GENERALINĖS ADVOKATĖS

VERICA TRSTENJAK IŠVADA,

pateikta 2007 m. gegužės 3 d. ( 1 )

Byla C-62/06

Fazenda Pública — Director Geral das Alfândegas

prieš

ZF Zefeser — Importação de Produtos Alimentares Lda

„Reglamentas (EEB) Nr. 1697/79 — 3 straipsnis — Importo muitų išieškojimas išleidus prekes — Veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla — Institucija, turinti kompetenciją kvalifikuoti veiksmą“

I — Įžanga

1. Nagrinėjamoje byloje Portugalijos Supremo Tribunal Administrativo pateikė Teisingumo Teismui penkis prejudicinius klausimus dėl jau panaikinto 1979 m. liepos 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1697/79 dėl importo arba eksporto muitų, nepareikalautų iš asmens, privalėjusio juos sumokėti už prekes, kurioms įforminta muitinės procedūra, lemianti prievolės sumokėti tokius muitus atsiradimą, išieškojimo išleidus prekes ( 2 ) išaiškinimo.

2. Ginčas pagrindinėje byloje tarp įmonės ZF – Zefeser – Importação de Produtos Alimentares Lda (toliau – ZF Zefeser) ir Portugalijos finansų institucijų kilo dėl patikslinto muitinės reikalavimo, įpareigojančio ZF Zefeser sumokėti po prekių išleidimo mokėtinus muitus, teisėtumo. ZF Zefeser nuomone, importo muitų išieškojimas išleidus prekes nebeleistinas, nes jau baigėsi reglamento 2 straipsnio 1 dalyje numatytas trejų metų senaties terminas, tačiau finansų institucijos nurodo 3 straipsnyje įtvirtintą išimtį, kuria remiantis minėtas terminas netaikomas, kai kompetentingos institucijos nustato, jog tikslios teisiškai privalomos sumokėti importo ar eksporto muitų sumos už atitinkamą prekę joms nepavyko nustatyti dėl veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla. Tokiu atveju turi būti taikomas nacionalinėje teisėje numatytas dešimties metų senaties terminas.

3. Šioje byloje iš esmės keliamas klausimas, kuri institucija turi kompetenciją priimti Bendrijos teisės požiūriu reikšmingą sprendimą, ar tam tikras asmens, privalančio sumokėti muitus, veiksmas turi būti kvalifikuojamas kaip „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnio prasme. Remdamosi minėtų nuostatų lingvistine ir sistemine reikšmėmis, šią kompetenciją prisiima Portugalijos muitinės įstaigos. Tačiau ZF Zefeser teigia, kad toks aiškinimas prieštarauja teisinio saugumo ir nekaltumo prezumpcijos principams, kurie suponuoja įsiteisėjusio baudžiamojo teismo sprendimo priėmimą.

II — Teisinis pagrindas

A — Bendrijos teisė

1. Iki Muitinės kodekso įsigaliojimo galioję teisės aktai

4. Laikotarpiu nuo 1980 m. liepos 1 d. iki 1993 m. gruodžio 31 d. senaties terminai ieškiniams dėl importo muitų išieškojimo išleidus prekes buvo nustatyti Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1697/79 2 straipsnio 1 dalyje, kurioje numatyta: „Jeigu kompetentingos institucijos nustato, kad visa ar dalis teisiškai privalomos sumokėti importo ar eksporto muitų sumos už prekes, kurioms įforminta muitinės procedūra, nustatanti prievolę sumokėti tokius muitus, nebuvo pareikalauta iš asmens, privalėjusio sumokėti šią sumą, jos pradeda nesurinktų muitų išieškojimą. Tačiau toks išieškojimas nebegalimas pasibaigus trejų metų terminui nuo pradinės iš asmens, privalėjusio sumokėti muitus, pareikalautos pinigų sumos įtraukimo į apskaitą dienos arba, jeigu pinigų suma nebuvo įtraukta į apskaitą, nuo skolos muitinei, susijusios su tam tikromis prekėmis, atsiradimo dienos.“ (Neoficialus vertimas)

5. Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnyje buvo numatyta šio trejų metų senaties termino išimtis: „Jeigu kompetentingos institucijos nustato, jog tikslios teisiškai privalomos sumokėti importo ar eksporto muitų sumos už atitinkamą prekę joms nepavyko nustatyti dėl veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla, 2 straipsnyje numatytas terminas netaikomas. Šiuo atveju kompetentingų institucijų išieškojimas vykdomas remiantis šioje srityje galiojančiais valstybių narių teisės aktais.“ (Neoficialus vertimas)

2. Muitinės kodeksas

6. 1994 m. sausio 1 d. įsigaliojusiu 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2913/92, nustatančiu Bendrijos muitinės kodeksą ( 3 ) (toliau – Muitinės kodeksas), Reglamentas Nr. 1697/79 buvo panaikintas ( 4 ), o Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalyje nuo tol numatyta: „Pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos. Tačiau, jeigu priežastis, dėl kurios muitinė negalėjo apskaičiuoti tikslios teisiškai privalomos sumokėti pinigų sumos, buvo veiksmas, dėl kurio galėjo būti iškelta baudžiamoji byla, toks pranešimas gali būti pateikiamas ir pasibaigus nurodytajam trejų metų laikotarpiui, jeigu jį pateikti leidžia galiojančios nuostatos.“

B — Nacionalinė teisė

7. Susiklostant pagrindinės bylos iškėlimą lėmusioms faktinėms aplinkybėms, remiantis 1991 m. balandžio 23 d. Dekrete-įstatyme Nr. 154/91 įtvirtintos Mokesčių proceso kodekso (Código de Procedimento e de Processo Tributario) redakcijos 34 straipsnio 1 dalimi, Portugalijos mokesčių institucijoms buvo suteiktas dešimties metų terminas importo muitams išieškoti išleidus prekes, jei mokėtinos muitų sumos iš pradžių nebuvo galima tiksliai nustatyti dėl sukčiavimo.

III — Faktinės bylos aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

8. 1993 m. spalio mėn. Portugalijos Setubalio uoste iš Turkijos laivo buvo iškrautas tam tikras ZF Zefeser skirto alyvuogių aliejaus kiekis, o likęs krovinys muitinės įstaigoms deklaruotas tranzitui. Paskui šis laivas išplaukė Seutos (Ispanija) kryptimi, kur turėjo būti iškrautas šis aliejaus likutis. Tačiau, remiantis informacija, kurią perdavė Ispanijos institucijos, minėtas laivas ten atplaukė be minėto krovinio.

9. Remdamosi šia informacija, 1997 m. balandžio 9 d., t. y. praėjus trejiems metams po minėtų įvykių, dėl kurių susidarė skola muitinei, Setubalio muitinės institucijos pateikė ZF Zefeser pataisytą reikalavimą sumokėti muitus. Pagal 1997 m. kovo 18 d. muitinės institucijos pateiktą skundą buvo pradėtas baudžiamasis įmonės vadovų persekiojimas dėl kontrabandos, dokumentų klastojimo, sukčiavimo ir nusikalstamo susivienijimo kūrimo.

10. Tuo pat metu ZF Zefeser apskundė reikalavimą sumokėti muitus kompetentingiems Portugalijos mokesčių teismams, be kita ko, remdamasi skolos muitinei senatimi. Šį skundą Portugalijos Tribunal Tributário de Primeira Instância atmetė motyvuodamas tuo, kad senaties terminas yra dešimt, o ne treji metai, nes buvo atliktas veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla.

11. 2004 m. spalio 12 d.Tribunal Central Administrativo, pritaikęs restitutio in integrum, panaikino šį sprendimą. Savo sprendimą šis teismas pagrindė būtinybe taikyti trejų metų senaties terminą po to, kai 2001 m. sausio 10 d.Tribunal Judicial de Setúbal sprendimas baudžiamojoje byloje, kurioje dėl įrodymų trūkumo išteisinti persekioti asmenys, buvo patvirtintas ir įsiteisėjo priėmus atitinkamą Supremo Tribunal de Justiça sprendimą.

12. Tuomet Portugalijos finansų ministerija pateikė Supremo Tribunal Administrativo apeliacinį skundą dėl Tribunal Central Administrativo sprendimo.

13. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar Bendrijos teisei neprieštarauja trejų metų senaties termino netaikymas, kai randama tik netiesioginių nusikaltimo padarymo požymių, dėl kurių buvo pradėtas baudžiamasis persekiojimas, nepasibaigęs apkaltinamuoju teismo nuosprendžiu. Visų pirma jis siekia sužinoti, ar platus reglamento 3 straipsnio aiškinimas negalėtų pažeisti skolininko teisių ta prasme, kad toks aiškinimas suteiktų valdžios institucijoms galimybę perdavus baudžiamąją bylą teismui neproporcingai išplėsti ieškinio dėl importo muitų išieškojimo išleidus prekes pareiškimo terminą.

14. Supremo Tribunal Administrativo kilo abejonių dėl minėto Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnio išaiškinimo, todėl jis nusprendė pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus: 1. Ar pagal 1979 m. liepos 24 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 1697/79 3 straipsnį pakanka to, kad muitinės įstaiga kvalifikuotų „veiksmą, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“, ar reikia, kad tai atliktų kompetentingas baudžiamąsias bylas nagrinėjantis teismas? 2. Antruoju atveju, ar pakanka vien kompetentingos baudžiamosios institucijos (Portugalijos atveju – Ministério Público (prokuratūra)) kaltinimo, ar vis dėlto būtina, kad skolininkas būtų nubaustas vykdant aptariamą baudžiamąjį procesą? 3. Pastaruoju atveju, ar galima padaryti skirtingas išvadas atsižvelgiant į tai, kad teismas išteisina skolininką taikydamas in dubio pro reo principą arba kad teismas jį išteisina, nes buvo įrodyta, jog skolininkas nepadarė aptariamo pažeidimo? 4. Jei prokuratūra nusprendžia netraukti skolininko atsakomybėn, nes mano, kad nėra įrodytas veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla, kokios dėl to kyla pasekmės? Ar toks sprendimas draudžia pradėti nesumokėtų muitų išieškojimo procedūrą? 5. Jei prokuratūra ar baudžiamąsias bylas nagrinėjantis teismas patys nusprendžia palikti bylą nenagrinėtą suėjus baudžiamojo persekiojimo senaties terminui, ar šis sprendimas draudžia pradėti minėtą nesumokėtų muitų išieškojimo procedūrą?

IV — Procesas Teisingumo Teisme

15. 2006 m. sausio 11 d. Nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą buvo užregistruota Teisingumo Teismo kanceliarijoje 2006 m. vasario 6 dieną.

16. ZF Zefeser, Portugalijos ir Airijos vyriausybių bei Komisijos pastabos raštu buvo pateiktos per Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodytą terminą.

17. 2007 m. kovo 1 d. teismo posėdyje dalyvavo rašytinio proceso dalyvių atstovai, kad pateiktų savo žodines pastabas.

V — Pagrindiniai šalių argumentai

A — Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

18. Ir Portugalijos bei Airijos vyriausybės, ir Komisija remiasi reglamento 2 straipsniu, kuriame numatyta, jog „veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ kvalifikavimas yra išimtinė nacionalinės muitinės įstaigos kompetencija. Tokią išvadą, be sisteminio nuostatų aiškinimo, patvirtina ir reglamento 3 straipsnio formuluotė, nereikalaujanti skolininko nuteisimo baudžiamąja tvarka. Be to, jos nurodo sprendimą Meico-Fell ( 5 ), kuriame Teisingumo Teismas pripažino muitinės įstaigų kompetenciją išieškoti importo muitus išleidus prekes.

19. O ZF Zefeser nurodo, jog veiksmas gali būti kvalifikuojamas kaip baudžiamoji veika tik tada, kai jis tokiu pripažįstamas įsiteisėjusiame teismo sprendime. Tik tuomet muitų išieškojimas išleidus prekes gali būti siejamas su tariamu baudžiamųjų įstatymų pažeidimu. Teisinio saugumo ir nekaltumo prezumpcijos principai draudžia išieškojimą išleidus prekes grįsti teisiniu muitinės įstaigų ir prokuratūros įvertinimu.

B — Dėl trečiojo klausimo

20. Kalbėdamos apie išvadas, kurias reikėtų padaryti išteisinimo atveju, Portugalijos ir Airijos vyriausybės nurodė, jog reikšmingas tik baudžiamojo veiksmo padarymas, o ne nuo baudžiamojo proceso baigtis.

21. Tačiau Komisija mano, jog reglamento 3 straipsnyje įtvirtintas terminas nagrinėjamu atveju negali būti taikomas, nes prieš ZF Zefeser vadovus pradėtuose baudžiamuosiuose procesuose nebuvo įrodyti veiksmai, dėl kurių gali būti iškelta baudžiamoji byla.

22. ZF Zefeser pritaria Komisijos nuomonei ir taip pat teigia, jog teisinės sistemos vienovės principas draudžia priimti du vienas kitam prieštaraujančius sprendimus, t. y. sprendimą dėl išteisinimo baudžiamojoje teisėje ir sprendimą dėl išieškojimo muitų teisėje.

C — Dėl ketvirtojo ir penktojo klausimų

23. Portugalijos ir Airijos vyriausybės bei Komisija daro nurodą į savo pirmojo prejudicinio klausimo atsakymus, pagal kuriuos reikšmingas tik muitinės įstaigos sprendimas. Todėl baudžiamojo persekiojimo nevykdymas arba tokio persekiojimo nutraukimas neprieštarauja importo muitų išieškojimui praėjus trejų metų senaties terminui.

24. ZF Zefeser mano, jog ketvirtasis prejudicinis klausimas nėra reikšmingas sprendimui pagrindinėje byloje priimti, nes nagrinėjamu atveju baudžiamasis tyrimas buvo pradėtas. Aptardama penktąjį klausimą, ZF Zefeser, atsižvelgdama į nekaltumo prezumpcijos principą, siūlo į jį atsakyti taip, kad baudžiamojo persekiojimo nutraukimas užkerta kelią išieškoti importo muitus išleidus prekes.

VI — Teisinis vertinimas

A — Įžanginės pastabos

25. Reglamento Nr. 1697/79 2 straipsnio 1 dalis ir 3 straipsnis bei Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 ir 4 dalys – tai Bendrijos – teisės nuostatos, nustatančios terminus, per kuriuos kompetentingos institucijos iš skolininkų gali papildomai išieškoti nesumokėtus muitus. Todėl šios nuostatos nelaikytinos paprastomis procesinėmis normomis, o numato materialinius teisinius senaties terminus, su kurių suėjimu Bendrijos muitų teisė sieja materialines teisines pasekmes, t. y. skolos muitinei išnykimą ( 6 ).

26. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, procesinės taisyklės iš esmės taikomos visų jų įsigaliojimo metu nagrinėjamų ginčų atžvilgiu, o materialinės teisinės taisyklės paprastai aiškinamos taip, kad jos nėra taikomos prieš jų įsigaliojimą atsiradusių aplinkybių atžvilgiu ( 7 ). Atsakant į klausimą, kokios taisyklės taikomos vykdant išieškojimą išleidus prekes, reikia atsižvelgti į tai, kada buvo priimta muitinės deklaracija. Jeigu kalbama apie deklaraciją, kuri buvo priimta prieš 1994 m. sausio 1 d., išieškojimas išleidus prekes vykdomas pagal Reglamento Nr. 1697/79 2 straipsnį ( 8 ). Taip yra ir nagrinėjamu atveju, nes faktinių pagrindinės bylos aplinkybių atsiradimo momentu, t. y. kai aliejus buvo pirmą kartą atvežtas į Setubalio uostą 1993 m. spalio mėn., o likusi krovinio dalis Portugalijos muitinės įstaigoms buvo deklaruota tranzitui, aptariamas reglamentas vis dar galiojo.

27. Taigi pagrindinėje byloje reikia taikyti iki Muitinės kodekso įsigaliojimo galiojusias materialines teisines taisykles ir šio kodekso procedūrines taisykles.

B — Prejudicinių klausimų vertinimas

1. Dėl pirmojo prejudicinio klausimo

28. Savo kreipimusi į Teisingumo Teismą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas suteikia galimybę išnagrinėti su esminiais nacionalinės proceso bei valstybės organizavimo teisės aspektais susijusius klausimus. Visų pirma keliamas klausimas dėl nacionalinių baudžiamąjį persekiojimą vykdančių institucijų sprendimų teisinio poveikio Bendrijos muitų teisei, t. y. teisės sričiai, kuri šiuo metu, įgyvendinus muitų sąjungą, didžiąja dalimi patenka į išimtinę Bendrijos teisės aktų leidybos kompetencijos sritį ( 9 ), tačiau kurią dėl vadinamojo tiesioginio administracinio Bendrijos teisės įgyvendinimo valstybėse narėse visų pirma taiko nacionalinės institucijos ( 10 ).

a) Leistinas prejudicinio klausimo dalykas

29. Visų pirma reikia priminti, kad leistinas prejudicinio klausimo dalykas pagal EB 234 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą nagrinėjimo kontekste gali būti tik nacionalinio teismo užduodami klausimai dėl Bendrijos teisės galiojimo ar išaiškinimo. Teisingumo Teismas neturi kompetencijos nagrinėti nacionalinės teisės aiškinimo ar galiojimo klausimų ( 11 ).

30. Nekyla abejonių, jog Teisingumo Teismas turi kompetenciją aiškinti šioje byloje nagrinėjamą Reglamentą Nr. 1697/79. Pagal EB 234 straipsnio 1 dalies b punktą Bendrijos teise laikomi Bendrijos institucijų aktai, prie kurių priskirtina ir visa institucijų sukurta antrinė Bendrijos teisė. Tačiau Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnyje numatyta neapibrėžta teisinė sąvoka „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ kelia abejonių dėl to, ar ją apskritai gali aiškinti Teisingumo Teismas, ar dėl savo sisteminio sąryšio su materialine ir procesine baudžiamąja teise ši sąvoka veikiau patenka į nacionalinių institucijų aiškinimo kompetencijos sritį.

31. Sprendime Meico-Fell ( 12 ) Teisingumo Teismas išaiškino, jog „veiksmais, dėl kurių gali būti iškelta baudžiamoji byla“ laikytini tik tokie veiksmai, kurie pagal valstybės narės, kurios institucijos pradeda išieškojimą išleidus prekes, teisę traktuojami kaip veikos nacionalinės baudžiamosios teisės prasme ( 13 ). Šitaip Teisingumo Teismas iš esmės pritarė generaliniam advokatui G. Van Gerven, kuris aptariamoje nuostatoje įžvelgė netiesioginę nuorodą ( 14 ) į valstybių narių teisę. Savo išvadoje generalinis advokatas nurodė, jog sąvoka „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ turi būti apibrėžiama remiantis taikytina nacionaline teise. Kartu jis pabrėžė, jog tai vis dėlto turėtų būti atliekama taikant vienodas, Teisingumo Teismo suformuotas aiškinimo gaires ( 15 ).

32. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos teisės nuostatoje, kuri dėl prasmės ar taikymo srities nustatymo aiškiai nenurodo valstybės narės teisės, vartojamos sąvokos paprastai visoje Bendrijoje aiškintinos autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir aiškinamo teisės akto tikslą. Jeigu nėra aiškios nuorodos, Bendrijos teisės taikymas tam tikrais atvejais gali apimti ir nuorodą į nacionalinę teisę, jei Bendrijos teismas nei Bendrijos teisėje, nei bendruosiuose Bendrijos teisės principuose neranda pagrindų, leidžiančių jam autonominiu aiškinimo metodu nustatyti Bendrijos teisės turinį ir apimtį ( 16 ).

33. Tokios nuorodos visų pirma būtinos tada, kai Bendrija dėl dar nepanaudotos ( 17 ) ar nesamos teisės aktų leidybos kompetencijos tam tikroje srityje nesuformavo vienodos Bendrijos teisės terminijos. Taigi tokios nuorodos yra pagal EB 5 straipsnį Bendrijos teisei būdingų ribotų įgaliojimų ir subsidiarumo principo išdava ( 18 ). Turėdamas omenyje grėsmę, kad sąvoka „veiksmai, dėl kurių gali būti iškelta baudžiamoji byla“ dėl valstybėse narėse galiojančios materialinės baudžiamosios teisės gali lemti skirtingas išvadas, Teisingumo Teismas jau minėtame sprendime Meico-Fell atitinkamai nurodė, jog tuometiniame Bendrijos teisės raidos etape tam tikro elgesio kvalifikavimas pagal baudžiamąją teisę nebuvo suderintas ir todėl pateko į nacionalinės teisės sritį ( 19 ).

34. Nagrinėjant šią bylą, mums atrodytų itin reikšmingas antrasis generalinio advokato G. Van Gerven teiginys, jog nacionalinės institucijos, aiškindamos nacionalinę teisę, privalo laikytis Teisingumo Teismo suformuotų gairių ( 20 ).

35. Šį teiginį suprastume taip, kad aplinkybė, jog Bendrijos teisės norma daro nuorodą į valstybės narės teisę, negali lemti, jog Bendrijos teisė neturi jokios įtakos nacionalinei teisei. Veikiau manytume, jog nacionalinė teisė turi laikytis tam tikrų ribų, kurias netiesiogine nuoroda nustato Bendrijos teisė. Mūsų nuomone, tokia tvarka turėtų galioti ypač tada, kai, kaip yra nagrinėjamoje byloje, sprendžiamas ne materialinės baudžiamosios teisės klausimas, o vien procesinė teisinė sąvokos „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ reikšmė. Tai susiję su teisiniu prokurorų ir teismo sprendimų baudžiamajame procese poveikiu valstybių narių institucijų atliekamam praktiniam išieškojimo išleidus prekes procedūros įgyvendinimui.

36. Kitaip nei byloje Meico-Fell, nagrinėjamu atveju šios sąvokos aiškinimui Teisingumo Teisme kelią užkerta ne Bendrijos kompetencijos baudžiamojoje teisėje (ius puniendi) stoka ( 21 ), bet valstybių narių organizacinis ir administracinis suverenitetas įgyvendinant Bendrijos teisę. Šis suverenitetas reiškia valstybių narių teisę, nesant visai Bendrijai galiojančios procesinės teisės pačioms nustatyti tas viešojo administravimo ( 22 ) ir teismines ( 23 ) institucijas, kurios būtų kompetentingos taikyti Bendrijos teisę valstybių narių lygmeniu. Tačiau šis administracinis suverenitetas neatleidžia valstybių narių nuo pareigos įgyvendinti tam tikrus Bendrijos teisės joms nustatytus reikalavimus, visų pirma efektyvumo principą plačiausio praktinio Bendrijos teisės veiksmingumo ją įgyvendinant prasme ( 24 ).

37. Vienodas muitų teisės taikymas Bendrijoje reikalingas ne tik dėl didelės muitų sąjungos integracinės-politinės bei ekonominės svarbos ( 25 ), bet ir reikšmingas siekiant užtikrinti teisinės valstybės principų laikymąsi santykiuose tarp valdžios institucijų ir piliečių. Teisių praradimo ir senaties terminais siekiama užtikrinti teisinį saugumą ir apsaugoti tiek skolininką, tiek valdžios institucijas ( 26 ). Mano nuomone, atsižvelgiant į šį svarbų aspektą bei į vienodo Bendrijos teisės galiojimo ir vienodo požiūrio į muitinės skolininkus užtikrinimą, t. y. į vieną iš Reglamento Nr. 1697/79 (žr. šios išvados 4 punktą) tikslų, valstybių narių procesinė autonomija turi būti nustumta į šoną, siekiant rasti vienodą Bendrijos muitų teisės reglamentavimą ( 27 ).

38. Todėl Supremo Tribunal Administrativo, nagrinėdamas neapibrėžtos teisinės sąvokos „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ procesinę reikšmę, pateikė Bendrijos teisės aiškinimo klausimą, atsakymas į kurį patenka į Teisingumo Teismo kompetenciją nagrinėjant prašymus priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnio 1 dalies b punktą.

b) Reglamento aiškinimas

i) Lingvistinis aiškinimas

39. Kaip jau daug kartų yra konstatavęs Teisingumo Teismas, vienodo Bendrijos reglamentų aiškinimo būtinybė reikalauja aiškinti ir taikyti atitinkamą nuostatą atsižvelgiant į kitas kalbines jų redakcijas ( 28 ). Atskaitos taškas turi būti tai, kaip nagrinėjama sąvoka pateikiama įvairiose kalbinėse redakcijose. Šiuo atžvilgiu galima pastebėti, jog kai kuriose kalbinėse redakcijose, visų pirma vokiečių ir olandų kalbomis, kur kalbama apie „Handlungen, die strafrechtlich verfolgbar sind“ ir „een strafrechtelijk vervolgbare handeling“, aiškiai nepasakoma, ar konkrečiu atveju baudžiamasis teismas apskritai turi būti nagrinėjęs baudžiamosios teisės požiūriu reikšmingas aplinkybes, ar pakanka vien abstraktaus atitinkamų veiksmų baudžiamumo pagal materialinę baudžiamąją teisę.

40. Tačiau nagrinėjamos nuostatos redakcijos portugalų, prancūzų, ispanų, anglų ir italų kalbomis („um acto passível de procedimento judicial repressivo“, „un acte passible de poursuites judiciaires répressives“, „un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo“, „an act that could give rise to criminal court proceedings“, „un atto passibile di un'azione giudiziaria repressiva“) aiškiai nurodo teisminį baudžiamąjį procesą ir net galimybę skirti teismines baudžiamąsias sankcijas, o tai duoda pagrindą manyti, jog apie veiksmą, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla, galima kalbėti tik tada, kai pateikiamas kaltinimas baudžiamajame teisme ir išnagrinėjus bylą iš esmės priimamas apkaltinamasis nuosprendis. Atsižvelgiant į tikslesnę formuluotę šiose kalbinėse redakcijose, reikėtų daryti prielaidą, jog toks aiškinimas labiau atitinka Bendrijos teisės aktų leidėjo valią.

41. Šiam aiškinimui neprieštarauja akivaizdžiai plati formuluotė, kurią Bendrijos teisės aktų leidėjas pasirinko aprašyti baudžiamuosius veiksmus. Mano nuomone, ši formuluotė veikiau parodo, jog tam tikro veiksmo baudžiamumas kiekvienu atskiru atveju turi būti pagrįstas materialinėmis ir procesinėmis valstybių narių teisės nuostatomis. Ši formuluotė turi būti suprantama atsižvelgiant į tuometinį Bendrijos teisės raidos etapą ir vyravusį visuotinį sutarimą dėl Bendrijos kompetencijos baudžiamojoje teisėje nebuvimo.

ii) Sisteminis ir teleologinis aiškinimas

42. Portugalijos ir Airijos vyriausybės bei Komisija iš bendrosios nacionalinių muitinių įstaigų kompetencijos išieškoti iš skolininko dar nepareikalautus importo ir eksporto muitus išleidus prekes pagal Reglamento Nr. 1697/79 2 straipsnio 1 dalį kildina šių įstaigų teisę priimti Bendrijos teisės požiūriu reikšmingą sprendimą dėl to, ar buvo atliktas „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“.

43. Tačiau šioje vietoje reikia pastebėti, kad nors muitinės įstaigos neabejotinai turi kompetenciją išieškoti nesurinktus muitus išleidus prekes pagal atitinkamas teisės nuostatas, vien šie įgaliojimai neleidžia daryti išvados apie Bendrijos teise grindžiamą papildomą muitinės įstaigų kompetenciją kvalifikuoti veiksmus, už kuriuos baudžiama.

44. Iš Reglamento Nr. 1697/79 tikslo ir turinio veikiau išplaukia, jog 2 straipsnio 1 dalies ir 3 straipsnio 1 dalies reikšmė apsiriboja teisinio pagrindo išieškojimui išleidus prekes sukūrimu. Ši Bendrijos teisės norma numato, kokiais atvejais muitai gali būti išieškomi iš skolininkų, kai kompetentingos muitinės įstaigos nustato, kad pirminis muitų surinkimas buvo neteisingas arba nepilnas ( 29 ). Nors abi nuostatos nurodo kompetentingų institucijų kompetenciją nustatyti, ar yra tenkinamos išieškojimui išleidus prekes taikomos sąlygos, iš šių nuostatų neišplaukia tai, kokių duomenų pagrindu šios institucijos turėtų tai daryti.

45. Tiek artimos sąsajos su muitinės procedūra, tiek patirtis bei specialios žinios, kuriomis paprastai disponuoja muitinės įstaigos, iš esmės leidžia pripažinti kompetenciją bylos aplinkybių tyrimo srityje, kaip tai įprasta kai kuriose valstybėse narėse ( 30 ). Tačiau ši tyrimo kompetencija negali būti prilyginta veiksmo vertinimui pagal baudžiamąją teisę ( 31 ), kuris pagal konstitucines valstybių narių tradicijas paprastai priskiriamas teisminėms institucijoms ( 32 ). Priešingas aiškinimas reikštų kvaziteisminio statuso suteikimą muitinės ir finansų institucijoms kaip vykdomajai valdžiai, o tai neparemta nei konstitucinėmis valstybių narių tradicijomis, nei Bendrijos teise.

46. Pavyzdžiui, iš EB 135 straipsnio bei iš šios pirminės Bendrijos teisės nuostatos sugretinimo su ES steigimo sutarties nuostatomis dėl policijos ir teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose išplaukia, jog muitinių ir baudžiamosios teisenos sritys Bendrijos teisės aktų leidėjo valia ir toliau turi išlikti savarankiškomis viešosios valdžios sritimis ( 33 ). EB 135 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas Tarybos įgaliojimas imtis priemonių valstybių narių tarpusavio bei jų ir Komisijos bendradarbiavimui muitinių darbo srityje gerinti, o antrame sakinyje aiškiai numatyta, jog šios priemonės nesiejamos su nacionalinės baudžiamosios teisės taikymu ar nacionaliniu teisingumo vykdymu ( 34 ). Principinis muitinės ir baudžiamojo teisingumo sričių atskyrimas, kaip numatyta Bendrijos teisėje, mano nuomone, parodo, kad muitinės įstaigų vertinimai dėl veikos baudžiamumo negali pakeisti teisminio tokių veikų įvertinimo ( 35 ).

47. Generalinis advokatas G. Van Gerven akivaizdžiai laikosi panašios nuomonės, savo išvadoje byloje Meico-Fell pirmiausia aiškiai pabrėždamas, jog tai, ar yra atliktas „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“, remdamasis taikytina nacionaline teise turi nustatyti nacionalinis teismas ( 36 ). Šiuos argumentus papildo ir teiginys, jog aptariama teisinė sąvoka iš esmės susijusi su baudžiamosiomis veikomis, kurias turi konstatuoti teismas ( 37 ).

48. Taigi iš sisteminio ir teleologinio aiškinimo darytina išvada, jog Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnyje įtvirtinta nuoroda laikytina nukreipimu ne tik į valstybių narių materialinę, bet ir į procesinę baudžiamąją teisę.

iii) Aiškinimas atsižvelgiant į Bendrijos pagrindines teises

49. Šią išvadą patvirtina Reglamento Nr. 1697/79 nuostatų aiškinimas atsižvelgiant į Bendrijoje pripažįstamas pagrindines procesines teises, visų pirma teisę į teisingą teismo procesą.

50. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, pagrindinės teisės priskiriamos prie bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi turi užtikrinti Teisingumo Teismas ( 38 ). Dėl to jis vadovaujasi valstybėms narėms bendromis konstitucinėmis tradicijomis ir tarptautinėmis žmogaus teisių apsaugos sutartimis, kurias sudarant dalyvavo arba prie kurių prisijungė valstybės narės. Šiame kontekste ypatingą reikšmę įgyja 1950 m. lapkričio 4 d. pasirašyta Europos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija (toliau – ir EŽTK) ( 39 ).

51. Ši Teisingumo Teismo praktika vykstant tolesniam Europos integracijos procesui buvo įtvirtinta ES 6 straipsnio 2 dalyje. Remiantis šia teisės nuostata, Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina Europos žmogaus teisių konvencija ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų kaip bendrieji Bendrijos teisės principai.

52. Šioje srityje Teisingumo Teismas yra daug kartų pažymėjęs, jog ir valstybės narės turi laikytis su pagrindinių teisių apsauga Bendrijos teisėje susijusių reikalavimų, kai jos įgyvendina Bendrijos teisės aktus, ir todėl pastarosios turi šiuos teisės aktus taikyti, kiek įmanoma taip, kad nepažeistų minėtų reikalavimų ( 40 ). Tai reiškia, kad valstybės narės, kaip ir Bendrijos institucijos, tiesiogiai saistomos Bendrijos teisėje pripažįstamų pagrindinių teisių, kai ir jeigu jos veikia Sutarčių taikymo srityje ( 41 ). Ši sąlyga neabejotinai tenkinama tada, kai valstybės narės, kaip yra ir nagrinėjamu atveju, turi administracinio muitų teisės įgyvendinimo kompetenciją.

53. Teisingumo Teismas taip pat yra pareiškęs, kad kai nacionalinės teisės aktas patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį, Teisingumo Teismas, į kurį kreiptasi prejudicine tvarka, turi nurodyti nacionaliniam teismui visus aiškinimo kriterijus, kurie jam reikalingi siekiant įvertinti šio teisės akto suderinamumą su pagrindinėmis teisėmis, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas ( 42 ).

— Teisė į teisingą teismo procesą

54. Atsakant į pirmąjį prejudicinį klausimą, visų pirma reikia atkreipti dėmesį į EŽTK 6 straipsnio 1 dalies nuostatą, pagal kurią kiekvienas asmuo turi teisę, kad bylą per įmanomai trumpiausią laiką viešumo sąlygomis teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir bešališkas teismas, nuspręsiantis dėl pareikštų kaltinimų pagrįstumo. Ši pagrindinė teisė panašia forma buvo įtraukta į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos ( 43 ) 47 straipsnį, pagal kurį kiekvienas asmuo turi teisę, kad jo bylą per kuo trumpesnį laiką viešai ir teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas. Teisingumo Teismas iš šių pagrindinių teisių tiesiogiai išplėtojo bendrą Bendrijos teisės principą, pagal kurį kiekvienas asmuo turi teisę į teisingą teismo procesą ( 44 ) ir kuris taip pat taikomas baudžiamojoje teisėje ( 45 ).

55. Visose Europos Sąjungos valstybėse narėse egzistuoja sudėtingos teismų sistemos su dideliu skaičiumi teismų, turinčių tiksliai apibrėžtus įgaliojimus ir veiklos sritis. Skirtingos teismų sistemos, veikiančios Europos Sąjungoje, atspindi valstybių narių teisinių tradicijų įvairovę. Tačiau daugelyje teisės sistemų, be civilinės ir administracinės teisenos, numatyta ir baudžiamoji teisena, pasižyminti ypatingu ikiteisminio tyrimo ir nuteisimo už baudžiamosios veikos padarymą procesu. Ši teisena turi užtikrinti valstybės teisės į nubaudimą įgyvendinimą, kartu apsaugant kaltinamojo teises ( 46 ). Kad galėtų vykdyti jai priskirtus uždavinius, ši teisena be specialių žinių baudžiamojo persekiojimo ir individo teisinės apsaugos srityse taikymo garantuoja privalomą teismų nepriklausomumą ( 47 ).

56. Siekdamas išvengti, kad baudžiamojoje teisenoje garantuojama teisminė apsauga būtų apeinama baudžiamojo persekiojimo priemones perkvalifikuojant į disciplinarines, administracines ar civilines ( 48 ), Europos Žmogaus Teisių Teismas pažymėjo, jog sąvoka „baudžiamasis kaltinimas“ EŽTK 6 straipsnio 1 dalies prasme turi būti aiškinama autonomiškai ( 49 ). Šiuo atžvilgiu neginčytina, jog ši neapibrėžta teisinė sąvoka, be materialaus, turi ir procesinį komponentą, nes šios pagrindinės teisės apsaugos sritis apima visą baudžiamąjį procesą, įskaitant apeliacinį procesą ir apkaltinamojo nuosprendžio priėmimą ( 50 ).

57. Tie patys argumentai, mano nuomone, turi būti naudojami ir Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnyje numatytos sąvokos „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ aiškinimo atžvilgiu. Priešingu atveju kyla grėsmė, kad procesinės garantijos, kurias Bendrijos teisė numato atsižvelgiant į EŽTK 6 straipsnio 1 dalį ir Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnį, bus apeitos, jei valstybė narė turėtų teisę sukurti papildomą, konkuruojančią instanciją, turinčią teisingumo vykdymo įgaliojimus. Tai juo labiau pasakytina apie kompetencijos perdavimą muitinės įstaigoms kaip valstybės vykdomosios valdžios institucijoms, o tai nuo pat pradžių prieštarautų EŽTK 6 straipsnio 1 daliai ir Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniui.

— Nekaltumo prezumpcijos principas

58. Be to, manau, kad, kalbant apie pirmąjį prejudicinį klausimą, taip pat tikslinga nurodyti EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje įtvirtiną principą, pagal kurį dėl nusikaltimo padarymo kaltinamas asmuo laikomas nekaltu, kol jo kaltumas įrodomas pagal įstatymą. Pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnis atitinkamai numato, kad asmuo, kuriam iškelti kaltinimai, yra nekaltas, kol bus įrodyta jo kaltė remiantis įstatymu. Iš teisinės valstybės principo kildinamas nekaltumo prezumpcijos principas pripažįstamas visose Europos Sąjungos valstybių narių teisinėse sistemose.

59. Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika atskleidžia, kaip reikia suprasti nekaltumo prezumpcijos principą. Iš šios praktikos išplaukia, kad minėtas principas pasireiškia įvairiomis formomis. Tačiau nagrinėjamu atveju galima išskirti šiuos reikšmingus jo požymius.

60. Nekaltumo prezumpcijos principas taikomas tik to asmens naudai, kuris kaltinamas baudžiamosios veikos padarymu ( 51 ). Šis principas įpareigoja valstybę elgtis su kaltinamuoju taip, lyg jis nebūtų padaręs baudžiamosios veikos, kol valstybė, kurios vardu veikia baudžiamąjį persekiojimą vykdančios institucijos, pateiks pakankamai įrodymų, įtikinančių nepriklausomą ir nešališką teismą, kad šis asmuo yra kaltas. Paprastai prokuratūra asmens kaltę turi įrodyti be jokių abejonių. Europos Žmogaus Teisių Teismo nuomone, įrodinėjimo našta tenka prokuratūrai, o bet kokia abejonė turi būti vertinama kaltinamojo naudai ( 52 ).

61. Be to, nė vienas teismas ar valdžios atstovas negali pareikšti, kad kaltinamasis kaltas padaręs baudžiamąją veiką, kol jis nebuvo teistas ir jam nepaskelbtas apkaltinamasis nuosprendis. Nekaltumo prezumpcijos principas pažeidžiamas, jei prieš tai neįrodžius kaltinamojo kaltės pagal įstatymus ir jam nesuteikus galimybės pasinaudoti teise į gynybą valdžios atstovo pareiškimais, susijusiais su baudžiamosios veikos padarymu kaltinamu asmeniu, išreiškiama nuomonė dėl šio asmens kaltės ( 53 ). Jeigu teikiami vieši paaiškinimai dėl bylos aplinkybių, susijusių su vykstančiu baudžiamuoju procesu, turi būti laikomasi diskrecijos ( 54 ).

62. Ši teismo praktika, viena vertus, remiasi teisiniu įsitikinimu, kad tik baudžiamajame procese gali būti formaliai nustatyta kaltė baudžiamosios teisės prasme ir todėl jokia kita valstybės institucija negali pavadinti asmenį kaltu. Kita vertus, šia teismo praktika atsižvelgiama į aplinkybę, kad valdžios institucijos viešas įtarimo išreiškimas gali neigiamai paveikti individo teisinę padėtį. Todėl šia praktika siekiama apsaugoti įtariamąjį nuo išankstinio nuteisimo ( 55 ).

63. Mano nuomone, su skolininko veika susijusio baudžiamumo konstatavimas, jei tokią išvadą dar nepriėmus apkaltinamojo nuosprendžio ir jam neįsiteisėjus padaro išieškojimą išleidus prekes vykdanti muitinės įstaiga, slepia neleistino išankstinio nuteisimo ir skolininko viešo pasmerkimo grėsmę. Nepaisant to, jog skolininkas turėtų galimybę administracine tvarka užginčyti muitinės įstaigų pareikštą reikalavimą sumokėti muitus ir taip apsiginti nuo netiesioginio kaltinimo baudžiamosios veikos padarymu, jis negali būti verčiamas naudotis kita teisinės gynybos priemone nei ta, kurią užtikrina baudžiamojo proceso teisė. Valstybė narė įpareigota laikytis EŽTK ( 56 ) ir Bendrijos teisėje numatytų rūpestingumo pareigų. Muitinės įstaigų aiškinimo kompetencija, kokią siūlė pripažinti Portugalijos vyriausybė ir Komisija, prieštarauja su nekaltumo prezumpcijos principu susijusiai Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikai bylose Minelli, Ribemont, Daktaras ir Butkevičius ( 57 ). Su tuo susijęs skolininko pagrindinių teisių apribojimas taip pat negali būti pateisinamas Bendrijos suinteresuotumu, kad būtų išieškoti dėl galimo Bendrijos teisės pažeidimo nesumokėti muitai.

c) Išvada

64. Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad sąvoka „veiksmai, dėl kurių gali būti iškelta baudžiamoji byla“ ir Bendrijos pagrindinių teisių kontekste turi būti aiškinama kaip nuoroda į valstybių narių baudžiamojo proceso teisę. Taigi tik įsiteisėjęs valstybės narės baudžiamojo teismo sprendimas gali turėti įtakos taikytinai Bendrijos išieškojimo išleidus prekes teisei.

2. Dėl antrojo prejudicinio klausimo

65. Iš argumentų, pateiktų dėl pirmojo prejudicinio klausimo, išplaukia, jog prokuratūros sprendimas negali pakeisti galutinio teisminio vertinimo. Be to, reikia pažymėti, kad, viena vertus, daugelyje Europos Sąjungos valstybių narių prokuratūra organizaciniu ir funkciniu požiūriu priskiriama prie vykdomosios valdžios arba bent jau laikoma su ja glaudžiai susijusia ( 58 ) ir, kita vertus, kad procesiniu teisiniu požiūriu baudžiamojo teismo teisėjui suteikiama kompetencija priimti galutinį sprendimą, t. y. kad baudžiamasis procesas baigiasi, kai įsiteisėja apkaltinamasis nuosprendis. Kaltės įrodymas pagal įstatymą patvirtinamas tik įsiteisėjusiu teismo sprendimu ( 59 ). Ši išvada atitinka Portugalijos vyriausybės poziciją, pagal kurią „veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ padarymą galima konstatuoti tik sulaukus baudžiamojo proceso pabaigos ( 60 ). Taigi, norint užtikrinti teisinį saugumą, reikia remtis tik šiuo suvereniu teisminės valdžios sprendimu, o ne prokuratūros kaltinimu.

3. Dėl trečiojo prejudicinio klausimo

66. Nekaltumo prezumpcijos principas, kaip matyti iš EŽTK 6 straipsnio 2 dalies ir iš Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikos, įpareigoja prokuratūrą kaltinamojo kaltę įrodyti be jokių abejonių ( 61 ). Iš šio principo, daugumos nuomone, taip pat išplaukiantis principas in dubio pro reo ( 62 ) taikomas bylą nagrinėjant teisme. Todėl tai yra ypatinga nekaltumo prezumpcijos principo išraiška.

67. Kitaip nei prokuratūrai, baudžiamąsias bylas nagrinėjančiam teisėjui šis principas yra ne įrodymų vertinimo, bet sprendimo priėmimo taisyklė. Ji teisėjui pasako ne tai, kada jam turi kilti abejonių, o tik tai, kokį sprendimą jis turi priimti kilus abejonėms. Jeigu baudžiamajame procese nepavyksta su reikalaujamu tikrumu išsiaiškinti, ar kaltinamasis padarė tam tikrą baudžiamąją veiką, jo naudai būtina daryti prielaidą dėl jo nekaltumo ( 63 ). Baudžiamojo proceso teisėje į šią aplinkybę atsižvelgiama reikalaujant iš apkaltinamąjį nuosprendį kaltinamojo atžvilgiu priimančio teisėjo visiško tikrumo be jokių pagrįstų abejonių dėl kaltinamojo kaltės, o konkretūs teisėjo įsitikinimui taikomi reikalavimai nustatomi remiantis nacionaline baudžiamojo proceso teise ir dėl to gali skirtis atskirose valstybėse narėse ( 64 ). Principas in dubio pro reo suteikia kaltinamajam teisę, kad su juo būtų elgiamasi taip, lyg jo nekaltumas būtų įrodytas ( 65 ). Todėl, žvelgiant iš baudžiamojo proceso ir pagrindinių teisių apsaugos perspektyvos, nėra jokio kokybinio skirtumo tarp išteisinamojo nuosprendžio priėmimo dėl įrodymų trūkumo ir nuosprendžio, kuris priimamas be abejonių nustačius, jog kaltinamasis nekaltas ( 66 ).

68. Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnyje įtvirtinta nuoroda į valstybių narių baudžiamojo proceso teisę susaisto Bendriją šiais procesiniais principais ir todėl, kalbant apie principo in dubio pro reo taikymą, santykiuose tarp reglamentą įgyvendinančių nacionalinių institucijų ir skolininko negali galioti jokios kitos taisyklės. Todėl teisiniu požiūriu su skolininku, kurį baudžiamasis teismas išteisina dėl įrodymų trūkumo, negali būti elgiamasi blogiau nei su tuo asmeniu, kurio nekaltumas patvirtinamas neturint jokių abejonių.

4. Dėl ketvirtojo prejudicinio klausimo

69. Savo ketvirtuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, pirma, kokios pasekmės kyla dėl to, kad prokuratūra nusprendžia netraukti skolininko baudžiamojon atsakomybėn, nes mano, jog nėra veiksmų, dėl kurių gali būti iškelta baudžiamoji byla, požymių. Be to, nacionalinis teismas siekia sužinoti, ar toks prokuratūros sprendimas draudžia pradėti nesumokėtų muitų išieškojimo procedūrą.

70. Šiuo klausimu norėčiau priminti, kad iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, jog EB 234 straipsniu sukurta prejudicinio sprendimo priėmimo procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo instrumentas, kurį panaudojęs Teisingumo Teismas pateikia nacionaliniams teismams nuorodas dėl Bendrijos teisės aiškinimo, kurio jiems reikia nagrinėjamai bylai išspręsti ( 67 ).

71. Šio bendradarbiavimo kontekste tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kurio kompetencijai priklauso priimti galutinį sprendimą, atsižvelgęs į bylos ypatumus turi teisę įvertinti prejudicinio sprendimo būtinumą savo sprendimui priimti ir Teisingumo Teismui pateiktų klausimų reikšmingumą. Todėl jei pateikti klausimai susiję su Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo privalo priimti dėl jų sprendimą ( 68 ).

72. Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad išimtiniais atvejais, siekdamas patikrinti savo kompetenciją, jis turi įvertinti aplinkybes, kuriomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas. Jis gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo tik tuo atveju, kai prašomas Bendrijos teisės aiškinimas akivaizdžiai nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai jis neturi faktinės arba teisinės informacijos, būtinos siekiant naudingai atsakyti į pateiktą klausimą ( 69 ).

73. Bendradarbiavimo dvasia, kuria vadovaujamasi procese dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, suponuoja, kad nacionalinis teismas savo ruožtu paisytų Teisingumo Teismui pavestos užduoties prisidėti prie teisingumo vykdymo valstybėse narėse, o ne teikti nuomones bendraisiais ar hipotetiniais klausimais ( 70 ).

74. Tiek, kiek prejudicinis klausimas susijęs su galimomis teisinėmis pasekmėmis išieškojimo išleidus prekes procedūrai, kurių galėtų sukelti prokuratūros atsisakymas pareikšti kaltinimus, manau, kad reikėtų paneigti tokio klausimo būtinumą sprendimui pagrindinėje byloje nesant atitinkamo ryšio. Ir iš nacionalinio teismo prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ir iš Portugalijos vyriausybės bei ZF Zefeser Teisingumo Teismui pateiktų pastabų aiškiai matyti, jog prokuratūra, vykdydama ikiteisminį tyrimą dėl įtarimų kontrabanda, dokumentų klastojimo, sukčiavimo ir nusikalstamo susivienijimo kūrimo, pareiškė ZF Zefeser vadovams kaltinimus nacionaliniame civilines ir baudžiamąsias bylas nagrinėjančiame teisme — Tribunal Judicial de Setúbal, kuris juos išteisino 2001 m. sausio 10 d. Sprendimu. Todėl niekuomet nebuvo iškilęs klausimas dėl baudžiamojo proceso nutraukimo ar prokuratūros atsisakymo pareikšti kaltinimus.

75. Iš to išplaukia, kad ketvirtasis prejudicinis klausimas dėl savo grynai hipotetinio pobūdžio nėra reikšmingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamai bylai išspręsti ir todėl Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo šiuo klausimu.

5. Dėl penktojo prejudicinio klausimo

76. Priešingai nei ketvirtasis prejudicinis klausimas, penktasis klausimas realiai susijęs su nagrinėjama byla tiek, kiek iš ZF Zefeser pareikštų nuomonių matyti, kad Tribunal Judicial de Setúbal ex officio nustatė, jog kontrabandos ir dokumentų klastojimo nusikaltimų, kurių padarymu buvo kaltinami šios įmonės vadovai, atžvilgiu suėjo baudžiamojo persekiojimo senaties terminas.

77. Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnyje pateikta nuoroda į nacionalinę baudžiamąją teisę lemia, kad ir baudžiamojo persekiojimo senaties terminai neišvengiamai turi būti nustatomi pagal nacionalinę teisę. Kaip jau buvo pažymėta kalbant apie pirmąjį prejudicinį klausimą, muitinės įstaigos, taikydamos Bendrijos teisę, yra saistomos veiksmingumo reikalavimo lojalumo Bendrijai principo pagal EB 10 straipsnio 2 dalį prasme. Šį reikalavimą atitinka EB 10 straipsnio 2 dalyje numatyta pareiga susilaikyti nuo bet kokių veiksmų, kurie galėtų pakenkti įgyvendinti Sutartyje įtvirtintus tikslus.

78. Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnyje numatytas Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimas nukreipti Bendrijos teisę į nacionalinę baudžiamąją teisę netektų reikšmės, jei muitinės įstaigos, nepaisydamos suėjusio trejų metų senaties termino, galėtų išieškoti nesumokėtus muitus, pateikdamos administracinį skundą remiantis tariamu baudžiamosios veikos padarymu, kurios atžvilgiu teismine tvarka buvo pripažintas senaties termino suėjimas.

79. Baudžiamojo proceso nutraukimas dėl baudžiamojo persekiojimo senaties termino suėjimo nėra grindžiamas tam tikros veikos baudžiamumo įvertinimu pagal materialinę baudžiamąją teisę, o išplaukia iš procesinės kliūties. Baudžiamojo persekiojimo senatimi atsižvelgiama į įstatymų leidėjo valią teisinio saugumo naudai persekioti už baudžiamąsias veikas tik nustatytą laikotarpį.

80. Todėl į šią įstatymų leidėjo valią reikia atsižvelgti ir muitų teisėje. Jeigu kompetentingas baudžiamasis teismas nustato, jog veiksmo, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla, atžvilgiu suėjo senaties terminas, administracinis teismas, sprendžiantis muitinės reikalavimo sumokėti muitus teisėtumo klausimą, negali daryti muitų teisei reikšmingos prielaidos, jog buvo padarytas „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnio prasme.

81. Taigi teisminis baudžiamojo proceso nutraukimas dėl baudžiamojo persekiojimo senaties terminų suėjimo draudžia pradėti bylą dėl nesumokėtų muitų išieškojimo, jeigu skundas teikiamas pasibaigus trejų metų senaties terminui pagal Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnį. Tačiau atitinkamą skundą galima pateikti tuomet, jei baudžiamojo persekiojimo senaties terminas yra trumpesnis nei įprastas trejų metų senaties terminas.

82. Nagrinėjamu atveju iš bylos medžiagos matyti, kad baudžiamojo persekiojimo senaties termino suėjimas buvo konstatuotas teismine tvarka ir kad pasibaigė įprastas trejų metų senaties terminas. Todėl teisminis nesumokėtų muitų išieškojimas nebegalimas.

VII — Išvada

83. Remdamasi išdėstytais argumentais, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Supremo Tribunal Administrativo prejudicinius klausimus: „1. Muitinės įstaigų vykdomo išieškojimo išleidus prekes kontekste, sprendžiant klausimą, ar buvo atliktas „veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“1979 m. liepos 24 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 1697/79 3 straipsnio prasme, reikia remtis kompetentingo baudžiamojo teismo kvalifikavimu. 2. Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnis tenkinamas tik tada, kai skolininko atžvilgiu priimamas įsiteisėjęs apkaltinamasis nuosprendis baudžiamojoje byloje. 3. „Veiksmas, dėl kurio gali būti iškelta baudžiamoji byla“ Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnio prasme negali būti konstatuotas, jei teismas išteisina skolininką remdamasis principu in dubio pro reo. 4. Į ketvirtąjį prejudicinį klausimą dėl jo hipotetinio pobūdžio atsakyti nereikia. 5. Teisminis baudžiamojo proceso nutraukimas dėl baudžiamojo persekiojimo senaties termino suėjimo lemia, kad skundas dėl nesumokėtų muitų išieškojimo, pasibaigus įprastam trejų metų senaties terminui pagal Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnį, negali būti pateikiamas, jeigu išieškojimas grindžiamas tuo, kad skolininkas padarė baudžiamąją veiką, kurios atžvilgiu teismas konstatavo senaties termino suėjimą pagal baudžiamąją teisę. Tačiau skundą dėl nesumokėtų muitų išieškojimo galima pateikti tuomet, jei baudžiamojo persekiojimo senaties terminas yra trumpesnis nei įprastas trejų metų senaties terminas.“

( 1 ) Originalo kalba: vokiečių.

( 2 ) OL L 197, p. 1.

( 3 ) OL L 302, p. 1.

( 4 ) Žr. Reglamento Nr. 2913/92 251 straipsnio 1 dalį.

( 5 ) 1991 m. lapkričio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas Meico-Fell (C-273/90, Rink. p. I-5583).

( 6 ) 2006 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas Molenbergnatie (C-201/04, Rink. p. I-2049, 39–41 punktai).

( 7 ) 1993 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas CT Control (Rotterdam) ir JCT Benelux prieš Komisiją (C-121/91 ir C-122/91, Rink. p. I-3873, 22 punktas); 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimas De Haan (C-61/98, Rink. p. I-5003, 13 punktas); 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimas Ilumitrónica (C-251/00, Rink. p. I-10433, 29 punktas) ir minėto sprendimo Molenbergnatie 31 punktas.

( 8 ) H. Hampel „Die Nacherhebung von Einfuhr- oder Ausfuhrabgaben nach dem Zollkodex“, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, Nr. 3 (2000), p. 110; P. Scheuer „Die Verjährung im gemeinschaftlichen Versandverfahren“, Recht der internationalen Wirtschaft, Nr. 12 (1994), p. 1038 nurodo, jog nei Muitinės kodeksas, nei Muitinės kodekso įgyvendinimo taisykles nustatantis 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamentas (EEB) Nr. 2454/93 nenumato galiojimo atgaline data. Todėl „senos bylos“ turi būti nagrinėjamos vadovaujantis principu tempus regit actum. Tai reiškia, jog faktinių bylos aplinkybių teisinių pasekmių įvertinimas atliekamas remiantis ta teisės norma, kuri galiojo nagrinėjamų įvykių metu.

( 9 ) J. Sack ir M. Dauses (red.) „Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts“, C. II., 13 punktas.

( 10 ) R. Streinz „Europarecht”, 5-asis leidimas, Heidelbergas, 2001 m., 479 punktas; S. Galera Rodrigo „Derecho aduanero español y comunitario“, Madridas, 1995 m., p. 167–175; R. Stettner ir M. Dauses (nurodyta 9 išnašoje) B. III., 11 punktas; R. Voß , Grabitz/Hilf „Das Recht der Europäischen Union, Art. 135 EGV“, 4 punktas (papildomas leidimas 2004 m. sausio mėn.); H.-J. Schütz, T. Bruha, D. König „Casebook Europarecht”, Miunchenas, 2004 m., p. 294.

( 11 ) Tai išplaukia iš EB 220 straipsnio 1 dalimi jam priskirtos užduoties neperžengiant savo jurisdikcijos ribų užtikrinti, kad aiškinant ir taikant EB sutartį būtų laikomasi teisės. Žr. 1964 m. liepos 15 d. Sprendimą Costa prieš ENEL (6/64, Rink. p. 1251) ir 1984 m. liepos 12 d. Sprendimą Klopp (107/83, Rink. p. 2971, 14 punktas).

( 12 ) Minėtas 5 išnašoje, 13 punktas.

( 13 ) Ten pat, 12 punktas.

( 14 ) F. Fabian „Erstattung, Erlass und Ausfuhrabgaben der Europäischen Gemeinschaft“, Studien zum internationalen Wirtschaftsrecht und Atomenergierecht, 91-asis leidimas, p. 130 taip pat įžvelgia šioje sąvokoje netiesioginę nuorodą į nacionalinę teisę – taip nacionalinė teisė įgyja aiškinamąjį poveikį Bendrijos teisėje.

( 15 ) 1991 m. rugsėjo 26 d. generalinio advokato G. Van Gerven išvada byloje Meico-Fell (C-273/90, Rink. p. I-5575, 5 punktas).

( 16 ) 1992 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Díaz García prieš Parlamentą (T-43/90, Rink. p. II-2619, 36 punktas). Šiame sprendime Pirmosios instancijos teismas 37 punkte, nagrinėdamas Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 2 straipsnio 4 dalyje įtvirtintą sąvoką „už <…> išlaikymą <…> yra teisiškai atsakingas“, nurodė, jog nei Bendrijos teisė, nei Pareigūnų tarnybos nuostatai Bendrijos teismui nesuteikia jokių nuorodų, kuriomis remdamasis jis galėtų autonomiškai išaiškinti teisinės išlaikymo pareigos turinį ir apimtį, kad tokio išaiškinimo pagrindu Bendrijos pareigūnui būtų galima suteikti išmoką už išlaikomą vaiką Nuostatų VII priedo 2 straipsnio 4 dalies prasme. Todėl toje byloje reikėjo nustatyti, kokia nacionalinė teisė turėjo būti taikoma ieškovo atžvilgiu, ir patikrinti, ar jam ši teisė numatė savo partnerės vaiko išlaikymo pareigą Nuostatų prasme.

( 17 ) F. Fabian, nurodyta 14 išnašoje, dėl grąžinimo (atleidimo) ir išieškojimo išleidus prekes teisės nurodo, jog, nepaisant to, kad Bendrija šią sritį vienodai sureglamentavo reglamentais, skirtingos nacionalinės valstybių narių teisinės sistemos turi tam tikro poveikio tam tikrose Bendrijos grąžinimo (atleidimo) ir išieškojimo išleidus prekes teisės srityse. Šiame kontekste reikia skirti du nacionalinės teisės poveikio Bendrijos teisės sureguliuotose srityse tipus: viena vertus, nacionalinė teisė gali įgyti poveikį dėl konkrečios nuorodos; kita vertus, nacionalinei teisei gali būti suteiktas papildomas poveikis dėl bendros nuorodos. Abu poveikio tipai gali egzistuoti drauge – taip yra grąžinimo (atleidimo) ir išieškojimo išleidus prekes teisės atveju. Kaip pavyzdį, autorius nurodo Reglamento Nr. 1697/79 3 straipsnį ir jį pakeitusią Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalies antrojo sakinio nuostatą. L. Gellert „Anwendbarkeit der nationalen Abgabenordnung auch nach In-Kraft-Treten des Zollkodexes“, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, 80-ieji leidimo metai (2004), Nr. 6, p. 187 mano, jog Muitinės kodeksas teisės taikytojui suteikia galimybę, sprendžiant įvairius teisinius klausimus, ir toliau taikyti (Vokietijos) Mokesčių kodeksą. Ši galimybė, viena vertus, išplaukia iš pačiame Muitinės kodekse tiesiogiai įtvirtintos nuorodos į nacionalinę teisę, kita vertus, iš muitinės įstaigoms suteiktų įgaliojimų pačioms sureguliuoti tam tikrus aspektus ir galiausiai iš viešojo administravimo subjektams suteiktos diskrecijos įgyvendinimo tais atvejais, kai Muitinės kodeksas pats numato muitinės institucijų diskreciją priimti sprendimą. Tolesnė galimybė taikyti (Vokietijos) Mokesčių kodeksą, anot autoriaus, atsiranda tais atvejais, kai Muitinės kodekse vartojamos neapibrėžtos sąvokos, kurių turinys negali būti nustatytas remiantis pačiu Muitinės kodeksu.

( 18 ) P. Witte, H.-M. Wolffgang „Lehrbuch des europäischen Zollrechts“, 4-asis leidimas, Hernė, Berlynas, 2003 m., p. 35 nurodo, jog Taryba ir Komisija yra vykdomosios valdžios institucijos, kurios gali veikti tik remdamosi siauromis sutartimis nustatytais įgaliojimais ir kurios neturi didelės nacionalinio įstatymų leidėjo veikimo laisvės.

( 19 ) Sprendimas Meico-Fell (minėtas 5 išnašoje, 12 punktas).

( 20 ) Išvada byloje Meico-Fell (minėta 15 išnašoje, 5 punktas).

( 21 ) Kaip teigia generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer savo 2005 m. gegužės 26 d. Išvadoje byloje Komisija prieš Tarybą (C-176/03, Rink. p. I-7879, 27 ir paskesni punktai), bendrai sutariama, kad Bendrijos teisėje nėra nei akivaizdžios, nei numanomos bendrosios kompetencijos, leidžiančios nustatyti baudžiamąsias sankcijas. Šiame kontekste jis daro nuorodą į 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Casati (203/80, Rink. p. 2595, 27 punktas), kuriame teigiama, jog baudžiamoji valdžia iš principo priklauso valstybėms narėms. Savo 1998 m. liepos 16 d. Sprendime Lemmens (C-226/97, Rink. p. I-3711, 19 punktas) ir 1998 m. lapkričio 24 d. Sprendime Bickel ir Franz (C-274/96, Rink. p. I-7637, 17 punktas) Teisingumo Teismas taip pat konstatavo, jog baudžiamoji teisė ir baudžiamojo proceso teisė iš esmės patenka į valstybių narių kompetencijos sritį. Kita vertus, pripažįstama, jog Bendrija, remdamasi EB 10 straipsnyje įtvirtintu lojalaus bendradarbiavimo principu, gali priversti valstybes nares baudžiamąja tvarka persekioti už Bendrijos teisę pažeidžiančias veikas. Dėl su valstybių narių pareiga baudžiamąja tvarka persekioti už Bendrijos teisės pažeidimus susijusios Teisingumo Teismo praktikos raidos žr. 1977 m. vasario 2 d. Sprendimą Amsterdam Bulb (50/76, Rink. p. 137); 1989 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (68/88, Rink. p. 2965) ir 1999 m. liepos 8 d. Sprendimą Nunes ir de Matos (C-186/98, Rink. p. I-4883, 14 punktas).

( 22 ) R. Voß, nurodyta 10 išnašoje, „Art. 135 EGV“, 4 ir 9 punktai; W. Kahl „Kommentar zum EUV/EGV“, 1-asis leidimas (1999), 10 str., p. 377, 24 punkte kalba apie „nacionalinės procedūrinės ir proceso teisės taikymo principą“, kuriuo remiantis Bendrijos teisė įgyvendinama pagal nacionalinę, visų pirma administracinio proceso ir viešojo administravimo, teisę, jeigu Bendrijos teisėje nėra nuostatų šiuo klausimu.

( 23 ) K. Lenaerts, D. Arts, I. Maselis „Procedural Law of the European Union“, 2-asis leidimas, Londonas, 2006, p. 83, 3-001 punkte nurodo, jog Bendrijos teisę dažniausiai taiko valstybių narių teismai. Kadangi Bendrija neturi savo procesinės teisės, teismų jurisdikciją ir subjektinėms teisėms, kurias individams suteikia Bendrijos teisė, įgyvendinti skirtas procesines taisykles turi nustatyti valstybių narių teisė. Šiuo klausimu žr. 1976 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Rewe (33/76, Rink. p. 1989, 5 punktas) ir sprendimą Comet (45/76, Rink. p. 2043, 13 punktas); 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Peterbroeck (C-312/93, Rink. p. 4599, 12 punktas); 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Courage ir Crehan (C-453/99, Rink. p. I-6297, 29 punktas); 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Safalero (C-13/01, Rink. p. I-8679, 49 punktas) ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimą Unibet (C-432/05, Rink. p. I-2271, 39 punktas).

( 24 ) Remiantis procesinės autonomijos principu, atskirus procesinius klausimus reguliuoja kiekvienos valstybės narės vidaus teisė, tačiau tokios nacionalinės nuostatos negali būti mažiau palankios nei panašias vidaus teisės situacijas reglamentuojančios taisyklės (ekvivalentiškumo principas) ir dėl jų negali būti praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga įgyvendinti Bendrijos teisės suteiktas teises (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu, be kita ko, žr. Sprendimą Peterbroeck (minėtas 23 išnašoje, 12 punktas); 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimą Preston ir kt. (C-78/98, Rink. p. I-3201, 31 punktas); 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Wells (C-201/02, Rink. p. I-723, 65 ir 67 punktai) ir sprendimą Unibet (minėtas 23 išnašoje, 43 punktas).

( 25 ) Net jei Bendrijos tikslai nuo pat pradžių neapsiribojo vien muitų sąjungos tarp valstybių narių sukūrimu, iš to, kad šis tikslas tarp politikos sričių visada buvo minimas pirmoje vietoje, matyti jo didelė reikšmė. Jis yra iš esmės visų kitų Bendrijos tikslų ir politikos sričių kristalizacijos punktas. Sukūrus Europos Sąjungą ir vidaus rinką šiuo klausimu niekas nepasikeitė, nors muitų sąjunga dabar tapo sudedamąja vidaus rinkos ir prekybos politikos dalimi, o tai laikytina integracijos progreso ženklu. Be muitų sąjungos neįmanoma turėti bendrosios transporto ar žemės ūkio politikos. Be jos taip pat negali egzistuoti laisvas asmenų ar paslaugų judėjimas. Laisvas prekių judėjimas lemia laisvą kapitalo judėjimą bent jau tiek, kiek už prekių pristatymus būtina atsiskaityti. Nevienodas muitų teisės taikymas keičia prekybos srautus ir šitaip kenkia Bendrijos finansiniams interesams, juo labiau kad muitai ir lygiaverčio poveikio mokėjimai surenkami nebe nacionaliniu lygmeniu, o priskirti Bendrijai jos uždaviniams finansuoti (šiuo klausimu žr. J. Sack (nurodyta 9 išnašoje, 6–8 punktai)).

( 26 ) Žr. 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Spac (C-260/96, Rink. p. I-4997, 19 punktas); 1997 m. liepos 10 d. Sprendimą Palmisani (C-261/95, Rink. p. I-4025, 28 punktas) ir 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą Haahr Petroleum (C-90/94, Rink. p. I-4085, 48 punktas).

( 27 ) J. Schwarze „Europäisches Verwaltungsrecht“, II tomas, 1-asis leidimas, Baden Badenas, 1988, 1058 ir paskesniuose puslapiuose teisingai nurodo, jog vienas iš Bendrijos teisės aktų leidėjo tikslų priimant Reglamentą Nr. 1697/79 buvo sukurti vienodas procesines taisykles, pakeičiančias nacionalinę administracinę teisę, siekiant išvengti skirtingo administracinio vykdymo grėsmės.

( 28 ) 1967 m. gruodžio 5 d. Sprendimas Van der Vecht (19/67, Rink. p. 461); 1979 m. liepos 12 d. Sprendimas Koschniske (9/79, Rink. p. 2717, 6 punktas) ir 1990 m. kovo 27 d. Sprendimas Cricket St. Thomas (C-372/88, Rink. p. I-1345, 19 punktas). Šiuose sprendimuose Teisingumo Teismas konstatavo, jog vienodo Bendrijos teisės išaiškinimo būtinybė neleidžia nagrinėti konkrečios nuostatos izoliuotai ir reikalauja, kad esant abejonių ji būtų aiškinama ir taikoma atsižvelgiant į redakcijas kitomis kalbomis.

( 29 ) Iš esmės muitinės įstaigos įpareigotos vykdyti išieškojimą išleidus prekes, išskyrus atvejus, kai taikoma 5 straipsnio 1 dalyje numatyta išimtis dėl negalėjimo arba kai konstatuojama Reglamento Nr. 1697/79 5 straipsnio 2 dalyje numatyta situacija.

( 30 ) C. Berr, H. Trémeau „Le droit douanier communautaire et national“, 7-asis leidimas, Paryžius, 2006 m., nurodo, jog nors pagal Prancūzijos teisę įstatymo pažeidimo konstatavimas iš esmės yra police judiciaire pareigūnų kompetencija, dėl istorinių priežasčių muitinės pareigūnai naudojasi dideliais tyrimo įgaliojimais muitinės veiklos srityje (p. 509). Šie pareigūnai, be kita ko, gali vykdyti tyrimus prokuratūros arba ikiteisminio tyrimo teisėjų pavedimu ir jiems prižiūrint. Siekiant koordinuoti bendradarbiavimą tarp baudžiamąjį persekiojimą vykdančių institucijų ir muitinių įstaigų, 2002 m. gruodžio 5 d. Nutarimu buvo įkurtas vadinamasis service national de douane judiciaire, kuris yra pavaldus directeur général des douanes et droits indirects. Šios institucijos uždavinys — vykdyti tyrimus ir rinkti įrodymus kovoje su muitų ir mokesčių teisės pažeidimais, prekių ženklų klastojimais ir piratavimu bei su kitais susijusiais teisės pažeidimais (510 ir paskesni puslapiai). P. Scheurmann-Kettner ir Karl Koch su Scholz Rolf-Detlef (red.) „Abgabenordnung“, 5-asis leidimas, Kelnas, Berlynas, Bona, Miunchenas, 1996 m., daro nuorodą į Vokietijos teisę, pagal kurią tiriant mokesčių teisės pažeidimus mokesčių institucijoms (mokesčių inspekcijai, teritorinei muitinei, federalinei mokesčių ir šeimos kasų tarnybai) suteikti panašūs į prokuratūros tyrimo įgaliojimai (§ 397, 3–15 punktai). Prokuratūros tyrimo monopolis apribojamas dėl svarbių priežasčių. Mokesčių deliktų tyrimo negalima atskirti nuo apmokestinimo pagrindų nustatymo, nuo mokesčių institucijų uždavinių apmokestinimo procese ir nuo mokestinės priežiūros muitų bei vartojimo mokesčių srityje. Mokesčių teisės pažeidimo požymiai dažniausiai atskleidžiami apmokestinimo procese, visų pirma vykdant išorinį patikrinimą. Mokesčių institucijoms atliekant ir baudžiamojo proceso tyrimo veiksmus išvengiama dvigubos viešojo administravimo institucijų apkrovos bei nereikalingo proceso vilkinimo ir pasinaudojama ypatingomis mokesčių institucijų žiniomis (§ 386, 3 punktas).

( 31 ) P. Faucherand „La lutte contre la fraude douanière: un impératif pour l’Union européenne“, Revue du marché unique européen, Nr. 1 (1995) teisingai nurodo į atribojimą tarp ikiteisminį tyrimą vykdančių muitinės įstaigų ir teismų. Šių tyrimus atliekančių įstaigų uždavinys kovos su sukčiavimu srityje – pateikti teismui įrodymus, kurie turėtų jį įtikinti buvus įstatymo pažeidimą (p. 78). Baudžiamasis procesas paprastai pradedamas pažengusioje tyrimo stadijoje (p. 81); C. Berr ir H. Trémeau (nurodyti 30 išnašoje) nurodo esminį baudžiamojo teismo teisėjo teisinio įsitikinimo principą Prancūzijos teisėje (p. 541). Remiantis šiuo principu, tik teisėjui tenka jam pateiktų įrodymų ir faktinių duomenų teisinio įvertinimo atsakomybė (p. 547). Anot P. Scheurmann-Kettner (nurodyta 30 išnašoje, § 399, 3 ir paskesni punktai), šios teisinės situacijos įvertinimas pagal Vokietijos teisę nesiskiria. Mokesčių institucijos įpareigotos neperžengiant savo įgaliojimų ribų imtis priemonių visų baudžiamųjų veikų atžvilgiu, jeigu pakanka faktinių pažeidimo padarymo požymių. Jeigu tyrimas duoda pakankamą pagrindą iškelti baudžiamąją bylą, mokesčių institucijos kreipiasi į baudžiamojo teismo teisėją dėl baudžiamojo įsakymo išdavimo, jei baudžiamoji byla šiame kontekste atrodo tinkama priemonė; kitais atvejais jos perduoda medžiagą prokuratūrai. Dėl Vokietijoje ir Prancūzijoje numatyto teisminio proceso baudžiamojoje mokesčių teisėje įgyvendinimo taip pat žr. H. Bremer „Das deutsche und französische Steuerstrafrecht und Verfahrensrecht im Vergleich“, Baden Badenas, 2003 m., 210 ir 227 puslapiai. P. Witte „Zollkodex“, 3-iasis leidimas, Miunchenas, 2002 m., 221 straipsnyje, 8 punkte nurodo panašų kompetencijos padalijimą Austrijos teisėje, nes baudžiamosiomis veikomis laikomi tik tokie mokesčių teisės pažeidimai, kurie tiriami vien teisme ar teisminiame senate.

( 32 ) P. Sánchez „Conference of the Chief Justices of the Supreme Courts and Attorney-Generals of the Countries of the European Union“, Lisabona, 1994 m. gegužės 18–21 d., Boletim de documentação e direito comparado, Nr. 59 ir 60, 1994 m., p. 453, nagrinėdamas Ispanijos teisę, nurodo, jog negalima painioti tyrimo įgaliojimų ir teisingumo vykdymo funkcijų, nes pastarųjų vykdymas pagal Ispanijos konstitucijos 117 straipsnio 3 dalį priskirtas tik teisėjams.

( 33 ) Amsterdamo sprendimais su bendradarbiavimu teisingumo ir vidaus reikalų srityse susijusios nuostatos pagal Mastrichto sutartį (vad. trečiasis ramstis) buvo iš dalies perkeltos iš tarpvyriausybinio bendradarbiavimo į EB sritį. EB 135 straipsnis dėl muitinių bendradarbiavimo kaip atskiras skyrius buvo naujai įtrauktas į Bendrijos įgaliojimų sąrašą. Tačiau policijos ir teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose ir toliau išlieka tarpvyriausybinio bendradarbiavimo sritimi. Šis bendradarbiavimas, remiantis ES 29 straipsnio antrąja pastraipa bei ES 30 straipsnio 1 dalies a punktu, apima ir muitinės įstaigas, jeigu jos vykdo baudžiamojo persekiojimo funkcijas (žr. R. Voß, nurodyta 10 išnašoje, EB 135 straipsnis, 2 ir paskesni punktai).

( 34 ) P. Faucherand (nurodyta 31 išnašoje, p. 87) pažymi, kad Bendrijos lygmeniu planuojant bendradarbiavimo tarp valstybių narių institucijų kovos su kontrabanda srityje gerinimo priemones buvo atkreipiamas dėmesys į tai, kad nebūtų trukdoma baudžiamąjį persekiojimą atliekančių institucijų ir baudžiamųjų teismų veiklai (p. 87).

( 35 ) Generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer savo išvadoje byloje Komisija prieš Tarybą (C-176/03, nurodyta 21 išnašoje, 78 punktas) nurodo, jog „teisingumo vykdymu“ EB 135 straipsnio prasme reikia laikyti kompetenciją taikyti baudžiamąją teisę, kuri neabejotinai priklauso baudžiamųjų teismų teisėjams.

( 36 ) Generalinio advokato G. Van Gerven išvada byloje Meico-Fell (nurodyta 15 išvadoje, 5 punktas).

( 37 ) Ten pat (8 punktas), kaip patikslino generalinis advokatas G. Van Gerven, atitinkamas valstybės narės teismas nebūtinai turi būti baudžiamasis teismas.

( 38 ) Žr. 1996 m. kovo 28 d. Išvadą 2/94 (Rink. p. I-1759, 33 punktas); 1969 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Stauder (26/69, Rink. p. 419, 7 punktas); 1957 m. liepos 12 d. Sprendimą Algera (7/56, 3/57–7/57, Rink. p. 82, 117 punktas) ir 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimą Kremzow (C-299/95, Rink. p. I-2629 14 punktas).

( 39 ) Pavyzdžiui, žr. 1974 m. gegužės 14 d. Sprendimą Nold (4/73, Rink. p. 491); 1979 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Hauer (44/79, Rink. p. 3727, 15 punktas); 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimą Johnston (222/84, Rink. p. 1651, 18 punktas) ir 2000 m. kovo 28 d. Sprendimą Krombach (C-7/98, Rink. p. I-1935 25 punktas).

( 40 ) 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimas Karlsson (C-292/97, Rink. p. I-273, 37 punktas); 1994 m. kovo 24 d. Sprendimas Bostock (C-2/92, Rink. p. I-955, 16 punktas); 1994 m. liepos 14 d. Sprendimas Graff (C-351/92, Rink. p. I-3361, 17 punktas); 1991 m. liepos 18 d. Sprendimas ERT (C-260/89, Rink. p. I-2925, 42 punktas); 1989 m. liepos 13 d. Sprendimas Wachauf (5/88, Rink. p. 2609, 19 punktas); 1986 m. lapkričio 25 d. Sprendimas Klensch (201/85 ir 202/85, Rink. p. 3477, 8 punktas).

( 41 ) J. C. Moitinho de Almeda, Gil Carlos Rodríguez Iglesias ir Diego Liñan Nogueras (red.) „Protección de los derechos fundamentales en la jurisprudencia del TJCE“, El Derecho comunitario europeo y su aplicación judicial, Madridas, 1993 m., p. 113; F. Brosius-Gersdorf „Bindung der Mitgliedstaaten an die Gemeinschaftsgrundrechte – Die Grundrechtsbindung der Mitgliedstaaten nach der Rechtsprechung des EuGH, der Charta der Grundrechte der Europäischen Union und ihre Fortentwicklung“, Berlynas, 2005 m., p. 17-20; T. Jürgensen ir I. Schlünder „EG-Grundrechtsschutz gegenüber Maßnahmen der Mitgliedstaaten“, Archiv des öffentlichen Rechts, Nr. 2, 1996 m., 208 ir paskesni puslapiai; H.-J. Schütz, T. Bruha, D. König (nurodyti 10 išnašoje, p. 70, 294, 883) mano, jog valstybės narės privalo laikytis Bendrijos pagrindinių teisių, kai ir jeigu jos veikia „Sutarčių taikymo srityje“. Šis principas neabejotinai taikomas įgyvendinant Bendrijos teisę, nes valstybės narės, kurios paprastai turi vykdymo kompetenciją, funkciniu požiūriu veikia kaip „Bendrijos institucijos“; A. Herrero de la Fuente „La Carta de derechos fundamentales de la Unión Europea – Una perspectiva pluridisciplinar“, Zamora, 2003 m., p. 229, 230, 235 nurodo, jog Bendrijos pagrindinėmis teisėmis galima remtis tiek Bendrijos institucijų, tiek valstybių narių institucijų atžvilgiu, kai jos taiko Bendrijos teisės normas.

( 42 ) Sprendimas Bostock (žr. 40 išnašą, 16 punktas) ir sprendimas ERT (žr. 40 išnašą, 42 punktas).

( 43 ) Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija, paskelbta 2000 m. gruodžio 7 d., Nicoje (OL C 364, p. 1). Pagrindinių teisių chartija nėra įtraukta į sutartis, ES 6 straipsnio 2 dalyje taip pat nėra nuorodos į ją. Ši chartija pirmiausia yra politinė deklaracija, kurią sau privalomu dokumentu, be kita ko, laiko Europos Komisija ir Parlamentas. Nors negalima ignoruoti aiškiai išreikštos Chartijos rengėjų valios nesuteikti jai teisiškai privalomos galios, norėčiau pritarti generaliniam advokatui Ph. Léger, teigiančiam, kad būtų neteisinga apskritai nepripažinti jos reikšmės (žr. 2001 m. liepos 10 d. generalinio advokato išvadą byloje Taryba prieš Hautala (C-353/99 P, Rink. p. I-9565, 73–86 punktai). Ji veikiau laikytina bendrų europinių vertybių konkretizacija. Taigi panašu, jog į ją reikia atsižvelgti aiškinant Bendrijos teisę (pavyzdžiui, žr. nuomones dėl Pagrindinių teisių chartijos 2001 m. vasario 1 d. generalinio advokato S. Alber išvadoje byloje TNT Traco (C-340/99, Rink. p. I-4109, 94 punktas); 2001 m. vasario 8 d. generalinio advokato A. Tizzano išvadoje byloje BECTU (C-173/99, Rink. p. I-4881, 26–28 punktai); 2001 m. vasario 22 d. generalinio advokato J. Mischo išvadoje byloje D ir Švedija prieš Tarybą (C-122/99 P ir C-125/99 P, Rink. p. I-4319, 97 punktas); 2001 m. birželio 14 d. generalinio advokato F. G. Jacobs išvadoje byloje Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą (C-377/98, Rink. p. I-7079, 197 punktas); 2001 m. liepos 5 d. generalinio advokato L. A. Geelhoed išvadoje byloje Baumbast (C-413/99, Rink. p. I-7091 59 ir 110 punktai); 2001 m. gruodžio 4 d. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadoje byloje Überseering (C-208/00, Rink. p. I-9919, 59 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. M. Poiares Maduro „The double constitutional life of the Charter of Fundamental Rights“, Unión Europea y derechos fundamentales en perspectiva constitucional, Madridas, 2004 m., p. 306; T. Schmitz „Die Charta der Grundrechte der Europäischen Union als Konkretisierung der gemeinsamen europäischen Werte“, Die Europäische Union als Wertegemeinschaft, Berlynas, 2005 m., p. 85; taip pat U. Beyer, C. Oehme, F. Karmrodt „Der Einfluss der Europäischen Grundrechtecharta auf die Verfahrensgarantien im Unionsrecht“, Beiträge zum Transnationalen Wirtschaftsrecht, 34 sąsiuvinis, 2004 m. lapkričio mėn., p. 14. Siekdamas šiuolaikiniame kontekste išaiškinti daugiau nei penkiasdešimt metų gyvuojančius Europos žmogaus teisių ir pagrindinių teisių apsaugos konvencijos straipsnius, Pagrindinių teisių chartija pastaruoju metu rėmėsi ir Europos Žmogaus Teisių Teismas (žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą Goodwin prieš Jungtinę Karalystę, Reports of Judgments and Decisions, 2002-VI, 100 punktas). Europos Bendrijų Teisingumo Teismas pirmą kartą padarė nuorodą į Chartiją sprendime Unibet (minėtas 23 išnašoje, 39 punktas) veiksmingos teisminės gynybos kontekste.

( 44 ) 2000 m. kovo 28 d. Sprendimas Krombach (žr. 39 išnašą, 26 punktas); 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Baustahlgewebe prieš Komisiją (C-185/95 P, Rink. p. I-8417, 20 ir paskesni punktai) ir 2000 m. sausio 11 d. Sprendimas Nyderlandai ir Van der Wal prieš Komisiją (C-174/98 P ir C-189/98 P, Rink. p. I-1, 17 punktas).

( 45 ) Anot K. Haase „Die Anforderungen an ein faires Gerichtsverfahren auf europäischer Ebene“, Berlynas, 2006 m., p. 282, Bendrijos teisingumo reikalavimo materialinė teisinė taikymo sritis, priešingai nei taikant Europos Žmogaus teisių konvencijos (toliau – ir EŽTK) 6 straipsnyje įtvirtintą teisingumo principą, kuris pagal savo formuluotę taikomas tik civiliniame ir baudžiamajame procese, dėl savo pobūdžio kaip bendrasis Bendrijos teisės principas nuo pat pradžių apima visas proceso rūšis. Žr. 1979 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimą Hoffmann-La Roche prieš Komisiją (85/76, Rink. p. 461, 9 punktas) ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Enso Española (T-348/94, Rink. p. II-1875, 80 punktas) bei 1997 m. spalio 22 d. Sprendimą Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf ir Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven (T-18/96, Rink. p. II-1739, 53 ir paskesni punktai).

( 46 ) J. N. Cunha Rodrigues „Discours de son Excellence le Procureur General de la République“, Conference of the Chief Justices of the Supreme Courts and Attorney-Generals of the Countries of the European Union (nurodyta 32 išnašoje, 19 ir paskesni puslapiai) daro nuorodą į išimtinę teismų kompetenciją baudžiamojo teisingumo vykdymo srityje. Toliau jis pamini sunkumą suderinti visuomenės apsaugą nuo nusikaltėlių su procesinių teisių užtikrinimu. E. Bacigalupo „Justicia penal y derechos fundamentales“, Madridas, 2002 m., p. 134 kalba apie kaltininko nuteisimą ir nekaltų asmenų apsaugą kaip baudžiamojo proceso tikslą.

( 47 ) J. De Figuereido Dias „Direito processual penal“, Koimbra, 2004 m., 303 ir paskesniuose puslapiuose baudžiamosios teisenos nepriklausomume įžvelgia valdžių padalijimo principo apraišką. Tokį atskyrimą jis pateisina ir dėl vis svarbesnės socialinės funkcijos, kurią turi atlikti baudžiamojo teismo teisėjas. E. Bacigalupo (nurodyta 46 išnašoje, p. 14) aprašo pirmųjų nepriklausomų baudžiamųjų teismų susikūrimo istoriją 18 ir 19 amžiaus Europoje, pasibaigus absoliutizmo erai.

( 48 ) Žr. C. Ovey, R. White ir Jacobs ir White „The European Convention on Human Rights“, 3-iasis leidimas, Oksfordas, 2002 m., p. 141; J.-C. Soyer, M. de Salvia, E. Decaux, P.-H. Išbert (red.) „La Convention européenne des droits de l’homme – Commentaire article par article“, 2-asis leidimas, Paryžius, 1999 m., p. 254.

( 49 ) Pavyzdžiui, žr. 1976 m. birželio 8 d. Sprendimą Engel prieš Nyderlandus (A serija, Nr. 22, 81 punktas) ir 1993 m. vasario 25 d.Funke prieš Prancūziją (A serija, Nr. 256-A, 44 punktas).

( 50 ) Žr. C. Ovey, R. White (nurodyti 48 išnašoje), p. 143. Savo 1982 m. liepos 15 d. Sprendime Eckle prieš Vokietiją (A serija, Nr. 51, 1983 m., 5 EHRR 1, 73 punktas) Europos Žmogaus Teisių Teismas sąvoką „baudžiamasis kaltinimas“ apibrėžia taip: „Charge“, for the purposes of Article 6 par. 1 (art. 6-1), may be defined as ‚the official notification given to an individual by the competent authority of an allegation that he has committed a criminal offence. Todėl apsauginės EŽTK 6 straipsnio 1 dalies nuostatos taikomos viso baudžiamojo proceso, įskaitant apeliacinį procesą ir apkaltinamojo nuosprendžio priėmimą, atžvilgiu: As regards the end of the „time“, in criminal matters the period governed by Article 6 par. 1 covers the whole of the proceedings in issue, including appeal proceedings (76 punktas).

( 51 ) Sprendimas X prieš Vokietijos Federacinę Respubliką, Nr. 4483/70. Ieškinys buvo atmestas kaip nepriimtinas.

( 52 ) 1988 m. gruodžio 6 d. Sprendimas Barberà, Messegué ir Jabardo prieš Ispaniją (A serija, Nr. 146 (1989), 77 punktas).

( 53 ) 1983 m. kovo 25 d. Sprendime Minelli prieš Šveicariją (A serija, Nr. 62, 38 punktas) dėl nekaltumo prezumpcijos principo apimties Europos Žmogaus Teisių Teismas nusprendė, kad teismo sprendimas, kuriuo užbaigiamas procesas dėl pasibaigusio senaties termino, pažeidžia EŽTK 6 straipsnio 2 dalį, jei jis duoda pagrindą manyti, kad teisėjas asmenį laikė kaltu. Nagrinėjamas atvejis buvo susijęs su procesine nuostata, numačiusia kaltinamojo pareigą padengti proceso išlaidas, jei buvo darytina prielaida dėl jo pralaimėjimo byloje. Europos Žmogaus Teisių Teismas nusprendė, jog Šveicarijos teismo sprendimo motyvuojamoje dalyje, nepaisant atsargumo renkantis žodžius („in all probability“, „very probably“), neišvengta EŽTK 6 straipsnio 2 dalį pažeidžiančių nuomonių. 1995 m. vasario 10 d. Sprendimas Allenet de Ribemont prieš Prancūziją (A serija, Nr. 308, 37 ir 41 punktai) buvo susijęs su aukštas pareigas einančių policijos pareigūnų ir Prancūzijos vidaus reikalų ministerijos išreikštomis nuomonėmis dėl A. de Ribemont kaltinimo žmogžudystės kurstymu spaudos konferencijoje, kuri įvyko dar nepasibaigus baudžiamajam procesui. Europos Žmogaus Teisių Teismas konstatavo, jog šie valdžios institucijų nuomonių pareiškimai yra aiškus A. de Ribemont kaltės pripažinimas, kuris buvo skirtas paveikti viešąją nuomonę ir užbėgti už akių apkaltinamojo nuosprendžio priėmimui kompetentingame teisme. 2000 m. spalio 10 d. Sprendimas Daktaras prieš Lietuvą (individualaus skundo Nr. 42095/98 41 punktas) buvo susijęs su prokuroro pareiškimais ikiteisminio tyrimo metu, iš kurių buvo galima susidaryti įspūdį, kad kaltinamojo kaltė jau įrodyta. Pirmiausia Europos Žmogaus Teisių Teismas priminė, jog nekaltumo prezumpcijos principą gali pažeisti ir prokuroras, kuris priima sprendimą dėl ikiteisminio tyrimo nutraukimo. Nors teismas pripažino, kad žodis „įrodyta“ buvo pavartotas netinkamai, vis dėlto atsižvelgęs į ypatingas aplinkybes, kuriomis minėta sąvoka buvo pavartota, jis nepripažino EŽTK 6 straipsnio 2 dalies pažeidimo. 2005 m. balandžio 8 d. Sprendime A. L. prieš Vokietiją (individualaus skundo Nr. 72758/01 31 punktas) Europos Žmogaus Teisių Teismas padarė nuorodą į savo išvadas sprendime Daktaras, primindamas, „kad nekaltumo prezumpcija pagal 6 straipsnio 2 dalį yra vienas iš teisingo baudžiamojo proceso pagal 6 straipsnio 1 dalį požymių. Nekaltumo prezumpcijos principas pažeidžiamas, jei valdžios atstovo pareiškimais, susijusiais su baudžiamosios veikos padarymu kaltinamu asmeniu, išreiškiama nuomonė dėl šio asmens kaltės, kai jis pagal atitinkamus įstatymus nebuvo pripažintas kaltu. Nesant formalaus sprendimo pripažinti asmenį kaltu pakanka, kad būtų pagrindo manyti, jog valdžios atstovas laiko kaltinamą asmenį kaltu“.

( 54 ) 2002 m. kovo 26 d. Sprendimas Butkevičius prieš Lietuvą (individualaus skundo Nr. 48297/99 51–54 punktai) buvo susijęs su generalinio prokuroro ir Lietuvos Seimo pirmininko pareikšta nuomone žiniasklaidoje dėl buvusio krašto apsaugos ministro A. Butkevičiaus sulaikymo įtariant jį kyšio paėmimu. Europos Žmogaus Teisių Teismas pripažino šias nuomones pakankamomis sudaryti visuomenei nuomonę apie kaltinamojo kaltę dar nepriėmus galutinio apkaltinamojo nuosprendžio. Todėl teismas pripažino EŽTK 6 straipsnio 2 dalies pažeidimą.

( 55 ) J. Frowein „Zur Bedeutung der Unschuldsvermutung in Art. 6 Abs. 2 der Europäischen Menschenrechtskonvention“, Recht als Prozess und Gefüge: Festschrift für Hans Huber zum 80. Geburtstag, Bernas, 1981 m., p. 554–556 komentuoja Žmogaus teisių komisijos sprendimą dėl Petra Krause skundo prieš Šveicariją, kuriame, kaip EŽTK 6 straipsnio 2 dalies pažeidimas, buvo kritikuojamos Šveicarijos teisingumo ministro kalbos per televiziją. Šiose kalbose tuo metu suimta Petra Krause buvo įvardyta kaip su sprogstamosiomis medžiagomis susijusio nusikaltimo vykdytoja. Komisija pritarė EŽTK 6 straipsnio 2 dalies taikymui motyvuodama tuo, jog šioje nuostatoje yra įtvirtintas esminis principas, kad valdžios institucijos niekinė vieno negali apibūdinti kaip padariusio baudžiamąją veiką, jeigu to nėra nustatęs teismas. Autorius, nurodydamas Žmogaus teisių komisijos išvadas, pastebi, jog primygtinis įtarimo formulavimas gali turėti rimtų pasekmių. Pirmiausia tai gali paveikti teismo procesą, kai pradedama žiniasklaidos kampanija arba atsiranda kitokio poveikio teisėjams pavojus.

( 56 ) K. Haase (nurodyta 45 išnašoje, p. 92) primena, jog Europos Žmogaus Teisių Teismas išankstinį kaltės pripažinimą išreiškiančių pareiškimų žiniasklaidoje atvejais pripažino tam tikrą Konvencijos šalių pareigą suteikti apsaugą pagal EŽTK 6 straipsnio 1 dalį. Pagal šią pareigą, valstybės privalo aktyviai, imdamosi priemonių parūpinti, kad žiniasklaida, rengdama pranešimus apie nagrinėjamas baudžiamąsias bylas, neperžengtų reikalaujamo objektyvumo ribų.

( 57 ) Žr. 55 išnašą.

( 58 ) Daugelyje valstybių narių teisės sistemų prokuratūra prisiima visą atsakomybę už baudžiamojo proceso vykdymą ir atitinkamai disponuoja išimtine teise pareikšti kaltinimą. Ji įpareigota pradėti ikiteisminį tyrimą ir pareikšti kaltinimus dėl atitinkamos veikos teisme. Šias funkcijas ji vykdo arba savo iniciatyva (tikslingumo principas), arba pagal įstatymą (teisėtumo principas). Pagrindinė problema, kalbant apie prokuratūrą, susijusi su klausimu, ar egzistuoja sąlygos jai vykdyti savo funkcijas be politinės valdžios įsikišimo, kuris gali pažeisti jos nešališkumo pareigą. Šiame kontekste problemiška yra tai, kad prokuratūra dažnai glaudžiai susijusi su vykdomąja valdžia arba net yra jai pavaldi (šiuo klausimu žr. „Conference of the Chief Justices of the Supreme Courts and Attorney-Generals of the Countries of the European Union“, nurodyta 32 išnašoje, 484 ir paskesnius puslapius). Dėl Portugalijos Ministério Público autonomijos ir organizacinės struktūros žr. R. Pereira „O domínio do inquérito pelo Ministério Público“, Jornadas de direito processual penal e direitos fundamentais (Organizadas pela Faculdade de Direito da Universidade de Lisboa e pelo Conselho Distrital de Lisboa da Ordem dos Advogados, com a colaboração do Goethe Institut), Koimbra, 2004 m., p. 128–130. J. De Figuereido Dias (nurodyta 47 išnašoje, p. 363–368) mano, jog neturėdama teisingumo vykdymo kompetencijos Portugalijos Ministério Público negali būti priskirta teisminei valdžiai. Teisingumą pagal Portugalijos konstituciją vykdo tik teismai. Tačiau dėl savo santykinės autonomijos Ministério Público laikytinas tiltu tarp vykdomosios ir teisminės valdžios.

( 59 ) Taip pat žr. J. Meyer-Ladewig „Konvention zum Schutz der Menschenrechte und Grundfreiheiten — Handkommentar“, Baden Badenas, 2003 m., 6 straipsnis, 85 punktas, kurio nuomone, kaltė teisine prasme įrodoma įsiteisėjusiu teismo sprendimu.

( 60 ) Žr. Portugalijos vyriausybės rašytinių pastabų 55 ir paskesnius punktus.

( 61 ) Sprendimas Barberà, Messegué ir Jabardo prieš Ispaniją (minėtas 52 išnašoje, 77 punktas).

( 62 ) E. Bacigalupo (nurodyta 46 išnašoje, p. 145) teigia, jog remiantis pagrindinių teisių ir šiuolaikinės proceso teisės teorija principas in dubio pro reo laikytinas esminiu nekaltumo prezumpcijos principo elementu. Kiekvieną kartą, kai nekaltumo prezumpcijos principo negalima tiesiogiai kildinti iš nacionalinės teisės, doktrinoje nurodoma EŽTK 6 straipsnio 2 dalis, visuotinai sutariant, jog ši nuostata įpareigoja laikytis ir principo in dubio pro reo. Panašios nuomonės laikosi ir G. Marques da Silva („Curso de processo penal“, II tomas, Lisabona, 1993 m., 92 ir paskesni puslapiai), kuris principą in dubio pro reo kildina iš nekaltumo prezumpcijos. Tačiau T. Walter („Die Beweislast im Strafprozess“, Juristenzeitung, 2006 m., p. 344) aptariamą principą kildina iš teisinės valstybės principo ir nurodo skirtingą jo ir nekaltumo prezumpcijos užtikrinamos apsaugos sritį. Pastarąja užtikrinamos apsaugos sritis iš dalies platesnė, nes ji apima ir tas situacijas, kai teismas niekada neturėjo nė menkiausios abejonės, ir todėl kaltinamasis vis tiek laikomas nekaltu iki sprendimo priėmimo. Kita vertus, principas in dubio pro reo siekia toliau nei nekaltumo prezumpcija, nes apima ir situacijas, kurios reikšmingos tik proceso teisės prasme, pavyzdžiui, veikos padarymo momentas kaip pagrindas taikyti senatį.

( 63 ) J. De Figuereido Dias (nurodyta 47 išnašoje, p. 213); J. A. Tome Garcia, Andrés de la Oliva Santos ir kiti (red.) „Derecho procesal penal“, Madridas, 1993 m., p. 453.

( 64 ) 1990 m. rugsėjo 27 d. Sprendimas Windisch prieš Austriją (individualaus skundo Nr. 12489/86 25 punktas).

( 65 ) T. Walter (nurodyta 62 išnašoje, 348 ir paskesni puslapiai) nurodo, jog principas in dubio pro reo įtvirtina bendrą pareigą priimti kaltinamajam palankų sprendimą. Šis sprendimas priimamas atsižvelgiant į konkrečias abejones. Turint omenyje procesinius trukdžius ir sąlygas ikiteisminiame ir pirmosios instancijos procese, toks kaltinamojo naudai priimamas sprendimas visada reiškia proceso nutraukimą.

( 66 ) J. De Figuereido Dias (nurodyta 47 išnašoje) teigia, jog išteisinamasis nuosprendis dėl įrodymų trūkumo baudžiamajame procese nėra kaltinamajam nepalankus sprendimas, jeigu kaltinimą pareiškia prokuratūra (p. 212). Autoriaus tvirtinimu, pagrįstų abejonių dėl įrodomosios pateiktų įrodymų galios egzistavimas lemia tas pačias teisines pasekmes kaip ir priimant išteisinamąjį nuosprendį dėl neabejotino kaltinamojo nekaltumo (p. 215).

( 67 ) Be kita ko, žr. 1992 m. liepos 16 d. Sprendimą Meilicke (C-83/91, Rink. p. I-4871, 22 punktas) ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimą Schneider (C-380/01, Rink. p. I-1389, 20 punktas).

( 68 ) Sprendimas Schneider (minėtas 67 išnašoje, 21 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

( 69 ) Be kita ko, žr. 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Foglia prieš Novello (244/80, Rink. p. 3045, 18 punktas); 1995 m. birželio 15 d. Sprendimą Zabala Erasun ir kt. (C-422/93–C-424/93, Rink. p. I-1569, 29 punktas); 1998 m. kovo 12 d. Sprendimą Djabali (C-314/96, Rink. p. I-1149, 19 punktas); sprendimą Schneider (minėtas 67 išnašoje, 22 punktas). Galiausiai žr. 2005 m. sausio 18 d. generalinio advokato A. Tizzano išvadą byloje Längst (C-165/03, Rink. p. I-5640, 45 punktas) ir 2005 m. birželio 30 d. Sprendimą toje pačioje byloje (Rink. p. I-5637, 30–35 punktai).

( 70 ) Sprendimas Schneider (minėtas 67 išnašoje, 23 punktas).