GENERALINIO ADVOKATO

PRIIT PIKAMÄE IŠVADA,

pateikta 2021 m. sausio 20 d. ( 1 )( ( i ))

Byla C‑928/19 P

European Federation of Public Service Unions (EPSU)

prieš

Europos Komisiją

„Apeliacinis skundas – Institucinė teisė – Socialinė politika – SESV 154 ir 155 straipsniai – Socialinių partnerių dialogas Sąjungos lygmeniu – Socialinių partnerių informavimas ir konsultavimasis su jais – Socialinių partnerių sudarytas susitarimas – Valstybių narių centrinės valdžios institucijų tarnautojų ir darbuotojų informavimas ir konsultavimasis su jais – Komisijos atsisakymas pateikti Tarybai pasiūlymą dėl sprendimo, kuriuo įgyvendamas susitarimas – Aktų, priimtų per įgyvendinimo procedūrą, kvalifikavimas – Komisijos diskrecija – Teisminės kontrolės apimtis – Pareiga motyvuoti neigiamą sprendimą“

1. Savo apeliaciniame skunde European Federation of Public Service Unions (Europos valstybės tarnautojų profesinių sąjungų federacija, toliau – EPSU) prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2019 m. spalio 24 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą EPSU ir Goudriaan / Komisija ( 2 ) (toliau – skundžiamas sprendimas); juo Bendrasis Teismas atmetė ieškovų pirmojoje instancijoje (EPSU ir Jan Goudriaan) pareikštą ieškinį dėl sprendimo, kurį Europos Komisija priėmė 2018 m. kovo 5 d. rašte (toliau – ginčijamas sprendimas) ir kuriuo ji atsisakė pateikti Europos Sąjungos Tarybai pasiūlymą dėl sprendimo, įgyvendinančio socialinių partnerių sudarytą susitarimą ( 3 ) (toliau – aptariamas susitarimas) ( 4 ).

2. Šioje byloje Teisingumo Teismui reikės išaiškinti SESV 155 straipsnio 2 dalį. Tai jau ne pirmas kartas, kai Komisija nepritaria socialinių partnerių susiderėtam susitarimui ( 5 ), bet pirmas kartas, kai Teisingumo Teismas nagrinėja tokį nepritarimą ir Komisijos įgaliojimus bei pareigas per socialinių partnerių sudarytų susitarimų įgyvendinimo procedūrą pagal minėtą nuostatą ( 6 ).

3. Taigi Teisingumo Teismui reikės nustatyti, ar Komisija, be socialinių partnerių suderėto susitarimo teisėtumo ir jų atstovaujamumo kontrolės, gali tikrinti šio susitarimo įgyvendinimo tikslingumą.

I. Teisinis pagrindas

4. SESV 152 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta: „Sąjunga, atsižvelgdama į nacionalinių sistemų įvairovę, pripažįsta ir remia socialinių partnerių vaidmenį savo lygiu. Ji remia socialinių partnerių dialogą, kartu gerbdama jų savarankiškumą.“

5. SESV 153 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad, siekdama 151 straipsnyje keliamų tikslų, Sąjunga remia ir papildo valstybių narių veiklą tam tikrose srityse, įskaitant „darbuotojų informavimo ir konsultavimo“ sritį.

6. SESV 154 straipsnyje nurodyta: „1. Komisijai keliamas uždavinys skatinti administracijos ir darbuotojų konsultavimąsi Sąjungos lygmeniu ir imtis visų tinkamų priemonių jų dialogui palengvinti užtikrinant šalims lygiavertę paramą. 2. Šiuo tikslu Komisija, prieš pateikdama pasiūlymus socialinės politikos srityje, su administracija ir darbuotojais konsultuojasi dėl galimos Sąjungos veikimo linkmės. 3. Jei po tokio konsultavimosi Komisija mano, kad tikslinga imtis veiksmų Sąjungos mastu, ji su administracija ir darbuotojais konsultuojasi dėl numatomo pasiūlymo turinio. Administracija ir darbuotojai pateikia Komisijai nuomonę arba prireikus – rekomendaciją. 4. Pasinaudodami 2 ir 3 dalyse nurodytu konsultavimusi, socialiniai partneriai gali informuoti Komisiją apie savo ketinimą inicijuoti 155 straipsnyje numatytą procesą. Šis procesas negali trukti ilgiau kaip devynis mėnesius, jeigu suinteresuoti administracija ir darbuotojai bei Komisija drauge nenusprendžia jo pratęsti.“

7. SESV 155 straipsnyje nurodyta: „1. Administracijos ir darbuotojų pageidavimu jų dialogas Sąjungos lygmeniu gali baigtis sutartiniais santykiais, įskaitant susitarimus. 2. Sąjungos lygmeniu sudaryti susitarimai yra įgyvendinami pagal administracijai ir darbuotojams bei valstybėms narėms būdingą ir nusistovėjusią tvarką arba dėl tų reikalų, kuriems taikomas 153 straipsnis, juos pasirašiusioms šalims bendrai paprašius remiantis Komisijos pasiūlymu priimtu Tarybos sprendimu. Apie tai pranešama Europos Parlamentui. Taryba sprendžia vieningai, kai tame susitarime yra viena arba kelios nuostatos, susijusios su viena iš sričių, kurioms pagal 153 straipsnio 2 dalį reikia balsų vieningumo.“

II. Bylos aplinkybės

8. Bylos aplinkybes Bendrasis Teismas išdėstė skundžiamo sprendimo 1–6 punktuose ir šios bylos sumetimais jas galima būtų apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.

9. 2015 m. balandžio 10 d. konsultaciniame dokumente ( 7 ) Komisija, remdamasi SESV 154 straipsnio 2 dalimi, pasiūlė socialiniams partneriams pareikšti poziciją dėl galimos Europos Sąjungos veikimo linkmės, susijusios su darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais direktyvų konsolidavimu. Šis konsultavimasis buvo susijęs, be kita ko, su galimu šių direktyvų taikymo srities išplėtimu įtraukiant valstybių narių valstybės institucijų tarnautojus ir darbuotojus.

10. 2015 m. birželio 2 d. socialiniai partneriai, posėdžiaujantys Centrinės valdžios institucijų socialinio dialogo komitete, būtent DSANE ir EAPE, vadovaudamiesi SESV 154 straipsnio 4 dalimi, informavo Komisiją apie norą derėtis ir sudaryti susitarimą pagal SESV 155 straipsnio 1 dalį.

11. 2015 m. gruodžio 21 d. DSANE ir EAPE pasirašė Susitarimą „Centrinės valdžios institucijų tarnautojų ir darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais bendroji sistema“.

12. 2016 m. vasario 1 d. rašte DSANE ir EAPE kartu paprašė Komisijos pateikti pasiūlymą dėl aptariamo susitarimo įgyvendinimo Sąjungos lygmeniu Tarybos sprendimu, priimtu remiantis SESV 155 straipsnio 2 dalimi.

13. 2018 m. kovo 5 d. Komisija informavo DSANE ir EAPE apie tai, kad nusprendė neteikti Tarybai pasiūlymo dėl sprendimo, kuriuo Sąjungos lygmeniu įgyvendinamas aptariamas susitarimas.

14. Ginčijamame sprendime Komisija iš esmės nurodė, pirma, kad centrinės valdžios institucijos pavaldžios valstybių narių vyriausybėms, kad jos vykdo viešosios valdžios funkcijas ir kad jų struktūra, organizavimas ir veikimas priklauso tik valstybių narių kompetencijai. Komisija dar pažymėjo, kad daugelyje valstybių narių jau yra nuostatų, užtikrinančių tam tikrą šių institucijų tarnautojų ir darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais lygį. Galiausiai Komisija konstatavo, kad minėtų institucijų svarba priklauso nuo valstybių narių centralizacijos ar decentralizacijos laipsnio, todėl tuo atveju, jeigu nagrinėjamas susitarimas būtų įgyvendintas Tarybos sprendimu, valstybės institucijų tarnautojų ir darbuotojų apsaugos lygis labai svyruotų, priklausomai nuo valstybių narių.

III. Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

15. 2018 m. gegužės 15 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo ieškovių pirmojoje instancijoje ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.

16. Grįsdamos savo ieškinį ieškovės pirmojoje instancijoje iš esmės pateikė du pagrindus, grindžiamus atitinkamai teisės klaida dėl Komisijos įgaliojimų apimties ir nepakankamu bei akivaizdžiai klaidingu ginčijamo sprendimo motyvų pobūdžiu.

17. Komisija prašė atmesti ieškinį.

18. Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visą ieškinį ir nurodė, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

19. Skundžiamo sprendimo 19–36 punktuose išnagrinėjęs, ar ginčijamas sprendimas gali būti ginčijamas, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, ir nusprendęs, kad dėl ginčijamo sprendimo pareikštas ieškinys yra priimtinas, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 37–40 punktuose pažymėjo, kad viena iš ieškovių turėjo teisę pareikšti ieškinį, todėl kitos ieškovės teisės pareikšti ieškinį nereikėjo nagrinėti.

20. Nagrinėdamas ieškinio esmę Bendrasis Teismas atmetė pirmąjį ieškovių pagrindą, skundžiamo sprendimo 49–90 punktuose pateikęs pažodinį, kontekstinį ir teleologinį SESV 155 straipsnio 2 dalies aiškinimą ir skundžiamo sprendimo 91–102 punktuose išnagrinėjęs Sąjungos taisykles, principus ir tikslus, kuriais ieškovės rėmėsi, grįsdamos savo pateiktą šios nuostatos aiškinimą. Skundžiamo sprendimo 104 punkte jis konstatavo, kad atsisakydama pateikti Tarybai pasiūlymą dėl sprendimo, kuriuo įgyvendinamas nagrinėjamas susitarimas, Komisija nepadarė teisės klaidos, susijusios su jos įgaliojimų apimtimi.

21. Kalbant apie antrąjį ieškinio pagrindą, pažymėtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 108–140 punktuose nagrinėjo, ar ginčijamame sprendime Komisija laikėsi SESV 296 straipsnyje numatytos pareigos motyvuoti ir ar tame sprendime pateikti motyvai yra pagrįsti. Konstatavęs, kad turi būti atlikta ribota ginčijamo sprendimo kontrolė, Bendrasis Teismas nusprendė, kad SESV 296 straipsnyje numatyta pareiga motyvuoti, kiek tai susiję su motyvų pakankamumu ir pagrįstumu, ginčijamame sprendime buvo įvykdyta.

22. Taigi Bendrasis Teismas atmetė visą ieškinį.

IV. Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme

23. 2020 m. kovo 2 d. dokumente J. Goudriaan informavo Teisingumo Teismą, kad nebus Teisingumo Teisme nagrinėjamos apeliacinės bylos šalis.

24. Apeliaciniame skunde EPSU prašo Teisingumo Teismo: – panaikinti skundžiamą sprendimą, – panaikinti ginčijamą sprendimą ir – priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

25. Komisija prašo: – atmesti apeliacinį skundą ir – priteisti iš EPSU bylinėjimosi išlaidas.

26. EPSU ir Komisija buvo išklausytos per 2020 m. spalio 26 d. teismo posėdį.

V. Teisinė analizė

27. Šį Teisingumo Teismo nagrinėjamą apeliacinį skundą sudaro keturi atskiri pagrindai.

28. Pateikdama pirmąjį pagrindą EPSU nurodo, kad direktyvos, kurias Taryba priėmė sprendimu pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį, yra teisėkūros procedūra priimti aktai ( 8 ). Pateikdama antrąjį pagrindą EPSU nurodo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, aiškindamas SESV 154 ir SESV 155 straipsnius ( 9 ). Trečiasis pagrindas susijęs su teisės klaida vertinant Bendrojo Teismo atliekamos teisminės kontrolės apimtį ( 10 ). Pateikdama ketvirtąjį pagrindą EPSU nurodo, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą, patvirtindamas ginčijamo sprendimo motyvų teisėtumą ( 11 ).

29. Pirmiausia siūlau kartu išnagrinėti pirmąjį ir antrąjį pagrindus, kurie yra glaudžiai susiję ir iš esmės juose nurodomas tariamai klaidingas SESV 154 ir SESV 155 straipsnių aiškinimas. Tada reikia išnagrinėti trečiąjį ir ketvirtąjį pagrindus tokia tvarka, kokia jie pateikti.

A. Dėl pirmojo ir antrojo pagrindų, grindžiamų klaidingu SESV 154 ir SESV 155 straipsnių aiškinimu

1. Šalių argumentai

30. Pirmiausia EPSU priekaištauja, kad Bendrasis Teismas nepagrįstai atmetė pirmąjį jos ieškinio pagrindą, nes klaidingai nusprendė, kad direktyvos, kurias Taryba priėmė sprendimu pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį, nėra teisėkūros procedūra priimti aktai ( 12 ).

31. Šiuo klausimu EPSU pirmiausia nurodo, kad direktyvų, kurias Taryba priima sprendimu pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį, sukeliamos pasekmės nesiskiria nuo direktyvų, priimamų pagal SESV 153 straipsnį, sukeliamų pasekmių. Be to, Bendrasis Teismas klaidingai rėmėsi akto, priimamo pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį, procedūriniais aspektais ir kvalifikavimu, užuot akcentavęs jo sukeliamas esmines pasekmes ( 13 ). Galiausiai EPSU nurodo, kad šioje nuostatoje numatyta procedūra yra speciali teisėkūros procedūra, kaip tai suprantama pagal SESV 289 straipsnio 2 dalį. Šiuo tikslu nuoroda į 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Slovakija ir Vengrija / Taryba ( 14 ) neturi reikšmės ir dėl to aktai, priimami pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį, nepraranda savo, kaip iš esmės teisėkūros procedūra priimtų aktų, pobūdžio.

32. Antra, EPSU teigia, kad Bendrojo Teismo pateiktas SESV 154 ir SESV 155 straipsnių aiškinimas yra teisiškai klaidingas, kiek tai susiję, be kita ko, su Komisijos įgaliojimais per procedūrą dėl socialinių partnerių Sąjungos lygmeniu sudarytų susitarimų įgyvendinimo pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį.

33. Pirma, dėl pažodinio aiškinimo EPSU nurodo, kad SESV 155 straipsnio 2 dalies žodžiai „intervient“ versijoje prancūzų kalba ir „shall be implemented“ versijoje anglų kalba yra imperatyvūs, jais Komisijai nepaliekama jokios diskrecijos sprendžiant, ar siūlyti Tarybai šioje nuostatoje numatytą susitarimą. Tai reiškia, kad Bendrasis Teismas suklydo, aiškindamas Komisijos įgaliojimų pobūdį ( 15 ). EPSU teigimu, Komisija, patikrinusi susitarimo teisėtumą ir socialinių partnerių, susiderėjusių dėl šio susitarimo, atstovaujamumą, turi siūlyti jį Tarybai.

34. Antra, kalbant apie SESV 154 ir SESV 155 straipsnių kontekstinį ir teleologinį aiškinimą ( 16 ), pažymėtina, kad jeigu Komisijai bendrai pateikiamas prašymas dėl susitarimo įgyvendinimo pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį, ji turi pateikti Tarybai pasiūlymą, o Taryba sprendžia, ar patvirtinti atitinkamą susitarimą. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas išplėtė Komisijos vaidmenį socialinių partnerių ir Tarybos vaidmens nenaudai. Taip jis klaidingai taikė 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimą Taryba / Komisija ( 17 ), iš kurio matyti, kad tam tikrais atvejais Komisija pagal Sąjungos teisę turi pateikti pasiūlymą dėl teisėkūros procedūra priimamo akto.

35. EPSU laikosi nuomonės, kad Bendrasis Teismas taip pat padarė teisės klaidą, atsižvelgdamas į ESS 17 straipsnio 1 ir 2 dalis ( 18 ). Ši nuostata negali sustiprinti Komisijos įgaliojimų, jeigu jie yra konkrečiai apriboti pagal ESS arba SESV, o taip yra kalbant apie SESV 154 ir SESV 155 straipsnius. Papildomai EPSU nurodo, jog darant prielaidą, kad aktai, priimti pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį, nėra teisėkūros procedūra priimti aktai, ESS 17 straipsnio 2 dalis nebūtų taikoma, todėl Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą ( 19 ), konstatuodamas, kad pagal šios nuostatos antrą sakinį Komisijos įgaliojimai sustiprinami.

36. Bendrasis Teismas taip pat klaidingai apibūdino SESV 154 ir SESV 155 straipsniuose numatytų procedūrų veikimą ( 20 ). Šiuo klausimu EPSU pirmiausia pažymi, kad Komisija pradeda konsultavimosi procedūrą, įgyvendindama savo iniciatyvos teisę. Be to, priešingai, nei nurodyta skundžiamame sprendime, ši institucija nesusigrąžina procedūros kontrolės, siekdama patikrinti socialinių partnerių susiderėto susitarimo pagrįstumą. Galiausiai Bendrasis Teismas neakcentavo, kad procesas trunka tik devynis mėnesius.

37. EPSU taip pat kaltina Bendrąjį Teismą klaidingai taikius 1998 m. birželio 17 d. Sprendimą UEAPME / Taryba ( 21 ), iš kurio matyti, kad Komisija yra įgaliota tikrinti tik atstovaujamumą ir teisėtumą, o tikslingumo patikra tame sprendime nepaminėta. Vadinasi, Komisija neturi jokių diskrecinių „politinių“ įgaliojimų ( 22 ). Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 76 punkte iškraipė EPSU argumentus. Galiausiai iš minėto sprendimo matyti, kad Parlamento vaidmuo ir įgaliojimai skiriasi nuo socialinių partnerių vaidmens ir įgaliojimų ir juos papildo ( 23 ).

38. Komisija teigia, kad pirmasis pagrindas yra neveiksmingas ir bet kuriuo atveju, kaip ir antrasis pagrindas, nepagrįstas.

2. Vertinimas

39. Pirmasis ir antrasis pagrindai iš esmės grindžiami teisės klaidomis, kurias Bendrasis Teismas padarė, aiškindamas SESV 154 ir SESV 155 straipsnius, be kita ko, kiek šis aiškinimas susijęs su Komisijos vaidmeniu per SESV 155 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą.

a) Dėl pirmojo pagrindo tariamo neveiksmingumo

40. Komisijos nuomone, EPSU nepaaiškina priežasčių, dėl kurių tariamai klaidingas pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį priimamų teisės aktų kvalifikavimas turėjo lemiamą reikšmę atmetant Bendrajame Teisme jos pareikšto ieškinio pirmąjį pagrindą, todėl buvo reikšmingas atmetant šį ieškinį.

41. Šios bylos esmę sudaro klausimas, ar Bendrasis Teismas pagrįstai patvirtino Komisijos sprendimą, kuriuo ji atsisakė siūlyti Tarybai įgyvendinti socialinių partnerių sudarytą susitarimą. Kadangi kalbama apie neigiamą sprendimą ir Tarybai šiuo klausimu nebuvo pateikta jokio pasiūlymo, Komisijos abejonės dėl būtinybės nustatyti akto, kuris turėjo būti priimtas per SESV 155 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą, pobūdį iš pirmo žvilgsnio atrodo pagrįstos, nes atsižvelgiant į nagrinėjamas aplinkybes, toks klausimas atrodo hipotetinis.

42. Vis dėlto reikia pripažinti, kad skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas nagrinėjo SESV 155 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros savybes ir Tarybos priimamų aktų pobūdį. Bendrasis Teismas atliko šią analizę sprendimo dalyje, susijusioje su minėtos nuostatos kontekstiniu aiškinimu ( 24 ). Pagal suformuotą jurisprudenciją kaltinimai, susiję su antraeiliais Bendrojo Teismo sprendimo motyvais, negali būti pagrindas panaikinti tokį sprendimą, todėl yra neveiksmingi ( 25 ). Vis dėlto šioje byloje Bendrasis Teismas rėmėsi minėta skundžiamo sprendimo dalimi, darydamas išvadą dėl Komisijos vaidmens pagal šią nuostatą.

43. Dėl šių priežasčių ir remdamasis principu in dubio pro actione ( 26 ) manau, kad reikia iš esmės išnagrinėti EPSU apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą, nagrinėjant jį kartu su antruoju jos apeliacinio skundo pagrindu, nes abu šie pagrindai glaudžiai susiję tarpusavyje.

b) Dėl esmės

44. Kai Komisija konsultuojasi su socialiniais partneriais, jie gali išreikšti jai savo valią tarpusavyje sudaryti susitarimą Sąjungos lygmeniu, laikantis SESV 155 straipsnyje nustatyto proceso, vienoje ar daugiau SESV 153 straipsnyje nurodytų sričių. Kalbant apie šio susitarimo įgyvendinimą Sąjungos lygmeniu, pažymėtina, kad pagal SESV 155 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą tai įvyksta šalims bendrai paprašius remiantis Komisijos pasiūlymu priimtu Tarybos sprendimu. Šioje byloje neginčijama, kad aptariamas susitarimas priskiriamas SESV 153 straipsnio 1 dalies e punkte nurodytai sričiai ir kad jis iš esmės gali būti įgyvendinamas Sąjungos lygmeniu. Ginčas kyla dėl to, ar Komisijos pasiūlymas Tarybai pagal šią nuostatą yra diskrecinis aktas ir kokia yra galima šios diskrecijos apimtis. EPSU laikosi nuomonės, kad tais atvejais, kai Komisijos prašoma nuspręsti, ar teikti pasiūlymą Tarybai, ji gali tikrinti tik socialinių partnerių sudaryto susitarimo teisėtumą ir šių partnerių atstovaujamumą. Vis dėlto Komisija laikosi nuomonės, kad, be dviejų minėtų kontrolės sričių, ji yra kompetentinga spręsti dėl susitarimo įgyvendinimo Sąjungos lygmeniu tikslingumo.

45. Taigi svarbiausias šios bylos klausimas yra tas, ar, nesant aplinkybių, kurios leistų suabejoti socialinių partnerių sudaryto susitarimo teisėtumu ir šį susitarimą pasirašiusių šalių atstovaujamumu, Komisijai jų bendrai pateiktas prašymas yra privalomas, todėl ji privalo siūlyti Tarybai įgyvendinti šį susitarimą Sąjungos lygmeniu. Siekiant atsakyti į šį klausimą, pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kurią Bendrasis Teismas priminė skundžiamame sprendime ( 27 ), reikia atsižvelgti ne tik į SESV 155 straipsnio 2 dalies formuluotes, bet ir į šios nuostatos kontekstą bei tikslus ( 28 ). Atsižvelgiant į tai, kaip jau pažymėjau šios išvados 41 punkte, aiškinant šią nuostatą pažodžiui, pagal kontekstą ir teleologiškai tam, kad būtų nustatyta Komisijos įgaliojimų apimtis ir pagal šią nuostatą priimamo akto pobūdis, Teisingumo Teismui reikės nuspręsti, ar Bendrasis Teismas pateikė klaidingą aiškinimą.

1) Pažodinis aiškinimas

46. EPSU iš esmės mano, kad SESV 155 straipsnio 2 dalies frazė anglų kalba „shall be implemented“ reiškia, kad Komisijai nustatoma pareiga, nepaliekant jai jokios diskrecijos spręsti, ar tikslinga siūlyti Tarybai socialinių partnerių patvirtintą tekstą.

47. Mano nuomone, tokie argumentai negali būti pripažinti pagrįstais remiantis pažodiniu aiškinimu, ir taip yra dėl toliau nurodytų priežasčių.

48. Šiuo klausimu nereikia pamiršti, kad pagal bendrai priimtą teisės aktų rengimo praktiką teisės aktų formuluotės paprastai formuluojamos tiesiogine nuosaka, nebent dėl atitinkama nuostata siekiamo tikslo reikalinga kitokia žodinė jos išraiška. Kadangi teisės aktų formuluotės paprastai formuluojamos tiesiogine nuosaka, vien iš šios nuosakos vartojimo negalima spręsti, ar atitinkamas veiksmažodis nustato įpareigojimą ar prievolę ( 29 ) atitinkamos normos adresatams ( 30 ). Man atrodo, kad taip yra kalbant apie SESV 155 straipsnio 2 dalies formuluotę. Dėl šių priežasčių aiškintina frazė turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į nuostatą, kurioje ji yra.

49. Iš SESV 155 straipsnio 2 dalies formuluotės matyti, kad Sąjungos lygmeniu sudaryti susitarimai įgyvendinami laikantis pačių socialinių partnerių ir valstybių narių nustatytų procedūrų ir praktikos, o jeigu tai yra SESV 153 straipsnyje reglamentuojamos sritys ( 31 ) – susitarimą pasirašiusioms šalims bendrai paprašius remiantis Komisijos pasiūlymu priimtu Tarybos sprendimu. Minėtos nuostatos žodžiai „intervient“ versijoje prancūzų kalba ir „shall be implemented“ versijoje anglų kalba susiję su SESV 155 straipsnio 2 dalyje numatytais dviem atvejais ir, kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 58 ir 59 punktuose, tokia formuluote siekta išreikšti išimtinį šių dviejų susitarimo įgyvendinimo procedūrų pobūdį, t. y. nacionaliniu arba Sąjungos lygmeniu. Man atrodo, kad iš versijų kitomis kalbomis ( 32 ) dar aiškiau, kad SESV 155 straipsnio 2 dalyje išsamiai apibūdintos dvi socialinių partnerių sudaryto susitarimo įgyvendinimo galimybės, iš kurių galima rinktis. Vadinasi, Sąjungos teisėje nenumatyta jokio kito socialinių partnerių sudarytų susitarimų įgyvendinimo, išskyrus minėtas dvi galimybes.

50. Taip pat manau, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 62 punkte pagrįstai nurodė, kad žodžiai „intervient“ versijoje prancūzų kalba ir „shall be implemented“ versijoje anglų kalba susiję ir su „Tarybos sprendimu“, ir su „Komisijos pasiūlymu“. Iš SESV 155 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio gramatinės struktūros galima spręsti, kad ši nuostata negali būti aiškinama kaip tuo pat metu nustatanti, viena vertus, įpareigojimą Komisijai siūlyti įgyvendinti socialinių partnerių sudarytą susitarimą ir, kita vertus, Tarybos diskreciją spręsti, ar priimti sprendimą dėl šio susitarimo įgyvendinimo. Mano nuomone, aiškinant priešingai, t. y. kad Taryba privalo įgyvendinti socialinių partnerių susitarimą ir priimti atitinkamą sprendimą, šios dalies antra pastraipa, kurioje reglamentuojamas balsavimas Taryboje, netektų prasmės ( 33 ).

51. Taigi SESV 155 straipsnio 2 dalies formuluotės neįmanoma aiškinti taip, kad pagal ją Komisija įpareigojama siūlyti Tarybai socialinių partnerių susiderėtą susitarimą. Be to, reikia pažymėti, kad SESV 155 straipsnio 2 dalies žodžiai „remiantis Komisijos pasiūlymu“ leidžia aiškiai suprasti, kad Komisija siūlo nagrinėjamą susitarimą Tarybai, ir kaip suprantu, šis pasiūlymas yra diskrecinis aktas, kuriuo pradedama nagrinėjama procedūra, be kurio Taryba negali imtis veiksmų pagal šią nuostatą ( 34 ). EPSU iš esmės neginčija Komisijos galimybės nesiūlyti Tarybai įgyvendinti socialinių partnerių susitarimo. Iš tiesų ji ir apeliaciniame skunde, ir per teismo posėdį pripažino, kad ši institucija yra kompetentinga tikrinti socialinių partnerių sudaryto susitarimo teisėtumą ir šių partnerių atstovaujamumą, ir patikrinusi abu šiuos aspektus Komisija gali atsisakyti pateikti Tarybai pasiūlymą, kuriuo remdamasi ši priimtų sprendimą. Be to, EPSU nuomone, tokiai galimybei nustatytos sąlygos, kurios šioje nuostatoje nėra aiškiai numatytos. Taigi manau, kad EPSU pateikiamas SESV 155 straipsnio 2 dalies aiškinimas, kuris, rodos, grindžiamas klaidingu 1998 m. birželio 17 d. Bendrojo Teismo sprendimo UEAPME / Taryba (T‑135/96) ( 35 ) aiškinimu, dėl šios išvados 59–72 punktuose nurodytų priežasčių yra akivaizdžiai nesuderinamas su šios nuostatos formuluote ir jai prieštarauja. Dėl pirma išdėstytų priežasčių laikausi nuomonės, kad SESV 155 straipsnio 2 dalyje numatyta Komisijos galimybė siūlyti arba nesiūlyti Tarybai įgyvendinti socialinių partnerių sudarytą susitarimą gali būti tik diskrecinis aktas, apimantis perspektyvinį visų su juo susijusių aspektų tikslingumo įvertinimą.

52. Išsamumo sumetimais reikėtų pažymėti, kad SESV 155 straipsnio 2 dalyje vartojama sąvoka „sprendimas“, nieko nepatikslinant dėl šio Tarybos priimamo akto kvalifikavimo ( 36 ). Nors teoriškai ši sąvoka gali būti suprantama stricto sensu arba lato sensu, pirmuoju atveju suprantant ją pagal SESV 288 straipsnyje pateiktą apibrėžtį ( 37 ), pagal kurią „sprendimas yra privalomas visas“, ir „sprendimas, kuriame nurodomi jo adresatai, yra privalomas tik tiems adresatams“, o antruoju atveju kaip kiekvieną teisines pasekmes sukeliantį aktą ( 38 ), doktrinoje bendrai pripažįstama, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju kalbama apie sui generis sprendimus, kurie sukelia privalomą poveikį erga omnes ( 39 ) ir yra privalomi valstybėms narėms, kiek tai susiję su rezultatais, kurie turi būti pasiekti ( 40 ). Institucijų praktikoje socialinių partnerių sudaryti susitarimai, kuriuos Taryba patvirtina Sąjungos lygmeniu, yra priimami kaip direktyvos dėl socialinių partnerių sudaryto susitarimo įgyvendinimo ( 41 ).

53. Taigi, remiantis pažodiniu SESV 155 straipsnio 2 dalies aiškinimu, EPSU siūlomas požiūris išeina už šia nuostata nustatytų gramatinių ribų.

2) SESV 155 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros genezė

54. Mano nuomone, EPSU siūlomas požiūris nesuderinamas su socialinio dialogo Sąjungos lygmeniu geneze, nes šis dialogas nuo pat pradžių vystėsi, pirma, savarankiškai nuo valstybių narių teisinių sistemų ( 42 ) ir, antra, prižiūrint Komisijai ( 43 ).

55. Pirmiausia Suvestiniame Europos akte ( 44 ), kuriuo į EEB sutartį buvo įtrauktas 118B straipsnis, buvo numatyta, kad „Komisija stengiasi vystyti dialogą tarp socialinių partnerių Europos lygmeniu, kuris, jeigu abi šalys mano, kad tai pageidautina, gali išsivystyti į sutartinius santykius“. Taip Suvestiniu Europos aktu visų pirma Komisijai buvo pavesta užduotis vystyti ir skatinti socialinį dialogą Bendrijos lygmeniu. Praktiškai Komisijos vaidmuo tuo metu buvo daug platesnis nei vien arbitro ar taikintojo ( 45 ) ir socialiniai partneriai veikė pastūmėti Komisijos.

56. Be to, SESV 154 ir SESV 155 straipsniai grindžiami Susitarimo dėl socialinės politikos ( 46 ), inkorporuoto į Bendrijos teisę prie Mastrichto sutarties pridėtu Protokolu Nr. 14 dėl socialinės politikos (toliau – Susitarimas dėl socialinės politikos) ( 47 ), kuris savo ruožtu grindžiamas socialinių partnerių sudarytu susitarimu dėl socialinės politikos ( 48 ), 3 ir 4 straipsniais. 1991 m. gruodžio mėn. vykusioje tarpvyriausybinėje Mastrichto konferencijoje posėdžiavę valstybių ir vyriausybių vadovai, priimdami Susitarimą dėl socialinės politikos, išbraukė jo pastraipą, kurioje buvo nurodyta, kad socialinių partnerių sudaryti susitarimai turi būti įgyvendinti „tokie, kokie yra sudaryti“ ( 49 ). Mano nuomone, šis išbraukimas reiškia, jog valstybių ir vyriausybių vadovai nuo pat pradžių pageidavo, kad institucijos kontroliuotų socialinių partnerių susiderėto ir Sąjungos lygmeniu įgyvendinamo susitarimo turinį.

57. Galiausiai Komisijos kaip iniciatorės funkciją socialinio dialogo srityje aiškiai rodo šios institucijos paskelbti komunikatai, susiję, be kita ko, su minėtų nuostatų taikymu ( 50 ). Iš tiesų nuo pat pradžių socialinis dialogas nebuvo vien kolektyvinės derybos ir buvo neatsiejamas nuo Komisijos postūmio ( 51 ).

58. Apibendrinant pasakytina, kad ir SESV 154 bei SESV 155 straipsnių genezė, ir Komisijos paskelbti komunikatai rodo, kad jos vaidmuo įgyvendinant socialinių partnerių sudarytus susitarimus negali būti susiaurintas vien iki pasiuntinės, atsakingos už susitarimų pateikimą Tarybai priimti, neturinčios jokios kompetencijos vertinti jų įgyvendinimo Sąjungos lygmeniu tikslingumo.

3) Sisteminis aiškinimas

i) SESV 155 straipsnio 2 dalies aiškinimas siejant su SESV 154 ir SESV 155 straipsnių nuostatomis

59. SESV 154 ir SESV 155 straipsniai, vertinami kaip visuma, yra specialūs teisiniai pagrindai, kuriais remiantis inicijuojami ir tvirtinami Sąjungos veiksmai socialinės politikos srityje. Skirtingai nuo kitų Sutartyse numatytų sričių, siekiant įgyvendinti šią sritį Sąjungos lygmeniu reikalingas ir skatinamas nuolatinis Komisijos ir socialinių partnerių dialogas. Šiuo tikslu SESV 154 straipsnyje numatytas, be kita ko, konsultavimosi su socialiniais partneriais mechanizmas, kuriuo grindžiamas, be kita ko, socialinių partnerių vaidmens ir nepriklausomumo nustatant atitinkamą priemonę pripažinimas.

60. Dėl konsultavimosi SESV 154 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad prieš pateikdama pasiūlymus socialinės politikos srityje Komisija konsultuojasi su socialiniais partneriais dėl galimos Sąjungos veikimo linkmės. Be to, pagal SESV 154 straipsnio 3 dalį, jei po tokio pirminio konsultavimosi Komisija mano, kad tikslinga imtis veiksmų Sąjungos mastu, ji turi ir vėl konsultuotis su socialiniais partneriais dėl numatomo pasiūlymo turinio ( 52 ).

61. Reikia pažymėti, kad SESV 154 straipsnio 2 dalyje numatytos pirmosios konsultacijos yra bendro pobūdžio ir nenulemia paskesnio Komisijos sprendimo pateikti konkretų pasiūlymą socialinės politikos srityje ar jo nepateikti. Taigi šis konsultavimasis su socialiniais partneriais neturi jokio poveikio Komisijos diskrecijai, kiek tai susiję su pasiūlymų dėl teisės aktų teikimu Tarybai priimti. Iš tiesų pagal SESV 154 straipsnio 3 dalį Komisija turi surengti antrąsias konsultacijas su socialiniais partneriais tik jeigu „mano, kad tikslinga imtis veiksmų Sąjungos mastu“.

62. Vis dėlto, jeigu Komisija po svarstymų padaro išvadą, kad Sąjungos veiksmai nėra tikslingi, ir iš SESV 154 straipsnio 2 dalies, ir iš jo 3 dalies darytina išvada, kad iki tol vykęs konsultavimasis su socialiniais partneriais neturi poveikio, kiek tai susiję su tokiais galimais veiksmais.

63. Pagal SESV 154 straipsnio 4 dalį po šių dviejų konsultavimosi etapų socialiniams partneriams gali būti pavesta užduotis parengti materialinį atitinkamų priemonių turinį ( 53 ). Socialiniai partneriai kaip pagrindiniai socialinio dialogo dalyviai derasi tarpusavyje ir rengia šį turinį atskirai nuo Sąjungos institucijų. Minėtoje nuostatoje numatyta, kad socialiniai partneriai gali pranešti Komisijai, kad nori pradėti derybas, ir dėl to tarp jų gali būti sudarytas susitarimas, bet jis nebūtinai bus sudarytas. Per šias derybas socialiniai partneriai išeina iš konsultacinio vaidmens ir pradeda aktyviai dalyvauti nustatant socialinės politikos priemones, o Komisija laikinai atsisako šio vaidmens socialinių partnerių naudai. Tam, kad jų iniciatyva bendrai neparalyžiuotų srities, dėl kurios vyksta derybos, pavyzdžiui, todėl, kad jos užsitęsia ar kad socialiniams partneriams nepavyksta susitarti per protingą terminą, o atitinkamoje srityje būtina imtis veiksmų, SESV 154 straipsnio 4 dalyje nurodyta, kad derybų procesas iš esmės negali trukti ilgiau kaip devynis mėnesius ( 54 ). Nors šioje nuostatoje tai tiksliai nenurodyta, iš jos darytina išvada, kad, pasibaigus šiam terminui, Komisija atgauna viso proceso kontrolės įgaliojimus, įskaitant įgaliojimus pačiai parengti reikalingus pasiūlymus atitinkamoje socialinės politikos srityje.

64. Taigi SESV 154 ir SESV 155 straipsniuose reglamentuojami skirtingi to paties sprendimų priėmimo proceso, skirto socialinės politikos priemonėms parengti, aspektai ir tai rodo pirmojoje nuostatoje pateikta nuoroda į antrąją nuostatą. Nors formaliai šios dvi nuostatos yra du atskiri teisiniai pagrindai, jais remiantis gali būti priimtas tas pats aktas, todėl laikausi nuomonės, kad jas reikia nagrinėti kartu. Iš šių abiejų nuostatų darytina išvada, kad, nepaisant minėtos specifikos, dėl jų Komisija nepraranda savo „klasikinio“ vaidmens socialinės politikos srityje, pasireiškiančio, be kita ko, jos iniciatyvos teisės įgyvendinimu teikiant pasiūlymus, kuriais remiami bendrieji Sąjungos interesai, kaip tai suprantama pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį.

65. Aiškinant SESV 154 ir SESV 155 straipsnius kartu, darytina išvada, kad šiose nuostatose numatytos procedūros vyko prižiūrint Komisijai, išskyrus derybų etapą, kai Komisijos dalyvavimas yra sustabdytas. Kaip teisingai nurodė Bendrasis Teismas ( 55 ), tai, kad pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį Taryba veikia „remdamasi Komisijos pasiūlymu“, reiškia, kad, nors dėl susitarimo derasi ir jį sudaro tik socialiniai partneriai, Komisija susigrąžina procedūros kontrolę, kai socialiniai partneriai bendrai prašo įgyvendinti susitarimą Sąjungos lygmeniu, ir būtent Komisija turi išnagrinėti, ar reikia teikti pasiūlymą Tarybai, ar ne ( 56 ). Regis, priešingai, nei EPSU nurodo savo apeliaciniame skunde, Komisijos įgaliojimai pradėti konsultavimąsi su socialiniais partneriais, kaip tai suprantama pagal SESV 154 straipsnį, negali būti prilyginami jos įgaliojimams priimti pasiūlymus siekiant užtikrinti socialinių partnerių sudaryto susitarimo įgyvendinimą pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį.

66. Manau, jog EPSU požiūris, kad Komisija, pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį prašoma nustatyti, ar reikia siūlyti Sąjungos lygmeniu įgyvendinti socialinių partnerių sudarytą susitarimą, gali tik patikrinti šio susitarimo teisėtumą ir socialinių partnerių atstovaujamumą, kaip jau pažymėjau šioje išvadoje ( 57 ), grindžiamas klaidingu 1998 m. birželio 17 d. Sprendimo UEAPME / Taryba ( 58 ) aiškinimu. Visų pirma reikia pažymėti, kad minėtos bylos faktinės aplinkybės iš esmės skiriasi nuo šioje byloje Teisingumo Teismo nagrinėjamų aplinkybių. Iš minėto sprendimo matyti, kad, priešingai nei šioje byloje, Komisija siūlė Tarybai Sąjungos lygmeniu įgyvendinti bendrųjų profesinių organizacijų bendrąjį susitarimą dėl vaiko priežiūros atostogų ( 59 ). Be to, remdamasi būtent tuo pasiūlymu Taryba priėmė Direktyvą 96/34/EB ( 60 ), dėl kurios buvo pareikštas ieškinys dėl panaikinimo ir priimtas tas sprendimas ( 61 ). Ieškovė Union européenne de l’artisanat et des petites et moyennes entreprises teigė, kad turėjo specialias teises pagal procedūrinius mechanizmus, nustatytus susitarime dėl socialinės politikos, įskaitant, be kita ko, bendrą teisę dalyvauti derybose dėl antrosios procedūros ir specialią teisę dalyvauti derybose dėl bendrojo susitarimo, ir manė, kad šios teisės buvo pažeistos per bendrojo susitarimo sudarymo procedūrą, vykusią prieš priimant šią direktyvą. Būtent tokiomis aplinkybėmis ir, kalbant konkrečiau, vertindamas ieškinio priimtinumą Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ieškovės, kaip asmens, nedalyvavusio sudarant aptariamą bendrąjį susitarimą, teisių, taigi ir jos teisės prašyti panaikinti direktyvą, kuri turėjo visuotinai taikomo akto savybių, pažeidimas galėjo būti pripažintas tik jeigu Komisija ir Taryba nebūtų įvykdžiusios joms tenkančių pareigų kontroliuoti atitinkamų socialinių partnerių vykdomą antrinės teisės akto priėmimo procedūrą ( 62 ).

67. 1998 m. birželio 17 d. Sprendime UEAPME / Taryba ( 63 ) Bendrasis Teismas pripažino ieškinį nepriimtinu, konstatuodamas, kad Komisija ir Taryba pagrįstai nusprendė, kad bendrąjį susitarimą pasirašiusių šalių kartu sudėto atstovaujamumo pakako (atsižvelgiant į šio susitarimo turinį), kad jis būtų įgyvendintas Bendrijos lygmeniu Tarybos aktu, ir kad todėl ieškovė neįrodė turinti teisę reikalauti, kad Taryba neleistų jo įgyvendinti ( 64 ). Byla, kurioje priimtas minėtas sprendimas, nesuteikia jokio pagrindo manyti, kad Komisijos kompetencija siūlyti Tarybai įgyvendinti socialinių partnerių sudarytą susitarimą apima tik susitarimo teisėtumo ir socialinių partnerių atstovaujamumo kontrolę. Atvirkščiai, išnagrinėjus Bendrojo Teismo analizę, susijusią su nuostatomis, kurios dabar yra SESV 154 ir SESV 155 straipsniai ( 65 ), matyti, kad Komisija, gavusi bendrą socialinių partnerių prašymą įgyvendinti jų sudarytą susitarimą Sąjungos lygmeniu, turi bendrai įvertinti šio susitarimo demokratinį atstovaujamumą ir kad Komisijos dalyvavimas turi atitikti principus, kuriais reglamentuojami jos veiksmai socialinės politikos srityje ( 66 ). Iš minėto sprendimo darytina išvada, kad, priešingai, nei teigia EPSU, iš visų klausimų, kuriuos Komisijos prašoma įvertinti siekiant nustatyti, ar reikia siūlyti Tarybai įgyvendinti socialinių partnerių sudarytą susitarimą Sąjungos lygmeniu, susitarimo teisėtumo ir socialinių partnerių atstovaujamumo klausimai sudaro tik vieną dalį. Vis dėlto iš būtinybės tikrinti minėtus du aspektus negalima spręsti, kad Komisija neturi galimybės nagrinėti kitų klausimų, susijusių su šio susitarimo įgyvendinimo tikslingumu. Kadangi susitarimas dėl socialinės politikos ( 67 ), aiškintas byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas, SESV 154 ir SESV 155 straipsniuose pakartotas beveik pažodžiui, Bendrojo Teismo tame sprendime pateiktas sisteminis jo aiškinimas iki šiol išlieka svarbus ir patvirtina šioje išvadoje siūlomą sisteminį aiškinimą.

ii) SESV 155 straipsnio 2 dalies aiškinimas, siejant ją su ESS 17 straipsniu

68. Iš SESV 155 straipsnio 2 dalies, siejamos su kitomis Sutarčių nuostatomis, susijusiomis su Sąjungos institucine struktūra, sisteminio aiškinimo matyti, kad socialinių partnerių pateiktas prašymas Sąjungos lygmeniu įgyvendinti jų sudarytą susitarimą negali įpareigoti Komisijos pasiūlyti jį Tarybai.

69. Pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį Komisija remia bendruosius Sąjungos interesus ir imasi atitinkamos iniciatyvos šiuo tikslu. Siekiant užtikrinti Sąjungos bendrojo intereso įgyvendinimą ir kad Sąjungos veiksmai nepriklausytų nuo trečiųjų šalių interesų, ESS 17 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje nurodyta, kad Komisija, vykdydama įsipareigojimus, yra visiškai nepriklausoma ir kad jos nariai nepaiso jokios vyriausybės ar institucijos nurodymų. Taigi Komisija turi visiškai savarankiškai, nebūdama saistoma jokių hierarchijos ar pavaldumo ryšių, negaudama jokių nurodymų ar įpareigojimų, apibrėžti, kokie pasiūlymai atitinka Sąjungos bendrąjį interesą ( 68 ).

70. Tam, kad būtų pasiekti Sąjungos tikslai, kaip jie apibrėžti Sutartyse, ESS 17 straipsnio 2 dalies pirmame ir antrame sakiniuose numatyta, kad teisėkūros procedūra priimami Sąjungos aktai gali būti priimami tik remiantis Komisijos pasiūlymu, išskyrus atvejus, kai Sutartyse numatyta kitaip, ir kad kiti aktai priimami remiantis Komisijos pasiūlymu, kai tai numato Sutartys.

71. Iš ESS 17 straipsnio darytina išvada, kad pagal Sutartis Komisijai suteikiama konkreti iniciatyvos teisė, kuria grindžiamos ir teisėkūros procedūra priimamų, ir kitų aktų priėmimo procedūros, nes tik Komisija gali siūlyti juos priimti. Taigi, kaip Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs dėl ESS 17 straipsnio 2 dalyje ir SESV 289 straipsnyje pripažįstamos teisėkūros iniciatyvos teisės, ši teisė reiškia, kad iš esmės Komisija turi nuspręsti, ar pateikti teisės akto pasiūlymą, ar ne, ir atitinkamu atveju nustatyti jo dalyką, tikslą ir turinį ( 69 ). Šią Komisijai suteiktą plačią diskreciją naudotis teise priimti pasiūlymus patvirtina su institucine pusiausvyra susijusi Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal kurią, jeigu pagal Sutartis Komisijai suteikiama konstitucinė prerogatyva, suteikianti jai teisę visiškai nepriklausomai įvertinti teisės akto pasiūlymo ar jo pakeitimo tikslingumą, jokia kita institucija negali priversti jos imtis iniciatyvos, jeigu Komisija joje neįžvelgia Sąjungos intereso ( 70 ).

72. Vadinasi, Komisijai suteikta teisė pateikti pasiūlymus, t. y. jos iniciatyvos teisė, yra tiesiogiai ir glaudžiai susijusi su šiai institucijai pagal ESS 17 straipsnio 2 dalį nustatyta pareiga remti bendruosius Sąjungos interesus. SESV 155 straipsnio 2 dalyje, kuri yra esminė šiai bylai nuostata, aiškiai numatyta, kad Tarybos sprendimas priimamas „remiantis Komisijos pasiūlymu“, taigi ja socialinės politikos srityje konkrečiai išreiškiama ESS 17 straipsnio 2 dalyje numatyta bendra taisyklė. Nagrinėjamu atveju, kalbant apie socialinių partnerių sudaryto susitarimo įgyvendinimą, kaip tai suprantama pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį, sunku surasti pagrįstą priežastį teigti, kad iniciatyvos teisė turėtų būti siauresnė, nei įprastai suteikiama Komisijai pagal bendrą institucinę sistemą. Siauras Komisijos įgaliojimų aiškinimas, kurį siūlo EPSU, juo labiau nėra pateisinamas atsižvelgiant į tai, kad Sąjungos bendrasis interesas yra daug platesnis nei socialinių partnerių susiderėtu susitarimu ginamas interesas, nes juo tik suderinama šalių valia ir jis sukelia pasekmes tik inter partes ( 71 ). Vis dėlto jeigu socialinių partnerių sudaryti ir Sąjungos lygmeniu Tarybos patvirtinti susitarimai būtų priimti kaip direktyvos, kuriomis įgyvendinamas socialinių partnerių susitarimas ( 72 ), šiuo pagrindu priimtas Sąjungos aktas neabejotinai sukeltų pasekmių jau ne tik tarp šalių, bet erga omnes, taigi būtų išplėsta jo taikymo ratione personae sritis ( 73 ), o tai yra priežastis, dėl kurios Komisija turi užtikrinti, kad socialinių partnerių prisiimti įsipareigojimai atitiktų Sąjungos bendrąjį interesą. Tokio aiškinimo nepaneigia EPSU priekaištas, kad Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime padarė klaidą, pateikdamas kontekstinį aiškinimą, susijusį su Komisijos įgaliojimų apimtimi, nes nusprendė, kad Tarybos pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį priimamos direktyvos nėra teisėkūros procedūra priimami aktai. Šios bylos dalykas yra Komisijos sprendimas atsisakyti siūlyti Tarybai įgyvendinti socialinių partnerių sudarytą susitarimą, taigi skundžiamo sprendimo motyvai, susiję su tam tikromis šioje nuostatoje numatytos procedūros savybėmis, yra labiau bendro pobūdžio ir skirti Bendrojo Teismo pateiktam kontekstiniam aiškinimui patvirtinti. Vis dėlto Bendrojo Teismo negalima kaltinti padarius teisės klaidą, susijusią su tokiais motyvais. Kaip teisingai nurodo Komisija, SESV 155 straipsnyje aiškiai nenurodyta nei įprasta, nei speciali teisėkūros procedūra, o pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją ( 74 ) tai reiškia, kad aktai, priimti per SESV 155 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą, nėra teisėkūros procedūra priimti teisės aktai, kaip jie suprantami pagal SESV 289 straipsnio 3 dalį. Vis dėlto toks kvalifikavimas niekaip nekeičia Komisijos turimos iniciatyvos teisės, susijusios su socialinių partnerių suderėtų susitarimų įgyvendinimu, nes šios teisės apimtis nesiskiria pagal tai, ar aktas, kurį numatoma priimti, yra priimamas teisėkūros procedūra, ar ne.

4) Teleologinis aiškinimas

73. SESV 151 straipsnyje pripažįstama, kad socialinis dialogas yra vienas iš Sąjungos tikslų ( 75 ). Jis „atlieka esminį ir išskirtinį vaidmenį Europos demokratiniame valdyme“ ( 76 ). Šiomis aplinkybėmis SESV 152 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtinamas socialinių partnerių autonomijos principas, numatant, kad Sąjunga, „atsižvelgdama į nacionalinių sistemų įvairovę, pripažįsta ir remia socialinių partnerių vaidmenį savo lygiu“ ir kad ji „remia socialinių partnerių dialogą, kartu gerbdama jų savarankiškumą“ ( 77 ). SESV 154 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Komisijai „keliamas uždavinys skatinti administracijos ir darbuotojų konsultavimąsi Sąjungos lygmeniu“ ir kad ji turi „imtis visų tinkamų priemonių jų dialogui palengvinti užtikrinant šalims lygiavertę paramą“. Darytina išvada, kad SESV X antraštinės dalies tikslas, be kita ko, yra skatinti socialinių partnerių vaidmenį ir palengvinti jų tarpusavio dialogą, gerbiant jų savarankiškumą.

74. Kalbant konkrečiau, šis savarankiškumas reiškia, kad derybų dėl susitarimo ir jo sudarymo etape, kuris yra tik pačių socialinių partnerių reikalas, jie gali diskutuoti ir veikti laisvai, negaudami jokių nurodymų ar įpareigojimų, be kita ko, iš valstybių narių ar institucijų. Šiuo klausimu galima teigti, kad autonomijos principas nurodo, kad Sąjungos institucijos privalo gerbti socialinių partnerių teisę derėtis dėl kolektyvinių sutarčių ir jas sudaryti jų pačių valia, kaip matyti, be kita ko, iš Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 28 straipsnio. Šiuo požiūriu socialinių partnerių vedamų derybų procedūra vykstant Europos socialiniam dialogui gali būti analizuojama kaip konkreti šio autonomijos principo išraiška.

75. Vis dėlto socialinių partnerių autonomija derėtis dėl susitarimo neturi būti painiojama su socialinių partnerių suderėtų susitarimų įgyvendinimo Sąjungos lygmeniu procedūra, kurios atveju Taryba veikia remdamasi Komisijos pasiūlymu. Kai socialiniai partneriai laisvai susidera dėl susitarimo ir jį sudaro, o jį pasirašiusios šalys bendrai paprašo įgyvendinti šį susitarimą Sąjungos lygmeniu, Komisija ir vėl įgyja teisę įsikišti ir susigrąžina procedūros kontrolę ( 78 ). Kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 89 punkte, SESV 155 straipsnis tik susieja socialinius partnerius su tam tikrų ne pagal teisėkūros procedūrą priimamų aktų priėmimo procesu, tačiau nesuteikia jiems nei jokių įgaliojimų patiems priimti aktus, sukeliančius privalomų teisinių padarinių tretiesiems asmenims, nei teisės tiesiogiai Tarybai pateikti pasiūlymą dėl sprendimo, kuriuo įgyvendinamas susitarimas. Vadinasi, mano nuomone, šia nuostata siekiama skatinti socialinių partnerių ir jų tarpusavio dialogo vaidmenį, nesuteikiant jiems tokių įgaliojimų.

76. Be to, tokį požiūrį, kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 82 ir 94–98 punktuose, patvirtina demokratijos principas, kuris pagal ESS 10 straipsnio 1 ir 2 dalis išreiškiamas atstovaujant piliečiams Parlamente ir tuo, kad Europos Vadovų Tarybos nariai yra nariai savo vyriausybių, kurios politiškai atskaitingos savo atitinkamiems nacionaliniams parlamentams. Jeigu socialiniai partneriai turėtų įgaliojimus priversti Komisiją pateikti pasiūlymą dėl jų susitarimų įgyvendinimo Sąjungos lygmeniu, jie galėtų daryti daug didesnę įtaką socialinės politikos srityje priimamų teisės aktų turiniui nei Parlamentas, kuris yra tiesiog informuojamas apie susitarimų įgyvendinimą pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį ( 79 ). Taigi, atmesdamas EPSU argumentus, Bendrasis Teismas teisingai taikė demokratijos principą, kaip jis yra išaiškintas 1998 m. birželio 17 d. Sprendimo UEAPME / Taryba ( 80 ) 88 punkte.

c) Išvada dėl pirmojo ir antrojo pagrindų

77. Kaip jau nurodžiau, taikant visus aiškinimo būdus gaunamas tas pats rezultatas, t. y. pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį socialinių partnerių pateiktas prašymas, kad susitarimai, kuriuos jie sudarė Sąjungos lygmeniu, būtų įgyvendinti Sąjungos teisėje, neturi privalomos galios Komisijai.

78. Vadinasi, priešingai, nei teigia EPSU, Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai nusprendė, kad Komisija neprivalėjo pateikti aptariamo susitarimo Tarybai, kad ji įgyvendintų šį susitarimą, priimdama sprendimą, kuris, be to, nebūtų teisėkūros procedūra priimtas aktas.

79. Taigi siūlau Teisingumo Teismui visiškai atmesti EPSU nurodytus pirmąjį ir antrąjį pagrindus.

B. Dėl trečiojo pagrindo

1. Šalių argumentai

80. Pateikdama trečiąjį pagrindą EPSU iš esmės kaltina Bendrąjį Teismą padarius teisės klaidą, susijusią su jo atliekamos ginčijamo sprendimo teisminės kontrolės intensyvumu ( 81 ).

81. Šiuo klausimu EPSU pažymi, kad sprendimas siūlyti socialinių partnerių susiderėtą susitarimą Tarybai nėra politinio pobūdžio ir iš esmės tai yra teisinis sprendimas. Taigi Bendrojo Teismo aiškinimas, kad Komisija turi plačią politinio pobūdžio diskreciją, grindžiamas klaidingu Sutarties nuostatų ir minėto 1998 m. birželio 17 d. Sprendimo UEAPME / Taryba ( 82 ) aiškinimu.

82. EPSU taip pat nurodo, kad Bendrasis Teismas suklydo ( 83 ), įžvelgdamas panašumų su Europos piliečių iniciatyva. Jos teigimu, SESV 154 ir SESV 155 straipsniuose numatyta procedūra nėra panaši į piliečių iniciatyvą, nes, pirma, pastaroji iniciatyva nėra susijusi nei su kolektyvinių derybų procesu, nei su Pagrindinių teisių chartijos 28 straipsniu saugomos pagrindinės teisės įgyvendinimu ir, antra, šią procedūrą inicijuojančios šalys nedalyvauja rengiant teisės akto pasiūlymo tekstą.

83. Komisija nesutinka su EPSU teiginiais.

2. Vertinimas

84. Iš esmės EPSU kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis Komisijos sprendimui netaikė tinkamo lygio teisminės kontrolės. Jos teigimu, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, pasitenkindamas tik ribotos teisminės kontrolės taikymu Komisijos sprendimui.

85. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 79 punkte konstatavo, kad tais atvejais, kai Komisija gauna prašymą dėl socialinių partnerių sudaryto susitarimo įgyvendinimo Sąjungos lygmeniu, ji turi, be kita ko, įvertinti šio susitarimo įgyvendinimo Sąjungos lygmeniu tikslingumą, taip pat atsižvelgiant į politinio, ekonominio ir socialinio pobūdžio argumentus. Skundžiamo sprendimo 109–112 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, jog tai reiškia, kad Komisija turi plačią diskreciją, todėl jos sprendimui turi būti taikoma ribota teisminė kontrolė.

86. Taigi šiuo pagrindu keliamas klausimas, kokios apimties kontrolę Sąjungos teismai turi taikyti Komisijos sprendimui atsisakyti pateikti pasiūlymą dėl socialinių partnerių sudaryto susitarimo įgyvendinimo Sąjungos lygmeniu. Šis klausimas neabejotinai susijęs su pirmajame ir antrajame apeliacinio skundo pagrinduose keliamais klausimais, kuriuos nagrinėjant nustatyta, kad Komisija neprivalo priimti tokio pasiūlymo ir turi plačią diskreciją, spręsdama dėl to, ar tikslinga teikti tokį pasiūlymą Tarybai. Dėl tokios diskrecijos buvimo EPSU savo argumentus grindžia klaidinga prielaida, nes, skirtingai nei Bendrasis Teismas, ji klaidingai apibrėžė sąlygas, kuriomis Komisija gali atsisakyti pateikti pasiūlymą Tarybai. Mano nuomone, EPSU pateikti argumentai neatskleidė teisės klaidos mano ką tik nurodytose skundžiamo sprendimo ištraukose.

87. Pagal suformuotą jurisprudenciją, kai Sąjungos institucijos priima aktus srityse, kuriose joms suteikta plati diskrecija ir kuriose būtina priimti, be kita ko, politinius sprendimus ir atlikti sudėtingus vertinimus, atliekant šių aktų teisminę kontrolę tikrinama tik tai, ar nebuvo padaryta akivaizdžių vertinimo klaidų ( 84 ) ( 85 ). Be to, Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad teisėtumo kontrolės intensyvumas tokiu atveju, kai Sąjungos teisės aktų leidėjui reikia atlikti sudėtingus ekonominius vertinimus, turėtų būti dar mažesnis, jeigu „atitinkamas aktas yra visuotinai taikomas aktas“ ( 86 ). Taigi teisminės kontrolės ribotumu išreiškiamas valdžių atskyrimo principas, nes teisminė institucija negali pakeisti teisės aktų leidėjo, priimdama sprendimus, kurių ji nėra teisėtai įgaliota priimti.

88. Nors pirmesniame punkte nurodyta jurisprudencija susijusi, be kita ko, su teisėkūros procedūra priimtų aktų teismine kontrole, joje įtvirtinti principai taip pat galioja šios bylos aplinkybėmis, nes, kaip matyti iš šios išvados 72 punkto, EPSU kaltina Komisiją atsisakymu pateikti Tarybai pasiūlymą Sąjungos lygmeniu priimti visuotinai taikomą aktą. Nors nekyla abejonių, kad socialinių partnerių sudarytame susitarime išreikšti interesai yra teisėti, negalima pamiršti, kad aspektų, į kurių visumą Komisija turi atsižvelgti remdama Sąjungos interesus, kaip tai suprantama pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį, yra gerokai daugiau. Galiu tik pritarti Bendrojo Teismo pozicijai, kad tokio susitarimo įgyvendinimas priimant visuotinai taikomą aktą nustato Komisijai pareigą įvertinti politinių, ekonominių ir socialinių veiksnių visumą. Vis dėlto, jeigu Komisija nusprendžia priimti pasiūlymą arba atsisako tai padaryti, pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį ji privalo įvertinti esamus interesus, nes bet toks interesų pusiausvyros vertinimas priklauso jos diskrecijai. Tam, kad šis interesų pusiausvyros vertinimas atspindėtų Sąjungos bendrąjį interesą, Komisija pagal ESS 17 straipsnio 3 dalį turi šiais įgaliojimais naudotis visiškai nepriklausomai ( 87 ). Taigi laikausi nuomonės, kad Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, kai nusprendė, kad Komisija turi plačią diskreciją pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį nagrinėti, ar pateikti Tarybai pasiūlymą dėl sprendimo Sąjungos lygmeniu įgyvendinti socialinių partnerių sudarytą susitarimą. Kalbant konkrečiai, Bendrasis Teismas, nagrinėdamas bylos esmę, turi patikrinti tik tai, ar Komisija, įgyvendindama iniciatyvos teisę, nepadarė akivaizdžios klaidos, ar nepiktnaudžiavo įgaliojimais ir ar atitinkamos institucijos akivaizdžiai neviršijo savo diskrecijos ribų ( 88 ).

89. Tai, kad Komisijos sprendimui, priimtam pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį, taikoma ribota teisminė kontrolė, taip pat aišku ir iš neseniai priimto Teisingumo Teismo sprendimo byloje Puppinck ir kt. / Komisija ( 89 ), nors jos aplinkybės ir skiriasi nuo šios bylos aplinkybių. Toje byloje Teisingumo Teismas nagrinėjo sprendimo, kuriame Komisija nurodė, kad nesiims jokių veiksmų gavusi jai pateiktą Europos piliečių iniciatyvą, teisėtumą. Savo sprendime Teisingumo Teismas patvirtino Bendrojo Teismo poziciją, kad Komisija, įgyvendindama pareigą remti bendruosius Sąjungos interesus pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį, turi didelę diskreciją, nes ši pareiga susijusi su sudėtingais sprendimais ir įvairių interesų vertinimu. Ši didelė diskrecija neatsiejama nuo ribotos teisminės kontrolės, kurią atliekant gali būti tikrinama, be kita ko, ar nebuvo padaryta akivaizdžių vertinimo klaidų ( 90 ). Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, man atrodo, kad jurisprudencija šiuo klausimu nuo šiol yra suformuota, todėl ši byla negali leisti ja suabejoti.

90. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atmesti trečiąjį pagrindą kaip nepagrįstą.

C. Dėl ketvirtojo pagrindo

1. Šalių argumentai

91. EPSU teigia, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 116–140 punktuose padarė teisės klaidą, kai patvirtino ginčijamo sprendimo motyvus.

92. Bendrasis Teismas pirmiausia padarė klaidą, kai skundžiamo sprendimo 129 punkte pažymėjo, kad ginčijamo sprendimo motyvai faktiškai yra netikslūs ar visiškai nesvarbūs siekiant įvertinti galimybę įgyvendinti aptariamą susitarimą Sąjungos lygmeniu. EPSU priekaištauja Bendrajam Teismui, be kita ko, neatsižvelgus į tai, kad Komisija nepagrindė, pirma, laikotarpio, praėjusio nuo susirašinėjimo su ja iki sprendimo, ir, antra, to, kad ji nukrypo nuo savo pačios paskelbtų komunikatų ( 91 ). Kaip teigia EPSU, dėl šių dviejų aplinkybių jai atsirado teisėtas lūkestis, kad bus atlikta ar kad buvo atliekama poveikio analizė. Be to, skundžiamo sprendimo 136 ir 138 punktuose Bendrasis Teismas iškreipė EPSU argumentą šiuo klausimu. EPSU taip pat teigia, kad, priešingai, nei nurodė Bendrasis Teismas, ginčijamame sprendime pateikti trys motyvai yra faktiškai ar teisiškai netikslūs arba nesvarbūs.

93. Be to, EPSU nurodo, jog Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 118 ir 119 punktuose konstatavo, kad ginčijamas sprendimas buvo pakankamai motyvuotas, kad leistų EPSU suprasti jo priežastis. Šiuo klausimu EPSU nurodo, pirma, kad šie motyvai yra klaidingi, ir, antra, kad Komisijos pateikti pateisinimai neatitinka pateisinimų, kuriais buvo remiamasi per visą procedūrą.

94. Galiausiai EPSU ginčija skundžiamo sprendimo 130 ir 132 punktuose Bendrojo Teismo pateiktą aiškinimą, susijusį su Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl direktyvų dėl informavimo ir konsultavimosi.

95. Komisija ginčija EPSU argumentus.

2. Vertinimas

96. Šiame pagrinde EPSU priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis padarė teisės klaidą, vertindamas SESV 296 straipsnyje įtvirtintą Komisijos pareigą motyvuoti ( 92 ).

97. Pirmiausia reikia priminti, kad pagal SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje numatytą pareigą motyvuoti akto autorius turi aiškiai ir nedviprasmiškai nurodyti jo motyvus taip, kad, pirma, suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti, kuo grindžiamas šis aktas, kad galėtų remtis savo teisėmis, ir, antra, kad teismas atliktų kontrolę. Be to, šis reikalavimas nurodyti motyvus turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos aplinkybes, be kita ko, atsižvelgiant į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį ir akto adresatų ar kitų asmenų, su kuriais aktas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, galimą interesą gauti paaiškinimus ( 93 ). Nereikalaujama, kad pateikiant motyvus būtų tiksliai nurodytos visos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, nes motyvų pakankamumas turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į akto tekstą, bet ir jo kontekstą ir visas konkrečią sritį reglamentuojančias teisės normas ( 94 ).

98. Be to, jeigu Sąjungos institucija (nagrinėjamu atveju – Komisija) turi didelę diskreciją, per administracines procedūras dar svarbiau laikytis Sąjungos teisinėje sistemoje suteikiamų garantijų. Viena iš šių garantijų yra, be kita ko, kompetentingos institucijos pareiga pakankamai motyvuoti savo sprendimus. Tik taip Sąjungos teismas gali patikrinti, ar egzistavo faktinės ir teisinės aplinkybės, nuo kurių priklauso diskrecijos įgyvendinimas ( 95 ).

99. Galiausiai pareiga motyvuoti yra esminis reikalavimas, kuris turi būti atskiriamas nuo motyvų pagrįstumo klausimo, apimančio ginčijamo akto teisėtumą iš esmės ( 96 ). Nagrinėjamu atveju skundžiamo sprendimo 114–119 punktuose išnagrinėjęs, ar ginčijamas sprendimas buvo pakankamai motyvuotas atsižvelgiant į SESV 296 straipsnį, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 119 punkte konstatavo, kad jis pakankamai motyvuotas. Kadangi antroji šio pagrindo dalis susijusi su ginčijamo sprendimo motyvų pakankamumu ir Bendrojo Teismo išvados, padarytos atlikus šią analizę, buvo lemiamos, kad Sąjungos teismas galėtų atlikti šio sprendimo kontrolę ( 97 ), manau, kad savo analizę turiu pradėti nuo šios dalies.

a) Dėl teisės klaidos, susijusios su ginčijamo sprendimo motyvų pakankamumu

100. Ketvirtojo pagrindo antroje dalyje EPSU teigia, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 118 punkte padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad EPSU galėjo susipažinti su ginčijamo sprendimo motyvais.

101. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 116–118 punktuose pakankamai išnagrinėjo ginčijamo sprendimo motyvus. Jis priminė, pirma, kad Komisija konsultavosi su socialiniais partneriais dėl Sąjungos veiksmų, susijusių su viešosios valdžios institucijų tarnautojų ir darbuotojų informavimu ir konsultavimusi su jais, tikslingumo ir kad būtent po šio konsultavimosi socialiniai partneriai derėjosi ir pasirašė aptariamą susitarimą.

102. Antra, nagrinėdamas ginčijamą sprendimą turiu pažymėti, kad pritariu Bendrojo Teismo vertinimui, pagal kurį, kadangi Komisijai prireikė daugiau kaip dviejų metų atsakyti į socialinių partnerių pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį pateiktą prašymą, šio sprendimo adresatai galėjo tikėtis, kad ši institucija pateiks išsamesnių motyvų nei palyginti glausti jo motyvai. Vis dėlto taip pat aišku, kad ginčijamame sprendime pateiktų motyvų pakankamumas negali būti vertinamas remiantis vien juos sudarančių sakinių skaičiumi ar ilgiu. Negalima atmesti to, kad glausti sprendimo motyvai yra visiškai suprantami dėl savo tikslumo ir aiškumo.

103. Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad Komisija atsisakymą grindė iš esmės trimis motyvais, t. y. pirma, centrinės valdžios institucijų specifiniu pobūdžiu ir, be kita ko, tuo, kad jos įgyvendina viešosios valdžios įgaliojimus, antra, tuo, kad daugelio valstybių narių nacionalinėje teisėje yra nuostatų, susijusių su šių institucijų tarnautojų ir darbuotojų informavimu ir konsultavimusi su jais, ir, trečia, tuo, kad tarp valstybių narių yra didelių skirtumų, kiek tai susiję su minėtų institucijų struktūra ir įgaliojimų sritimi, todėl galimas susitarimo įgyvendinimas, nelygu valstybė narė, būtų didesnės ar mažesnės apimties.

104. Šiuo klausimu pakanka priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją vertinant, ar sprendimo motyvai atitinka SESV 296 straipsnyje nustatytus reikalavimus, reikia atsižvelgti ne tik į jo tekstą, bet ir į kontekstą ir, be kita ko, į visas konkrečioje srityje taikytinas taisykles ( 98 ). Nagrinėjamu atveju, vertinant motyvų pakankamumą, svarbu, kad jie būtų skirti ne neinformuotam adresatui, o aptariamą susitarimą sudariusiems socialiniams partneriams, kurie tiek dėl savo statuso, tiek dėl prieš tai Komisijos surengtų konsultacijų jau žinojo šio neigiamo sprendimo priėmimo aplinkybes. Be to, kaip pažymėjo Bendrasis Teismas, „per 2018 m. sausio 17 d. vykusį susitikimą su socialiniais partneriais Komisija pranešė apie ginčijamo sprendimo esmę“ ( 99 ). Mano nuomone, iš to matyti, kad Komisija išdėstė motyvus socialiniams partneriams dar prieš priimdama šį sprendimą. Taigi laikausi nuomonės, kad šie motyvai pakankamai išsamiai atskleidžia priežastis, dėl kurių Komisija, kurios pagrindinė užduotis pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį yra remti bendruosius Sąjungos interesus, nemanė esant tikslinga siūlyti Tarybai Sąjungos lygmeniu įgyvendinti atitinkamų socialinių partnerių sudarytą susitarimą.

105. Taigi, mano nuomone, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 118 punkte pagrįstai konstatavo, kad EPSU turėjo galimybę susipažinti su Komisijos vertinimo motyvais, o jis pats galėjo vykdyti jam pavestą šių motyvų kontrolę. Tokiomis aplinkybėmis priekaištas, jog Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad ginčijamas sprendimas atitinka SESV 296 straipsnyje numatytą motyvavimo pareigą, turi būti atmestas.

b) Dėl pirmos dalies, grindžiamos tuo, kad Bendrasis Teismas klaidingai patvirtino ginčijamo sprendimo motyvų tikslumą ir svarbą

106. Pirma ketvirtojo pagrindo dalis, grindžiama tuo, kad Bendrasis Teismas suklydo patvirtindamas ginčijamo sprendimo motyvų tikslumą ir svarbą, iš esmės siejama su dviem kaltinimais. Pateikdama pirmąjį kaltinimą EPSU priekaištauja Bendrajam Teismui, kad jis neatsižvelgė į tai, kad Komisija nepateisino, pirma, laikotarpio, praėjusio nuo jos ankstesnio susirašinėjimo ( 100 ) iki sprendimo, ir, antra, to, kad ji nukrypo nuo savo pačios paskelbtų komunikatų ( 101 ). EPSU taip pat priekaištauja Bendrajam Teismui, kad jis teisingai neperteikė jos pirmojoje instancijoje pateiktų argumentų. Pateikdama antrąjį kaltinimą EPSU kritikuoja Bendrojo Teismo atliktą trijų ginčijamo sprendimo motyvų vertinimą.

107. Dėl pirmojo kaltinimo tiek, kiek EPSU priekaištauja Bendrajam Teismui, kad jis neatsižvelgė į ankstesniame susirašinėjime pateiktus patikinimus ir į Komisijos paskelbtus komunikatus, iš kurių atrodė, kad ji turėjo atlikti teisėtumo kontrolę ir poveikio analizę ir kad ši kontrolė ir analizė buvo vykdoma, todėl buvo pažeistas teisėtų lūkesčių apsaugos principas, reikia pažymėti, kad nagrinėjant bylą pirmojoje instancijoje nebuvo pateikta jokių argumentų, susijusių su šiuo principu, todėl skundžiamame sprendime galimų šio principo pažeidimų klausimas nebuvo nagrinėjamas.

108. Kalbant konkrečiau, reikia konstatuoti, kad susirašinėjimo klausimu EPSU kaltina Komisiją neatlikus jokios poveikio analizės, „priešingai tam, ką ji tvirtino ilgiau nei metus“, todėl ir nesugebėjus pagrįsti ginčijamame sprendime padarytos išvados ( 102 ). Kalbant apie komunikatus, pažymėtina, kad EPSU rėmėsi jais Bendrajame Teisme tik teigdama, jog jie sudarė įspūdį, kad Komisija jautėsi saistoma socialinių partnerių prašymo, susijusio su pasiūlymu įgyvendinti socialinių partnerių susitarimus Sąjungos lygmeniu ( 103 ).

109. Reikia priminti, jog suformuotoje jurisprudencijoje yra nustatyta: kadangi apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi jurisdikciją tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų pagrindų ir argumentų teisinius vertinimus, šalis negali Teisingumo Teisme pirmą kartą pateikti argumento, kuriuo nesirėmė Bendrajame Teisme ( 104 ). Tokiomis aplinkybėmis laikausi nuomonės, kad šis kaltinimas yra nepriimtinas tiek, kiek jis grindžiamas teisėtų lūkesčių principo pažeidimu.

110. Siekiant išsamumo, reikėtų atmesti EPSU teiginį, kad Komisija susirašinėdama ir komunikatuose patikino, o vėliau nukrypo nuo savo patikinimų, nes pasielgė priešingai socialinės politikos srityje numatyto konsultavimosi tikslui. Kaip matyti iš šios išvados 60 punkto, pagal SESV 154 straipsnio 2 dalį Komisija, prieš pateikdama pasiūlymus socialinės politikos srityje, konsultuojasi su socialiniais partneriais dėl galimos Sąjungos veikimo linkmės. Iš šios nuostatos formuluotės matyti, jog konsultacijos rengiamos tam, kad skirtingos šalys galėtų pateikti savo prašymus ir pastabas, kad Komisija susidarytų nuomonę dėl tam tikro pasiūlymo pateikimo Sąjungos lygmeniu. Taigi, pirma, jei būtų manoma, kad dėl konsultacijų ir su tuo susijusios informacijos pateikimo suinteresuotiesiems asmenims atsiranda privaloma pareiga, šis procesas netektų savo įprastos prasmės. Taigi man atrodo, jog neįmanoma pritarti EPSU teiginiui, kad dėl konsultacijų jų šalys galėjo įgyti teisėtų lūkesčių dėl galimų politinių sprendimų ( 105 ). Antra, kalbant apie tai, kad ankstesnės Komisijos pastabos ar paskelbti komunikatai yra galimai jai privalomi, pritardamas jos per teismo posėdį palaikytai pozicijai turiu pasakyti, jog man aišku, kad šios pastabos ar komunikatai jokiomis aplinkybėmis negali pakeisti šiai institucijai pagal Sutartis, visų pirma ESS 17 straipsnio 2 dalį, priskirtų įgaliojimų.

111. Tiek, kiek pirmasis kaltinimas grindžiamas tuo, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 136–138 punktuose iškraipė argumentus, kuriais EPSU rėmėsi pirmojoje instancijoje, reikia pažymėti, kad minėto sprendimo 135 punkte Bendrasis Teismas apibendrino ieškovių pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus taip, kad jais tvirtinama, kad „nėra nieko, kas galėtų pateisinti tai, jog Komisija, remdamasi subsidiarumo ir proporcingumo principais, atmetė [aptariamo susitarimo] įgyvendinimą“, ir kad ieškovės priekaištavo „Komisijai, be kita ko, dėl to, kad ši minėtų principų atžvilgiu neatliko jokio poveikio vertinimo“. Man atrodo, kad taip skundžiamame sprendime gana bendrai, bet tiksliai apibendrinamas argumentas, kurį ieškovės pateikė savo ieškinio pirmojoje instancijoje 106 punkte. Skundžiamo sprendimo 136–138 punktai skirti atsakyti į jų argumentus ir dėl to juose pateikiamas Bendrojo Teismo vertinimas, todėl manau, kad kaltinimas, grindžiamas Bendrajame Teisme pateiktų EPSU argumentų iškraipymu, neturi pagrindo.

112. Taigi pirmasis kaltinimas turi būti atmestas.

113. Antrajame kaltinime EPSU kritikuoja Bendrojo Teismo pateiktą vertinimą jam nagrinėjant tris ginčijamo sprendimo motyvus.

114. Pirmiausia, kalbant apie ginčijamo sprendimo motyvų pagrįstumą, kaip tapo aišku išanalizavus trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą ( 106 ), Bendrasis Teismas turi patikrinti tik faktinių aplinkybių teisingumą ir reikšmingumą, siekdamas įvertinti aptariamo susitarimo įgyvendinimo tinkamumą Sąjungos lygmeniu.

115. Dėl, be kita ko, ginčijamo sprendimo pirmojo motyvo EPSU laikosi nuomonės, kad Bendrasis Teismas savo sprendimo 130 ir 136 punktuose padarė klaidą, nes, pirma, dabar daug direktyvų taikoma centrinės valdžios institucijų darbuotojams ir, antra, niekas neleidžia daryti išvados, kad dėl socialinių partnerių sudaryto susitarimo įgyvendinimo keistųsi centrinės valdžios institucijų „struktūra, organizavimas ir veikimas“, juolab kad Komisija neatliko poveikio analizės.

116. Kaip pažymėjo Bendrasis Teismas, pateikdama tokį motyvą Komisija nekvestionavo Sąjungos kompetencijos priimti aktus, susijusius su centrinės valdžios tarnautojų ir darbuotojų socialinėmis teisėmis, buvimo, tačiau pabrėžė, kad aptariamas susitarimas susijęs su specifine sritimi, siejama su valstybių narių suverenitetu. Iš tiesų šiuo motyvu siekiama pažymėti, kad kai kurie centrinės valdžios institucijų tarnautojai ir darbuotojai įgyvendina viešosios valdžios įgaliojimus. Nors, kaip iš esmės teigia EPSU, iš principo niekas netrukdo Sąjungos teisės aktų leidėjui priimti nuostatų, kuriomis šiems viešojo sektoriaus tarnautojams ir darbuotojams būtų užtikrinama teisė į informavimą ir konsultavimąsi, Komisija gali ir turi atsižvelgti į ypatingą šių institucijų vaidmenį ir specifiką, siekdama užtikrinti, kad būtų apsaugoti valstybių narių bendrieji interesai, kurie, be to, išplaukia iš Sutartyse esančių aiškių leidžiančių nukrypti nuostatų ( 107 ).

117. Be to, kalbant apie tariamą pareigą atlikti poveikio analizę, man atrodo, kad Komisija galbūt privalo atlikti šią analizę, jeigu naudojasi iniciatyvos teise ( 108 ), be kita ko, Sąjungos ir valstybių narių pasidalijamosios kompetencijos srityje. Vis dėlto Komisijos negalima kaltinti neatlikus tokios analizės, kai ji nusprendžia atsisakyti imtis veiksmų. Šioje byloje reikia pažymėti, kad Komisijos sprendimas atsisakyti pateikti Tarybai pasiūlymą įgyvendinti socialinių partnerių sudarytą susitarimą pagal savo pobūdį yra sprendimas, kuriam nereikalaujama poveikio analizės.

118. Kalbant apie antrąjį ginčijamo sprendimo motyvą, pažymėtina, kad EPSU kaltina Bendrąjį Teismą neatsižvelgus į tai, kad socialinių partnerių suderėtame susitarime buvo „nebloginimo“ sąlyga, pagal kurią buvo suteikiamos platesnės teisės nei valstybės narės jau yra pripažinusios, ir joms nebuvo leidžiama atšaukti aptariamu susitarimu suteiktų teisių.

119. Reikia priminti nagrinėjamu atveju Komisijos turimą plačią diskreciją, be kita ko, nustatyti, ar būtina užpildyti galimą spragą Sąjungos direktyvų, kuriomis reglamentuojama darbuotojų teisė į informavimą ir konsultavimąsi su jais, taikymo srityje. Net darant prielaidą, kad Bendrasis Teismas atsižvelgė į šią „nebloginimo“ sąlygą, jis turėjo įrodyti, kad valstybėse narėse egzistuojančios taisyklės, susijusios su centrinės vadžios institucijų tarnautojų ir darbuotojų informavimu ir konsultavimusi su jais, neleido pakankamai užtikrinti šio informavimo ir konsultavimosi šių valstybių narių lygmeniu. Atlikdamas teisėtumo kontrolę pagal SESV 263 straipsnį Bendrasis Teismas negali ginčijamo akto autoriaus motyvų pakeisti savaisiais ar savo paties motyvais užpildyti šio akto motyvavimo spragų, todėl jo tyrimas nėra susijęs su jokiu šiame akte pateiktu vertinimu ( 109 ). Taigi EPSU negali tikėtis, kad Bendrasis Teismas tai padarys ir pakeis ginčijamo akto autoriaus motyvus savaisiais, juo labiau kad jis turėjo atlikti ribotą ginčijamo sprendimo kontrolę. Atsižvelgiant į tai, reikia konstatuoti, kad spręsdama, ar pateikti socialinių partnerių sudarytą susitarimą Tarybai, kad jis būtų įgyvendintas, Komisija turėjo atsakyti į esminį klausimą – ar tikslinga Sąjungos lygmeniu suderinti centrinės valdžios institucijų tarnautojų ir darbuotojų informavimą ir konsultavimąsi su jais. Kadangi Komisijos atsakymas į šį klausimą buvo neigiamas, ji neprivalėtų vertinti „nebloginimo“ sąlygos galimo poveikio, jeigu minėtas susitarimas būtų buvęs įgyvendintas Sąjungos lygmeniu.

120. Dėl ginčijamo sprendimo trečiojo motyvo EPSU nurodo, kad skundžiamo sprendimo 133 punkte Bendrasis Teismas neatsižvelgė nei į tam tikruose sektoriuose veikiančių socialinių partnerių sudarytų susitarimų sektorinį pobūdį, nei į socialinių partnerių atstovaujamumą. EAPE yra centrinės valdžios institucijų socialinė partnerė, todėl socialinių partnerių sudarytas susitarimas susijęs su centrine, o ne vietos valdžia. Be to, aptariamas susitarimas nedaro poveikio valstybių narių valdžios struktūrai, nes susijęs tik su darbuotojų teise į informavimą ir konsultavimąsi su jais.

121. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti: kadangi aptariamas susitarimas susijęs su centrinės valdžios institucijų tarnautojų informavimu ir konsultavimusi su jais, jo įgyvendinimas Sąjungos lygmeniu labai įvairiai paveiktų valstybes nares, nelygu jų centralizacijos arba decentralizacijos laipsnis. Vis dėlto niekas nedraudė Komisijai atsižvelgti į pastarąją aplinkybę kaip į nepageidaujamą susitarimo įgyvendinimo Sąjungos lygmeniu pasekmę.

122. Taigi manau, kad Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai pripažino tris ginčijamo sprendimo motyvus pagrįstais.

c) Dėl trečios dalies, grindžiamos teisės klaida, susijusia su direktyvomis dėl informavimo ir konsultavimosi

123. Ketvirtojo pagrindo trečioje dalyje EPSU nurodo, kad skundžiamo sprendimo 131 ir 132 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai išaiškino Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su direktyvomis dėl informavimo ir konsultavimosi ( 110 ). Nevienodumai tarp vietos ir centrinės valdžios jau egzistuoja, be kita ko, kiek tai susiję su Direktyva 2001/23/EB ( 111 ).

124. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, jog EPSU nepaaiškina ryšio tarp pirmesniame šios išvados punkte nurodytų direktyvų ir tariamo nevienodumo tarp šių dviejų valdymo lygių. EPSU taip pat nepaaiškina, kodėl Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime padarė teisės klaidą. Taigi tokie argumentai yra akivaizdžiai nepriimtini.

d) Išvada

125. Remdamasis visais išdėstytais samprotavimais siūlau Teisingumo Teismui atmesti ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

126. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, laikausi nuomonės, kad reikia atmesti visus EPSU pateiktus apeliacinio skundo pagrindus, taigi ir visą jos apeliacinį skundą.

VI. Dėl bylinėjimosi išlaidų

127. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikytiną apeliaciniams skundams pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

128. Kadangi šioje byloje siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinį skundą, o Komisija to reikalavo, manau, kad iš EPSU reikia priteisti bylinėjimosi išlaidas.

VII. Išvada

129. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš EPSU bylinėjimosi išlaidas.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( i ) Po to, kai šis dokumentas buvo pirmą kartą paskelbtas internete, buvo iš dalies pakeistas jo 18 punktas.

( 2 ) T‑310/18, EU:T:2019:757.

( 3 ) 2015 m. gruodžio 21 d. sudarytas susitarimas „Centrinės valdžios institucijų tarnautojų ir darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais bendroji sistema“, kurį pasirašė Délégation syndicale de l’administration nationale et européenne (DSANE) ir Employeurs de l’administration publique européenne (EAPE).

( 4 ) Socialiniai partneriai perėjo prie derybų dėl susitarimo po Komisijos surengtų konsultacijų pagal SESV 154 straipsnio 2 dalį.

( 5 ) 2012 m. balandžio 26 d. Komisija nepritarė Europos bendrajam susitarimui dėl kirpyklų darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos, kurį pasirašė Coiffure ES ir UNI Europa Hair & Beauty. Tada ieškinys nebuvo pareikštas ir socialiniai partneriai pasiūlė naujos redakcijos susitarimą. Dėl kritinės analizės žr. Dorssemont, F., Lörcher, K., Schmitt, M., „On the Duty to Implement European Framework Agreements: Lessons to Be Learned from the Hairdressers Case“, Industrial Law Journal, vol. 48, Nr. 4, 2019 m. gruodžio mėn., p. 571–603.

( 6 ) Žr. Schmitt, M., Moizard, N. ir Frapard, M., „Droit social européen“, JDE, 2020/6, Nr. 270, p. 297.

( 7 ) C(2015) 2303 final.

( 8 ) Šiuo klausimu EPSU ginčija skundžiamo sprendimo 69, 73, 96 ir 100 punktus.

( 9 ) Šis pagrindas nukreiptas, be kita ko, prieš skundžiamo sprendimo 34, 54–63, 64–82, 93 ir 94–98 punktus.

( 10 ) Šis pagrindas nukreiptas prieš Bendrojo Teismo vertinimą, pateiktą skundžiamo sprendimo 31–33, 78, 79, 109–112, 122 ir 133 punktuose.

( 11 ) Ji kritikuoja, be kita ko, skundžiamo sprendimo 116–140 punktus.

( 12 ) EPSU kritikuoja skundžiamo sprendimo 69, 73, 89, 96 ir 100 punktus.

( 13 ) EPSU kritikuoja skundžiamo sprendimo 69 ir 89 punktus. Be to, šio sprendimo 96 punkte padaryta išvada nesuderinama, pirma, su aktais, priimtais pagal šią nuostatą, kurie yra teisėkūros procedūra priimti aktai, ir, antra, su jurisprudencija, suformuota 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimu Hennings ir Mai (C‑297/10 ir C‑298/10, EU:C:2011:560, 66 punktas).

( 14 ) C‑643/15 ir C‑647/15, EU:C:2017:631.

( 15 ) Kritika susijusi su skundžiamo sprendimo 62 punktu.

( 16 ) EPSU ginčija Bendrojo Teismo poziciją, kurios jis laikėsi skundžiamo sprendimo 62, 63, 69–82, 87, 89, 99, 100 ir 109 punktuose.

( 17 ) C‑409/13, EU:C:2015:217, 70 punktas.

( 18 ) EPSU nurodo skundžiamo sprendimo 34, 63–81 ir 93 punktus.

( 19 ) Skundžiamo sprendimo 34 ir 74 punktuose.

( 20 ) EPSU kritikuoja skundžiamo sprendimo 74–77, 87 ir 96 punktus.

( 21 ) T‑135/96, EU:T:1998:128, 84 punktas.

( 22 ) EPSU kritikuoja skundžiamo sprendimo 82 ir 94–98 punktus. Dėl „diskrecinių“ politinių įgaliojimų Taryba netenka galimybės pasinaudoti įgaliojimais priimti sprendimą ar jo nepriimti pagal SESV 155 straipsnio 2 dalį, partnerių autonomija praktiškai išnyksta, o Komisijai suteikiama vieta prie derybų stalo kartu su socialiniais partneriais. Bendrojo Teismo pozicija dėl Komisijos tikslingumo patikros pažeidžiama socialinių partnerių autonomija ir jų pagrindinės teisės, nes ši patikra apima tik susitarimus, sudarytus ne per Sutartyje numatytą konsultavimosi procesą.

( 23 ) Nors per SESV 154 ir SESV 155 straipsniuose numatytą „antrąją“ procedūrą socialiniams partneriams pavedama užduotis savarankiškai derėtis dėl susitarimo turinio, jį parengti ir patvirtinti, analogiškos procedūros, per kurią Parlamentas galėtų savarankiškai parengti pasiūlymą dėl teisėkūros procedūra priimamo akto, nėra.

( 24 ) Žr., be kita ko, skundžiamo sprendimo 64 ir paskesnius punktus (konkrečiau – jo 69 punktą).

( 25 ) Žr. 2007 m. kovo 9 d. Nutartį Schneider Electric / Komisija (C‑188/06 P, EU:C:2007:158, 64 punktas). Taip pat šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 28 d. Sprendimą Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 148 punktas) ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimą VRDT / Celltech (C‑273/05 P, EU:C:2007:224, 56 ir 57 punktai); taip pat 2006 m. vasario 23 d. Nutartį Piau / Komisija (C‑171/05 P, EU:C:2006:149, 86 punktas).

( 26 ) Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje LL / Parlamentas (C‑326/16 P, EU:C:2017:605, 69 punktas).

( 27 ) Žr. skundžiamo sprendimo 48 punktą.

( 28 ) Žr., be kita ko, 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 punktas) ir 2019 m. vasario 26 d. Sprendimą Rimšēvičs ir ECB / Latvija (C‑202/18 ir C‑238/18, EU:C:2019:139, 45 punktas).

( 29 ) Kaip nurodyta šios išvados 54 ir paskesniuose punktuose, aiškinimą, pagal kurį SESV 155 straipsnio 2 dalis nėra imperatyvi norma, patvirtina jos genezė.

( 30 ) Pagal deskriptyvizmo teoriją esamojo laiko tiesioginė nuosaka atitinka pačią teisės funkciją nustatyti visa ko sąlygą (šiuo klausimu žr. Villey, M., „De l’indicatif dans le droit“. Archives de philosophie du droit, Dalloz, Paryžius, 19 t., 1974, p. 33–61). Kaip nurodo Cornu, G., tiesioginė nuosaka gali „leisti manyti, kad įtvirtinta taisyklė yra ne primesta savavališkai, bet natūraliai pagrįsta, kad teisė nėra nutolusi nuo tikrovės“ (Cornu, G., „Linguistique juridique“, Montchrestien, Paryžius, 1990, p. 271).

( 31 ) Man atrodo, kad pagal SESV 153 straipsnio 1 ir 2 dalis ir SESV 155 straipsnio 2 dalį, siejamas su ESS 16 straipsnio 3 dalimi, šis susitarimas priskiriamas SESV 153 straipsniu reglamentuojamai sričiai, dėl kurios Taryba gali priimti sprendimą kvalifikuotąja balsų dauguma.

( 32 ) Visų pirma ispanų kalba: „La aplicación de los acuerdos celebrados a nivel de la Unión se realizará, ya sea según <…> ya sea <…>“; vokiečių kalba: „Die Durchführung der auf Unionsebene geschlossenen Vereinbarungen erfolgt entweder <…> oder <…>“; estų kalba: „Liidu tasandil sõlmitud kokkuleppeid rakendatakse tööturu osapoolte ja liikmesriikide kehtivate menetluste või tavade kohaselt, artiklis 153 käsitletud küsimustes aga allakirjutanute ühisel taotlusel“; italų kalba: „Gli accordi conclusi a livello dell’Unione sono attuati secondo le procedure e <…> o, e <…>“; nyderlandų kalba: „De tenuitvoerlegging van de op het niveau van de Unie gesloten overeenkomsten geschiedt hetzij <…>, hetzij <…>“; portugalų kalba: „Os acordos celebrados ao nível da União serão aplicados, quer <…> quer, <…>“; ir suomių kalba: „Unionin tasolla tehdyt sopimukset pannaan täytäntöön joko työmarkkinaosapuolten ja jäsenvaltioiden omien menettelyjen ja käytäntöjen mukaisesti tai <…>“.

( 33 ) Žr. Franssen, E., „Legal Aspects of the European Social Dialogue“, Intersentia, Antverpenas, 2002, p. 287 ir 288.

( 34 ) Šiuo klausimu žr. 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimą Taryba / Komisija (C‑409/13, EU:C:2015:217).

( 35 ) EU:T:1998:128.

( 36 ) Žr. Dorssemont, F., 2 sk.: „Some Reflections on the Origin, Problems and Perspectives of the European Social Dialogue“, Vos (de), Marc, „A Decade Beyond Maastricht: The European Social Dialogue Revisited“, Kluwer Law International, Haga, 2003, p. 29.

( 37 ) SESV 288 straipsnyje numatyta, kad, „vykdydamos Sąjungos kompetenciją, institucijos priima reglamentus, direktyvas, sprendimus, rekomendacijas ir nuomones“.

( 38 ) Žr. šios išvados 36 išnašoje nurodytą Dorssemont, F., p. 29.

( 39 ) Ten pat, p. 29 ir 30.

( 40 ) Iš tiesų pagal doktriną tam tikri aktai priimami ne teisėkūros procedūra, o tiesiogiai remiantis SESV. Žr. Best, E., „Legislative Procedures after Lisbon: Fewer, Simpler, Clearer“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 2007, 15, Nr. 1, p. 93.

( 41 ) Žr., be kita ko, 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvą 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (OL L 14, 1998, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 267); 1996 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvą 96/34/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl tėvystės atostogų, sudaryto tarp UNICE, CEEP ir ETUC (OL L 145, 1996, p. 4; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 285), ir 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvą 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (OL L 175, 1999, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368).

( 42 ) Žr. šios išvados 36 išnašoje minėtą Dorssemont, F., p. 17.

( 43 ) Koster, J.-V., „Le dialogue social européen à l’épreuve de la „modernisation“ du marché du travail“, Revue française des affaires sociales, Nr. 1, 2012, p. 62–79. Dėl bendros ir istorinės apžvalgos žr. Barnard, C., „ES Employment Law“, Oxford European Union Law Library, Oksfordas, 2012, p. 713 ir paskesni.

( 44 ) Suvestinio Europos akto, pasirašyto 1986 m. vasario 17 d. Liuksemburge ir 1986 m. vasario 28 d. Hagoje ir įsigaliojusio 1987 m. liepos 1 d., 22 straipsniu EEB sutartis buvo papildyta 118B straipsniu. Dėl istorinės apžvalgos žr. Pochet, P., ir Degryse, C., „The European Social Dialogue: What Is the Role of Employers and What Are the Hopes for the Future?“, F. Vandenbroucke, C. Barnard ir G. De Baere (red.), „A European Social Union after the Crisis“, Cambridge University Press, Kembridžas, 2017, p. 211–237.

( 45 ) Žr. Henni, A., „Le dialogue social européen. Enjeux, structures, résultats“, Courrier hebdomadaire du CRISP, 2001, vol. 1741, Nr. 36, p. 5–50.

( 46 ) Europos bendrijos valstybių narių, išskyrus Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę, sudarytas susitarimas (OL C 191, 1992, p. 91). Kalbant konkrečiau, pirma, Susitarimo dėl socialinės politikos 3 straipsnio 2–4 dalyse ir 4 straipsnyje buvo numatyta procedūra, dabar numatyta SESV 154 straipsnio 2–4 dalyse. Antra, pagal Susitarimo dėl socialinės politikos 4 straipsnio 1 dalį (dabar – SESV 155 straipsnio 1 dalis) socialiniai partneriai turėjo teisę prašyti Komisijos siūlyti Tarybai įgyvendinti jų suderėtą susitarimą pagal Susitarimo dėl socialinės politikos 4 straipsnio 2 dalį (dabar – SESV 155 straipsnio 2 dalis).

( 47 ) Dėl socialinių partnerių pagal EB sutarties 139 straipsnį sudarytų susitarimų įgyvendinimo žr. Deinert, O., „Modes of Implementing European Collective Agreements and Their Impact on Collective Autonomy“, Industrial Law Journal, vol. 32, Nr. 4, 2003 m. gruodžio mėn., p. 317–325.

( 48 ) CEES, UNICE ir CEEP sudarytas susitarimas. Šiame susitarime buvo siūloma EEB sutarties 118 straipsnio 4 dalį, 118A ir 118B straipsnius išdėstyti nauja redakcija.

( 49 ) Henni, A., „Le dialogue social européen. Enjeux, structures, résultats“, Courrier hebdomadaire du CRISP, vol. 1741, Nr. 36, 2001, p. 5–50.

( 50 ) Žr., be kita ko, jos 1993 m. gruodžio 14 d. Komunikatą COM(93) 600 final dėl Protokolo dėl socialinės politikos įgyvendinimo, kurį Komisija pateikė Tarybai ir Europos Parlamentui, 1998 m. gegužės 20 d. Komunikatą COM(1998) 322 final, „Socialinio dialogo pritaikymas ir skatinimas Bendrijos lygmeniu“ ir 2002 m. birželio 26 d. Komunikatą COM(2002) 341 final„Europos socialinis dialogas kaip naujovių ir pokyčių variklis“.

( 51 ) Mias, A, „Du dialogue social européen au travail législatif communautaire: Maastricht, ou le syndical saisi par le politique“, Droit et société, 2004, Nr. 58, p. 657–682.

( 52 ) Iš 2017 m. parengto Prancūzijos Senato informacinio pranešimo matyti, kad nuo 1992 m. SESV 154 straipsnyje numatytos konsultacijos buvo surengtos maždaug trisdešimčia temų ir praktiškai Komisija skyrė šešias savaites 87 išvardytoms organizacijoms (65 daugiausia sektorinėms darbdavių organizacijoms ir 22 profesinių sąjungų organizacijoms), kad jos pateiktų pastabas per pirmąsias, paskui per antrąsias konsultacijas. Pranešimas pateikiamas internete adresu https://www.senat.fr/rap/r16-556-1/r16-556-130.html.

( 53 ) Žr. Didry, C., „L’émergence du dialogue social en Europe: retour sur une innovation institutionnelle méconnue“, Année sociologique, 2009, vol. 59, Nr. 2, p. 417–447. Skelbiama internete adresu https://www.cairn.info/revue-l-annee-sociologique-2009-2-page-417.htm.

( 54 ) Šioje nuostatoje numatyta pratęsimo galimybė, bet dėl to sprendžiama atitinkamų socialinių partnerių ir Komisijos bendru sutarimu.

( 55 ) Žr. skundžiamo sprendimo 73 ir 74 punktus.

( 56 ) Šiuo klausimu pagal analogiją žr. 1998 m. birželio 17 d. Sprendimą UEAPME / Taryba (T‑135/96, EU:T:1998:128, 84 punktas), pagal kurį, jeigu socialiniai partneriai sudaro susitarimą, kurį bendrai prašo įgyvendinti Sąjungos lygmeniu, jie kartu pateikia prašymą Komisijai, kuri, taip susigrąžindama procedūros kontrolę, nagrinėja, ar šiuo klausimu reikia pateikti pasiūlymą Tarybai.

( 57 ) Žr. šios išvados 51 punktą.

( 58 ) T‑135/96, EU:T:1998:128.

( 59 ) UNICE, CEEP ir CES.

( 60 ) 1996 m. birželio 3 d. Tarybos direktyva dėl Bendrojo susitarimo dėl tėvystės atostogų, sudaryto tarp UNICE, CEEP ir ETUC (OL L 145, 1996, p. 4; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 285).

( 61 ) Šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 17 d. Sprendimą UEAPME / Taryba (T‑135/96, EU:T:1998:128, 4–11 punktai).

( 62 ) Šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 17 d. Sprendimą UEAPME / Taryba (T‑135/96, EU:T:1998:128, 83–90 punktai).

( 63 ) T‑135/96, EU:T:1998:128.

( 64 ) Šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 17 d. Sprendimą UEAPME / Taryba (T‑135/96, EU:T:1998:128, 110 ir 111 punktai).

( 65 ) Dėl atitikčių žr. šios išvados 46 išnašą.

( 66 ) Šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 17 d. Sprendimą UEAPME / Taryba (T‑135/96, EU:T:1998:128, 71 ir paskesni punktai, visų pirma 84 ir 85 punktai).

( 67 ) Žr. šios išvados 55 ir 56 punktus.

( 68 ) Pagal analogiją žr. 2017 m. vasario 16 d. Sprendimą Margarit Panicello (C‑503/15, EU:C:2017:126, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimą Taryba / Komisija (C‑409/13, EU:C:2015:217, 70 punktas).

( 69 ) Žr., be kita ko, 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimą Taryba / Komisija (C‑409/13, EU:C:2015:217, 70 ir 74 punktai) ir 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Puppinck ir kt. / Komisija (C‑418/18 P, EU:C:2019:1113, 59 punktas).

( 70 ) Šiuo klausimu žr. 1990 m. gegužės 22 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (70/88, EU:C:1990:217, 19 punktas).

( 71 ) Dėl inter partes sukeliamų pasekmių žr. Hasselbalch, O., „European Collective Agreements“, Olsen, B. E. ir Søensen, K. E., Regulation in the ES, Thomson, Kopenhaga, 2006, p. 381–384.

( 72 ) Žr., be kita ko, 2010 m. kovo 8 d. Tarybos direktyvą 2010/18/ES, įgyvendinančią patikslintą BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP ir ETUC sudarytą Bendrąjį susitarimą dėl vaiko priežiūros atostogų ir panaikinančią Direktyvą 96/34/EB (OL L 68, 2010, p. 13); 2014 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvą 2014/112/ES, kuria įgyvendinamas Europos baržų sąjungos (EBS), Europos laivavedžių organizacijos (ELO) ir Europos transporto darbuotojų federacijos (ETF) sudarytas Europos susitarimas dėl tam tikrų vežimo vidaus vandens keliais sektoriaus darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 367, 2014, p. 86); 2010 m. gegužės 10 d. Tarybos direktyvą 2010/32/ES, kuria įgyvendinamas Europos ligoninių ir sveikatos priežiūros įstaigų asociacijos (HOSPEEM) ir Europos viešųjų paslaugų profesinių sąjungų federacijos (FSESP) bendrasis susitarimas dėl su(si)žeidimų aštriais instrumentais prevencijos ligoninių ir sveikatos priežiūros sektoriuje (OL L 134, 2010, p. 66) ir 2009 m. vasario 16 d. Tarybos direktyvą 2009/13/EB, įgyvendinančią Europos bendrijos laivų savininkų asociacijų (ECSA) ir Europos transporto darbuotojų federacijos (ETF) sudarytą susitarimą dėl 2006 m. Konvencijos dėl darbo jūrų laivyboje ir iš dalies keičiančią Direktyvą 1999/63/EB (OL L 124, 2009, p. 30).

( 73 ) Žr. Deinert, O., „Self-Executing Collective Agreements in EC Law“, Vos (de), Marc, „A Decade Beyond Maastricht: The European Social Dialogue Revisited“, Kluwer Law International, Haga, 2003, p. 48.

( 74 ) Žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Slovakija ir Vengrija / Taryba (C‑643/15 ir C‑647/15, EU:C:2017:631, 62 punktas).

( 75 ) Dėl bendros ir istorinės apžvalgos žr. Barnard, C., „ES Employment Law“, Oxford European Union Law Library, Oksfordas, 4-asis leid., 2012, p. 713 ir paskesni ir Bercusson, B., „European Labour Law“, Cambridge University Press, Kembridžas, 2-asis leid., 2009, p. 126 ir paskesni.

( 76 ) Komisijos komunikatas „Europos socialinis dialogas kaip modernizavimo ir pokyčių variklis“ (2002 m. birželio 26 d. COM(2002) 341 final, p. 6).

( 77 ) Ši nuostata taikoma Sąjungai ir – pagal ESS 13 straipsnį – visoms institucijoms, priešingai nei SESV 154 straipsnis, kuris yra privalomas tik Komisijai.

( 78 ) Žr. šios išvados 51 punktą.

( 79 ) Be to, tokiu atveju socialiniams partneriams būtų suteikti įgaliojimai priversti Komisiją imtis veiksmų socialinės politikos srityje, nors pagal SESV 225 straipsnį Parlamentui tiesiog suteikiama teisė prašyti Komisijos pateikti pasiūlymą ir teisė būti informuotam apie atsisakymo priežastis, jeigu Komisija nusprendžia nepateikti prašomo pasiūlymo. Tas pats pasakytina apie Tarybą, kai taikomas SESV 241 straipsnis.

( 80 ) T‑135/96, EU:T:1998:128.

( 81 ) EPSU kritikuoja skundžiamo sprendimo 31–33, 78, 79, 109–112, 122 ir 133 punktus.

( 82 ) T‑135/96, EU:T:1998:128.

( 83 ) Žr. skundžiamo sprendimo 112 punktą.

( 84 ) Žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Slovakija ir Vengrija / Taryba (C‑643/15 ir C‑647/15, EU:C:2017:631, 124 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 85 ) Savo neseniai pateiktoje išvadoje jau turėjau progą pažymėti, jog jurisprudencijoje nuspręsta, kad vykdant teisėkūrą viešosios tarnybos srityje reikia priimti politinio, ekonominio ir socialinio pobūdžio sprendimus ir kad todėl Pareigūnų tarnybos nuostatų leidėjas turi atlikti sudėtingus vertinimus, dėl kurių jis turi didelę diskreciją (dėl teisminės kontrolės apimties žr. mano 2020 m. spalio 21 d. išvadą sujungtose bylose Alvarez y Bejarano ir kt. / Komisija ir Taryba (C-517/19 P ir C‑518/19 P, EU:C:2020:848, 36 punktas).

( 86 ) Žr. 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė / Taryba (C‑150/94, EU:C:1998:547, 54 punktas).

( 87 ) Žr. šios išvados 69 punktą.

( 88 ) Žr., be kita ko, 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Nyderlandai / Taryba (C‑110/97, EU:C:2001:620, 62 punktas) ir 2009 m. liepos 2 d. Sprendimą Bavaria ir Bavaria Italia (C‑343/07, EU:C:2009:415, 82 punktas).

( 89 ) 2019 m. gruodžio 19 d. sprendimas (C‑418/18 P, EU:C:2019:1113).

( 90 ) Šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Puppinck ir kt. / Komisija (C‑418/18 P, EU:C:2019:1113, 87–97 punktai).

( 91 ) 1993 m. gruodžio 14 d. Komisijos komunikatas Tarybai ir Europos Parlamentui dėl Protokolo dėl socialinės politikos įgyvendinimo (COM(93) 600 final); 1996 m. rugsėjo 18 d. Komisijos komunikatas dėl socialinio dialogo vystymo Bendrijos lygmeniu (COM(96) 448 final); 1998 m. gegužės 20 d. Komisijos komunikatas „Socialinio dialogo pritaikymas ir skatinimas Bendrijos lygmeniu“ (COM(1998) 322 final) ir 2013 m. spalio 2 d. Komisijos komunikatas Europos Parlamentui, Tarybai, Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui „Reglamentavimo kokybės ir rezultatų programa (REFIT). Rezultatai ir tolesni veiksmai“ (COM(2013) 685 final).

( 92 ) Šis pagrindas nukreiptas į skundžiamo sprendimo 116–140 punktus.

( 93 ) 2020 m. rugsėjo 17 d. Sprendimas Rosneft ir kt. / Taryba (C‑732/18 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2020:727, 77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 94 ) Žr. 2020 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Rosneft ir kt. / Taryba (C‑732/18 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2020:727, 77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 95 ) Žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, 14 punktas).

( 96 ) Žr. 2008 m. liepos 10 d. Sprendimą Bertelsmann ir Sony Corporation of America / Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 181 punktas).

( 97 ) Žr. šios išvados 97 punktą.

( 98 ) Šiuo klausimu žr. 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimą Taryba / Komisija (C‑409/13, EU:C:2015:217, 79 punktas).

( 99 ) Žr. skundžiamo sprendimo 137 punktą.

( 100 ) EPSU nurodo 2016 m. kovo 9 d. ir 2017 m. vasario 3 d. raštus, taip pat 2016 m. lapkričio 15 d. pranešimą žodžiu.

( 101 ) Žr. šios išvados 91 išnašą.

( 102 ) Žr. ieškinio pirmojoje instancijoje 106 punktą.

( 103 ) Žr. ieškinio pirmojoje instancijoje 29–39 punktus.

( 104 ) Žr., be kita ko, 2010 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Švedija ir kt. / API ir Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P ir C‑532/07 P, EU:C:2010:541, 126 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 105 ) Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją teisėtų lūkesčių apsauga, kaip iš teisinio saugumo principo išplaukianti teisė, turi būti taikoma visiems asmenims, kurių padėtis tokia, iš kurios matyti, jog Sąjungos administracija jiems sukėlė pagrįstų lūkesčių. Garantijos, galinčios sukelti tokių lūkesčių, yra bet kokia forma pateikta tiksli, nesąlygiška, nuosekli informacija, kurią suteikia tam teisę turintys patikimi šaltiniai. Kita vertus, niekas negali remtis šio principo pažeidimu, jei administracija jam nesuteikė konkrečių garantijų (žr. 2019 m. gruodžio 3 d. Sprendimą Čekija / Parlamentas ir Taryba (C‑482/17, EU:C:2019:1035, 153 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija)).

( 106 ) Žr. šios išvados 86–90 punktus.

( 107 ) Galima pacituoti visų pirma SESV 45 straipsnio 4 dalį, kurioje nurodyta, kad valstybių narių valdžios institucijos gali numatyti, kad tam tikras pareigas valstybės tarnyboje gali eiti tik jų piliečiai. Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją tai susiję su pareigomis, apimančiomis tiesioginį arba netiesioginį dalyvavimą įgyvendinant viešosios valdžios įgaliojimus, ir pareigomis, kurios skirtos apsaugoti bendriesiems valstybės ar kitų viešųjų subjektų interesams.

( 108 ) Kaip nurodyta ESS 5 straipsnio 3 dalyje, pagal subsidiarumo principą tose srityse, kurios nepriklauso Sąjungos išimtinei kompetencijai, ji ima veikti tik tada ir tik tokiu mastu, kai valstybės narės numatomo veiksmo tikslų negali deramai pasiekti, o Sąjungos lygiu dėl numatomo veiksmo masto arba poveikio juos pasiekti būtų geriau. Pagal 2016 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento, Europos Sąjungos Tarybos ir Europos Komisijos sudaryto tarpinstitucinio susitarimo dėl geresnės teisėkūros (OL L 123, 2016, p. 1) 13 punktą Komisija „atliks teisėkūros <…> iniciatyvų <…> kuri[omis], kaip tikėtina, bus daromas didelis ekonominis ir socialinis poveikis ar poveikis aplinkai, poveikio vertinimus“, tačiau šis punktas susijęs tik su teisėkūros procedūra priimtais aktais ir institucijų tarpusavio santykiais.

( 109 ) Šiuo klausimu žr. 2013 m. sausio 24 d. Sprendimą Frucona Košice / Komisija (C‑73/11 P, 87–90 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).

( 110 ) 2002 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/14/EB dėl bendros darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais sistemos sukūrimo Europos bendrijoje – Bendra Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos deklaracija dėl darbuotojų atstovavimo (OL L 80, 2002, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 219); 2009 m. gegužės 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/38/EB dėl Europos darbo tarybos steigimo arba Bendrijos mastu veikiančių įmonių ir Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupių darbuotojų informavimo bei konsultavimosi su jais tvarkos nustatymo (OL L 122, 2009, p. 28) ir 2001 m. spalio 8 d. Tarybos direktyva 2001/86/EB, papildanti Europos bendrovės įstatus dėl darbuotojų dalyvavimo priimant sprendimus (OL L 294, 2001, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 272).

( 111 ) 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 82, 2001, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 98).