijos nuostatomis, „nepaisant to, kad jose vartojamos bendrosios sąvokos, siekiama užtikrinti veiksmingą aplinkos apsaugą“. Taigi jis nurodė nacionaliniams teismams aiškinti nacionalinę teisę taip, kad šis aiškinimas kuo labiau atitiktų Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje įtvirtintus tikslus ( 84 ). Tačiau neginčijama, kad Teisingumo Teismas, kaip institucija, taip pat privalo laikytis Orhuso konvencijos ( 85 ).

2. Dėl nustatytų reikalavimų pritaikymo, siekiant suteikti galimybę tiesiogiai remtis

70. Primenu, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika ( 86 ), Bendrija yra teisinė Bendrija, kurioje nei valstybės narės, nei jos institucijos negali išvengti jų priimtų teisės aktų atitikties pagrindinei konstitucinei chartijai, t. y. Sutarčiai, kontrolės. Teisinės Bendrijos sąvoka turi dvejopą aspektą – pirmiausia tai yra norminis aspektas, reiškiantis pareigą laikytis Sutarties, ir teisminį aspektą, suponuojantį teisminę asmenų apsaugą nuo neteisėtų išvestinės teisės aktų ( 87 ).

71. Be to, atrodo, kad Teisingumo Teismui vis sunkiau užtikrinti Sąjungai tenkančių tarptautinių įsipareigojimų vykdymą, kartu išsaugant Sąjungos teisės autonomiją, visų pirma tarptautinės aplinkos teisės srityje ( 88 ). Iš tiesų aplinkos teisė yra vienas iš teisės rengimo ir taikymo vietų daugėjimo pavyzdžių, todėl tai neišvengiamai lemia sąveikos, tarptautinius ir globalizacijos reiškinius ( 89 ). Manau, dėl šių daugialypių teisinių aplinkybių reikia laikytis lankstaus požiūrio.

72. Tiesa, kad tiesioginis veikimas reiškia principą, pagal kurį nacionaliniam teismui leidžiama taikyti tarptautinės teisės normą kaip savarankišką savo sprendimo pagrindą, jeigu ši norma nėra perkelta arba netinkamai perkelta į nacionalinę teisę ( 90 ). Sąjungos teisėje tiesioginio veikimo teorija, turinti praktinę reikšmę Sąjungos teisės ir valstybių narių teisinių sistemų santykiui, taikoma tik normoms, atitinkančioms išsamumo reikalavimą (pranc. l’exigence d’exhaustivité) ( 91 ). Taigi nepaneigiama, kad tiesioginio veikimo sąvoka būdinga asmens padėčiai nacionalinėmis teisinėmis aplinkybėmis, kai jis siekia remtis Sąjungos teise, įskaitant Sąjungai privalomas tarptautines konvencijas. Tačiau dabartiniu Sąjungos teisės raidos etapu tiesioginio veikimo teorija, kurią galima laikyti Sąjungos teisės „vaikiška liga“ ( 92 ), nebesiekiama apsaugoti jos autonomijos tarptautiniu mastu.

73. Be to, atsižvelgiant į nurodytą teismo praktiką, tiesioginio veikimo teorija nėra universalus ir privalomas principas Sąjungos teismui tikrinant Sąjungos institucijų aktus.

74. Tačiau nagrinėjant šį apeliacinį skundą reikia pažymėti, kad, taikant teismo praktiką, suformuluotą Sprendime Intertanko ir kt., ir kartu Sprendimu Lesoochranárske zoskupenie automatiškai ir be išlygų, Teisingumo Teismui tektų atmesti bet kokią Europos Sąjungos įsipareigojimų, kylančių iš Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies, teisminės kontrolės galimybę nacionaliniame ir Sąjungos teisme. Todėl teisminės apsaugos Sąjungos teisinėje sistemoje sąvoka, suprantama plačiai, kaip apimanti ne tik tiesiogines teisių gynimo priemones, bet ir prašymo priimti prejudicinį sprendimą procedūrą, gali būti iš esmės paveikta.

75. Atsižvelgiant į pateiktus svarstymus, atrodo teisėta kelti klausimą, kaip tiesioginio veikimo sąlyga keistųsi atsižvelgiant į galimybę tiesiogiai remtis tarptautinių sutarčių nuostatomis.

76. Atsižvelgiant į motyvus, kuriais Teisingumo Teismas vadovavosi byloje Air Transport Association of America ir kt. (EU:C:2011:864), galimybė tiesiogiai remtis tarptautinės teisės aktu visų pirma reikalauja išnagrinėti šį aktą atsižvelgiant į jo pobūdį, struktūrą ir tikslus, su sąlyga, kad yra nustatyta, jog šis aktas privalomas Sąjungai. Kalbant, antra, apie konkrečią tarptautinės sutarties nuostatą, kuri gali būti Sąjungos išvestinės teisės teisėtumo patikros kriterijus, daugiausia dėmesio reikėtų skirti jos savybėms.

77. Manau, kad koncepciniu požiūriu reikia aiškiai skirti atvejį, kai asmuo siekia tiesiogiai remtis tarptautinės teisės aktu, remdamasis jame įtvirtinta teise, ir Sąjungos institucijų diskrecijos kontrolę Sąjungos teisės akto derinimo ( 93 ) su tarptautine teise procese. Paprastai galimybę inicijuoti tokią kontrolę Sąjungos teismuose turi privilegijuotieji subjektai, tačiau Orhuso konvencijos atveju ji taip pat suteikiama aplinkos apsaugos organizacijoms, atitinkančioms šiuo atžvilgiu nustatytus kriterijus.

78. Siekiant neleisti, kad būtų sukurta jokiai teisminei kontrolei nepavaldi erdvė, manau, būtų pagrįsta teigti, kad, atliekant Sąjungos teisės akto atitikties tarptautinei teisei kontrolę, nuostatos, suprantamos kaip išsami, teisės šaltiniu esanti norma, tiesioginio veikimo nebuvimas neturėtų kliudyti tikrinti teisėtumo, jeigu tik to nedraudžia nagrinėjamos konvencijos ypatybės.

79. Tačiau tarptautinės teisės nuostata, kuri gali būti referencinis teisėtumo kontrolės kriterijus, neabejotinai turi turėti pakankamai aiškias, suprantamas ir tikslias sudedamąsias dalis. Vis dėlto reikia pabrėžti, kad tokia nuostata gali būti mišraus pobūdžio. Jeigu iš jos turinio galima išskirti šį reikalavimą atitinkančias dalis, turi būti įmanoma atlikti minėtą teisėtumo kontrolę.

80. Iš tiesų tarptautinės teisės nuostatoje, kuria susitariančiosioms šalims tam tikrais atžvilgiais paliekama didelė veikimo laisvė, lygiagrečiai gali būti įtvirtintos tikslios ir besąlygiškos nuostatos ( 94 ). Pažymiu, kad aplinkos teisėje tokių mišrių nuostatų pasitaiko dažnai.

81. Mano palaikomas galimybės remtis sąlygų pritaikymas taip pat neprieštarauja Teisingumo Teismo pozicijai, pagal kurią, jeigu normos nėra tiesiogiai veikiančios, pvz., PPO susitarimai, privilegijuotieji ieškovai nebegali reikalauti teisėtumo kontrolės pagal SESV 263 straipsnį. Manau, priešingai, Sprendime Vokietija / Taryba ( 95 ) išreikšta pozicija, vėliau patvirtinta Sprendimu Portugalija / Taryba (EU:C:1999:574), pagrįstai atspindi mintį, kad asmens galimybę tiesiogiai remtis ir Teisingumo Teismo galimybę atlikti teisėtumo kontrolę pirmiausia pateisina arba, atvirkščiai, tokios kontrolės atlikti neleidžia tarptautinės sutarties ypatybės ( 96 ).

82. Be to, būtinybė Teisingumo Teismo praktikoje atskirti galimybės remtis tarptautinės sutarties nuostata ir galimybės tikrinti išvestinės teisės normos galiojimą tarptautinės teisės atžvilgiu klausimus buvo nurodoma įvairiais atvejais analizuojant doktriną ( 97 ), ją yra nurodę ir generaliniai advokatai ( 98 ). Pagrįstai teigta, kad galimybės tiesiogiai remtis teorija turi būti aiškinama savarankiškai ( 99 ).

83. Visų pirma kai kurie autoriai mano, kad klausimas, ar tarptautinis susitarimas suteikia asmenims teisių, neturi reikšmės vertinant, ar nagrinėjama nuostata priklauso taisyklėms, kuriomis Teisingumo Teismas remiasi atlikdamas Sąjungos teisės aktų teisėtumo kontrolę ( 100 ).

84. Taigi reikia patikrinti, ar Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis atitinka galimybės ja remtis reikalavimus.

B – Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis kaip norma, kuria galima remtis teisėtumo kontrolės tikslais

85. Visų pirma reikia priminti, kad Orhuso konvenciją, laikomą „aplinkos demokratijos ramsčiu“ ( 101 ), Bendrija pasirašė ir vėliau patvirtino Sprendimu 2005/370. Kaip mišri sutartis, kurią vienu metu sudarė Sąjunga ir jos valstybės narės, ši konvencija nuo to laiko yra sudedamoji Sąjungos teisinės sistemos dalis ( 102 ). Taigi ši konvencija yra privaloma Sąjungai, kaip ir jos teisėkūros, vykdomosioms ir teisminėms institucijoms.

86. Teisingumo Teismas jau patvirtino savo kompetenciją aiškinti Orhuso konvencijos nuostatas ( 103 ) ir šiuo klausimu priėmė nemažai prejudicinių sprendimų dėl išaiškinimo, taip pat bylose dėl įsipareigojimų neįvykdymo ( 104 ).

87. Orhuso konvencija piliečiams aplinkos srityje suteikiamos trys procedūrinės teisės ( 105 ), tačiau joje įtvirtinti ir reikalavimai. Taigi joje numatyta, kad kiekvienas asmuo privalo „saugoti aplinką ir gerinti jos būklę dėl dabartinių ir būsimų kartų gerovės“. Kadangi Orhuso konvencijoje pripažįstamos teisės susijusios su aplinkos apsaugos tikslais, ji yra procedūrinio pobūdžio dokumentas. Iš tiesų aplinkos apsauga įmanoma tik tuo atveju, jeigu suinteresuotieji asmenys turi realias priemones veikti labai plačioje konvencijos apimamoje srityje. Taigi Orhuso konvencija yra „pilietinio dalyvavimo teisių“ šaltinis, joje kodifikuojamos aplinkos srities procedūrinės teisės.

88. Todėl, skirtingai nei, pavyzdžiui, PPO sutartis, Orhuso konvencija nėra grindžiama abipusiškumo ir susitariančiųjų šalių savitarpio naudos principu ( 106 ).

89. Priešingai, Orhuso konvencija siekiama leisti valdžios institucijoms ir piliečiams prisiimti asmeninę ir kolektyvinę atsakomybę siekiant saugoti ir gerinti aplinką esamų ir būsimų kartų gerovės ir sveikatos labui ( 107 ). Tai nėra techninė sutartis aplinkos srityje, ja žmogaus teisė į aplinką išreiškiama pačiu oficialiausiu požiūriu. Todėl beveik neabejotina, kad kai kurios jos nuostatos nėra tiesiogiai taikomos („self-executing“). Tai paaiškina, kodėl yra svarbios nacionalinės nuostatos, priimtos siekiant užtikrinti šių tarptautinių nuostatų veiksmingumą vidaus teisėje, taigi ir šių normų teisėtumo kontrolės būtinybę.

90. Konkrečiai kalbant apie Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį, pasakytina, kad šioje nuostatoje įtvirtinta galimybė ginčyti nacionalinės aplinkos teisės nuostatų pažeidimą.

91. Teisingumo Teismas Sprendime Lesoochranárske zoskupenie tikrai pripažino, kad minėto straipsnio nuostatose „nėra jokio aiškaus ir tikslaus įpareigojimo, kuris galėtų tiesiogiai reguliuoti asmenų teisinę situaciją“ ( 108 ). Šiuo požiūriu minėta nuostata akivaizdžiai priklausoma nuo paskesnio akto priėmimo ir asmenys negali ja remtis. Iš tiesų Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje susitariančiosioms šalims suteikiama galimybė apibrėžti kriterijus, pagal kuriuos visuomenės nariams gali būti suteikta teisė kreiptis į teismą.

92. Vis dėlto manau, kad 9 straipsnio 3 dalis yra „mišri nuostata“, nes joje susitariančiosioms šalims taip pat įtvirtintas įpareigojimas pasiekti rezultatą, kurį galima aiškiai nustatyti.

93. Pats Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad „[9 straipsnio 3 dalies] nuostatomis, nepaisant to, kad jose vartojamos bendrosios sąvokos, siekiama užtikrinti veiksmingą aplinkos apsaugą“ ( 109 ). Ši apsauga Orhuso konvencijos 9 straipsnyje pasireiškia procesinės tvarkos, taikomos ieškiniams, skirtiems apsaugoti iš pačios konvencijos kylančias „pilietinio dalyvavimo teises“, nustatymu. Be to, Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti kartu su jos 1 straipsniu, kuriuo kiekviena susitariančioji šalis įpareigojama užtikrinti teises kreiptis į teismą aplinkos klausimais.

94. Bet kuriuo atveju Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje įtvirtintos taisyklės mišrus pobūdis nacionaliniu lygmeniu pasireiškia teisės aktų leidėjui suteikta diskrecija nustatyti tam tikrus kriterijus, kuriuos turi atitikti organizacija, kad galėtų ginčyti aplinkos teisės pažeidimą. Vis dėlto manau, nepaneigiama, kad pareiga užtikrinti galimybę kreiptis į teismą yra pakankamai aiški, kad neleistų normos, kurios tikslas ar poveikis yra neįtraukti kai kurių viešosios valdžios institucijų ne pagal teisėkūros procedūrą priimtų sprendimų į kontrolės, kurią turi atlikti nacionaliniai teismai, sritį.

95. Manau, kad, atsižvelgiant į 9 straipsnio 3 dalies tikslą ir struktūrą, iš dalies tai yra pakankamai aiški norma, kad galėtų būti teisėtumo kontrolės pagrindas, kalbant apie organizacijų, galinčių pareikšti ieškinius pagal nacionalinės ar Sąjungos teisės aktus, galimybę kreiptis į teismą. Todėl Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis gali būti referencinis kriterijus vertinant Sąjungos institucijų aktų teisėtumą.

VI – Subsidiari analizė, susijusi su teisėtumo kontrole

A – Pradinės pastabos

96. Ir tuo atveju, jeigu byla bus grąžinta Bendrajam Teismui, ir jeigu Teisingumo Teismas manytų, kad gali išnagrinėti bylą iš esmės, manau, yra būtina subsidiariai pateikti kelias pastabas, susijusias su Orhuso reglamento teisėtumo patikra, atsižvelgiant į Orhuso konvenciją.

97. Šiuo klausimu reikia patikslinti, kad ši bylų grupė susijusi ne su bendrosiomis galimybės kreiptis į teismą sąlygomis pagal SESV 263 straipsnį aplinkos teisės srityje, nes jomis siekiama išsiaiškinti, ar Sąjungos teisės aktų leidėjas teisingai apibrėžė teisių gynimo priemones atsižvelgiant į Orhuso konvencijos reikalavimus, apribodamas sąvoką „aktai“, o tiksliau – ar šiomis aplinkybėmis jis galėjo nesuteikti reikalaujamos galimybės kreiptis į teismą dėl Sąjungos institucijų visuotinai taikomų aktų, priimtų ne pagal teisėkūros procedūrą. Iš tiesų, kaip matyti iš Orhuso reglamento parengiamųjų dokumentų, pasirašydama Orhuso konvenciją, Europos bendrija įsipareigojo suderinti savo teisės aktus su konvencijos reikalavimais, susijusiais su galimybe kreiptis į teismą.

B – Komisijos argumentai, susiję su antruoju apeliacinio skundo pagrindu

98. Apeliaciniame skunde Komisija pateikia antrąjį pagrindą, siejamą su tuo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai aiškino Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį. Ji tvirtina, kad šia nuostata susitariančiosioms šalims siūloma alternatyva, nes jos įpareigojamos užtikrinti administracines arba teismines peržiūros procedūras. Taigi Bendrasis Teismas, prieš konstatuodamas, kad Orhuso reglamento 10 straipsnio 1 dalis neatitinka konvencijos 9 straipsnio 3 dalies, turėjo patikrinti bent tai, ar ieškovės galėjo pradėti teismo procesą dėl nagrinėjamos individualiai taikomos priemonės Nyderlanduose arba Sąjungoje. Komisija primena, kad pagal Direktyvos 2008/50 33 straipsnį Nyderlandų Karalystė laikiną nuostatą, leidžiančią nukrypti nuo minėtos direktyvos reikalavimų, į nacionalinę teisę perkėlė 2009 m. rugpjūčio 19 d. nutarimu ( 110 ). Taigi, Komisijos teigimu, aplinkos apsaugos organizacijos turėjo galimybę kreiptis į nacionalinį teismą dėl perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių. Dėl sprendimo nukrypti galiojimo nagrinėjimo galėjo būti pateiktas prejudicinis klausimas.

99. Bet kuriuo atveju, Komisijos nuomone, neatrodo, kad Orhuso reglamento 10 straipsnio 1 dalis yra vienintelė nuostata, kuria įgyvendinama Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis. Jos teigimu, tai, kad šiuo straipsniu patikros procedūra taikoma tik individualiai taikomiems aktams, įrodo, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, kad visuotinai taikomų aktų atveju teisinės priemonės yra pakankamos, kad būtų laikomasi Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies reikalavimų.

C – Dėl aplinkos teisės pažeidimų kontrolės, atsižvelgiant į Orhuso konvenciją, buvimo

100. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tarptautinė sutartis turi būti aiškinama pagal joje vartojamas sąvokas ir tikslus. 1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės ir 1986 m. kovo 21 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių tarp tarptautinių organizacijų ir valstybių arba tarp tarptautinių organizacijų 31 straipsnyje, kuriame reglamentuojama bendroji paprotinė tarptautinė teisė šioje srityje, šiuo klausimu patikslinama, kad sutartis turi būti aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastą reikšmę ir į sutarties objektą bei jo tikslą ( 111 ).

101. Iš Orhuso konvencijos preambulės matyti, kad, atsižvelgdamos į būtinybę saugoti, tausoti ir gerinti aplinkos būklę, susitariančiosios šalys pripažino galimybės piliečiams kreiptis į teismą aplinkos klausimais svarbą ir suprasdamos, kad jiems gali prireikti pagalbos savo teisėms įgyvendinti. Be to, iš tos pačios preambulės aišku, kad šalys turėjo bendrą norą, kad visuomenė, įskaitant organizacijas, turėtų galimybę naudotis veiksmingais teisminiais mechanizmais, kad būtų apsaugoti jų teisėti interesai ( 112 ). Taigi Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies nuostatų taikymo sritį, kurią jai norėjo suteikti šios konvencijos autoriai, reikia vertinti atsižvelgiant į minėtus tikslus.

102. Galimybė kreiptis į teismą 9 straipsnyje numatyta trim atvejais, išvardytais šio straipsnio 1 dalyje (ieškinys, susijęs su galimybe gauti informaciją), 2 dalyje (ieškinys dėl bet kokio sprendimo, susijusio su konkrečia veikla aplinkos srityje) ir 3 dalyje (galimybė pradėti administracines arba teismines procedūras siekiant ginčyti asmenų ar valdžios institucijų veiksmus ar neveikimą ( 113 ), sudarančius aplinkos teisės pažeidimą). Apskritai norėčiau priminti ypatingą Orhuso konvencijos 9 straipsnio vaidmenį, nes juo išreiškiama, viena, konvencija ir nacionaline teise suteikiamos teisės į informaciją ir dalyvavimą sprendimų priėmimo procese garantija ir, kita, objektyvios teisinės tvarkos apsaugos būdas ( 114 ).

103. Kalbant apie Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies taikymą asmenims, reikia pažymėti, kad šioje nuostatoje leidžiama vidaus teisėje nustatyti konkrečius kriterijus, kuriuos turi atitikti visuomenės nariai, galintys ginčyti aplinkos teisės pažeidimus. Taigi aišku, kad konvencijos šalys gali įgyvendinti joms pripažįstamą diskreciją remdamosi šių asmenų kvalifikavimu. Todėl atrodo pagrįsta teigti, kad 9 straipsnio 3 dalimi nesiekta aplinkos teisėje įtvirtinti actio popularis ( 115 ).

104. Tačiau dėl konvencijos 9 straipsnio 3 dalies taikymo srities ratione materiae norėčiau pabrėžti, kad šią nuostatą reikia aiškinti atsižvelgiant į minėtus tikslus, kuriais siekiama užtikrinti veiksmingus visuomenės interesų apsaugos mechanizmus ( 116 ).

105. Be to, 9 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti kartu su reikalavimais, taikomais pagal tos pačios nuostatos 4 ir 5 dalis. Iš tikrųjų pagal minėtas nuostatas numatytomis procedūromis turi būti suteikiamos pakankamos ir veiksmingos teisių gynimo priemonės; jos turi būti objektyvios, teisingos, pasiūlytos laiku ir ne per brangios. Viešumo reikalavimas aiškiai matyti iš konvencijos 9 straipsnio 5 dalies.

106. Todėl susitariančiosios šalys privalo patvirtinti ypač veiksmingą mechanizmą, o ne tik pasirinkti skirtingų rūšių procedūras. Taigi manytina, kad konvenciją pasirašiusios šalys turi diskreciją nustatyti procedūras, tačiau įpareigojimas nustatyti administracines arba teismines teisių gynimo priemones turi būti įvykdytas pagal konvencijos reikalavimus siekiant užtikrinti galimybę ginčyti aplinkos teisės pažeidimus pagal jos 9 straipsnio 3 dalį. Darytina išvada, kad minėto įpareigojimo įgyvendinimą reikia vertinti atsižvelgiant į veiksmingos galimybės kreiptis į teismą reikalavimą. Šitokį aiškinimą patvirtina ir Orhuso konvencijos 9 straipsnio pavadinimas „Teisė kreiptis į teismus“.

107. Toliau nagrinėsiu pagrindinę Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies sąvoką, t. y. akto, kuris gali būti tikrinamas, sąvoką.

108. Ši sąvoka tikrai nėra apibrėžta Orhuso konvencijoje. Aiškinant 9 straipsnio 3 dalį pažodžiui negalima teigti, kad ši sąvoka palikta susitariančiosioms šalims pripažintai diskrecijai. Be to, pačioje nuostatoje nereikalaujama, kad nurodyti aktai būtų teisiškai privalomi. Taigi doktrinoje sutarta pripažinti, kad minėta nuostata apima visus nacionalinės ( 117 ) aplinkos teisės ( 118 ) nuostatų pažeidimo atvejus.

109. Tačiau iš pirmo žvilgsnio labai plačią Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies taikymo sritį, atsižvelgiant a fortiori į to paties straipsnio 1 ir 2 dalis, galima apriboti. Iš tiesų konvencijos 9 straipsnio 3 dalies taikymo sritis ratione materiae apribota jos 2 straipsnio 2 dalies d punkto pirma pastraipa, iš kurios aišku, kad konvencija netaikoma pagal teisėkūros procedūrą priimtiems aktams. Pagal minėtą nuostatą sąvoka „valstybės institucija“, kurios aplinkos teisei prieštaraujantys aktai gali būti ginčijami, neapima institucijų, vykdančių teisminius ir teisėkūros įgaliojimus.

110. Taigi aišku, kad Orhuso konvenciją pasirašiusios šalys ketino į jos taikymo sritį įtraukti tik ne pagal teisėkūros procedūrą priimtas priemones.

111. Kitaip tariant, išskyrus pagal teisėkūros procedūrą priimtus aktus, į Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies taikymo sritį patenka visų kitų rūšių aktai, priimti asmenų ir valdžios institucijų, nesvarbu, ar jie būtų taikomi visuotinai, ar individualiai.

112. Kitos aplinkybės patvirtina šią analizę.

113. Visų pirma labai svarbu paminėti, kad Teisingumo Teismas, aiškindamas sąvoką „pagal teisėkūros procedūrą priimtas aktas“, kiek tai susiję su Orhuso konvencijos įgyvendinimu, yra linkęs išsaugoti Orhuso konvencijos 9 straipsnio effet utile ( 119 ). Teisingumo Teismas įvairias Sąjungos teisės nuostatas aiškina atsižvelgdamas į Orhuso konvencijos, su kuria Sąjungos teisės aktai turi būti „teisingai suderinti“ ( 120 ), tikslus ir turėdamas juos omenyje. Šis požiūris turi esminę reikšmę Orhuso reglamento aiškinimui konvencijos atžvilgiu.

114. Be to, reikėtų pateikti nuorodą į Orhuso konvencijos nuostatų laikymosi analizės komiteto priimtą poziciją, pagal kurią susitariančiosios šalys neturi galimybės nustatyti naujų ar išlaikyti esamų tokių griežtų kriterijų, dėl kurių nevyriausybinėms organizacijoms būtų kliudoma ginčyti veiksmus ar neveikimą, kuriais pažeidžiamos nacionalinės nuostatos, susijusios su aplinkos apsauga ( 121 ). Tai aiškiai atitinka Teisingumo Teismo poziciją minėtoje jo praktikoje ( 122 ). Be to, komitetas išreiškė abejonių dėl to, ar Sąjunga laikosi konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje įtvirtintų sąlygų ( 123 ).

115. Galiausiai, nors, remiantis teismo praktika, Orhuso konvencijos aiškinimo vadovas neturi privalomosios galios ( 124 ), juo galima remtis aiškinant atitinkamas konvencijos nuostatas ( 125 ). Neseniai priimtame Sprendime Fish Legal ir Shirley ( 126 ) Teisingumo Teismas sistemingai rėmėsi minėtu vadovu, aiškindamas 2003 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/4/EB dėl visuomenės galimybės susipažinti su informacija apie aplinką ir panaikinančią Tarybos direktyvą 90/313/EEB ( 127 ) Orhuso konvencijos požiūriu. Tačiau vadove paaiškinama ir rekomenduojama galimybės kreiptis į teismą sąlygas aiškinti plačiai, pagal Orhuso konvencijos tekstą ir esmę. Iš tiesų, kalbant apie aktus, kurie gali būti tikrinami, iš vadovo matyti, kad visuomenės nariai turi teisę ginčyti nacionalinės aplinkos teisės pažeidimus, net „nepaisant to, ar jie susiję su vieša informacija ir konvencijoje užtikrinama dalyvavimo teise“ ( 128 ). Be to, remiantis juo darytina išvada, kad Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje numatyta kontrolė ( 129 ) grindžiama principu „citizen enforcement“ („piliečiai taiko teisę“) tiesioginiu ir netiesioginiu požiūriu ( 130 ).

D – Dėl aplinkos teisės pažeidimų kontrolės apimties Orhuso reglamente

116. Siekiant išaiškinti Sąjungos teisės nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą ir ja siekiamus tikslus, bet ir jos kontekstą bei Sąjungos teisės nuostatų visumą ( 131 ).

117. Visų pirma, siekiant įvertinti iš Orhuso konvencijos kylančių konkrečių įpareigojimų vykdymą Sąjungos teisėje, reikėtų turėti omenyje tai, kad konvencijos, kuri yra mišrus dokumentas, padariniai patikslinti Europos bendrijos deklaracijoje, pridėtoje prie Sprendimo 2005/370. Iš jos aiškiai matyti, kad pasirašant konvenciją galiojančių teisinių priemonių nepakako visiems iš Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies kylantiems įpareigojimams įvykdyti, nes jie buvo susiję su asmenų ar valdžios institucijų, išskyrus konvencijos 2 straipsnio 2 dalies d punkte nurodytas institucijas, veiksmų ar neveikimo ginčijimu. Todėl valstybės narės lieka atsakingos už šių įpareigojimų vykdymą, kol Bendrija priims nuostatas, kuriomis būtų užtikrinamas jų vykdymas.

118. Tačiau, kaip jau minėjau, iš Orhuso reglamento teisėkūros darbų aišku, kad šiuo reglamentu Bendrijos teisę siekta suderinti su konvencijos nuostatomis ( 132 ). Aišku, konvencijos taikymas Sąjungos lygmeniu reiškia, kad turi būti priimti kiti išvestinės teisės aktai ( 133 ). Tačiau, nors Orhuso reglamentu padedama siekti aplinkos apsaugos politikos tikslų, jo pagrindinis tikslas yra papildyti konkrečius galimybės kreiptis į teismą aspektus iš anksto nustatytoje Bendrijos sistemoje, atsižvelgiant į Orhuso konvencijos 9–13 straipsnius ( 134 ). Tai yra dar svarbiau, nes direktyvos dėl galimybės kreiptis į teismą projektas kol kas nėra tapęs Sąjungos teisės dalimi ( 135 ).

119. Todėl Orhuso reglamento teisėtumo kontrolė atsižvelgiant į to paties pavadinimo konvenciją yra dar svarbesnė dabartinėje Sąjungos teisės stadijoje, kai Sąjunga privalo visapusiškai vykdyti įsipareigojimus, įgyvendindama iš Orhuso konvencijos kylančias pareigas.

120. Tokiomis aplinkybėmis siūlau atmesti Komisijos argumentus, susijusius su būtinybe išsamiai išnagrinėti veiksmingos teisminės apsaugos sistemą Sąjungos teisėje. Nepaneigiama, kad asmenų teisminė apsauga Sąjungos bylinėjimosi sistemoje užtikrinama ne tik įvairiomis tiesioginėmis teisių gynimo priemonėmis, bet ir taikant prašymo priimti prejudicinį sprendimą procedūrą. Tačiau šis prašymo priimti prejudicinį sprendimą mechanizmas negali panaikinti ir užpildyti spragų, atsirandančių dėl Sąjungos teisės aktų leidėjo ribojamojo požiūrio, kurio jis laikėsi įgyvendindamas susitarimo, kurio šalis yra Sąjunga, nuostatą.

121. Priešingai nei Komisija, manau, kad numačius teisių gynimo būdus dėl „aplinkos teisei prieštaraujančių priemonių“ daugiausia nacionaliniu lygmeniu, valstybėms narėms būtų iš naujo perduota Sąjungai tenkanti atsakomybė. Tačiau Sąjunga neturi reikalauti, kad valstybės narės užtikrintų atitinkamo lygmens kontrolę, siekiant panaikinti išvestinės teisės spragas. Iš tiesų, priėmusi Orhuso reglamentą, Sąjunga išlieka visiškai atsakinga už įsipareigojimų, tenkančių jai pagal Orhuso konvenciją, vykdymą.

122. Tačiau nesunkiai pripažįstu, kad vertinti iš Orhuso konvencijos kylančių įsipareigojimų įgyvendinimo atitiktį reikėtų kitaip, jeigu šis įgyvendinamas būtų vykdomas direktyvomis, užtikrinant jį dviem etapais, t. y. priimant šias direktyvas ir perkeliant jas į valstybių narių teisę ( 136 ).

123. Toliau kalbant apie galimybės kreiptis į teismą apimtį Orhuso reglamente, reikia pripažinti, kad Orhuso reglamento 10 straipsnio 1 dalyje šis tikslas išreiškiamas kvalifikuotiems subjektams, t. y. visuomenei atstovaujančioms asociacijoms, suteikiant galimybę pateikti prašymą dėl aplinkos teisei prieštaraujančio akto peržiūros organizacijos viduje. Iš parengiamųjų dokumentų aiškiai matyti, kad ši patikra numatyta siekiant nepažeisti teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo pagal sutartį, pagal kurią asmuo gali pateikti ieškinį Teisingumo Teisme dėl tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijusių sprendimų ( 137 ).

124. Taikymo asmenims požiūriu, Orhuso reglamento 10 straipsnyje nustačius peržiūros procedūrą, galimybė kreiptis į teismą palengvinta nevyriausybinėms organizacijoms, nes jos neprivalo nurodyti pakankamo intereso ar teisės pažeidimo, kad galėtų pasinaudoti šia teise pagal SESV 263 straipsnį. Taigi reglamente šios grupės pripažįstamos adresatais ( 138 ).

125. Tačiau taikymo srities ratione materiae požiūriu galimų ginčų per „peržiūros“ procedūrą taikymo sritis, atsižvelgiant į Orhuso reglamento 10 straipsnį, aiškinamą kartu su jo 2 straipsnio 1 dalies g punktu, apibrėžta kaip apimanti „Bendrijos institucijos ar organo priimtas individualiai taikomas priemones pagal aplinkos apsaugos teisę, kurios yra teisiškai įpareigojančios ir turi išorinį poveikį“. Be to, priemonė, kuri gali būti ginčijama vykdant tokią „peržiūrą“, pagal Orhuso reglamento 2 straipsnio 2 dalį apibrėžiama kaip neapimanti administracinių aktų, kuriuos Sąjungos institucija ar organas priėmė kaip „vykdantis administracinės priežiūros organo funkcijas“.

126. Šiuo klausimu pažymiu, kad pradinėje reglamento pasiūlymo redakcijoje sąvoka „aktas“ buvo apibrėžiama kaip apimanti „visas administracines priemones, kurias Bendrijos institucija ar organas priėmė pagal aplinkos teisę ir kurios turi privalomąjį ir išorinį poveikį“ ( 139 ). Sąvoka „individualiai taikomi administraciniai“ aktai atsirado tik Tarybai priėmus bendrąją poziciją ( 140 ) ir buvo patvirtinta Parlamento per antrąjį svarstymą ( 141 ) to niekaip nemotyvavus.

127. Kadangi nėra jokios sąvokos „administracinis aktas“ apibrėžties kituose Sąjungos teisės šaltiniuose, Orhuso reglamente, kurio taikymo sritį sunku apibrėžti, kalbama apie apibrėžtį ad hoc ( 142 ). Tačiau man atrodo aišku, kad teisės aktų leidėjas turėjo ketinimą apriboti peržiūros procedūros taikymo sritį.

128. Tiesa, Orhuso reglamento 2 straipsnio g punkte aktas apibrėžtas kaip apimantis priemonę, patvirtintą „pagal aplinkos apsaugos teisę“. Taigi pastaroji sąlyga suformuluota plačiai, atsižvelgiant į SESV 191 straipsnio tikslus ( 143 ). Be to, tiesa, kad, remiantis teismo praktika, visuotinis ( 144 ) arba individualus sprendimo pobūdis vertinamas pagal jo turinį siekiant nustatyti, ar jo nuostatos gali individualiai ir tiesiogiai paveikti suinteresuotųjų asmenų padėtį ( 145 ). Pagal Orhuso reglamentą šis skirtumas iš esmės priklauso nuo sąvokos „teisės aktas“ aiškinimo pagal Orhuso konvenciją, dėl kurios aiškinimo pateikiau lygiagrečią išvadą bylose Taryba ir Komisija / Stichting Natuur en Milieu ir Pesticide Action Network Europe (C‑404/12 P ir C‑405/12 P) ( 146 ).

129. Tačiau nepaneigiama, kad peržiūros procedūra ( 147 ) taikoma tik individualiems sprendimams, sukeliantiems teisinių padarinių, turinčių įtakos jų adresatų interesams. Visų pirma labai ribotą ginčų dėl aplinkos teisės pažeidimų pagal Orhuso konvencijos 10 straipsnį aprėptį per posėdį patvirtino Komisija, kuriai pavyko, ir gana sunkiai, pateikti vienintelį konkretaus peržiūros procedūros taikymo pavyzdį, t. y. leidimą rinkai pateikti GMO. Be to, reikia pripažinti, kad atrodo, jog GMO sritis ir chemijos produktų pateikimas rinkai pagal REACH reglamentą ( 148 ) yra pagrindinė sritis, kuriai peržiūros procedūra yra taikoma veiksmingai ( 149 ). Taigi Komisijos praktika patvirtina ribojamąjį Orhuso reglamento aiškinimą ( 150 ).

130. Galiausiai reikia pažymėti, kad pagal Orhuso reglamento 12 straipsnį Teisingumo Teisme reiškiami ieškiniai susiję ne su ginčijamu administraciniu aktu, bet su institucijos ar organo, kuriems pateiktas peržiūros organizacijos viduje prašymas, atsakymu. Taigi nevyriausybinė organizacija galėtų prašyti nagrinėjimo iš esmės tik pateikdama neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, pavyzdžiui, tokį, kuris pateiktas šiose bylose.

131. Todėl reikia pripažinti, kad Orhuso reglamento 10 straipsniu iš Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies kylantys įsipareigojimai įgyvendinti neišsamiai ( 151 ).

132. Dėl nurodytų motyvų, susijusių su Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies aiškinimu, pažymėtina, kad šios išvados nepaneigia Orhuso konvenciją pasirašiusioms šalims suteiktos diskrecijos apimtis. Iš tiesų, pripažinęs tokią diskreciją įgyvendinant Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį (ir, pavyzdžiui, Direktyvos 96/61/EB ( 152 ) 15a straipsnį) ( 153 ), Teisingumo Teismas siekė labai apsaugoti konvencijos effet utile ir tikslus, atsižvelgiant į valstybėms narėms tenkančius įgyvendinimo įpareigojimus ( 154 ). Todėl nemanau, kad pačios Sąjungos atžvilgiu būtų galima laikytis kitokio požiūrio ( 155 ).

133. Atsižvelgdamas į visus pateiktus svarstymus, manau, kad Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime padarė pagrįstą išvadą, kad reikia patenkinti Orhuso reglamento 10 straipsnio ir 2 straipsnio 1 dalies g punkto neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą. Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų nagrinėti šį klausimą, siūlau atmesti Komisijos apeliacinio skundo antrąjį pagrindą.

E – Papildomi svarstymai

134. Jeigu tarptautinė sutartis, laikoma asmenų teisių šaltiniu, neveiktų tiesiogiai, gali būti naudinga remtis Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principu kaip priemone, leidžiančia šiai sutarčiai suteikti poveikį.

135. Iš esmės aiškinti išvestinę teisę pagal Bendrijai privalomas tarptautines sutartis turi pats Sąjungos teismas ( 156 ). Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos teisės nuostatos turi būti aiškinamos kuo labiau atsižvelgiant į tarptautinių susitarimų, kurių šalis yra Sąjunga, tekstą ir tikslą ( 157 ). Toks „suderintas aiškinimas“ ( 158 ) tarptautinės teisės atveju turi apribojimą, pagal kurį minėtas principas „taikomas tik tais atvejais, kai nagrinėjamas tarptautinis susitarimas turi viršenybę atitinkamo Bendrijos teisės akto atžvilgiu“ ( 159 ). Taigi iš principo toks aiškinimas šioje byloje yra galimas.

136. Tačiau Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo metodas gali būti taikomas tik jeigu ginčijama nuostata yra nepakankamai aiški arba, atsižvelgiant į nuostatos arba pagrindinio akto, kurio dalis ji yra, kontekstą, pobūdį ar struktūrą gali būti aiškinama įvairiai. Tačiau, atsižvelgiant į pateiktas pastabas, taip nėra Orhuso reglamento 10 straipsnio atveju, nes iš jo aiškiai matyti noras iš jo taikymo srities pašalinti visuotinio taikymo aktus.

137. Be to, kaip ir taisyklės, taikomos aiškinant nacionalinę teisę, teisę atitinkantis aiškinimas yra ribojamas bendrųjų teisės principų ir principo, pagal kurį neleidžiamas aiškinimas contra legem ( 160 ). Tačiau, mano nuomone, dėl to, kad Orhuso reglamento taikymo sritimi galimybė kreiptis į teismą ribojama pernelyg siaurai (atsižvelgiant į Orhuso konvencijos taikymo sritį) apibrėžus aktą, kuriam gali būti taikoma peržiūros procedūra, teisę atitinkantis aiškinimas šioje byloje nėra galimas.

VII – Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo

138. Aplinkos apsaugos organizacijos bylose C‑401/12 P–C‑403/12 P pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą, kurį pavadino „sąlyginiu“, nes jis būtų pateiktas tik „tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas nepatenkintų triplike pateiktų reikalavimų“. Šiuo klausimu minėtos organizacijos remiasi vieninteliu pagrindu, susijusiu su tuo, kad Bendrasis Teismas klaidingai pripažino Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje esančios sąvokos „aktai“ tiesioginį veikimą.

139. Taryba, Komisija ir Parlamentas sutaria, kad toks „sąlyginis“ priešpriešinis apeliacinis skundas ( 161 ) nepriimtinas. Kiek tai susiję su bylos esme, jie siūlo organizacijų argumentus atmesti kaip nepagrįstus. Be to, jie pažymi, kad organizacijos neprašo panaikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies ir iš tikrųjų reikalauja priimti naują sprendimą, kuriuo būtų patvirtintas skundžiamas sprendimas, tik remiantis kitokiais motyvais.

140. Iš pradžių norėčiau pažymėti, kad savo argumentais organizacijos prašo „panaikinti skundžiamą sprendimą ir Komisijos sprendimą dėl nepriimtinumo“. Dėl to, kad aplinkos apsaugos organizacijos prašo Teisingumo Teismo pripažinti, jog sąvoka „aktas“ veikia tiesiogiai, taip sudarant galimybę patikrinti Orhuso reglamento galiojimą, jos nesiekia „papildyti“ skundžiamo sprendimo. Iš tiesų, jeigu kaltinimas, susijęs su tiesioginio veikimo nepripažinimu, būtų pripažintas pagrįstu, reikėtų panaikinti visus Bendrojo Teismo, teisėtumo nagrinėjimą grindusio sprendimais Fediol / Komisija ir Nakajima / Taryba, pateiktus motyvus. Taigi minėtos organizacijos abejoja Sprendimu Lesoochranárske zoskupenie, tačiau nepateikia teisinių argumentų konkrečiai šiam reikalavimui pagrįsti. Iš esmės iš rašytinių dokumentų visai neaišku, kaip tiesioginio veikimo pripažinimas galėtų paveikti Orhuso reglamento teisėtumo kontrolę.

141. Tačiau nepriimtinu reikėtų laikyti tokį apeliacinį skundą, kuriame nepateikiami argumentai, kuriais konkrečiai siekiama nustatyti Bendrojo Teismo sprendime padarytą teisės klaidą ( 162 ). Tai pasakytina apie šį priešpriešinį apeliacinį skundą, kuriuo šalys iš esmės kaltina Bendrąjį Teismą nepriėmus sprendimo dėl vieno aspekto, tačiau nenurodo jokios iš to išplaukiančios teisės klaidos. Iš esmės, nors tai yra priešpriešinis apeliacinis skundas, jis negali būti teisinio vertinimo objektas, leidžiantis Teisingumo Teismui įvykdyti nagrinėjamoje srityje jam tenkančią užduotį ir taip atlikti teisėtumo kontrolę ( 163 ).

142. Todėl siūlau priešpriešinį apeliacinį skundą atmesti kaip nepriimtiną.

VIII – Išvada

143. Teisingumo Teismui siūlau: — panaikinti Bendrojo Teismo sprendimą Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverantreiniging (T‑396/09, EU:T:2012:301), kiek juo pripažintas pagrįstu pirmojoje instancijoje pateiktas antrasis ieškinio pagrindas ir, remiantis teismo praktika, suformuluota sprendimuose Fediol / Komisija (70/87, EU:C:1989:254) ir Nakajima / Taryba (69/89, EU:C:1991:186), patikrintas teisėtumas, — grąžinti bylą Bendrajam Teismui, — atmesti priešpriešinį apeliacinį skundą sujungtose bylose C‑401/12 P– C‑403/12 P, — atidėti sprendimo dėl bylinėjimosi išlaidų priėmimą.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) OL L 124, p. 1.

( 3 ) Šie apeliaciniai skundai glaudžiai susiję su kita apeliacinių skundų grupe bylose Taryba ir Komisija / Stichting Natuur en Milieu ir Pesticide Action Network Europe (C‑404/12 P ir C‑405/12 P), kuriose šiandien taip pat pateiksiu savo išvadą.

( 4 ) Kaip generalinis advokatas P. Maduro siūlė savo išvadoje byloje, kurioje priimtas 2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas FIAMM ir kt. / Taryba ir Komisija (C‑120/06 P ir C‑121/06 P, EU:C:2008:476), terminologiniu požiūriu apie tiesioginį veikimą kalbama, kai Sąjungos teisė įgyvendinama valstybėse narėse, o apie „galimybę tiesiogiai remtis“ – tarptautinių sutarčių normų atveju. Taip pat žr. J. Dutheil de la Rochère „L’effet direct des accords internationaux“, leidinyje Court of Justice and the Construction of Europe, 2013.

( 5 ) 2006 m. rugsėjo 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1367/2006 dėl Orhuso konvencijos nuostatų taikymo Bendrijos institucijoms ir organams (OL L 264, p. 13). Pagal šio reglamento 1 straipsnį jo tikslas yra prisidėti prie įsipareigojimų, kylančių iš Orhuso konvencijos, įgyvendinimo, nustatant taisykles dėl konvencijos nuostatų taikymo Bendrijos institucijoms ir organams, visų pirma Bendrijos lygiu suteikiant teisę kreiptis į teismus aplinkos klausimais reglamente nustatytomis sąlygomis.

( 6 ) Neginčijama, kad organizacijos, apeliacinės bylos atsakovės, atitinka šiuos kriterijus.

( 7 ) Sprendimas Fediol / Komisija (70/87, EU:C:1989:254) ir Sprendimas Nakajima / Taryba (C‑69/89, EU:C:1991:186).

( 8 ) Žr. Sprendimo Pabst & Richarz (17/81, EU:C:1982:129) 27 punktą; Sprendimo Demirel (12/86, EU:C:1987:400) 14 punktą ir generalinio advokato M. Darmon išvados toje byloje (EU:C:1987:232) 18 punktą. Taip pat žr. Sprendimo Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293) 31 punktą; Sprendimo IATA ir ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10) 39 punktą; Sprendimo Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864) 54 punktą ir Sprendimo Z (C‑363/12, EU:C:2014:159) 84–86 punktus.

( 9 ) Žr. Sprendimą Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis nėra tiesiogiai veikianti nuostata.

( 10 ) To sprendimo (C‑308/06, EU:C:2008:312) 42–45 punktai suformuluoti taip: „iš EB 300 straipsnio 7 dalies matyti, jog Bendrijos institucijoms yra privalomi Bendrijos sudaryti susitarimai, todėl šie susitarimai turi viršenybę Bendrijos antrinės teisės aktų atžvilgiu. Iš to išplaukia, kad Bendrijos antrinės teisės akto galiojimas gali būti paveiktas dėl jo nesuderinamumo su tokiomis tarptautinės teisės normomis. <…> Teisingumo Teismas pagal EB 234 straipsnį patikrina atitinkamo Bendrijos teisės akto galiojimą visų tarptautinės teisės normų atžvilgiu, nepažeisdamas dviejų sąlygų. Pirma, Bendrijai šios normos turi būti privalomos. Antra, Teisingumo Teismas gali nagrinėti <...> galiojimą <...> tik tuo atveju, kai tam neprieštarauja šios sutarties pobūdis ir bendra struktūra ir kai jos nuostatų turinys yra besąlygiškas ir pakankamai tikslus“.

( 11 ) Sprendimo Nyderlandai / Parlamentas ir Taryba (C‑377/98, EU:C:2001:523) 52–54 punktai: „Akivaizdu, kad Bendrijos akto teisėtumas iš esmės nepriklauso nuo jo atitikties tarptautiniam susitarimui, kuriame Bendrija nedalyvauja <...>. Jo teisėtumo taip pat negalima vertinti remiantis tarptautinės teisės dokumentais, kurie, pavyzdžiui, PPO sutartis ir <...> TRIPS bei TBT sutartys <…>. Tačiau tokia išimtis netaikytina 1992 m. birželio 5 d. Rio de Žaneire pasirašytai Biologinės įvairovės konvencijai (BĮK), kuri, skirtingai nuo PPO sutarties, nėra griežtai pagrįsta abipusiškumo ir tarpusavio naudos principu. Net jeigu, kaip teigia Taryba, BĮK yra nuostatų, kurios nėra tiesiogiai taikomos ta prasme, kad jos nesukuria teisių, kuriomis asmenys gali tiesiogiai remtis teismuose, ši aplinkybė nekliudo teismui tikrinti, kaip vykdomi Bendrijos, kaip šio susitarimo šalies, prisiimti įsipareigojimai“.

( 12 ) Sprendimas C(2009) 2560 galutinis.

( 13 ) 2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/50 (OL L 152, p. 1).

( 14 ) Čekijos vyriausybės prašymas įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus buvo pateiktas pasibaigus nustatytam terminui. Jai leista įstoti į bylą tik per žodinį procesą.

( 15 ) EU:C:2011:125.

( 16 ) EU:C:1989:254 ir EU:C:1991:186.

( 17 ) Šiuo klausimu žr. Bendrojo Teismo sprendimo Chiquita Brands ir kt. / Komisija (T‑19/01, EU:T:2005:31) 117 punktą.

( 18 ) Antidempingo teisės aktų sritis, išskyrus sritį, su kuria susijęs Sprendimas Italija / Taryba (C‑352/96, EU:C:1998:531) dėl GATT normų.

( 19 ) Sprendimo Vokietija / Taryba (C‑280/93, EU:C:1994:367) 111 punktas; Sprendimo Portugalija / Taryba (C‑149/96, EU:C:1999:574) 51 punktas ir Sprendimo Van Parys (C‑377/02, EU:C:2005:121) 39–42 punktai.

( 20 ) Sprendimo Chiquita Brands ir kt. / Komisija (EU:T:2005:31) 125–169 punktai.

( 21 ) P. Pescatore „L’application judiciaire des traités internationaux dans la Communauté européenne et dans ses États membres“, Études de droit des Communautés européennes, Mélanges Teitgen, 1984, p. 356.

( 22 ) Sprendimas Haegeman (181/73, EU:C:1974:41) buvo susijęs su Graikijos Respublikos asociacijos sutartimi.

( 23 ) Doktrinoje šiam aiškinimui nėra vieningai pritariama. Nors kai kurie autoriai pritaria monistiniam požiūriui (P. Pescatore „Die Rechtsprechung des Europaischen Gerichtshofs zur innergemeinschaftlichen Wirkung Volkerrechtlicher Abkommen“ (1986) ir „L’application judiciaire des traités internationaux <...>“, p. 395), kiti palaiko dualistinį požiūrį (T. C. Hartley „International Agreements and the Community Legal System“, 8 ELR (1983) 383 ir 390). Be to, yra ir sąlyginis aiškinimas, pagal kurį nėra prasmės teikti pirmenybės nė vienam iš šių požiūrių (Everling „The Law of the External Economic Relations of the EC“ leidinyje M. Hilf, G. Jacobs ir E.‑U. Petersmann „The European Community and the GATT“, Kluwer, 1986, p. 85 ir 95).

( 24 ) Žr. G. de Burca „The ECJ and the international legal order“, leidinyje „The Worlds of European Constitutionalism“, p. 105.

( 25 ) 104/81, EU:C:1982:362.

( 26 ) Ten pat, 17 punktas. Taip pat žr. Sprendimą Demirel (EU:C:1987:400).

( 27 ) Žr. A. Rosas, kurį cituoja S. Mardsen: „As far as treaties are concerned, the EU approach is basically a monist one: the treaties concluded by the Council become ipso facto par of EU law, without any need for further measures of transposition or incorporation. The decision by the Council to conclude the agreement thus makes it directly applicable“. „Invoking direct application and effect of international treaties by the European Court of Justice“, International and Comparative Law Quarterly, 60 t., Nr. 30, p. 737–757.

( 28 ) 270/80, EU:C:1981:286, p. 353.

( 29 ) Sprendimas Demirel (EU:C:1987:400); Sprendimas Andersson ir Wåkerås‑Andersson (C‑321/97, EU:C:1999:307); Sprendimas Jacob Meijer ir Eagle International Freight (C‑304/04 ir C‑305/04, EU:C:2005:441). Taip pat žr. Sprendimo Graikija / Komisija (30/88, EU:C:1989:422) 13 punktą. Dėl mišrių susitarimų įtvirtinimo Bendrijos lygmeniu žr. Sprendimą Komisija / Vokietija (C‑61/94, EU:C:1996:313) ir Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑239/03, EU:C:2004:598). Taip pat žr. Sprendimą Opel Austria / Taryba (T‑115/94, EU:T:1997:3).

( 30 ) Sprendimas International Fruit Company ir kt. (21/72–24/72, EU:C:1972:115), šiuo klausimu – ir generalinio advokato H. Mayras išvada. Taip pat žr. Sprendimo Air Transport Association of America ir kt. (EU:C:2011:864)) 50 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką. Taip pat žr. Sprendimo HK Danemark (C‑335/11 ir C‑337/11, EU:C:2013:222) 28 punktą.

( 31 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija (C‑402/05 P ir C‑415/05 P, EU:C:2008:461) 308 punktą.

( 32 ) EU:C:1972:115, 6 ir 7 punktai.

( 33 ) Ši aiškinimo taisyklė pirmą kartą įtvirtinta Sprendime Interfood (92/71, EU:C:1972:30) ir patvirtinta Sprendime Komisija / Vokietija (C‑61/94, EU:C:1996:313, 52 punktas). Žr. dar naujesnį Sprendimą HK Danmark (EU:C:2013:222).

( 34 ) Žr. minėtą G. de Burca, p. 106. Kai kurie autoriai yra nurodę, kad Sąjunga, kuri pati priima tarptautines sutartis, gali vadovautis tik atviru požiūriu į tarptautinę teisę pagal principą „völkerrechtsfreundliche Integration“. Žr., pvz., Timmermans „The EU and Public International Law“, European Foreign Affairs Review, 1999, p. 181–194.

( 35 ) Žr. Sprendimą International Fruit Company ir kt. (EU:C:1972:115) ir Sprendimą Portugalija / Taryba (EU:C:1999:574). Tačiau toks poveikis dažnai pripažįstamas asociacijos sutarčių nuostatoms, kurių atžvilgiu Sąjunga turi tvirtą poziciją. Žr. J. Klabbers „International Law in Community Law, The Law and Politics of Direct Effect“, Yearbook of European Law, 2001, 21 (1); p. 263–298. Klabbers, kalbėdamas apie sutartis, sudarytas Europos Tarybos, taip pat kalba apie vadinamosios „atskyrimo“ nuostatos („disconnection clause“) taikymą, pagal kurią susitariančiosios valstybės, įpareigotos laikytis tarptautinės sutarties, bendraudamos su Sąjunga turi teikti pirmenybę Sąjungos teisei. Žr. C. Economides „La clause de déconnexion en faveur du droit communautaire, une pratique critiquable“, Revue générale de droit international public, 2006, p. 273–302.

( 36 ) M. Waelbroeck „Enforceability of the EEC-EFTA Free Trade Agreements: A Reply“, European Law Review, 1978, p. 27 ir 28.

( 37 ) Dualizmo klausimu taip pat žr. generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvados byloje Merck Genericos – Produtos Farmacêuticos (C‑431/05, EU:C:2007:48) 76–79 punktus.

( 38 ) EU:C:1972:115.

( 39 ) Dėl to, kad šios sutartys neveikia tiesiogiai, žr. J. Kokott „International law- a neglected ‘integral’ part“ leidinyje De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins, Bruylant, 2013.

( 40 ) Sprendimo International Fruit Company ir kt. (EU:C:1972:115) 21 punktas. Be to, tame sprendime Teisingumo Teismas pripažino, kad Bendrija dideliu mastu perėmė valstybių narių teises ir pareigas pagal GATT susitarimą.

( 41 ) Žr. PPO komisijos poziciją: Sections US‑301‑310 of the Trade Act of 1974 WT/DS 152/R, 1999, § 7.72.

( 42 ) Šiuo klausimu žr. M. Slotboom „A comparison of WTO and EC law“, Cameron, 2006 m. gegužės mėn., p. 65.

( 43 ) Sprendimas International Fruit Company ir kt. (EU:C:1972:115).

( 44 ) Sprendimo Portugalija / Taryba (EU:C:1999:574) 41 punktas.

( 45 ) Ten pat, 44 ir 45 punktai.

( 46 ) Sprendimas Biret International / Taryba (C‑93/02 P, EU:C:2003:517) ir Sprendimas FIAMM ir kt. / Taryba ir Komisija (EU:C:2008:476). Dėl galimybės remtis PPO teise žr. generalinio advokato P. Maduro išvadą byloje FIAMM ir kt. / Taryba ir Komisija (EU:C:2008:98).

( 47 ) Sprendimo Vokietija / Taryba (EU:C:1994:367) 109 punktas, patvirtintas Sprendime Portugalija / Taryba (EU:C:1999:574) (Teisingumo Teismas nusprendė, kad „Bendrojo susitarimo ypatumai, iš kurių Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad asmuo Bendrijoje negali juo remtis teisme, siekdamas ginčyti Bendrijos akto teisėtumą, taip pat neleidžia Teisingumo Teismui atsižvelgti į Bendrojo susitarimo nuostatas siekiant įvertinti reglamento teisėtumą valstybei narei pareiškus ieškinį pagal Sutarties 173 straipsnio pirmą pastraipą“).

( 48 ) Sprendimas Komisija / Vokietija (EU:C:1996:313).

( 49 ) Šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Intertanko ir kt. (EU:C:2007:689) 73 ir 74 punktus. Ji remiasi Sprendimais Fediol / Komisija (EU:C:1989:254, 19 ir paskesni punktai), Nakajima / Taryba (EU:C:1991:186, 31 punktas), Biret International / Taryba (EU:C:2003:517, 53 punktas) ir Sprendimu Van Parys (EU:C:2005:121, 40 punktas).

( 50 ) Sprendimo Hermès (C‑53/96, EU:C:1998:292) 35 punktas ir Sprendimas Dior ir kt. (C‑300/98 ir C‑392/98, EU:C:2000:688).

( 51 ) J. Bourgeois „The European Court of Justice and the WTO, Towards a Common Law of International Trade (Weiler, OUP, 2000), p. 103.

( 52 ) P. Eeckhout External Relations of the European Union, OUP, 2004, p. 316.

( 53 ) Sprendimo Portugalija / Taryba (EU:C:1999:574) 49 punktas; taip pat žr. Sprendimo Italija / Taryba (EU:C:1994:367) 19 punktą ir Sprendimo Vokietija / Taryba (EU:C:1994:367) 111 punktą.

( 54 ) OL L 252, p. 1.

( 55 ) Reikia patikslinti, kad Sprendime Fediol / Komisija remtasi ne pačiu susitarimu, o Bendrijos aktu, siejančiu Sąjungos teisę ir tarptautinę teisę.

( 56 ) EU:C:20005:121, 39 ir 40 punktai.

( 57 ) Skundžiamo sprendimo 54 punkte bendrai cituojamas Sprendimas Fediol / Komisija, o 58 punkte Bendrasis Teismas mini tik aiškią nuorodą, esančią Orhuso reglamento 18 konstatuojamojoje dalyje, į Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį.

( 58 ) Žr. Sprendimą Portugalija / Taryba (EU:C:1999:574).

( 59 ) Žr. Sprendimo Intertanko ir kt. (EU:C:2008:312) 48 punktą.

( 60 ) Žr. Sprendimo Biotech (EU:C:2001:523) 53 punktą.

( 61 ) Ten pat, 53 punktas.

( 62 ) EU:T:2005:31 117 punktas.

( 63 ) Žr. Sprendimo Air Transport Association of America ir kt. (EU:C:2011:864) 51 punktą.

( 64 ) Ten pat, 7 punktas ir Sprendimo Intertanko ir kt. (EU:C:2008:312) 44 punktas.

( 65 ) Sprendimo FIAMM ir kt. / Taryba ir Komisija (EU:C:2008:476) 110 punktas.

( 66 ) Sprendime Demirel (EU:C:1987:400) Teisingumo Teismas nurodė „sutarties tikslą ir pobūdį“ (14 punktas).

( 67 ) Be kita ko žr. Sprendimo Kupferberg (EU:C:1982:362) 22 punktą; Sprendimo IATA ir ELFAA (EU:C:2006:10) 39 punktą ir Sprendimo Intertanko ir kt. (EU:C:2008:312) 45 punktą.

( 68 ) Žr. Sprendimo Demirel (EU:C:1987:400) 14 punktą ir generalinio advokato M. Darmon išvados toje byloje (EU:C:1987:232) 18 punktą; taip pat žr. Sprendimo Pêcheurs de l’étang de Berre (C‑213/03, EU:C:2004:434) 39 punktą.

( 69 ) Žr. Sprendimo Demirel (EU:C:1987:400) 14 punktą. Dėl asociacijos sutarčių žr. Sprendimą Pokrzeptowicz‑Meyer (C‑162/00, EU:C:2002:57); Sprendimą Deutscher Handballbund (C‑438/00, EU:C:2003:255) ir Sprendimą Simutenkov (C‑265/03, EU:C:2005:213), kuriuose Teisingumo Teismas rėmėsi nediskriminavimo principu, kad pagrįstų galimybę remtis sutarties nuostata. Taip pat žr. F. Jacobs komentarą „The Internal Legal Effects of EU’s agreements“, A constitutional order of States ? Essays in EU Law in honour of A. Dashwood, p. 535. Taip pat žr. Sprendimą Toprak ir Oguz (C‑300/09 ir C‑301/09, EU:C:2010:756).

( 70 ) Žr. priešingą poziciją Sprendime Ioannis Katsivardas – Nikolaos Tsitsikas (C‑160/09, EU:C:2010:293, 45 punktas).

( 71 ) Sprendimo Portugalija / Taryba (EU:C:1999:574) 47 punktas; Sprendimo Biotech (EU:C:2001:523) 52 punktas ir Sprendimo Dior ir kt. (EU:C:2000:688) 43 punktas. Taip pat žr. Nutarties OGT Fruchthandelsgesellschaft (C‑307/99, EU:C:2001:228) 24 punktą ir Sprendimo Van Parys (EU:C:2005:121) 39 punktą.

( 72 ) Pavyzdžiui, PPO sutartis, Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencija, 1997 m. gruodžio 11 d. Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos Kioto protokolas ir EB ir Jungtinių Valstijų „atviro dangaus“ susitarimas dėl oro transporto.

( 73 ) Žr. EEB ir Turkijos susitarimą (pavyzdžiui, Sprendimas Cetinkaya, C‑467/02, EU:C:2004:708); EEB ir Maroko asociacijos susitarimą (Sprendimas Kziber (C‑18/90, EU:C:1991:36), Europos pasirengimo narystei susitarimai (pavyzdžiui, sudaryti su Lenkija ir Čekija, žr. Sprendimą Jany ir kt., C‑268/99, EU:C:2001:616). Dėl susitarimų, sudarytų tarp Europos bendrijos ir jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos, žr. Sprendimą Ettwein (C‑425/11, EU:C:2013:121).

( 74 ) EU:C:2006:10, 39 punktas.

( 75 ) Intertanko ir kt. (EU:C:2007:689) 59 punktas.

( 76 ) Sprendimo Intertanko ir kt. (EU:C:2008:312) 52 punktas. Be to, dėl šios bylos reikia pažymėti, kad asmenys siekia remtis teisėmis ne savo pačių interesui, o norėdami patikrinti, ar Sąjungos teisės aktai atitinka jos tarptautinius įsipareigojimus.

( 77 ) C‑286/90, EU:C:1992:453.

( 78 ) P. Wenneras „Towards an Ever Greener Union“ (2008) CMLR 45, 2008, 1679. Nors Sprendime Intertanko ir kt. Teisingumo Teismas atsisakė tikrinti teisėtumą, remdamasis Jūrų teisės konvencija, sprendime dėl įsipareigojimų neįvykdymo jis ėmėsi tikrinti valstybės narės teisės akto atitiktį tai pačiai konvencijai (Sprendimo Komisija / Airija, vadinamojo MOX Plant, C‑459/03, EU:C:2006:3455, 121 punktas).

( 79 ) Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nurodo Sprendimo Ahlström Osakeyhtiö ir kt. / Komisija (89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 ir 125/85–129/85, EU:C:1988:447) 14–18 punktus ir Sprendimo Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906) 11–16 punktus.

( 80 ) Be to, Teisingumo Teismas pridūrė: „vis dėlto, kadangi paprotinės tarptautinės teisės principas nėra toks tikslus kaip tarptautinės sutarties nuostatos, teisminė kontrolė neišvengiamai turi apsiriboti klausimu, ar priimdamos aptariamą aktą Sąjungos institucijos padarė akivaizdžių vertinimo klaidų dėl šių principų taikymo sąlygų“.

( 81 ) P. Eeckhout minėtame sprendime vis dėlto įžvelgia „enigmatic statements“, CMLR 46, 2009 p. 2052.

( 82 ) Sprendimo Biotech (EU:C:2001:523) 54 punktas. Reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas tarptautinės paprotinės teisės srityje vis dėlto rėmėsi Sprendimu Racke (EU:C:1998:293, 45, 47 ir 51 punktus).

( 83 ) EU:C:2011:125, 46 punktas.

( 84 ) Ten pat, 51 punktas.

( 85 ) Tačiau buvo pažymėta, jog šį požiūrį galima pateisinti tuo, kad minėtą konvenciją Bendrija ir visos jos valstybės narės sudarė pagal pasidalijamąją kompetenciją, o Orhuso konvencija yra mišri sutartis. Visų pirma žr. E. Neframi Mixed Agreements as a source of European Union Law, p. 335.

( 86 ) Sprendimo Les Verts / Parlamentas (294/83, EU:C:1986:166) 23 punktas.

( 87 ) Žr. D. Simon „La Communauté de droit“ leidinyje F. Sudre ir H. Labayle „Réalité et perspectives du droit communautaires“, 2000, p. 85.

( 88 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimo Pêcheurs de l’étang de Berre (EU:C:2004:464) 42–52 punktus; Sprendimo Komisija / Prancūzija ( EU:C:2004:598) 29 punktą; Sprendimą Komisija / Airija (EU:C:2006:345); Sprendimas Intertanko ir kt. (EU:C:2008:312) ir Sprendimas Lesoochranárske zoskupenie (EU:C:2011:125).

( 89 ) Neneigiu, kad kitose srityse vyksta analogiškas reiškinys – teisė vystoma įvairiais lygmenimis, pavyzdžiui, kalbant apie kovos su pinigų plovimu taisykles, prekybos politiką, oro transportą ir kt.

( 90 ) G. Betlem, A. Nollkaemper „Giving Effect to Public International Law and European Community Law before Domestic Courts“, EJIL 2003, 14 t., Nr. 3, p. 569–589.

( 91 ) Šiuo klausimu žr. generalinio advokato A. Trabucchi išvadą byloje Defrenne, vadinamoje Defrenne II, (43/75, EU:C:1976:39).

( 92 ) P. Pescatore „The Doctrine of «Direct Effect»; An Infant Disease of Community Law“, ELR, 1983, 8, p. 155.

( 93 ) Ši sąvoka „pasiskolinta“ iš Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (C‑115/09, EU:C:2011:289, 41 punktas): „<...> laikantis Orhuso konvencijos, su kuria, remiantis Direktyvos 2003/35 penkta konstatuojamąja dalimi, Sąjungos teisė turi būti „tinkamai suderinta“.

( 94 ) Žr., pvz., tokios nuostatos analizę Sąjungos teisėje Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz, Landesverband Nordrhein-Westfalen (EU:C:2011:289) 55–59 punktuose.

( 95 ) EU:C:1994:367, 109 punktas.

( 96 ) Kalbant apie teisėtumo kontrolę, svarbu pažymėti Bendrojo Teismo patenkinto neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo reikšmę. Iš tiesų Teisingumo Teisme ši byla iškelta pateikus Orhuso reglamento neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą. Pagal teismo praktiką SESV 277 straipsniu išreiškiamas bendrasis principas, kuriuo visiems asmenims užtikrinama teisė, siekiant panaikinti sprendimą, kuris tiesiogiai ir konkrečiai su jais susijęs, ginčyti paskesnių institucijų aktų, kurie yra skundžiamo sprendimo pagrindas, galiojimą, jeigu asmuo neturėjo teisės pareikšti tiesioginio ieškinio dėl šių aktų, kurie sukėlė jam padarinių ir kuriuos panaikinti jis neturėjo galimybės prašyti (žr. Sprendimą Simmenthal / Komisija, 92/78, EU:C:1979:53). Taigi galimybė remtis neteisėtumu grindžiamu prieštaravimu suponuoja juo paremto ieškinio priimtinumą (Sprendimo Ripa di Meana ir kt. / Parlamentas, T‑83/99–T‑85/99, EU:T:2000:244, 35 punktas). Remiantis tuo darytina išvada, kad galimybė pateikti neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą turi būti suteikiama asmenims dėl aktų, kurių jie negali tiesiogiai ginčyti ieškiniu dėl panaikinimo (Sprendimas Kik prieš VRDT, T‑120/99, EU:T:2001:189).

( 97 ) Žr., ex multis, P. Manin „A propos de l’accord instituant l’OMC“, RTDE 1997; minėtą J. Klabbers; K. Lenaerts ir T. Corthauts „On birds and hedges“, E.L. Rev. 2006, 31(3), p. 287–315, 298 punktas; R. Pavoni „Controversial aspects of the interaction between international and EU law in environmental matters: direct effects and Members State’s unilateral measures“, The EU external Environmental Policy of the European Union, Cambridge University Press 2012, p. 347–377. Be to, buvo siūloma pakeisti Teisingumo Teismo motyvų eilės tvarką, nes pirmiausia jis analizavo nuostatą, siekdamas patikrinti, ar ji atitinka tiesioginio veikimo kriterijų (aiškus, tikslus ir besąlyginis pobūdis), paskui – pačią sutartį. Žr. minėtą F. Jacobs „The Internal Legal Effects of EU‘s agreements“, p. 532.

( 98 ) Generalinis advokatas C. Gulmann nustatė šį skirtumą teigdamas, kad monistinis požiūris, pagal kurį tarptautinės sutartys yra Sąjungos teisės sudedamoji dalis, nereiškia, kad jos gali būti Sąjungos teisės aktų teisėtumo patikros parametras. Jo teigimu, „gali būti, kad pagal Sutarties 173 straipsnį pareikštame ieškinyje susitarimu galima remtis net ir nesant tiesioginio veikimo; tačiau gali būti ir taip, kad atsisakymo pripažinti tiesioginį veikimą motyvai yra tokie, kad dėl jų susitarimo negalima laikyti pagrindu, kuriuo remdamasis Teisingumo Teismas atliktų teisėtumo kontrolę“. Šiuo klausimu žr. byloje Vokietija / Taryba (EU:C:1994:235) pateiktos išvados 137 punktą.

( 99 ) Žr. minėtą P. Manin.

( 100 ) Minėti K. Lenaerts ir T. Corthauts „On birds and hedges“, 299 punktas: „the invoked articles need to be unconditional and sufficiently precise, but only to the extent that they must be apt to serve as yardstick for review, not in the sense that they confer rights on individuals as required in cases involving direct effect“.

( 101 ) M. Prieur „La convention d’Aarhus, instrument universel de la démocratie environnementale“, RJE, 1999, p. 9, kurį cituoja J. Guiorguieff „Les règles de recevabilité concernant les actions des particuliers et la convention d’Aarhus“, R.A.E, 2012/3, p. 629.

( 102 ) Sprendimo Lesoochranárske zoskupenie (EU:C:2011:125) 31 punktas ir Sprendimas Haegeman (EU:C:1974:41). Pagal analogiją, be kita ko, žr. Sprendimo IATA ir ELFAA (EU:C:2006:10) 36 punktą ir Sprendimo Komisija / Airija ( EU:C:2006:345) 82 punktą.

( 103 ) Sprendimo Lesoochranárske zoskupenie (EU:C:2011:125) 30 punktas (Teisingumo Teismas visų pirma nurodo Sprendimo Haegeman (EU:C:1974:41) 4–6 punktus ir Sprendimo Demirel (EU:C:1987:400) 7 punktą).

( 104 ) Žr. Sprendimą Boxus ir kt. (C‑128/09–C‑131/09, C‑134/09 ir C‑135/09, EU:C:2011:667); Sprendimą Križan ir kt. (C‑416/10, EU:C:2013:8); Sprendimą Edwards ir Pallikaropoulos (C‑260/11, EU:C:2013:221); Sprendimą Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (EU:C:2011:289); Sprendimą Lesoochranárske zoskupenie (EU:C:2011:125) ir išvadą byloje Komisija / Jungtinė Karalystė (C‑530/11, šiuo metu nagrinėjama Teisingumo Teisme).

( 105 ) Europos ekonomikos komisija, Orhuso konvencija. Įgyvendinimo vadovas, 2 leid., 2013, p. 6; U. Beyerlin, J. Grote Stoutenburg „Environment, International Protection“, remiantis R. Wolfrum „Max Planck Encyclopedia of Public International Law“, 73 punktas.

( 106 ) Dėl šio kriterijaus taikymo žr. Sprendimo Biotech (EU:C:2001:523) 51–53 punktus.

( 107 ) Europos Parlamento rezoliucija dėl Europos Sąjungos strategijos Alma Atos konferencijoje, skirtoje Orhuso konvencijai, P6_TA(2005)0176.

( 108 ) EU:C:2011:125 45 punktas.

( 109 ) Ten pat, 46 punktas.

( 110 ) Nutarimas „Besluit derogatie (luchtkwaliteitseisen)“, paskelbtas Staatsblad, 2009, Nr. 366.

( 111 ) Žr. Sprendimo IATA ir ELFAA (EU:C:2006:10) 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 112 ) Žr. Orhuso konvencijos 8 ir 18 konstatuojamąsias dalis.

( 113 ) Išskyrus aktus, priimtus vykdant teisėkūros ar teisminę veiklą, žr. mano lygiagrečią išvadą bylose Taryba ir Komisija / Stichting Natuur en Milieu ir Pesticide Action Network Europe (C‑404/12 P ir C‑405/12 P).

( 114 ) S. Stec, S. Casey‑Lefkowitz „The Aarhus Convention, An Implementation Guide“, p. 23–25.

( 115 ) Žr. K. Andrusevyvh Case Law of the Aarhus Convention, 2004–2011, p. 80.

( 116 ) 9 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti atsižvelgiant į konvencijos preambulę ir kitas nuostatas, pvz., jos 1 ir 3 straipsnius. Pagal šalių valią visuomenė, įskaitant organizacijas, turėtų turėti teisę naudotis veiksmingais mechanizmais, kad galėtų apginti savo teisėtus interesus (žr. 18 konstatuojamąją dalį).

( 117 ) Šiuo tikslu Sąjungos teisė prilyginama nacionalinei teisei. Žr. pranešimo ACCC/C/2008/32 76 punktą.

( 118 ) C. Larssen, B. Jadot „La convention d’Aarhus“, p. 219, L’accès à la justice en matière d’environnement, Bruylant, 2005.

( 119 ) Sprendimo Boxus ir kt. (EU:C:011:667) 53 punktas.

( 120 ) 2003 m. gegužės 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/35/EB, nustatančios visuomenės dalyvavimą rengiant tam tikrus su aplinka susijusius planus ir programas ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvas 85/337/EEB ir 96/61/EB dėl visuomenės dalyvavimo ir teisės kreiptis į teismus (OL L 156, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 466) 5 konstatuojamosios dalies žr. Sprendimo Edwards (EU:C:2013:221), 26 punktas ir Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (EU:C:2011:289) 41 punktas. Dėl 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 248) išaiškinimo pritaikymo konvencijos 2 straipsnio 2 daliai žr. Sprendimo Solvay ir kt. (C‑182/10, EU:C:2012:82) 42 punktą.

( 121 ) Orhuso konvencijos nuostatų laikymosi analizės komitetas, 2005 m. birželio 14 d., komunikatas ACCC/C/2005/11 (Belgija).

( 122 ) Žr. Sprendimą Boxus ir kt. (EU:C:2011:667)

( 123 ) Komunikatas ACCC/C/2008/32 (UE), (http://www.unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/compliance/C2008-32/DRF/C32Findings27April2011.pdf, 88 punktas).

( 124 ) Sprendimo Solvay ir kt. (EU:C:2012:82) 28 punktas.

( 125 ) Žr. Sprendimo Edwards ir Pallikaropoulos (EU:C:2013:221) 34 punktą: „nors 2000 m. Jungtinių Tautų Organizacijos Europos ekonomikos komisijos paskelbtame dokumente „Orhuso konvencija: įgyvendinimo vadovas“ pateikiamas šios konvencijos išaiškinimas nėra privalomas, reikia pažymėti, kad jame aiškiai nurodoma, jog skundo remiantis konvencija ar dėl to, kad būtų taikoma nacionalinė aplinkos teisė, pateikimo išlaidos neturi būti tokios didelės, kad užkirstų visuomenės nariams kelią siekti peržiūros atitinkamais atvejais“.

( 126 ) C‑279/12, EU:C:2013:853.

( 127 ) OL L 41, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 375.

( 128 ) http://www.unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/acig.pdf; p. 131 „The provision potentially covers a wide range of administrative and judicial procedures, including the “citizen enforcement” concept, in which members of the public are given standing to directly enforce environmental law in court. The obligation can also be met, for example, by providing for the opportunity to initiate an administrative procedure. Regardless of the particular mechanism, the Convention makes it abundantly clear that it is not only the province of environmental authorities and public prosecutors to enforce environmental law, but that the public also has a role to play“.

( 129 ) http://www.unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/acig.pdf; p. 125. „Provides review procedures for public review of acts and omissions of private persons or public authorities concerning national