TEISINGUMO TEISMO NUOMONĖ 1/94

1994 m. lapkričio 15 d.

„Bendrijos kompetencija sudaryti tarptautinius susitarimus paslaugų ir intelektinės nuosavybės apsaugos srityje – EB sutarties 228 straipsnio 6 dalis“

Vadovaudamasi EB sutarties 228 straipsnio 6 dalimi, Komisija paprašė Teisingumo Teismo pateikti nuomonę dėl Europos bendrijos kompetencijos sudaryti Sutartį, įsteigiančią Pasaulio prekybos organizaciją, ypač Bendrąjį susitarimą dėl paslaugų prekybos (GATS), ir Sutartį dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, įskaitant prekybą suklastotomis prekėmis (TRIPS).

Turinys

Prašymo apžvalga

I – Urugvajaus raundo sutartys

II – Europos Bendrijų statusas PPO

III – Derybos dėl PPO sutarties ir jos pasirašymas

IV – Komisijos klausimai ir procesas

A – Komisijos klausimai

B – Procesas

V – Dėl prašymo priimtinumo

VI – Dėl klausimų formuluotės

VII – Ginčo esmė

VIII – Klausimai, dėl kurių nėra ginčų

IX – Daugiašalės sutartys dėl prekių prekybos

X – GATS ir TRIPS sutarčių analizė

A – GATS

1. GATS prasmė

2. GATS turinys

3. Paslaugų ir jų teikimo būdų apibūdinimas

4. Dvejopas GATS „universalumas“

5. Prisiimtų įsipareigojimų pobūdis

a) Bendrieji įsipareigojimai

b) Konkretūs įsipareigojimai

6. Susitarimo dinamiškumas

B – TRIPS

1. Tikslai ir prasmė

2. TRIPS taikymo sritis ir jo tikslų įgyvendinimo priemonės

3. Konkrečios materialinės teisės nuostatos

a) Autorių teisės ir gretutinės teisės

b) Pramoninė nuosavybė

i) Prekių ženklai

ii) Geografinės nuorodos

iii) Pramoninis dizainas

iv) Patentai

v) Integralinių mikroschemų topografija

vi) Komercinių paslapčių apsauga

vii) Antikonkurencinės praktikos kontrolė licencinėse sutartyse

4. Konkrečios procesinės nuostatos (intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimo būdai)

a) Korekcinės priemonės

b) Procesinės garantijos

XI – Bendra prekybos politika, GATS ir TRIPS: šalių pozicijos procese

A – GATS

B – TRIPS

XII – GATS, TRIPS ir numanomos galios

A – Bendros pastabos apie numanomas galias

B – GATS

1. Komisijos pozicija

a) Dėl vidaus kompetencijos buvimo

i) Dėl kompetencijos, kylančios iš konkrečių EB sutarties nuostatų

ii) Dėl galių, kylančių iš bendrųjų nuostatų (EB sutarties 100a ir 235 straipsnių)

b) Dėl Bendrijos išorinių veiksmų poreikio

2. Pastabas pateikusių šalių pozicijos

i) Dėl kompetencijos, kylančios iš konkrečių EB sutarties nuostatų

ii) Dėl kompetencijos, kylančios iš Sutarties bendrųjų nuostatų (EB sutarties 100a ir 235 straipsnių)

C – TRIPS

1. Komisijos pozicija

a) Dėl vidaus kompetencijos

i) Dėl kompetencijos, kylančios iš antrinės teisės aktų

ii) Dėl kompetencijos, galinčios kilti iš Sutarties bendrųjų nuostatų (EB sutarties 100a ir 235 straipsniai)

b) Dėl Bendrijos išorinių veiksmų būtinybės

2. Pastabas pateikusių šalių pozicijos

XIII – Atstovavimo tam tikroms teritorijoms, priklausančioms valstybėms narėms, tačiau nepriklausančioms Bendrijai, problema

XIV – Kompetencijos klausimo įtaka nuomonės reiškimo ypatumams PPO viduje

XV – Biudžeto ir finansiniai klausimai

XVI – Komisijos, Tarybos ir pastabas pateikusių valstybių atsakymai į klausimus, užduotus prašyme pareikšti nuomonę

XVII – Teisingumo Teismo klausimai, užduoti Komisijai, Tarybai ir valstybėms narėms, ir į šiuos klausimus pateikti atsakymai

A – Pirmasis klausimas

B – Antrasis klausimas

C – Trečiasis klausimas

D – Ketvirtasis klausimas

E – Penktasis klausimas

F – Šeštasis klausimas

G – Septintasis klausimas

H – Aštuntasis klausimas

I – Devintasis klausimas

J – Dešimtasis klausimas

K – Vienuoliktasis klausimas

Teisingumo Teismo nuomonė

I– Įvadas

II– Dėl prašymo priimtinumo

III– Dėl Komisijos klausimų formuluotės

IV– Dėl atstovavimo valstybėms narėms pavaldžioms tam tikroms teritorijoms

V– Dėl biudžeto ir finansinių klausimų

VI– Dėl daugiašalių sutarčių dėl prekių prekybos

VII– Dėl EB sutarties 113 straipsnio, GATS ir TRIPS

A– GATS

B– TRIPS

VIII– Dėl numanomų Europos Bendrijos išorės galių, GATS ir TRIPS

A– GATS

B– TRIPS

IX– Dėl valstybių narių ir Bendrijos institucijų pareigos bendradarbiauti

I – Urugvajaus raundo sutartys

„Pačios sudėtingiausios per visą pasaulio istoriją“ (Tarybos nuomone) ekonominės derybos baigėsi 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše pasirašius Baigiamąjį dokumentą, išreiškiantį daugiašalių derybų dėl prekybos Urugvajaus raundo rezultatus. Šios derybos truko septynerius metus – jos prasidėjo priėmus 1986 m. rugsėjo 20 d. Punta del Este ministrų deklaraciją. Vyriausybių ir Europos Bendrijų atstovai, sudarę Baigiamąjį dokumentą, sutarė, jog pageidautina, kad jis įsigaliotų 1995 m. sausio 1 d. arba kuo anksčiau po šios datos.

Baigiamajame dokumente yra Pasaulio prekybos organizacijos steigimo sutartis (toliau – PPO sutartis), kuria siekiama sukurti bendrą institucinę struktūrą valstybių narių prekybos ryšiams organizuoti. Šioje sutartyje nėra materialinės teisės nuostatų. Jos yra prieduose, kuriuose pateikiamos įvairios „daugiašalės prekybos sutartys“. Šie priedai yra sudedamoji PPO sutarties dalis.

Tarp jų:

– daugiašalės sutartys dėl prekių prekybos, įskaitant GATT 1994 (1A priedas),

– Bendrasis susitarimas dėl paslaugų prekybos (GATS, 1B priedas)( ),

– Sutartis dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (TRIPS, 1C priedas)( );

– Susitarimas dėl ginčų sprendimą reglamentuojančių taisyklių ir tvarkos (2 priedas),

– Prekybos politikos peržiūros mechanizmas (3 priedas).

PPO sutartis ir jos priedai sudaro vieną „paketą“. Valstybė, norinti tapti PPO nare, privalo pritarti visoms Urugvajaus raundo daugiašalėms sutartims. Ginčų sprendimo tvarka taikoma visoms šioms daugiašalėms sutartims. Ši tvarka nustato, kad blogiausiu atveju galima imtis priemonių, vadinamų „kryžminiu atsaku“. Už bet kurio susitarimų visumos elemento pažeidimą (nesvarbu, ar pažeistas susitarimas prekių, paslaugų, ar intelektinės nuosavybės srityje) galima atsilyginti kitame sektoriuje (Susitarimo dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos 22 straipsnio 3 dalies b punktas) arba pagal kitą susitarimą (22 straipsnio 3 dalies c punktas). Be to, kaip teigia Komisija, „lygiai taip pat galima siūlyti kompensaciją kitame sektoriuje arba pagal kitą sutartį, nei ta, kurios nuostatos buvo pažeistos“.

Ši vieno „paketo“ sistema užbaigė tai, kas buvo vadinama „GATT à la carte“. Atskirų Tokijo raundo susitarimų dalyvių skaičius buvo nevienodas. Be to, kiekviename susitarime numatyta savita ginčų sprendimo tvarka.

Prie PPO sutarties taip pat pridėtos keturios keliašalės sutartys (dėl viešųjų pirkimų, civilinės aviacijos orlaivių prekybos, pieno produktų ir jautienos). Šiose srityse nustatyta vieno „paketo“ principo išimtis: šios sutartys įpareigoja tik tas PPO valstybes nares, kurios jas yra priėmusios. Tačiau ginčų sprendimo tvarka bus taikoma santykiams tarp šalių, priėmusių šias sutartis.

II – Europos Bendrijų statusas PPO

Dviejose PPO sutarties nuostatose yra tiesiogiai minimos Europos Bendrijos.

IX straipsnyje, kuriame nustatytos sprendimų priėmimo taisyklės, numatyta, kad kai sprendimai priimami balsuojant, „Ministrų Konferencijos ir Generalinės Tarybos posėdžiuose kiekviena PPO valstybė narė turi vieną balsą“, o „jeigu Europos Bendrijos naudojasi savo balso teise, joms priklauso toks balsų skaičius, kiek jose yra narių, esančių ir PPO valstybėmis narėmis“.

Be to, XI straipsnio 1 dalyje, kurioje apibūdinamos valstybės narės PPO steigėjos, yra nurodyta:

„GATT 1947 susitariančiosios šalys, priklausančios GATT 1947 šios Sutarties įsigaliojimo dieną, ir Europos Bendrijos, kurios priėmė šią Sutartį bei daugiašales prekybos sutartis, kurių Tarifinių nuolaidų ir įsipareigojimų sąrašai pridėti prie GATT 1994 ir kurių paslaugų Įsipareigojimų sąrašai pridėti prie GATS, tampa PPO valstybėmis narėmis – steigėjomis.“

III – Derybos dėl PPO sutarties ir jos pasirašymas

Punta del Este deklaraciją, nuo kurios prasidėjo derybos, patvirtino Taryba ir „tiek, kiek tai su jomis susiję,“ – valstybių narių vyriausybių atstovai. Derybose Bendrijos ir valstybių narių vardu dalyvavo tik Komisija. Taryba teigia, jog, „siekiant užtikrinti didžiausią nuoseklumą derybose, buvo nuspręsta, kad Komisija bus vienintelė Bendrijos ir valstybių narių derybininkė“. Susirinkimo, kuriame Taryba patvirtino Punta del Este deklaraciją, protokole buvo įrašyta, kad „šis sprendimas (įgalioti Komisiją pradėti deklaracijoje numatytas derybas) iš anksto nesprendžia Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos tam tikrose srityse klausimo“.

PPO sutartį Europos Sąjungos Tarybos vardu pasirašė Tarybos pirmininkas ir Komisijos narys Seras Leon Britan, o savo vyriausybių vardu – valstybių narių atstovai. Šios tvarkos buvo laikomasi ir įgyvendinant 1994 m. kovo 7 ir 8 d. įvykusiame posėdyje Tarybos ir valstybių narių atstovų priimtą sprendimą. Iš Tarybos pastabų aišku, kad Komisija pati užtikrino, jog protokole būtų jos pareiškimas, kad „Baigiamasis dokumentas <...>, taip pat ir prie jo pridėtos sutartys, priklauso išimtinei Europos bendrijos kompetencijai“.

IV – Komisijos klausimai ir procesas

A – Komisijos klausimai

1994 m. balandžio 6 d., tai yra likus kelioms dienoms iki numatytos PPO sutarties pasirašymo Marakeše datos ir praėjus kelioms savaitėms po to, kai Prekybos derybų komitetas (kurį Punta del Este konferencija įsteigė, kad užbaigtų Urugvajaus raundo derybas) pritarė Baigiamajam dokumentui, Komisija, vadovaudamasi EB sutarties 228 straipsnio 6 dalimi, kreipėsi į Teisingumo Teismą prašydama pateikti nuomonę.

Komisija pateikė tokius klausimus:

„Atsižvelgiant į Urugvajaus raundo prekybos derybų dėl GATT rezultatus, kurie pateikiami 1993 m. gruodžio 15 d. Baigiamajame dokumente:

1. Ar, vadovaujantis EB sutartimi, ypač jos 113 straipsniu arba 113 straipsniu kartu su šios sutarties 100a straipsniu ir (arba) 235 straipsniu, Europos bendrija yra kompetentinga sudaryti visas PPO steigimo sutarties dalis, kurios susijusios su paslaugų prekyba (GATS) ir intelektinės nuosavybės teisių aspektais, susijusiais su prekyba, įskaitant prekybą suklastotomis prekėmis (TRIPS)?

2. Ar Europos bendrija yra kompetentinga viena sudaryti tas PPO sutarties dalis, kurios susijusios su produktais ir (arba) paslaugomis, patenkančiomis į EAPB ir EAEB sutarčių taikymo sritį?

3. Jei atsakymas į pirmuosius du klausimus yra teigiamas, ar tai paveiks valstybių narių galimybes sudaryti PPO sutartį, kai jau sutarta, kad jos bus PPO narės steigėjos?“

B – Procesas

Vadovaujantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnio 1 dalimi, apie prašymą pateikti nuomonę buvo pranešta Europos Sąjungos Tarybai (toliau – Taryba) ir valstybėms narėms. Taryba ir Danijos, Vokietijos, Graikijos, Ispanijos, Prancūzijos, Nyderlandų, Portugalijos bei Jungtinės Karalystės vyriausybės pateikė savo rašytines pastabas. Europos Parlamento prašymu jam taip pat buvo leista pateikti savo pastabas.

V – Dėl prašymo priimtinumo

Oficialiai nekeldama prašymo nepriimtinumo klausimo, Taryba pažymi, kad visais atvejais, kai buvo vadovaujamasi 228 straipsnio 6 dalyje nustatyta tvarka, „prašymas buvo pateiktas prieš pasirašant sutartį“. Jos nuomone, „yra rimtų priežasčių suabejoti, ar galima prašyti preliminarios nuomonės (dėl „numatomos sudaryti“ sutarties) <...> tuomet, kai įsipareigojimai tarptautiniu lygiu jau yra prisiimti“. Nyderlandų vyriausybė pritaria šioms abejonėms.

Ispanijos vyriausybė oficialiai pareiškė, kad prašymas nepriimtinas. Ji teigia, kad prašyti pateikti nuomonę galima tik tuomet, kai Bendrija dar nėra prisiėmusi tarptautinių įsipareigojimų. Ispanijos vyriausybė pažymi, kad susitarimų pasirašymas reiškia, jog yra patvirtinami per derybas parengti dokumentai ir prisiimamas įsipareigojimas juos teikti atitinkamoms institucijoms pritarti.

Prancūzijos vyriausybė kritikuoja Komisiją labiau politiniu požiūriu. Neaptardama nepriimtinumo klausimų, ji teigia, kad Komisija, kuri prieš pateikdama prašymą laukė iki paskutinio momento, kai reikėjo sudaryti ir pasirašyti PPO sutartį, nors nesutarimų dėl nacionalinių vyriausybių kompetencijos atsirado dar 1992 m., pademonstravo bendradarbiavimo trūkumą ir jos elgesys prieštaravo Bendrijos bei valstybių narių nuosekliam požiūriui. Vargu ar valstybės narės gali teikti savo parlamentams tvirtinti PPO sutartį, kol nėra išspręstas kompetencijos klausimas. Taryba taip pat negali pateikti Europos Parlamentui pasiūlymo priimti sprendimą sudaryti sutartį, kol neaišku, koks yra tokio sprendimo teisinis pagrindas ir kol neišspręstas kompetencijos klausimas.

VI – Dėl klausimų formuluotės

Taryba kritikuoja tai, kaip Komisija suformulavo savo klausimus.

Tarybos nuomone, kadangi procesas remiasi sutartimi, kurią įgyvendindama atitinkamą savo kompetenciją pasirašė Bendrija ir jos valstybės narės, reikia išsiaiškinti ne tai, ar Bendrija gali viena sudaryti šią sutartį (jos teigimu, tai – hipotetinis klausimas), bet ar „tai, kad Bendrija ir valstybės narės kartu sudarė Urugvajaus raundo sutartis, atitinka Europos Bendrijų steigimo sutartyse nustatytą kompetencijų padalijimą“.

Portugalijos vyriausybės nuomone, Komisijos suformuluoti klausimai atitinka jau praėjusį sutarties sudarymo proceso etapą. Iš tikrųjų svarbu nustatyti, ar „mišri sutartis“ atitinka EB ir EAPB sutarčių principus ir kompetencijos padalijimo tarp Bendrijos ir valstybių narių taisykles.

Jungtinės Karalystės vyriausybė nagrinėja klausimus kitokia tvarka nei Komisija. Pirmiausia ji paaiškina Bendrijos kompetenciją pagal numanomų galių teoriją, pabrėždama valstybių narių paralelią kompetenciją. Antra, ji nurodo, kodėl sudarant sutartis negali būti remiamasi 113 straipsniu.

VII – Ginčo esmė

Problemos, kurias reikia išnagrinėti, nėra susijusios su visomis prie PPO sutarties pridėtomis daugiašalėmis sutartimis ar su pačia PPO steigimo sutartimi.

Kaip pažymi Taryba, pirmiausia reikia išnagrinėti materialinės teisės nuostatas. Dėl institucinių nuostatų nekyla jokių ypatingų kompetencijos problemų: kompetencija dalyvauti instituciniuose susitarimuose neabejotinai kyla iš kompetencijos, susijusios su materialinės teisės nuostatomis, nes institucinių susitarimų tikslas yra užtikrinti materialinių susitarimų „valdymą“. Todėl čia nebūtina apibūdinti šių institucinių susitarimų.

Taryba paaiškina, kad iš materialinės teisės nuostatų turi būti aptartos trys didelės sutartys: dėl prekių (GATT 1994), dėl paslaugų (GATS) ir dėl intelektinės nuosavybės (TRIPS).

Taryba, pastabas pateikusios vyriausybės ir Europos Parlamentas sutaria, kad Bendrija yra kompetentinga prekių prekybos (kuri yra GATT 1994 ir įvairių aiškinamųjų memorandumų objektas) srityje. Išlygos buvo padarytos tik dėl EAPB produktų (išlygą padarė Taryba ir visos pastabas pateikusios vyriausybės), Sutarties dėl techninių prekybos barjerų (išlygą padarė tik Nyderlandų vyriausybė) ir būtinybės žemės ūkio srityje kaip papildomu teisiniu pagrindu naudotis EB sutarties 43 straipsniu (tačiau pastarojoje išlygoje, kurią padarė Taryba, Jungtinė Karalystė ir Europos Parlamentas, nekeliamas Bendrijos išimtinės kompetencijos klausimas).

Nesutarimų priežastis yra paslaugos ir intelektinė nuosavybė. Čia Komisija prieštarauja aštuonioms valstybėms (visoms, išskyrus Belgijos Karalystę, Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę, Airiją ir Italijos Respubliką) ir Europos Parlamentui. Nesutarimų esmė trumpai išdėstoma toliau.

Komisijos nuomone, Bendrijos kompetencija yra išimtinė (remiantis bendra prekybos politika arba numanomomis galiomis, o dar tiksliau – vidaus ir išorės kompetencijos paraleliu egzistavimu). Pastabas pateikusių valstybių narių nuomone, kompetencija yra padalyta tarp valstybių narių ir Bendrijos. Bet kuriuo atveju šios valstybės ir Parlamentas atmeta galimybę, kad kompetencija kyla iš bendros prekybos politikos. Parlamentas nepateikia jokios oficialios pozicijos dėl Komisijos alternatyvaus argumento.

VIII – Klausimai, dėl kurių nėra ginčų

Prieš išdėstant požiūrių skirtumus ir priežastis, kuriomis viena ir kita šalis grindžia savo ginamas pozicijas, reikia paminėti tuos klausimus, kuriais jų požiūriai, regis, sutampa.

– Tai, kad Taryba ir visos valstybės narės pasirašė PPO sutartį ir jos priedus, reiškia, jog jos sutaria, kad šią sutartį pasirašyti buvo naudinga ir išties būtina.

– Sutariama dėl to, kad, remiantis EB sutarties 228 straipsnio 3 dalies antrąja pastraipa, prieš sudarant PPO sutartį reikia gauti Europos Parlamento pritarimą, nes šioje sutartyje numatyta sukurti konkrečią institucinę struktūrą.

– Komisija pabrėžė, kad „dėl politinių, galbūt ir teisinių priežasčių <...> Urugvajaus raundo susitarimų visumą reikės patvirtinti vieningai“. Nei Taryba, nei pastabas pateikusios valstybės narės tam neprieštaravo.

IX – Daugiašalės sutartys dėl prekių prekybos

Daugiašalės sutartys dėl prekių prekybos iš esmės apima GATT 1994, kurio nuostatos aiškinamos įvairiuose protokoluose, sutartis dėl tam tikrų produktų (žemės ūkio ir tekstilės) ir sutartis dėl ribojančių nuostatų, pavyzdžiui, dėl techninių prekybos kliūčių, naudojimo, sanitarinių ir fitosanitarinių priemonių taikymo bei su prekyba susijusių investicinių priemonių (TRIMS, „Trade related investment measures“).

Komisija mano, kad visos šios sutartys „yra susijusios su prekių prekyba, jomis siekiama tarptautinės prekybos plėtros pašalinant prekybos barjerus ir iškraipymą“ ir jos patenka į EB sutarties 113 straipsnio taikymo sritį.

Taryba pripažįsta, kad „Bendrijos išimtinė kompetencija apima beveik visas GATT ir jo priedų nuostatas“ ir kad ši kompetencija „iš esmės kyla iš 113 straipsnio“. Tačiau ji pažymi, kad sutartyse dėl žemės ūkio bei dėl sanitarinių ir fitosanitarinių priemonių reikia remtis 43 straipsniu, nes jos „yra susijusios ne tik su tarptautinei žemės ūkio produktų prekybai taikomomis prekybos priemonėmis, bet <..> visų pirma su žemės ūkio rinkų organizavimo vidaus tvarka“.

Jungtinės Karalystės vyriausybė pritaria Tarybos pozicijai dėl žemės ūkio ir savo pastabas pagrindžia konkrečiais pavyzdžiais.

Ji pateikia „du pavyzdžius, kokį poveikį PPO sutarties 1A priede esančios sutartys gali turėti Bendrijos vidaus žemės ūkio produktų sistemai. Visų pirma Sutarties dėl žemės ūkio nuostatos, ribojančios „vidaus paramą“, tiesiogiai paveiks paramos, kurią žemės ūkio gamintojai ir produktų perdirbėjai gaus dėl žemės ūkio rinkų bendro organizavimo formų, nustatytų vadovaujantis EB sutarties 43 straipsniu, dydį, taigi tiesiogiai paveiks ir šių organizavimo formų veikimą. Antra, Sutarties dėl žemės ūkio nuostatos, ribojančios eksporto subsidijų įsipareigojimus, paveiks Bendrijos eksporto grąžinamųjų išmokų už Bendrijos žemės ūkio produktus sistemą, kuri buvo sukurta ir valdoma vadovaujantis 43 straipsniu. Beveik visose bendrose rinkos organizavimo formose yra nuostatų dėl grąžinamųjų eksporto išmokų, o sistema valdoma vadovaujantis Tarybos ir Komisijos įgyvendinimo reglamentais, kurie priimti pagal nuostatas, reglamentuojančias bendro organizavimo formas“.

Jungtinė Karalystė pabrėžia, kad šios priemonės skirtos iš Bendrijos kilusiems žemės ūkio produktams, o įprastos prekybos politikos priemonės (kiekybiniai apribojimai, tarifai) taikomos importuotiems, ne vietinės gamybos produktams. Todėl ji daro išvadą, kad šios priemonės patenka į 43 straipsnio taikymo sritį.

Šiose pastabose apie žemės ūkį neabejojama išimtine Bendrijos kompetencija.

Europos Parlamentas taip pat mano, kad EB sutarties 43 straipsniu reikia remtis atsižvelgiant į ypatingą Sutarties dėl žemės ūkio svarbą. Jis pažymi, kad bendroji lengvatinių tarifų sistema yra grindžiama tiek 113, tiek 43 straipsniu (1992 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 3917/92 (OL L 396, p. 1) ir 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 3668/93 (OL L 338, p. 22)).

Nyderlandų vyriausybė ypatingą dėmesį skiria Sutarčiai dėl techninių prekybos barjerų. Kitaip nei Komisija, kuri šios naujos sutarties atžvilgiu išimtinę kompetenciją priskiria Bendrijai, Nyderlandų vyriausybė mano, kad „Bendrija daugiausia įgijo išimtinę kompetenciją techninių prekybos barjerų srityje“, tačiau „valstybės narės vis dar turi savarankiškos kompetencijos – tiek dėl tam tikrų direktyvų pobūdžio, tiek dėl to, kad ši sritis nėra visiškai suderinta, be to, ir nesiekiama jos visiškai suderinti“.

Prekių prekybos srityje būtent EAPB produktai yra tikroji Komisijos ir Tarybos bei pastabas pateikusių vyriausybių nesutarimų priežastis.

Komisijos nuomone, daugiašalėms prekių prekybos sutartims užtenka vieno teisinio pagrindo – 113 straipsnio, net jeigu jos susijusios su EAPB ar Euratomo produktais.

Komisija stengiasi sumažinti tą svarbą, kurią kitos šalys suteikia EAPB sutarties 71 straipsniui. Ši 71 straipsnyje numatyta nuostata dėl įtakos nedarymo valstybėms narėms nesuteikia jokios teisės EB sutarties 232 straipsnio 1 dalies prasme.

Komisija remiasi 1975 m. lapkričio 11 d. Nuomone 1/75 (Rink. p. 1355 ir ypač p. 1365), kurioje nurodyta, kad:

„(EAPB sutarties 71 straipsnis) niekaip negali panaikinti EEB sutarties 113 ir 114 straipsnių galiojimo ir paveikti kompetencijos derėtis bei sudaryti tarptautines sutartis bendros prekybos politikos srityje perdavimo Bendrijai“.

Galiausiai Komisija mano, kad, norint teisėtai sudaryti prekybos sutartis pagal EAPB sutartį, taip pat galima remtis 95 straipsnio nuostatomis.

Atvirkščiai, Taryba mano, jog „tai, kad valstybės narės sudaro GATT ir jos priedus, kai jų nuostatos neviršija EAPB sutarties 71 straipsnio joms suteiktos kompetencijos prekybos politikos srityje ribų, akivaizdžiai neprieštarauja EB sutarties nuostatoms“.

Ispanijos vyriausybė teigia, kad valstybės narės turi išimtinę kompetenciją EAPB produktų atžvilgiu. Graikijos Respublika pritaria šiai nuomonei. Tokia pati yra ir Portugalijos vyriausybės nuomonė.

Jungtinės Karalystės vyriausybė, pritardama, kad valstybės narės turi kompetenciją, taip pat remiasi EAPB sutarties 71 straipsniu, tačiau ji palaiko ir Komisijos nuomonę, kad, norint teisėtai sudaryti sutartį, galima remtis ir EAPB sutarties 95 straipsniu.

Prancūzijos vyriausybė teigia, jog „dėl to, kad, vadovaujantis EAPB sutarties 95 straipsniu, EAPB sudaro sutartis, nustatančias EAPB produktų prekybos taisykles, jai nepereina tos pačios sutarties 71 straipsniu valstybėms narėms suteiktos teisės“, todėl „valstybės narės gali nuspręsti pačios sudaryti GATT ir jos priedus, neviršydamos EAPB sutarties 71 straipsniu joms suteiktos kompetencijos ribos“.

X – GATS ir TRIPS sutarčių analizė

A – GATS

1. GATS prasmė

Kodėl reikalingas bendrasis susitarimas dėl prekybos paslaugomis? Kai kuriose išsivysčiusiose šalyse paslaugų sektorius tapo svarbiausiu ekonomikos sektoriumi. Komisijos nuomone, kai kurie ekonomistai mano, jog dėl to pranašautinas „esminis pasaulio ekonomikos persitvarkymas, kai įprastinė pramonė laipsniškai persikels į besivystančias šalis, todėl šios taps pagrindinėmis pramonės gaminių eksportuotojomis. Išsivysčiusios šalys daugiausia eksportuos didelės pridėtinės vertės paslaugas ir prekes (reikalaujančias daug žinių)“. „Tarptautinės prekybos paslaugomis plėtra buvo lėtesnė už šio sektoriaus augimą nacionalinėse ekonomikose, nes tarptautinės taisyklės neužtikrino ūkio subjektams būtino saugumo ir nuspėjamumo. Taip kilo sumanymas sukurti liberalizuojančią sistemą, susitarus dėl naujų taisyklių.“

2. GATS turinys

GATS yra bandymas perkelti GATT principus į paslaugų sritį, kur prekybos barjerai yra ne muitai ar importo kvotos, bet taisyklės, nustatančios patekimo į rinką sąlygas ir reikalavimus paslaugų teikėjų kvalifikacijai. Taisyklės, kurių reikia laikytis, nėra galutinės. Kaip Prancūzijos vyriausybė pažymėjo apskritai dėl PPO, GATS – tai derybinė struktūra jau nustatytoms taisyklėms tobulinti ir susitarimams naujose srityse sudaryti.

3. Paslaugų ir jų teikimo būdų apibūdinimas

Paslaugų sąvoka yra labai plati, nes ji apima „visas bet kokiame sektoriuje teikiamas paslaugas, išskyrus tas, kurios teikiamos vykdant vyriausybės pavestas funkcijas“. „Paslauga, teikiama vykdant vyriausybės pavestas funkcijas“, – tai „kiekviena paslauga, kuri teikiama nekomerciniais pagrindais ir nekonkuruojant su vienu ar keliais paslaugų teikėjais“ (GATS 1 straipsnio 3 dalies b ir c punktai).

GATS 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad prekyba paslaugomis apima keturis paslaugų teikimo būdus:

– vadinamasis „cross-border supply“ (arba „teikimas į užsienį“): paslauga teikiama iš vienos šalies narės teritorijos į kitos šalies narės teritoriją. Taryba pateikia tokį pavyzdį: A šalyje įsteigta architektų firma parengia elektros instaliacijos projektą B šalyje įsteigtai inžinerinei firmai,

– vadinamasis „consumption abroad“ (arba „vartojimas užsienyje“): paslauga vienos šalies narės teritorijoje teikiama bet kokios kitos šalies narės paslaugos vartotojui. Pavyzdys: A šalyje paslaugos teikiamos turistams, atvykusiems iš B šalies,

– vadinamasis „commercial presence“ (komercinis įsisteigimas arba juridinio asmens įsteigimas): vienos šalies narės paslaugos teikėjas paslaugą teikia per komercinį įsisteigimą bet kokios kitos šalies narės teritorijoje. XXVIII straipsnio d punkte nustatyta, kad „komercinis įsisteigimas“ – tai „bet kokio tipo verslo ar profesinė įmonė, įskaitant:

i) įsteigus, įgijus ar eksploatuojant juridinį asmenį; arba

ii) įsteigus ar eksploatuojant padalinį ar atstovybę kitos valstybės narės teritorijoje siekiant teikti paslaugą“.

Taigi, kaip pažymi Taryba, tai apima A šalies įmonės ar profesijų atstovų įsisteigimą ir paslaugų teikimą B šalyje. Puikus šio paslaugų teikimo būdo pavyzdys – banko paslaugos;

– vadinamasis „movement of persons“ („asmenų judėjimas“, „fizinių asmenų įsisteigimas“). Tai situacija, kai vienos šalies narės paslaugų teikėjas teikia paslaugas per fizinius asmenis kitos šalies narės teritorijoje. Taryba pateikia pavyzdį, kai A šalies įmonė teikia paslaugas B šalyje, pasitelkdama A šalies darbuotojus. Akivaizdus pavyzdys – statybos darbai.

4. Dvejopas GATS „universalumas“

Taryba pabrėžia, kad GATS yra dvejopai universalus. Viena, jis apima visus paslaugų sektorius (paslaugų sąvoka pateikta X dalies A skyriaus 3 punkte); kitaip tariant, jis apima transportą, finansines paslaugas ir draudimą, telekomunikacijas, informacines technologijas ir audiovizualines paslaugas, turizmą, viešbučius ir restoranus, statybą, laisvąsias profesijas, netgi švietimą ir gydymą ir t. t. Antra, GATS apima visus paslaugų teikėjų įsisteigimo ir veiklos aspektus. GATS taikomas „valstybių narių priemonėms, kurios turi įtakos prekybai paslaugomis“, kaip ji buvo apirėžta. Taigi jis apima:

– visas su įsisteigimu susijusias sąlygas (įsteigiant ar įsigyjant bendrovę ar įkuriant padalinį),

– visas veiklos vykdymo sąlygas (pradedant bankroto procedūra ir baigiant mokesčių taisyklėmis ar darbuotojų darbo sąlygomis).

5. Prisiimtų įsipareigojimų pobūdis

Reikia atskirti bendruosius ir konkrečius įsipareigojimus.

a) Bendrieji įsipareigojimai

Pats svarbiausias įsipareigojimas – tai didžiausio palankumo režimo taikymo principas (II straipsnio 1 dalis). Tačiau ne ilgiau kaip dešimt metų (žr. priedą) šalis gali taikyti priemonę, dėl kurios tarp jos prekybos partnerių atsiranda diskriminacija, jeigu tokia priemonė yra įrašyta į priedą dėl II straipsnio išimčių ir atitinka tame priede nustatytas išimčių taikymo sąlygas. Be to, V straipsnyje numatytos didžiausio palankumo režimo principo nuolatinės išlygos siekiant regioninės integracijos pagal GATT XXIV straipsnį.

Kitas bendrasis įsipareigojimas yra įsipareigojimas dėl skaidrumo: kiekviena šalis narė įsipareigoja skelbti visas su paslaugomis susijusias priemones ar taisykles (III straipsnio 1 dalis), kurios susitarime vadinamos „su šio susitarimo taikymu susijusiomis ar jam įtakos turinčiomis atitinkamomis priemonėmis“.

Taip pat yra įsipareigojimas nustatyti administracinių sprendimų, turinčių poveikį prekybai paslaugomis, priežiūros (teisme, arbitraže ar administracinėje institucijoje) procedūrą (VI straipsnio 2 dalis).

Taip pat reikia paminėti kiekvienos šalies narės įsipareigojimą užtikrinti, kad jos teritorijoje esančio paslaugos teikėjo monopolininko veikla neprieštarautų didžiausio palankumo režimo principui arba konkretiems jos įsipareigojimams (VIII straipsnio 1 dalis).

Galiausiai valstybės narės prisiima įsipareigojimus pripažinti paslaugų teikėjų leidimus, licencijas ar sertifikatus (VII straipsnis).

b) Konkretūs įsipareigojimai

Susitarimo III ir IV dalyse bei jo prieduose šalys narės yra įpareigojamos atverti rinką bet kurios kitos šalies narės paslaugoms bei paslaugų teikėjams ir, nustatant priemones, darančias poveikį paslaugų teikimui, bet kurios kitos šalies narės paslaugoms ir paslaugų teikėjams taikyti ne mažiau palankų režimą kaip tas, kurį ji taiko savo panašioms paslaugoms ir paslaugų teikėjams (nacionalinio režimo principas).

Rinkos atvėrimo įpareigojimo nustatyti apribojimai nurodyti XVI straipsnio 2 dalyje: iš esmės jie įpareigoja nenustatyti kiekybinių apribojimų kitų šalių narių paslaugų teikėjų veiklai. Taryba pateikia tokių apribojimų pavyzdžių:

– didžiausias leistinas televizijos ar transporto įmonių, kurias kontroliuoja trečiųjų šalių įmonės ar piliečiai, skaičius,

– didžiausias leistinas „užsienio“ gydytojų skaičius,

– didžiausia leistina „užsienio“ kapitalo dalis televizijos, transporto ir kitų įmonių kapitale,

– draudimas užsienio kontroliuojamiems bankams ar draudimo bendrovėms užsiimti tam tikra veikla,

– „kvotų“ nustatymas trečiųjų šalių produktams audiovizualiniame sektoriuje.

Šie įsipareigojimai, kurie nėra besąlyginiai ar absoliutūs, įtraukti į šalių įsipareigojimų sąrašus. Savo sąraše šalis narė gali nurodyti, kad ji ne visai atveria savo rinką, nustatyti sąlygas (pavyzdžiui, komerciniam įsisteigimui) ar numatyti apribojimus. Šios sąlygos ir apribojimai yra nurodyti įsipareigojimų sąrašuose. Tas pats taikytina ir įsipareigojimui dėl nacionalinio režimo.

Europos bendrijos vardu įsipareigojimų sąrašą parengė Bendrija ir valstybės narės: įsipareigojimuose minima kiekviena valstybė narė ir kiekvienos valstybės narės sąlygos ir apribojimai nėra vienodi.

Šie konkretūs įsipareigojimai – tai daugiašalių derybų, per kurias abipusiškumo buvo siekiama ne atskirai kiekviename sektoriuje, bet bendrai, rezultatas.

6. Susitarimo dinamiškumas

Tarybos nuomone, GATS, kuris skirtas derybų sistemai sukurti, pasižymi dinamiškumu. Taryba atkreipia dėmesį į GATS XIX straipsnį, kuriame nustatyta pareiga pradėti reguliarius derybų etapus, kurių tikslas – laipsniškas liberalizavimas. Taip pat reikia paminėti X straipsnį, kuriame numatyta, kad dėl kritinės padėties atveju taikomų specialiųjų rinkos apsaugos priemonių rengiamos nediskriminavimo principu pagrįstos daugiašalės derybos, bei XIII straipsnį, kuriame nurodyta, kad didžiausio palankumo režimo principas, konkretūs įsipareigojimai atverti rinką ir nacionalinio režimo reikalavimas netaikomi viešiesiems paslaugų pirkimams, bet numatoma, kad tam tikrą laikotarpį šiuo klausimu bus rengiamos daugiašalės derybos. Galiausiai reikia paminėti XV straipsnį, kuriame numatoma pradėti derybas siekiant parengti reikiamą daugiašalę tvarką, kuri padėtų išvengti neigiamos subsidijų įtakos.

B – TRIPS

1. Tikslai ir prasmė

Kaip pažymėjo Prancūzijos vyriausybė, svarbiausias TRIPS tikslas – pasauliniu lygiu sustiprinti ir suderinti intelektinės nuosavybės apsaugą.

Prancūzijos vyriausybės teigimu, žlugus ankstesniems bandymams, ypač 1980–1984 metais, kai buvo peržiūrima Paryžiaus konvencija dėl pramoninės nuosavybės apsaugos, išsivysčiusios šalys reikalavo, kad intelektinė nuosavybė būtų įtraukta į Urugvajaus raundą taip, jog būtų pasinaudota viso GATT (kartu su jo nuostatomis dėl derybų) dinamiškumu ir jo ginčų sprendimo tvarka.

Komisija teigia, kad prekyba suklastotais produktais (suklastoti prekių ženklai, imituojami produktai, patentinių teisių į produktus ar procesus pažeidimai, piratinės knygos, įrašai, kompaktinės plokštelės ir vaizdajuostės) tam tikrose trečiosiose šalyse smarkiai kenkia Bendrijos pramonei. Nepakankamai veiksminga intelektinės nuosavybės apsauga kai kuriose trečiosiose šalyse laikoma paveikiančia „prekes, kurios yra intelektinės nuosavybės teisių objektas“, taip pat, kaip ir kiekvienas kitas importo apribojimas.

Komisija pažymi, kad tiek Jungtinės Valstijos, tiek Bendrija taiko prekybos apribojimo priemones toms valstybėms, kurios neužtikrino intelektinei nuosavybei pakankamos apsaugos arba diskriminavo savo prekybos partnerius. Šios priemonės padėjo paveikti besivystančias šalis, kad jos pritartų sumanymui sustiprinti intelektinės nuosavybės apsaugą, nors iki tol jos buvo linkusios šią teisės šaką laikyti pramoninės ekonomikos šalių rankose esančia išnaudojimo priemone. Be to, Komisija pažymi, kad besivystančios šalys vis geriau suvokia galimus intelektinės nuosavybės apsaugos sustiprinimo privalumus, įskaitant ir didesnę motyvaciją diegti naujoves vietos lygiu.

2. TRIPS taikymo sritis ir jo tikslų įgyvendinimo priemonės

TRIPS sutarties taikymo sritis yra labai plati, ji apima literatūros ir meno kūrinių nuosavybę (autorių teises ir gretutinėms teises), taip pat pramoninę nuosavybę (prekių ženklus, geografines provenencijos ir kilmės nuorodas, patentus, dizainus ir modelius, praktinę patirtį), tačiau neapima augalų veislių (TRIPS 1 straipsnio 2 dalis).

TRIPS sutarties I dalyje (1–8 straipsniai) pateikiamos bendrosios nuostatos ir pagrindiniai principai. II dalyje (9–40 straipsniai) nustatyti intelektinės nuosavybės teisių turėjimo, apimties ir naudojimo standartai. III dalyje (41–61 straipsniai) nurodytos intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimo taisyklės. IV dalyje (62 straipsnis) pateikiama intelektinės nuosavybės teisių įsigijimo ir išsaugojimo tvarka. V dalyje (63 ir 64 straipsniai) nustatyta ginčų sprendimo tvarka. VI dalyje (65–67 straipsniai) nustatytos laikinosios nuostatos, o VII dalyje (68–73 straipsniai) – institucinės ir baigiamosios nuostatos.

TRIPS siekiama nustatyti minimalų intelektinės nuosavybės apsaugos lygį. Pagal šią sutartį šalys narės gali taikyti didesnę apsaugą ir pasirinkti tokias priemones, kurios būtų tinkamiausios TRIPS nuostatoms įgyvendinti (TRIPS 1 straipsnio 1 dalis).

Sutartis taikoma konkretiems subjektams (pagal teises, priskiriamas tam tikriems kitų šalių fiziniams ar juridiniams asmenims; TRIPS 1 straipsnio 3 dalis).

TRIPS nustato ir nacionalinio režimo (3 straipsnis), ir didžiausio palankumo režimo (4 straipsnis) principus. Tačiau yra numatytos ir abiejų principų išimtys. Nacionalinio režimo principas taikomas su išimtimis, jau numatytomis Paryžiaus konvencijoje dėl pramoninės nuosavybės apsaugos, Berno konvencijoje dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos, Romos konvencijoje dėl atlikėjų, fonogramų gamintojų ir transliuojančių organizacijų apsaugos, Vašingtono sutartyje dėl intelektinės nuosavybės integrinių grandynų srityje. Beje, atlikėjų, fonogramų gamintojų ir transliuojančių organizacijų požiūriu nacionalinio režimo įsipareigojimas taikomas tik dėl tų teisių, kurios numatytos pačioje TRIPS sutartyje (TRIPS 3 straipsnio 1 dalis).

Tarybos nuomone, TRIPS tikslų siekiama dviem būdais: pirma, remiamasi tarptautinėmis konvencijomis, kurioms, Komisijos teigimu, yra „gana plačiai pritarta“, būtent Paryžiaus konvencija dėl pramoninės nuosavybės ir Berno konvencija dėl literatūros ir meno nuosavybės, kuriomis taip pat siekiama suderinti teises bei taikyti nacionalinio režimo principą nesuderintose srityse; antra, kaip pabrėžia Komisija, TRIPS tikslų siekiama konkrečiomis materialinės teisės nuostatomis („papildomais veiksniais“) „intelektinės nuosavybės srityse, kur „dalyvaujančios šalys jautė poreikį tuoj pat išplėsti apsaugą“.

Remdamasi Paryžiaus konvencija, TRIPS remiasi visomis šios konvencijos materialinės teisės nuostatomis, išskyrus tik institucines, baigiamąsias ir laikinąsias nuostatas (TRIPS 2 straipsnio 1 dalis). Remdamasi Berno konvencija, ji remiasi visomis Berno konvencijos materialinės teisės nuostatomis, išskyrus nuostatas dėl autorių neturtinių teisių (TRIPS 9 straipsnio 1 dalis).

Konkrečios materialinės teisės nuostatos pateikiamos TRIPS II, III ir IV dalyse.

Vienas svarbus klausimas, teisių išnaudojimas, šiose konkrečiose materialinės teisės nuostatose nėra sprendžiamas. Vienoje iš TRIPS bendrųjų nuostatų, 6 straipsnyje, nurodyta:

„Ginčams spręsti pagal šią Sutartį, atsižvelgiant į 3 (nacionalinio režimo) ir 4 (didžiausio palankumo režimo) straipsnius, jokios šios Sutarties nuostatos negali būti naudojamos sprendžiant klausimą dėl intelektinės nuosavybės teisių išnaudojimo.“

Reikia prisiminti, jog išnaudojimo principas reiškia, kad intelektinės nuosavybės teisių turėtojai neturi teisės remtis jomis, norėdami apriboti tų produktų, kuriuos jie patys išleido į rinką arba kurie buvo išleisti į rinką jų sutikimu, judėjimą. Komisijos nuomone, TRIPS 6 straipsnis lemia tai, kad „jei viena valstybė narė taiko „nacionalinio“ išnaudojimo principą (arba „regioninio“ išnaudojimo principą muitų sąjungų ar laisvos prekybos zonų atveju), TRIPS sutarties ginčų sprendimo nuostatos (susijusios tiek su skundais dėl pažeidimų, tieks su skundais ne dėl pažeidimų) negali būti taikomos“.

Bendrijos valstybės narės, įpareigotos taikyti išnaudojimo principą Bendrijos vidaus prekyboje, gali jo netaikyti, jei importuojamas produktas yra kilęs iš trečiosios šalies; tas pats taikytina ir pačiai Bendrijai.

Tačiau jei valstybė narė išnaudojimo principą taiko savo nacionaliniams subjektams ir ne tik prekėms, išleidžiamoms į apyvartą Bendrijos valstybėje narėje, ji, vykdydama nacionalinio režimo reikalavimą, turi šį principą taip pat taikyti ir trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams. Lygiai taip pat dėl didžiausio palankumo režimo principo nė viena TRIPS narė negalės trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams taikyti nevienodų taisyklių.

Komisijos nuomone, TRIPS 6 straipsnis leis šaliai narei „ir toliau priešintis prekių, kuriomis užsienyje (t. y. trečiojoje šalyje) prekiauja intelektualinės nuosavybės teisių turėtojas arba kuriomis yra prekiaujama jo sutikimu, <...> paraleliniam importui“. Komisija mano, kad išnaudojimo principą taikyti tik Bendrijos vidaus prekybai „yra būtina, norint laikytis Bendrijos teisės nuostatų ir leisti Bendrijos intelektinės nuosavybės teisių turėtojams užimti užsienio rinkas (t. y. trečiųjų šalių rinkas), išlaikant tam tikrą technologinių prekių importo (reimporto) į Bendriją kontrolę“.

3. Konkrečios materialinės teisės nuostatos

a) Autorių teisės ir gretutinės teisės

Autorių teisių apsauga teikiama ne idėjoms, procedūroms, veikimo būdams ar matematinėms koncepcijoms, o jų išraiškai (TRIPS 9 straipsnio 2 dalis). Nustatytas ir mažiausias apsaugos galiojimo terminas (12 straipsnis).

Pagal Berno konvenciją kompiuterinės programos turi būti saugomos kaip literatūros kūriniai (TRIPS 10 straipsnio 1 dalis).

Atlikėjų, fonogramų gamintojų ir transliuojančių organizacijų gretutinės teisės yra pripažįstamos ir apibrėžtos (TRIPS 14 straipsnis).

Kompiuterinių programų autoriams turi būti suteiktos nuomos teisės. Šios teisės nesuteikiamos kinematografijos kūrinių autoriams, išskyrus atvejus, kai „dėl tokios nuomos vyksta tų kūrinių masinis kopijavimas, kuris daro materialinę žalą išimtinei dauginimo teisei, kuri (toje šalyje narėje) suteikta autoriams ir jų teisių perėmėjams“.

b) Pramoninė nuosavybė

i) Prekių ženklai

Prekių ženklams teikiama apsauga taikoma tiek prekių, tiek paslaugų prekių ženklams.

Ženklai, galintys būti prekių ženklais, yra nurodyti ir prekės ženklo suteikiamos teisės apibrėžtos (TRIPS 15 straipsnio 1 dalis ir 16 straipsnio 1 dalis).

Prekių ženklo registracija gali priklausyti nuo jo naudojimo, tačiau ne nuo paraiškos įregistruoti prekių ženklą pateikimo (15 straipsnio 3 dalis). Nustatytas ir mažiausias registracijos bei jos atnaujinimo galiojimo terminas (18 straipsnis). Jei nustatomas prekių ženklo naudojimo reikalavimas, TRIPS nurodo mažiausią laikotarpį, kiek prekių ženklas gali būti nenaudojamas, kad būtų išlaikyta jo registracija (19 straipsnis).

Paryžiaus konvencijos 6bis straipsnio nuostatos dėl žinomų prekių ženklų apsaugos taikomos ir paslaugoms (16 straipsnio 2 dalis), taip pat toms prekėms ir paslaugoms, kurios nėra panašios į tas, kurių prekių ženklas jau įregistruotas (16 straipsnio 3 dalis).

TRIPS šalys narės gali nustatyti licencijų išdavimo ir perdavimo sąlygas. Tačiau draudžiama nustatyti privalomas licencijas, o prekių ženklas gali būti perduotas ir neperduodant verslo, kuriam jis priklauso.

ii) Geografinės nuorodos

TRIPS II dalies 3 skyriuje pateikiamos labai išsamios nuostatos, skirtos geografinių nuorodų apsaugai užtikrinti. Geografinės nuorodos – tai „nuorodos, iš kurių galima nustatyti, ar prekė yra kilusi iš šalies narės teritorijos, ar iš tos teritorijos rajono ar vietovės, kai tos prekės kokybė, reputacija ar kiti ypatumai iš esmės yra priskirtini jos geografinės kilmės vietai“ (TRIPS 22 straipsnio 1 dalis).

Iš esmės siekiama išvengti:

„a) prekei nurodyti ar ją pristatyti priemonių naudojimo, kurios nurodo ar leidžia suprasti, kad aptariama prekė yra kilusi iš kitos geografinės srities, o ne iš tikrosios kilmės vietos, taip, kad visuomenė klaidinama dėl geografinės prekės kilmės;

b) bet kokio nuorodos panaudojimo, kuris yra nesąžiningos konkurencijos veiksmas, kaip jis suprantamas pagal Paryžiaus konvencijos (1967) 10bis straipsnį“ (TRIPS 22 straipsnio 2 dalis).

Vyno ir stiprių alkoholinių gėrimų geografinės nuorodos turi būti papildomai apsaugotos: priemonės, skirtos išvengti vynus ar stiprius alkoholinius gėrimus identifikuojančių geografinių nuorodų naudojimo šiems alkoholiniams gėrimams, kilusiems ne iš tos vietovės, kuri nurodyta minimoje geografinėje nuorodoje, turi būti taikomos „net jeigu tikroji prekių kilmė yra nurodyta arba geografinė nuoroda yra vartojama vertime arba kartu vartojami tokie žodžiai kaip „rūšis“, „tipas“, „stilius“, „imitacija“ ar pan.“ (TRIPS 23 straipsnio 1 dalis).

Tačiau šios taisyklės taikytinos tik ateityje, kadangi:

„<...>jokios šio skyriaus nuostatos nedraudžia šaliai narei toliau ir panašiai naudoti kitos šalies narės atitinkamas vynų ar stiprių alkoholinių gėrimų geografines nuorodas, kurias prekėms ar paslaugoms taiko kurie nors jos nacionaliniai subjektai ar nuolatiniai gyventojai, kurie tos šalies narės teritorijoje tų pačių ar susijusių prekių ar paslaugų atžvilgiu nenutrūkstamai naudojo tą geografinę nuorodą arba a) ne mažiau kaip 10 metų iki 1994 m. balandžio 15 dienos, arba b) sąžiningai iki tos dienos“ (TRIPS 24 straipsnio 4 dalis).

iii) Pramoninis dizainas

TRIPS taikoma ir pramoninio dizaino srityje. Turi būti užtikrinama naujo arba originalaus pramoninio dizaino apsauga (25 straipsnio 1 dalis). Nustatytas ir apsaugos turinys bei mažiausia jos trukmė (26 straipsnis).

Tekstilės modeliai neturi būti saugomi taip, kad būtų nepagrįstai trukdoma siekti tokios apsaugos ir ją gauti (TRIPS 25 straipsnio 2 dalis).

iv) Patentai

II dalies 5 skyriuje „Patentai“ iš pradžių pateiktos nuostatos dėl patentuotinų objektų (27 straipsnis). Nediskriminuojant turi būti patentuojami bet kurie visų technologijos sričių produktų ar procesų išradimai (27 straipsnis). Tačiau besivystančios šalys turi teisę tam tikram laikotarpiui atidėti prekių patentų taikymo reikalavimo įgyvendinimą tokioms technologijos sritims, kuriose pagal jų teisę nereikalaujama gauti patentų tą dieną, kai toms šalims apskritai pradedama taikyti ši sutartis (65 straipsnio 4 dalis). Patento suteikiamos teisės yra apibrėžtos (28 straipsnis) ir jos galioja mažiausia dvidešimt metų (33 straipsnis). Galiausiai 31 straipsnyje pateikiamos nuostatos, ribojančios sąlygas, kuriomis gali būti suteikiamos privalomos licencijos.

v) Integralinių mikroschemų topografija

Nuostatos dėl integralinių mikroschemų topografijos skirtos Vašingtono sutarties dėl integralinių mikroschemų intelektinės nuosavybės trūkumams kompensuoti. Jos nustato suteikiamų teisių apimtį (36 straipsnis) ir apsaugos galiojimo terminą (38 straipsnis).

vi) Komercinių paslapčių apsauga

TRIPS narės privalo saugoti komercines paslaptis nuo nesąžiningos konkurencijos (39 straipsnio 1 dalis). Tokios paslapties teisėti turėtojai privalo turėti galimybę neleisti „informacijos atskleisti kitiems ar kitiems ją įsigyti arba naudoti be jų sutikimo tokiu būdu, kuris prieštarautų sąžiningai komercijos praktikai“. Ši apsauga suteikiama tuomet, kai komercinė paslaptis yra slapta, turi komercinę vertę ir yra objektas veiksmų, kurių imasi tokią informaciją kontroliuojantis asmuo, norėdamas ją išlaikyti slaptą (39 straipsnio 2 dalis).

vii) Antikonkurencinės praktikos kontrolė licencinėse sutartyse

Šalys narės pripažino, kad kai kuri su intelektinės nuosavybės teisėmis susijusi konkurenciją varžanti licencijavimo praktika ar sąlygos gali daryti neigiamą poveikį prekybai ir trukdyti perduoti bei skleisti technologiją (40 straipsnis). Todėl TRIPS suteikia joms teisę apibrėžti tokią licencijavimo praktiką ar sąlygas, kurios reiškia piktnaudžiavimą intelektinės nuosavybės teisėmis, ir nustatyti atitinkamas priemones, kurios neleistų vykdyti tokios praktikos arba ją kontroliuotų.

4. Konkrečios procesinės nuostatos (intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimo būdai)

Siekiant užtikrinti vienodą mažiausią intelektinės nuosavybės apsaugą, neužtenka apibrėžti įvairių suteikiamų teisių turinio. Taip pat reikia nustatyti „veiksmingas ir tinkamas priemones“ joms užtikrinti (žr. TRIPS preambulę). Tam skirta TRIPS III dalis, susijusi su tvarka, kurią turi nustatyti šalys narės, sudarydamos sąlygas efektyviems veiksmams prieš kiekvieną TRIPS numatytų intelektinės nuosavybės teisių pažeidimo veiksmą (41 straipsnio 1 dalis). III dalyje pirmiausia nurodytos priemonės, kurių intelektinės nuosavybės teisių turėtojų reikalavimu turi imtis teismo, administracinės ir muitinės institucijos prieš jų teisių pažeidimus ir gresiančius pažeidimus (a). Antra, III dalyje nurodoma, kokių priemonių taikymo tvarka turi atitikti tam tikrus reikalavimus (b).

a) Korekcinės priemonės

TRIPS nustato priemones, kurių tikslas – nutraukti arba apriboti intelektinės nuosavybės teisių pažeidimus (įpareigojimas nutraukti pažeidimą, nuostolių atlyginimas, suklastotų prekių konfiskavimas ar sunaikinimas, patraukimas baudžiamojon atsakomybėn), taip pat priemones, kurių tikslas – užkirsti kelią intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui (laikinosios priemonės, prekių sulaikymas muitinėje).

Teismai turi teisę įpareigoti pažeidėją nepažeidinėti pareiškėjo intelektinės nuosavybės teisių (44 straipsnio 1 dalis).

Teismai turi teisę įpareigoti pažeidėją tinkamai atlyginti teisės turėtojui nuostolius, jei šis pažeidėjas žinojo arba turėjo rimtą pagrindą manyti, kad savo veikla jis pažeidžia intelektinės nuosavybės teisę (45 straipsnio 1 dalis).

Teismai turi teisę įpareigoti, kad prekės, kuriomis pažeidžiama intelektinės nuosavybės teisė, be jokios kompensacijos būtų perduotos ne prekybos kanalais arba, jeigu tai neprieštarauja konstituciniams reikalavimams, kad jos būtų sunaikintos (46 straipsnis).

Baudžiamosios sankcijos, netgi laisvės atėmimo bausmė, gali būti skiriamos tyčinio prekių ženklo suklastojimo ar autorių teisių piratavimo komerciniu mastu atveju (61 straipsnis).

TRIPS nustatytos dviejų rūšių prevencinės priemonės.

Viena vertus, teismai turi teisę įpareigoti imtis neatidėliotinų bei veiksmingų laikinųjų priemonių, kad neleistų įvykti nė vienos intelektinės nuosavybės teisės pažeidimui (50 straipsnio 1 dalis). Prireikus šių priemonių gali būti imamasi ir inaudita altera parte (50 straipsnio 2 dalis), tačiau vėliau atsakovas turi teisę prašyti peržiūrėti sprendimą (50 straipsnio 4 dalis).

Kita vertus, narės turi nustatyti tvarką, leidžiančią teisės turėtojui, turinčiam rimtą pagrindą įtarti, kad gali būti įvežtos prekės su suklastotu prekių ženklu arba piratinės prekės, pažeidžiančios autorių teises, raštu kreiptis į kompetentingas administracines ar teismo institucijas, kad muitinės institucijos sulaikytų tokių prekių išleidimą į laisvą apyvartą (51 straipsnis).

Šios priemonės, turinčios sulaikyti prekių išleidimą į laisvą apyvartą, yra laikinos. Jas pratęsti galima, jei buvo pradėtas procesas dėl bylos nagrinėjimo iš esmės (žr. 55 straipsnį).

b) Procesinės garantijos

Intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimo tvarka turi būti nešališka ir teisinga (41 straipsnio 2 dalis). Tvarkos nešališkumo ir teisingumo reikalavimai nurodyti daugelyje nuostatų.

Teisių turėtojai privalo turėti galimybę pasinaudoti civiliniu teismo procesu, kad būtų užtikrintos intelektinės nuosavybės teisės, o atsakovams turi būti laiku nusiųstas raštiškas pranešimas, kokiu pagrindu ieškinys pateiktas (42 straipsnis). Šalims turi būti leidžiama būti atstovaujamoms nepriklausomo teisininko, o procesui neturi būti numatytas per daug apsunkinantis reikalavimas asmeniškai dalyvauti procese (42 straipsnis). Visoms tokių procesų šalims turi būti suteikiama galimybė pagrįsti savo ieškinius ir pateikti visus atitinkamus įrodymus (42 straipsnis), taip pat teisė reikalauti iš priešingos šalies pateikti savo turimus įrodymus (43 straipsnis). Sprendimai dėl bylos esmės turi remtis tik tais įrodymais, kuriuos šalys galėjo pateikti, taip pat pageidautina, kad šie sprendimai būtų raštiški ir pagrįsti (41 straipsnio 3 dalis).

Šalys turi turėti teisę kreiptis į teismą dėl galutinių administracinių sprendimų ir pirminių teismo sprendimų peržiūrėjimo (41 straipsnio 4 dalis).

Turi būti numatyta galimybė priteisti nuostolius, kuriuos privalo sumokėti intelektinės nuosavybės teisių turėtojas, jei jis piktnaudžiavo arba neteisėtai naudojosi numatyta teisių užtikrinimo tvarka (48 straipsnio 1 dalis).

XI – Bendra prekybos politika, GATS ir TRIPS: šalių pozicijos procese

Kaip jau buvo minėta, Komisija, kuri laikosi vienos nuomonės, ir Taryba, pastabas pateikusios valstybės narės bei Europos Parlamentas, kurie laikosi kitos nuomonės, visiškai nesutaria dėl to, ar GATS ir TRIPS reglamentuojami dalykai gali būti įtraukti į bendrą prekybos politiką, kurią įgyvendinant, vadovaujantis EB sutarties 113 straipsniu, Komisija turi išimtinę kompetenciją.

Toliau nagrinėsime šalių pozicijas dėl GATS ir TRIPS.

A – GATS

Iš esmės Komisija teigia, kad GATS reglamentuojamos paslaugos priklauso bendrai prekybos politikai. Ši politika neturi būti taikoma tik prekėms. Pagrindinis Komisijos teiginys yra tas, kad kiekviena sutartis, kuria siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai paveikti komercinės prekybos apimtį ar struktūrą, yra prekybos politikos sutartis ir turi būti sudaroma remiantis 113 straipsniu.

Kokie yra pagrindiniai Komisijos argumentai?

– Visų pirma Teisingumo Teismo praktika, kuria remiantis prekybos politikos sąvokos „turinys yra vienodas nepriklausomai nuo to, ar ji naudojama vienos valstybės narės tarptautiniuose santykiuose, ar Bendrijos tarptautiniuose santykiuose“ (minėta Nuomonė 1/75, ypač jos 1362 punkto ketvirtoji pastraipa). Taigi, Komisijos nuomone, nė viena valstybė narė negali rimtai teigti, kad prekyba paslaugomis nėra prekyba ir kad šioje srityje jos sudaromos sutartys nėra prekybos politikos dalis.

– Ekonomistų nurodomas ryšys tarp prekių ir paslaugų, nes prekybos balanse atsispindi abu šie sektoriai.

– Praktiškai vienodos pastarojo laiko teisės teoretikų nuomonės, kad prekyba paslaugomis yra bendros prekybos politikos dalis. Tačiau Komisija primena, kad kai kurie „nuosaikesnės“ srovės atstovai neįtraukia tų paslaugų, kurios teikiamos per šalyje, kurioje teikiamos paslaugos, esančios įmonės tarpininką. Komisijos nuomone, nėra jokio pagrindo taip atskirti tiesiogiai užsienyje teikiamų paslaugų, kurios būtų bendros prekybos politikos dalis, ir paslaugų, teikiamų per komercinį įsisteigimą, kurios būtų užsienio įsisteigimo politikos dalis.

– GATS tikslas, t. y. prekybos paslaugomis liberalizavimas.

– Naudojamos priemonės (didžiausio palankumo režimas, skaidrumas), kurios yra prekybos politikos įprastinės priemonės. Tas pats taikytina ir nuostatoms dėl rinkos atvėrimo ir nacionalinio režimo. Konkrečių įsipareigojimų sąrašai, nors ir nemažai susiję su norminiais barjerais, yra panašūs į narių tarifų sąrašus prekių sektoriuje.

Be to, Komisija stengiasi parodyti, kad GATS nuostatos turi savo atitikmenis tarp atitinkamų GATT nuostatų.

Prekių ir paslaugų persipynimo įrodymas taip pat yra galimybė imtis kryžminio atsako priemonių; šis persipynimas patvirtina, kad prekės ir paslaugos yra tos pačios prekybos politikos dalys.

Nuostatos, susijusios su vėlesnėmis derybomis (žr. X skyriaus A dalies 6 punktą „GATS dinamiškumas“), „negali pakeisti šio susitarimo teisinio pagrindo“. „Visi kiti susitarimai, priimti remiantis šiomis nuostatomis, vėliau turės būti konkrečiai iš esmės įvertinti, kad būtų nustatytas jų teisinis pagrindas.“

Komisijos nuomone, tai, kad GATS reglamentuojami paslaugų sektoriai nėra visiškai suderinti Bendrijos teisėje ir kad tam tikrais atvejais juos ir toliau reglamentuoja nacionalinė teisė, nepaneigia Bendrijos kompetencijos. „GATT, ypač jo nuostata dėl nacionalinio režimo, jau daugelį metų veikia valstybių narių vidaus įstatymus ir kitus teisės aktus (pavyzdžiui, mokesčių įstatymus), nors ir niekada nebuvo teigiama, kad GATT iš dalies priskirtinas valstybių narių kompetencijai.“

Apibendrindama Komisija pateikia dvi pastabas dėl EB sutarties 59 ir 75 straipsnių.

Ar EB sutarties 59 straipsnio antrosios pastraipos nuostatos, kurios suteikia Tarybai teisę leisti taikyti skyriaus „Paslaugos“ nuostatas, paslaugas teikiantiems trečiosios šalies piliečiams, įsisteigusiems Bendrijoje, nedraudžia, kad prekyba paslaugomis būtų įtraukta į EB sutarties 113 straipsnį? Komisija į šį klausimą atsako neigiamai. 59 straipsnis yra vidinė nuostata, o ne bendros prekybos politikos nuostata. „Ji negali būti teisiniu pagrindu sutartinei politikai, kuria siekiama reglamentuoti visus tarptautinius paslaugų teikimo būdus, pavyzdžiui, GATS.“

Ar į GATS įtrauktoje transporto paslaugų srityje GATS neturėtų vadovautis 75 straipsniu, kuris suteikia institucijoms vidaus kompetenciją (dėl vidaus ir išorės kompetencijos paralelumo žr. 1971 m. kovo 31 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą, vadinamą AETR, 22/70, Rink. p. 263)? Komisijos atsakymas yra neigiamas. AETR precedentu dar galima remtis sudarant sutartis tose transporto politikos srityse, kurios nėra komercinės. Be to, transporto paslaugų sektoriuje Taryba nustatė tam tikras prekybą ribojančias priemones, t. y. 113 straipsniu pagrįstas ekonomines sankcijas, kurios leidžia nutraukti prekybą transporto paslaugomis.

Visos kitos proceso šalys griežtai prieštarauja Komisijos nuomonei.

Tarybos nuomone, pagal Komisijos pateikiamą bendros prekybos politikos sąvokos aiškinimą ši politika tampa bendra užsienio ekonominių ryšių politika. Pasaulio ekonomikoje valiutų kursų pokyčiai ar darbo užmokesčio išlaidų skirtumai labiau veikia tarptautinės prekybos apimtį ir srautą nei, pavyzdžiui, muitų tarifų pokyčiai. „Jeigu vadovautumės Komisijos teiginiais, būtinai turėtume padaryti išvadą, kad pagal 113 straipsnį Bendrija turi išimtinę kompetenciją nustatyti valstybių narių valiutų kursus arba įgyvendinti darbo užmokesčio nustatymo politiką. Toks aiškinimas visiškai paneigtų valstybių narių kompetenciją ekonominės politikos klausimais, bent jau užsienio ekonominių santykių klausimais.“

Tarpvyriausybinėje konferencijoje dėl politinės sąjungos Komisija pasiūlė taip išplėsti Bendrijos kompetenciją. Bendros prekybos politikos sąvoką siūlyta pakeisti bendros užsienio ekonominių ryšių politikos sąvoka, apimančia „ekonomines ir prekybos priemones paslaugų, kapitalo, intelektinės nuosavybės, investicijų, įsisteigimo ir konkurencijos srityse“, kurių ribos gali keistis. Ši politika priklausytų išimtinei Bendrijos kompetencijai (Komisijos pasiūlymo Y 17 straipsnio 2 dalis). Tik Komisija atstovautų Bendrijai palaikant santykius su trečiosiomis šalimis, tarptautinėmis organizacijomis ir tarptautinėse konferencijose.

Tarybos manymu, prašydama Teisingumo Teismo pateikti nuomonę, Komisija siekė, kad teisminio aiškinimo būdu būtų pritarta tiems pasiūlymams, kurie buvo atmesti Tarpvyriausybinėje konferencijoje dėl politinės sąjungos. Šį argumentą pateikia ir Prancūzijos, Danijos bei Jungtinės Karalystės vyriausybės.

Iš tiesų Taryba neatskiria tų argumentų, kuriuos ji pateikia norėdama pašalinti paslaugų sritį iš prekybos politikos, ir tų argumentų, kuriais ji remiasi nagrinėdama vidaus ir išorės kompetencijų paralelumo teoriją, norėdama pagrįsti išvadą apie bendrą Bendrijos kompetenciją.

Tarybos nuomone, GATS iš esmės yra susijęs su paslaugų teikimu per komercinį įsisteigimą šių paslaugų gavėjo šalyje. Tai lemia pati paslaugų prigimtis. Jos yra naudojamos ar jomis naudojamasi jų teikimo momentu; jos nėra laikomos ar gabenamos; taigi jos turi būti naudojamos toje pačioje vietoje, kur buvo suteiktos. Nustatyti komercinio įsisteigimo sąlygas reiškia nustatyti trečiųjų šalių bendrovių įsisteigimo sąlygas ir numatyti teisinę tvarką, kuri bus joms taikoma įsisteigus.

Tarybos nuomone, pirminio įsisteigimo tvarką nustato nacionalinė teisė ir ji nepatenka į bendros prekybos politikos sąvoką. Be to, aptardama naudojimo užsienyje klausimą (pavyzdžiui, Indijos turistų viešnagės Prancūzijoje atvejis), Taryba pažymėjo, kad kompetencija turizmo srityje vis dar priklauso valstybėms narėms, o pasiūlymą perduoti šią kompetenciją Bendrijai Tarpvyriausybinė konferencija dėl politinės sąjungos atmetė. Aptardama „asmenų judėjimą“, Taryba pažymi, kad fizinių asmenų, kurie yra valstybių narių, nesančių šalimis narėmis, piliečiai ir kurie įdarbinti pas trečiosios šalies paslaugų teikėją iš valstybės, kuri nėra šalis narė, įvažiavimas į Bendrijos valstybes nares ir gyvenimas jose yra nacionalinių teisės aktų objektas ir priklauso tik valstybių narių kompetencijai. Dėl paslaugų teikimo į užsienį Taryba pažymi, kad valstybių narių kompetencija reguliuoti šią „tarptautinę prekybą paslaugomis“ niekada nebuvo ginčijama. „Valstybė narė gali įvesti „ekrano kvotas“, kurių tikslas – įpareigoti kino teatrus dalį savo repertuaro rezervuoti Bendrijoje sukurtiems filmams ir šitaip riboti ne Bendrijoje sukurtų filmų platinimą.“ Remdamasi pateiktais argumentais, Taryba daro išvadą, kad tarptautinei prekybai paslaugomis 113 straipsnis taikytinas, jeigu konkrečios paslaugos yra tiesiogiai susijusios su prekių pristatymu (pavyzdžiui, mechanizmo surinkimas).

Jungtinės Karalystės vyriausybė pateikia konkretesnių argumentų dėl bendros prekybos politikos sąvokos reikšmės.

Pirmiausia, aptardama paslaugų sritį, ji teigia, kad sutarties skyriai „Įsisteigimo teisė“ ir „Paslaugos“ taikytini tik valstybių narių nacionaliniams subjektams. Tik valstybės narės nacionaliniam subjektui leidžiama įsteigti pagrindinę įmonę valstybėje narėje. Tik valstybės narės nacionalinis subjektas, įsisteigęs vienoje valstybėje narėje, gali įsteigti antrinę įmonę kitoje valstybėje narėje. Be to, tik valstybių narių nacionaliniai subjektai gali remtis laisvės teikti paslaugas principu, nors 59 straipsnio antrojoje pastraipoje numatyta galimybė laisvės teikti paslaugas principą taikyti ir valstybėje narėje įsisteigusiems trečiųjų šalių piliečiams.

Toliau Jungtinė Karalystė teigia, kad 113 straipsnio pažodinis aiškinimas, esą ši nuostata taikoma tik prekių prekybai, visiškai atitinka Sutarties sistemą. Iš tiesų, „jei valstybės narės galėtų išlaikyti skirtingą prekybos politiką, t. y. iš trečiųjų šalių kilusių prekių importui taikyti skirtingas tarifų ir kvotų taisykles, dėl to prekybos srautai nukryptų kitur“. Tačiau paslaugoms tokio pavojaus nėra. Nėra „pavojaus, kad paslaugų teikėjai ar asmenys, ketinantys įsisteigti valstybėje narėje, kuri nustato apribojimus trečiųjų šalių nacionaliniams subjektams, tai darys per valstybę narę, kurioje taisyklės palankesnės. Jei valstybė narė leidžia trečiosios šalies piliečiui teikti tam tikrą paslaugą savo teritorijoje, dėl to šis pilietis neįgyja teisės teikti tą paslaugą kitoje valstybėje narėje, kadangi jis nėra valstybės narės pilietis“. „Jokia logika neleidžia manyti, kad paslaugų srityje yra reikalinga išimtinė bendra prekybos politika, o logiškai išimtinė bendra prekybos politika prekių srityje yra būtina.“

Nors ir vartojama sąvoka „prekyba paslaugomis“, su ja susiję klausimai labai skiriasi nuo tų, kurie yra susiję su prekėmis. Paslaugų srityje svarbiausi klausimai yra užsienio įmonių įsteigimas, jų tiesioginės investicijos, paslaugoms teikti būtinų darbuotojų laisvas judėjimas, taip pat galimybę verstis profesine veikla teikiant paslaugas reglamentuojančios taisyklės.

Galiausiai Jungtinė Karalystė primena, kad GATS taip pat apima transporto paslaugas, jo priedai taikomi ir oro transportui bei deryboms dėl jūrų transporto. Remdamasi EB sutartimi nuo 61 straipsnio 1 dalies iki 74 straipsnio bei atitinkama Teisingumo Teismo praktika (minėtas sprendimas AETR ir 1977 m. balandžio 26 d. Nuomonė 1/76 dėl susitarimo dėl Europos konservavimo fondo vidaus laivybos laivams įsteigimo projekto, Rink. p. 741), ji daro išvadą, kad „tik antraštinė dalis „Transportas“ yra sutarčių su trečiosiomis šalimis dėl transporto paslaugų teikimo sudarymo pagrindas“.

Toliau Jungtinė Karalystė taip pat primena Tarybos praktiką. Kai Taryba ėmėsi išorinių priemonių, kurių pagrindinis tikslas – reguliuoti transportą, ji tai darė remdamasi Sutarties antraštine dalimi „Transportas“. Šiame kontekste Jungtinė Karalystė mini 1979 m. gruodžio 20 d. Tarybos sprendimą 80/50/EEB, nustatantį konsultacijų tvarką dėl santykių tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių oro transporto srityje ir veiksmų, susijusių su šios srities klausimais tarptautinėse organizacijose (OL L 18, 1980, p. 24), 1982 m. liepos 12 d. Tarybos sprendimą 82/505/EEB dėl Susitarimo dėl tarptautinio keleivių vežimo nemaršrutiniais tolimojo susisiekimo ir miesto autobusais (ASOR) sudarymo (OL L 230, p. 38) tarp Europos ekonominės bendrijos ir Austrijos, Ispanijos, Suomijos, Norvegijos, Portugalijos, Švedijos, Šveicarijos ir Turkijos, 1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4055/86 dėl laisvės teikti paslaugas principo taikymo jūrų transporto paslaugoms tarp valstybių narių bei valstybių narių ir trečiųjų šalių (OL L 378, p. 1), 1992 m. birželio 22 d. Tarybos sprendimą 92/384/EEB dėl Europos ekonominės bendrijos ir Norvegijos Karalystės bei Švedijos Karalystės susitarimo civilinės aviacijos srityje sudarymo (OL L 200, p. 20), 1992 m. lapkričio 27 d. Tarybos sprendimą 92/577/EEB dėl Europos ekonominės bendrijos ir Austrijos Respublikos susitarimo dėl prekių tranzito keliais ir geležinkeliais (OL L 373, p. 4), 1992 m. lapkričio 30 d. Tarybos sprendimą 92/578/EEB dėl Europos ekonominės bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimo dėl prekių vežimo keliais ir geležinkeliais sudarymo dėl (OL L 373, p. 26). Jungtinė Karalystė pažymi, kad Komisija siūlė pastaruosius du sprendimus priimti remiantis EEB sutarties 113 straipsniu, tačiau Taryba nusprendė remtis EEB sutarties 75 straipsniu.

Prancūzijos vyriausybė iš pradžių atkreipia dėmesį į labai plačią PPO sutarties taikymo sritį:

sutartis „potencialiai gali būti taikoma visiems ekonominiams dalykams, kurie yra susiję su prekybos plėtra. Taigi į šią sritį gali patekti visos Bendrijos politikos sritys, tačiau tai nereiškia, kad šios politikos sritys, kai jos yra taikomos PPO išorės santykiuose ir remiantis jų tariamu poveikiu prekybai, turėtų visiškai išnykti bendroje prekybos politikoje. Dėl to kiltų sudėtingų nuoseklumo problemų, pavyzdžiui, aplinkos apsaugos srityje: tos pačios priemonės priklausytų bendrai kompetencijai, jei vidaus lygmeniu ar kitose išorinėse srityse būtų numatomos kaip aplinkos politikos dalis, tačiau jei jos būtų aptariamos PPO, būtų priskirtos bendrai prekybos politikai, taigi ir išimtinei Bendrijos kompetencijai“.

Prieštaraudama Komisijos ginamai pozicijai dėl paslaugų, Prancūzijos vyriausybė remiasi jau nurodytais argumentais, pavyzdžiui, susijusiais su Tarpvyriausybine konferencija dėl politinės sąjungos, muitų sąjungos ir bendros prekybos politikos ryšių, atsižvelgiant į pavojų, kad prekybos srautai gali nukrypti kitur, bei argumentu, kad GATS apima visus paslaugų teikimo būdus, išskyrus paslaugų teikimą į užsienį. Aptardama Komisijos pabrėžiamus argumentus dėl rėmimosi įprastinėmis prekybos politikos priemonėmis (pavyzdžiui, didžiausio palankumo režimo principu ar nacionalinio režimo principu), Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad šios priemonės taikomos ne tik valstybių narių prekybos santykiams, bet ir kitose srityse, ir pateikia pavyzdį – Konvenciją dėl pabėgėlių statuso. Galiausiai ji daro tokią pačią išvadą kaip ir Taryba: tik tiesiogiai su prekės tiekimu susijusios paslaugos priskiriamos bendrai prekybos politikai.

Išnagrinėjusi keturis GATS nustatytus paslaugų teikimo būdus, Ispanijos vyriausybė daro išvadą, kad paskutiniai trys būdai (vartojimas užsienyje, komercinis įsisteigimas ir asmenų judėjimas) priskiriami valstybių narių kompetencijai: EB sutarties 48, 52 ir 59 straipsniai reglamentuoja tik kitų Bendrijos valstybių narių piliečių teisę pasinaudoti darbuotojų judėjimo laisve, įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas.

Portugalijos vyriausybė apskritai pabrėžia, kad Komisijos ir valstybių narių nesutarimo esmė yra ne PPO sutarties priemonių ir tikslų klausimai, o greičiau PPO sutartyje reglamentuojamų dalykų pobūdis. „Dabartiniame nacionalinių ekonomikų internacionalizacijos etape kiekviena vidaus ar išorės priemonė, nesvarbu, dvišalė ar daugiašalė, kuri nustatoma ekonominių ryšių srityje, gali tiesiogiai ar netiesiogiai paveikti prekybos apimtį ar struktūrą. Todėl nustatant išimtinę Bendrijos kompetenciją bendroje prekybos politikoje negalima remtis vien šiuo kriterijumi <...>. Toks aiškinimas perkeltų į išimtinės Bendrijos kompetencijos sritį dalykus, susijusius su prekybos mokesčių, nacionalinių valiutų, tiesioginių ir netiesioginių darbo užmokesčio išlaidų politika.“

Paslaugų klausimu Portugalijos vyriausybė būtent pabrėžia, kad nors paslaugų teikimas į užsienį, be abejo, priskirtinas 113 straipsnio taikymo sričiai, to negalima pasakyti apie kitas paslaugų rūšis, kaip antai vartojimas užsienyje ar asmenų judėjimas. Iš tiesų pačios valstybės narės yra kompetentingos nustatyti turizmo, trečiųjų šalių piliečių atvykimo ir judėjimo taisykles, taip pat taisykles, skirtas iš Bendrijai nepriklausančių šalių atvykusių darbuotojų statusui. Komercinio įsisteigimo klausimu Portugalijos vyriausybė pažymi, kad EB sutarties 52 straipsnis nesuteikia Bendrijai kompetencijos dėl trečiųjų šalių nacionalinių subjektų įsisteigimo.

Graikijos Respublika mano, kad sudarydamos GATS Bendrija ir valstybės narės būtinai veikia kartu, nes GATS sukuriama institucinė struktūra pasižymi dinamiškumu ir plėtra. Valstybės narės turi teisę dalyvauti dėl savo pačių turimos kompetencijos, kuri „konkuruoja su Bendrijos kompetencija, turi pirmenybę prieš Bendrijos kompetenciją arba yra išimtinė“. Graikijos Respublika nepateikia išsamesnių paaiškinimų.

Nyderlandų vyriausybė pabrėžia, kad paslaugų teikimas į užsienį nevaidina lemiamo vaidmens GATS susitarime ir kad iš tiesų jis yra susijęs su trečiųjų šalių paslaugų teikėjų įsisteigimu bei veikla valstybėse narėse. Kaip pavyzdį, kai valstybės narės turi išimtinę kompetenciją, ji nurodo fizinių asmenų (trečiųjų šalių piliečių) persikėlimą į valstybės narės teritoriją.

Ji taip pat pažymi, kad prekybos politika ir transporto politika yra aiškiai suvokiamos kaip atskiros sritys ir kad išorinė veikla transporto srityje neturi būti grindžiama 113 straipsniu.

Aptardama prekybą finansinėmis paslaugomis, ji atkreipia Teisingumo Teismo dėmesį į kai kurias Bendrijos priemones: Tarybos antrąją direktyvą dėl bankininkystės, kurioje yra antraštinė dalis, skirta santykiams su trečiosiomis šalimis apibrėžti( ), Pirmąją Tarybos direktyvą dėl negyvybės draudimo, kuri suteikia Bendrijai galimybę sudaryti susitarimus su trečiosiomis šalimis( ), ir Tarybos sprendimą, patvirtinantį su Šveicarija sudarytą susitarimą dėl negyvybės draudimo( ). Pirmieji du teisės aktai remiasi 57 straipsnio 2 dalimi, trečiasis – 57 straipsnio 2 dalimi ir 235 straipsniu. Taigi 113 straipsniu nesiremiama.

Vokietijos vyriausybė taip pat pritaria Tarybos pastaboms. Ji pabrėžia, kad GATS reglamentuoja ir transporto paslaugas – sritį, kuriai Bendrijos lygmeniu taikomi EB sutarties 74 ir kiti straipsniai. Jos nuomone, „EB sutarties 113 straipsnio nepakanka pagrįsti Europos Sąjungos kompetencijai, nes GATS apimama plati sritis gerokai viršija paslaugų, susijusių su laisvu prekių judėjimu, ribas“. Be to, ji pažymi, kad kai kuriuose sektoriuose, pavyzdžiui, švietimo ir kultūros, Bendrija turi labai ribotą kompetenciją, nes kultūros politika iš esmės lieka valstybėms narėms, kaip nurodyta EB sutarties 128 straipsnyje. Be to, kituose sektoriuose Bendrija apskritai neturi jokios kompetencijos. Kaip pavyzdį Vokietijos vyriausybė nurodo trečiųjų šalių darbuotojų, norinčių teikti paslaugas, teisę įvažiuoti į šalį, joje gyventi ir dirbti, taip pat trečiųjų šalių įmonių statuso klausimus.

Danijos vyriausybė mano, kad apskritai Sutarties 113 straipsnis neapima užsienio ekonominės politikos. Ji, kaip ir Taryba bei kitos vyriausybės, remiasi svarstymais Tarpvyriausybinėje konferencijoje dėl politinės sąjungos. Būtent dėl GATS Danijos vyriausybė pareiškia nuomonę, kad 113 straipsniu negali būti remiamasi sudarant susitarimus dėl paslaugų, ypač transporto srityje. Jos nuomone, būtina remtis kitomis sutarties nuostatomis (skyriaus „Įsisteigimo teisė“ arba Sutarties ketvirtosios antrašinės dalies „Transportas“ nuostatomis).

Europos Parlamentas mano, kad Komisija siekia iš viso pašalinti tarptautinius ekonominius santykius iš bendros prekybos politikos ir šitaip Sutarties 113 straipsnio taikymo sričiai priskirti dalykus, susijusius su laisvu paslaugų judėjimu, transportu, mokesčiais, taisės aktų derinimu ir t. t. Jo nuomone, Komisijos argumentai, kuriuos ji pateikia remdamasi ekonominėmis prielaidomis, yra ginčytini. Reikalingos ne ekonominės teorijos ar spėlionės, o klausimo nagrinėjimas konkrečiame teisiniame kontekste.

Europos Parlamentas pripažįsta, kad suverenios valstybės struktūros požiūriu komercinės prekybos sąvoka apima ne tik gatavus gaminius, bet ir visus etapus nuo pradžios iki pabaigos – nuo projektavimo stadijos iki pardavimo galutiniam vartotojui. Kad ir koks įdomus šis požiūris, jis priklauso nuo teisėtumo pagal Bendrijos teisės normas.

Bendros prekybos politikos sąvoką aiškinant plačiai būtų sumažintos Europos Parlamento galios, o tai prieštarauja konstituciniam Parlamento dalyvavimo principui, įtvirtintam Teisingumo Teismo sprendime dėl titano dioksido (1991 m. birželio 11 d. Sprendimas Komisija prieš Tarybą, C-300/89, Rink. p. I-2867).

Europos Parlamentas tvirtina, kad nei 1979 m. spalio 4 d. Nuomonėje 1/78 (Susitarimas dėl kaučiuko, Rink. p. 2871), nei kitose bylose Teisingumo Teismas 113 straipsnio netaikė prekių srityje.

Europos Parlamentas pažymi, kad EB sutarties 228 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa (po Mastrichte padarytų pakeitimų), kurioje nurodyta, kad susitarimams, kurie sukuria institucinę struktūrą, reikia Europos Parlamento pritarimo, yra būtinas teisinis pagrindas PPO sutarčiai sudaryti.

Aptardamas tam tikrus paslaugų sektorius, Europos Parlamentas pareiškia, kad teisinis pagrindas tarptautinėms sutartims transporto srityje sudaryti yra Sutarties 75, o ne 113 straipsnis. Sutarties 75 straipsnis laikytinas lex specialis, palyginti su kitomis Sutarties nuostatomis, susijusiomis su Bendrijos užsienio santykiais. Iš 75 straipsnio 1 dalies a ir c punktų formuluočių aišku, kad šis straipsnis gali būti teisinis pagrindas kiekvienam Bendrijos teisės aktui, kuriuo siekiama išspręsti klausimus, susijusius su transporto ryšiais su trečiosiomis šalimis, pavyzdžiui, susitarimams dėl tranzito ar infrastruktūros priemonėms prie sienų su trečiosiomis šalimis.

Parlamentas taip pat mano, kad GATS nuostatos dėl viešųjų pirkimų nepatenka į Sutarties 113 straipsnio taikymo sritį. Šiuo požiūriu jis remiasi nagrinėjama byla C-360/93, kurioje reikalavo panaikinti Tarybos sprendimus dėl Bendrijos ir Jungtinių Valstijų sutarties viešųjų pirkimų srityje, nes šiuose sprendimuose Taryba rėmėsi tik 113 straipsniu. Parlamento nuomone, šie sprendimai turėjo būti priimti remiantis 59–66 ir 100a straipsniais.

Galiausiai, aptardamas GATS nuostatas dėl užsienio įmonių, Parlamentas teigia, kad šioje srityje, kaip teisiniu pagrindu, turi būti remiamasi Sutarties 52 straipsniu ir 57 straipsnio 2 dalimi. Šiame kontekste jis remiasi savo pastabomis, pateiktomis Teisingumo Teismui dėl prašymo pateikti Nuomonę 2/92, kurį Teisingumo Teismas šiuo metu nagrinėja.

Be to, Europos Parlamentas ginčija Komisijos argumentus, kuriais ji grindžia savo teiginį, kad paslaugos priklauso bendrai prekybos politikai, remdamasis tuo, kad Bendrijos sprendimai dėl ekonominių sankcijų buvo priimti remiantis tik 113 straipsniu. Visų pirma šių priemonių tikslas buvo nutraukti prekybos srautus, t. y. paveikti prekių prekybą, o ne reguliuoti transportą. Todėl, pavyzdžiui, prekybos embargo Irakui atveju( ), kai embargas buvo nustatytas tiek importuojamiems, tiek eksportuojamiems gaminiams, būtų sunku įsivaizduoti, kaip ši priemonė galėtų veikti, jei ji nebūtų taikoma ir oro bei jūrų transportui. Antra, šios priemonės buvo patvirtintos esant nepaprastoms aplinkybėms. Tai – netipiniai dokumentai, kuriuose teisinis pagrindas nurodytas po konstatuojamosios dalies, kur minimi suderinti valstybių narių politiniai veiksmai. Geriausias to įrodymas – Europos Sąjungos sutartis, kurioje šioms priemonėms skirta atskira nuostata. Mastrichte priimtame Sutarties 228a straipsnyje nustatyta, kad „tais atvejais, kai bendroji pozicija ar bendrasis veiksmų planas, patvirtinti pagal Europos Sąjungos sutarties nuostatas, susijusias su bendra užsienio ir saugumo politika, numato, kad Bendrija visiškai nutrauks arba iš dalies apribos ekonominius santykius su viena ar keletu trečiųjų šalių, Taryba imasi būtinų skubių priemonių“.

B – TRIPS

Komisijos argumentai grindžiami dvejopa samprata. Viena vertus, bendra prekybos politika apima visas priemones, kurių pagrindinis tikslas – paveikti prekių arba paslaugų prekybos apimtį ar struktūrą reguliuojant arba derinant intelektinės nuosavybės teises. Kita vertus, intelektinės nuosavybės teisių taisyklės yra glaudžiai susijusios su tų prekių ir paslaugų prekyba, kurioms ir taikomos šios taisyklės. Tuo remdamasi ji daro išvadą, kad Bendrijos kompetencija vadovaujantis EB sutarties 113 straipsniu yra išimtinė.

Kai numatomos sutarties tikslas yra tiesiogiai reguliuoti prekybą intelektinės nuosavybės teisėmis, ji turi būti laikoma bendros prekybos politikos dalimi.

Norėdama parodyti labai artimą intelektinės nuosavybės teisių ryšį su prekėmis ir paslaugomis, Komisija remiasi EB sutarties 36 straipsniu ir atitinkama Teisingumo Teismo taisykle dėl paslaugų.

Komisijos nuomone, tie intelektinės nuosavybės teisių aspektai, kurie yra susiję su prekyba, patenka į bendros prekybos politikos taikymo sritį.

Be to, Komisija pateikia keletą pavyzdžių iš institucijų praktinės veiklos.

Komisija mini tris atvejus, kai Taryba ir ji pati pasinaudojo Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2641/84, kuriuo buvo sukurta nauja prekybos politikos priemonė, leidžianti Bendrijai reaguoti į bet kokią neteisėtą trečiųjų šalių prekybos praktiką ir pašalinti Bendrijos pramonei dėl jos atsiradusią žalą( ). Nors šiame reglamente konkrečiai neminimas intelektinės nuosavybės teisių pažeidimas, iki šiol Taryba ir Komisija juo pasinaudojo tris kartus, gindamos Bendrijos interesus intelektinės nuosavybės srityje. Komisija padarė išvadą, kad, norėdama apsaugoti Bendrijos intelektinės nuosavybės teises, kurios veikia jos prekių ir paslaugų prekybos su užsieniu apimtį, Bendrija, reaguodama į neteisėtą prekybos praktiką, turi išimtinę kompetenciją imtis įgyvendinimo priemonių, panaudodama galiojančias prekybos politikos priemones.

Be to, nuo 1989 m. sausio 1 d. Bendrija, atsakydama į Bendrijos pramonei taikomas diskriminuojančias taisykles intelektinės nuosavybės teisių apsaugos srityje, palyginti su taisyklėmis, taikomos Jungtinių Valstijų pramonei, išbraukė Korėjos Respubliką iš šalių, galinčių naudotis jos bendrąja tarifų lengvatų sistema( ).

Taip pat daugelyje dvišalių sutarčių, kurias Bendrija sudarė su trečiosiomis šalimis, yra nuostatų, susijusių su intelektinės nuosavybės teisių apsauga. Pavyzdžiui, beveik visose remiantis Sutarties 113 straipsniu devintajame dešimtmetyje sudarytose dvišalėse sutartyse dėl tekstilės gaminių yra nuostatų, susijusių su tekstilės gaminių prekių ženklų, dizaino ar modelių apsauga( ). Taip pat, vadovaudamasi Sutarties 113 straipsniu, Bendrija sudarė nemažai dvišalių sutarčių su trečiosiomis šalimis dėl tam tikrų vynų, kurių kilmės šalys yra šios šalys ir kurie gali naudoti kilmės nuorodą, pavadinimų apsaugos( ). Vėliau į Europos sutartis, sudarytas su Vidurio ir Rytų Europos valstybėmis, Bendrija įtraukė nuostatas, pagal kurias reikalaujama kelti intelektinės nuosavybės apsaugos lygį. Šių sutarčių prekybinės nuostatos, taip pat nuostatos, susijusios su intelektinės nuosavybės teisėmis, įgyvendintos laikinosiomis sutartimis. Tarybos sprendimai, kuriais šios laikinos sutartys pradėtos taikyti Bendrijoje, buvo pagrįsti EB sutarties 113 straipsniu( ).

Taigi 1986 m. gruodžio 1 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 3842/86, nustatantis priemones, skirtas uždrausti suklastotas prekes išleisti į laisvą apyvartą( ), buvo priimtas remiantis Sutarties 113 ir 235 straipsniais. Komisijos nuomone, šis reglamentas, kurio tikslas – sutrukdyti išleisti į rinką suklastotas prekes, yra klasikinė prekybos politikos priemonė, kuria siekiama apsaugoti Bendrijos intelektinės nuosavybės teises tarptautiniu lygiu.

Galiausiai grįsdama savo argumentus Komisija nurodo Bendrijos veiksmus užsienio reikalų srityje, visų pirma dalyvavimą tarptautinėse konferencijose, kuriose buvo priimtas protokolas dėl Madrido susitarimo dėl prekių ženklų tarptautinės registracijos ir Vašingtono sutartis dėl integralinių mikroschemų intelektinės nuosavybės (IPIC sutartis), ir, antra, Tarybos sprendimą, įgaliojantį Komisiją Bendrijos vardu derėtis dėl naujų priemonių ginant atlikėjų ir fonogramų gamintojų teises( ).

Kaip jau buvo minėta išdėstant šalių pozicijas dėl GATS, Taryba griežtai prieštarauja Komisijos pateiktam plačiam bendros prekybos politikos aiškinimui. Jos nuomone, to, kad TRIPS veikia prekybą, neužtenka, kad būtų galima ją priskirti bendros prekybos politikos taikymo sričiai. Nustatant akto teisinį pagrindą, reikšmės turi pagrindinis tikslas. Aptardama EB sutarties 100a straipsnį, Taryba remiasi 1993 m. kovo 17 d. Sprendimu dėl „atliekų direktyvos“ Komisija prieš Tarybą (C‑155/91, Rink. p. I‑939, 19 ir 20 punktai).

Kaip ir reikšdama pastabas dėl GATS, Taryba primena, kad Tarpvyriausybinėje konferencijoje dėl politinės sąjungos Komisijos pasiūlymai suteikti Bendrijai išimtinę kompetenciją sudaryti tarptautines sutartis dėl intelektinės nuosavybės buvo atmesti.

Į Komisijos pastabą, kad ji pasiūliusi Tarybai priimti sprendimą, įpareigojantį valstybes nares prisijungti prie Berno (Paryžiaus akto) ir Romos konvencijų, Taryba atsako, kad ji nepriėmė šio pasiūlymo būtent dėl to, jog toks sprendimas būtų reiškęs neįprastą kompetencijos perdavimą.

Aptardama Bendrijos vaidmens intelektinės nuosavybės srityje tarptautiniu lygiu klausimą, Taryba pažymi, kad kiekvieną kartą, kai ji įgaliodavo Komisiją derėtis Bendrijos vardu, tai buvo daroma tose srityse, kuriose galiojo antrinės teisės aktai.

Vokietijos vyriausybė mano, kad EB sutarties 113 straipsnis gali būti teisinis TRIPS pagrindas tik intelektinės nuosavybės teisių perleidimo ar naudojimosi jomis atveju, kai yra tiesioginis ryšys su prekių tiekimu ir susijusiomis paslaugomis.

Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, kad Sutartyje numatytas bendros prekybos politikos uždavinys prekių atžvilgiu yra leisti vidaus rinkoje laisvai judėti visoms prekėms, nesvarbu, ar jos yra valstybės narės, ar trečiosios šalies kilmės, tik išleistos į apyvartą valstybėje narėje. Tai nereiškia, kad bendros prekybos politikos taikymo sritis apima ir derybas dėl tarptautinių sutarčių, kurių tikslas – užtikrinti, kad tiek Bendrijoje, tiek trečiosiose šalyse būtų gerbiamos intelektinės nuosavybės teisės. Tai, kad viena valstybė narė pripažįsta, jog asmuo turi intelektinės nuosavybės teises į prekę, kuri buvo importuota iš trečiosios šalies, neturi įtakos intelektinės nuosavybės teisių turėtojo kitoje valstybėje narėje teisei remtis tos valstybės narės intelektinės nuosavybės teisės nuostatomis, kad būtų apribotas šios prekės importas – šis teisių turėtojas, norėdamas apginti savo teises pagal tos valstybės narės nacionalinius įstatymus, gali remtis EB sutarties 36 straipsniu. Todėl tai, kad intelektinės nuosavybės teisės nepriklausys bendrai prekybos politikai, nereiškia, jog prekybos srautai nukryps į kitas valstybes.

Komisijos poziciją dėl bendros prekybos politikos taikymo srities pavadinusi ekstravagantiška, Jungtinės Karalystės vyriausybė pažymi, kad neįmanoma į išimtinę Bendrijos kompetencijos sritį įtraukti dalyko, kurį nemažai vis dar reglamentuoja nacionalinės teisės aktai. Tačiau ji pripažįsta, kad TRIPS sutarties III dalies 4 skyriaus (51–60 straipsnių) nuostatos dėl muitinės įstaigų teisės sustabdyti suklastotų prekių išleidimą į laisvą apyvartą, kurias atitinka minėto Reglamento Nr. 3842/86 dėl suklastotų prekių nuostatos, yra pagrįstos Sutarties 113 straipsniu.

Prancūzijos vyriausybė pažymi, jog net sutarties pavadinimas rodo, kad TRIPS iš esmės skirta ne tarptautinei prekybai, išskyrus keletą su suklastotų prekių prekyba susijusių nuostatų (t. y. įvairius III dalies straipsnius, numatančius intelektinės nuosavybės teisių užtikrinimo būdus, ir 69 straipsnį, pagal kurį valstybės narės sutaria bendradarbiauti siekdamos panaikinti tarptautinę prekybą prekėmis, pažeidžiančiomis intelektinės nuosavybės teises). Iš esmės ji skirta intelektinės nuosavybės teisių turėtojų galioms, kurių apsaugą pasauliniu lygiu reikėjo stiprinti ir derinti, nustatyti.

Atsakydama į Komisijos argumentą, kad į sutartis su trečiosiomis šalimis buvo įtrauktos nuostatos, susijusios su intelektine nuosavybe, Prancūzijos Respublika pabrėžia, kad šios nuostatos pateikiamos tik viename straipsnyje ir kad jomis reikalaujama tik „dėti visas pastangas“, o tai iš tikrųjų aktualu tik suinteresuotosioms trečiosioms šalims.

Prancūzija teigia, kad TRIPS sutartis, kurios pagrindinis objektas – ne tarptautinė ekonominė prekių prekyba, o intelektinės nuosavybės teisių apsauga, kaip teisiniu pagrindu negali remtis tik 113 straipsniu..

Danijos vyriausybės nuomone, Bendrija, remdamasi 113 straipsniu, negali turėti išimtinės kompetencijos intelektinės nuosavybės srityje, nes, kaip paaiškėjo 1993 m. spalio 20 d. Sprendime Phil Collins ir kt. (C‑92/92 ir C‑326/92, Rink. p. I‑5145), – tai sritis, kuri, nesant suderintų Bendrijos taisyklių, priklauso nacionalinės teisės kompetencijai.

Graikijos, Nyderlandų ir Portugalijos vyriausybės taip pat mano, kad TRIPS sutartis yra susijusi su tomis sritimis, kurios priklauso valstybių narių kompetencijai, jei Bendrijos lygiu nuostatos nebuvo suderintos.

Ispanijos vyriausybė pažymi, kad nėra Bendrijos teisės aktų, reglamentuojančių visus intelektinės nuosavybės teisės aspektus, todėl valstybės narės išlaiko savo kompetenciją, o Bendrija negali reikalauti išimtinės kompetencijos šioje srityje.

Ispanijos vyriausybė, atsakydama Komisijai, kuri savo argumentus pagrindžia pavyzdžiais, kaip Bendrija, siekdama apsaugoti intelektinę nuosavybę, ėmėsi bendros prekybos politikos priemonių, teigia, kad šios priemonės nustatė importo tvarką, nė kiek nepaveikė intelektinės nuosavybės ir nereiškė, kad Bendrija prisiima kokius nors įsipareigojimus šioje srityje.

Europos Parlamentas dėl tų pačių priežasčių, kurias jis išdėstė aptardamas GATS (žr. XI skyriaus A dalį), taip pat prieštarauja Komisijos nuomonei dėl TRIPS.

XII – GATS, TRIPS ir numanomos galios

A – Bendros pastabos apie numanomas galias

Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad GATS ir TRIPS nepriskiriami bendrai prekybos politikai, savo papildomose pastabose Komisija teigia, kad Bendrijos išimtinę kompetenciją galima pagrįsti numanomų galių, kylančių iš specialiųjų Sutarties nuostatų (pavyzdžiui, EB sutarties 54 straipsnio) arba iš bendrųjų nuostatų (pavyzdžiui, EB sutarties 100a ir 235 straipsnių), teorija. Tačiau pastabas pateikusios valstybės ir Taryba pripažįsta, kad Bendrija turi tam tikrą kompetenciją, bet mano, jog dalis kompetencijos priklauso ir valstybėms narėms.

Komisija skiria dvi situacijas, kada Bendrija turėtų išimtinio pobūdžio numanomą kompetenciją tarptautiniu lygiu:

– pirmoji situacija: Sutarties nuostatomis Bendrijos institucijoms buvo suteikta vidaus kompetencija konkrečiam tikslui pasiekti, ir kad tas tikslas būtų pasiektas, Bendrija turi būtinai dalyvauti tarptautiniame susitarime (tai Komisija vadina „Doktrina pagal Nuomonę 1/76“). Komisijos nuomone, tam nebūtina, kad vidaus kompetencija jau būtų įgyvendinta.

– Antroji situacija: antrinės teisės aktai yra priimti, netgi tose srityse, kurių nereglamentuoja bendra politika, ir numatomuose sudaryti tarptautiniuose susitarimuose yra taisyklių, kurios galėtų paveikti ar pakeisti galiojančių Bendrijos taisyklių taikymo sritį, jeigu jas valstybės narės patvirtintų už Bendrijos institucijų sistemos ribų (tai Komisija vadina „AETR doktrina“).

Taryba teigia, kad Komisijos argumentuose apie numanomas galias ignoruojamas skirtumas tarp kompetencijos buvimo ir jos įgyvendinimo. Tik tuomet, kai Bendrija įgyvendina savo vidaus kompetenciją, iš to kylanti išorinė kompetencija gali būti išimtinė. Be to, jei valstybės narės išlaiko savo vidaus kompetenciją, jos taip pat privalo ją išlaikyti ir tarptautiniu lygiu.

Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, kad jei tarptautinio susitarimo projekto objektas patenka į EB sutarties nuostatos, kuri leidžia imtis vidaus priemonių, taikymo sritį ir šios vidaus priemonės buvo patvirtintos vadovaujantis minėta nuostata, Bendrija gali daryti išvadą, kad ši nuostata jai suteikia numanomą išorės kompetenciją sudaryti atitinkamą sutartį. Tačiau tai, kad Bendrija turi numanomą galią sudaryti tarptautinę sutartį, nebūtinai reiškia, jog valstybės narės neturi kompetencijos dalyvauti sudarant tą susitarimą, ypač kai vidaus taisyklės, skirtos sutarties projekto dalykui, nėra išimtinio derinimo priemonės. Tokiomis aplinkybėmis valstybės narės galėtų dalyvauti sudarant atitinkamą tarptautinę sutartį. Pagal šiuos Teisingumo Teismo praktikoje nustatytus principus Bendrija yra kompetentinga dalyvauti sudarant GATS susitarimą vadovaujantis EB sutarties 54, 57, 66, 75, 84, 99 ir 100a straipsniais, o sudarant TRIPS sutartį – 100a, 113 ir 235 straipsniais. Valstybės narės taip pat yra kompetentingos sudaryti abu šiuos susitarimus.

Jungtinės Karalystės vyriausybės nuomone, tai, ar Bendrijos kompetencija yra išimtinė, priklauso ne tik nuo Sutarties nuostatų, bet ir nuo priemonių, kurias Bendrijos institucijos patvirtino taikydamos šias nuostatas, taikymo srities.

Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad tuo atveju, kai Bendrija turi vidaus kompetenciją, bet jos dar neįgyvendino, ir tais atvejais, kai sutarčių su trečiosiomis šalimis nuostatos nepaveikia Bendrijos priimtų taisyklių, valstybės narės išlaiko kompetenciją sudaryti tarptautinius susitarimus.

Vokietijos vyriausybės nuomone, numanoma Bendrijos išorės kompetencija yra išimtinė tik tada, kai Bendrijos institucijos iš tikrųjų įgyvendina savo vidaus kompetenciją. Neįgyvendinta įstatymų leidybos vidaus kompetencija negali suteikti išimtinės išorės kompetencijos.

Portugalijos vyriausybė pabrėžia, kad tose srityse, kurios nėra Bendrijos reguliuojamos arba kuriose šis reguliavimas atitinka minimalaus suderinimo reikalavimus, valstybės narės išlaiko savo paralelią kompetenciją, tačiau tik laikinai.

Europos Parlamentas pažymi, kad net jei Teisingumo Teismas, remdamasis numanomų galių teorija, pripažintų Bendrijos kompetenciją sudaryti PPO sutartį ir jos priedus, tokiame sprendime turėtų būti tiksliai nurodytas teisinis pagrindas sudaryti sutartį Bendrijos vardu.

B – GATS

1. Komisijos pozicija

Komisijos argumentai gali būti suskirstyti į dvi dalis. Pirmojoje dalyje Komisija siūlo nustatyti institucijų vidaus kompetenciją, iš kurios galima kildinti Bendrijos kompetenciją tarptautiniu lygiu. Antrojoje dalyje Komisijos tikslas – įtikinti, kad Bendrijos veiksmai yra būtini, arba nurodyti pavojų, kurį gali sukelti atskiri valstybių narių veiksmai su trečiosiomis šalimis.

a) Dėl vidaus kompetencijos buvimo

Pirma, Komisija stengiasi parodyti, kad Bendrijos vidaus kompetencija kyla iš Sutarties skyrių, skirtų įsisteigimo teisei ir paslaugoms; ji beveik nesiremia antrinės teisės aktais (i). Antra, jei būtų nuspręsta, kad Bendrija neturi pakankamai galių pagal konkrečias Sutarties nuostatas, Komisija mano, jog Bendrija galėjo sudaryti GATS remdamasi bendrosiomis Sutarties nuostatomis, pavyzdžiui, 100a ir 235 straipsniais (ii).

i) Dėl kompetencijos, kylančios iš konkrečių EB sutarties nuostatų

Komisija mano, kad Bendrijos vidaus kompetencija apima keturis GATS numatytus paslaugų teikimo būdus. Jos nuomone, laisvė teikti paslaugas vadovaujantis Sutarties nuostatomis apima „teikimą į užsienį“ (žr., pavyzdžiui, 1974 m. gruodžio 3 d. Sprendimą Van Binsbergen, 33/74, Rink. p. 1299) ir „vartojimą užsienyje“, kaip apibrėžta GATS (dėl kelionių gidų žr.1991 m. vasario 26 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją, C‑154/89, Rink. p. I‑659, 9 ir 10 punktus). Sutarties nuostatos dėl laisvės teikti paslaugas (59 straipsnis ir 60 straipsnio trečioji pastraipa) ir dėl įsisteigimo teisės (52 ir 58 straipsniai kartu su 66 straipsniu) taip pat apima paslaugas, teikiamas per komercinį įsisteigimą (GATS numatytą trečiąjį paslaugų teikimo būdą) ar per įsisteigusius fizinius asmenis (GATS numatytą ketvirtąjį, paskutinį paslaugų teikimo būdą).

Taigi pagrįsdama savo poziciją Komisija mini tik nuostatas, susijusias su Bendrijos valstybių narių piliečiais. Tačiau ji mano, kad nė viena Sutarties skyrių, skirtų įsisteigimo teisei ir paslaugoms, nuostata neįpareigoja Bendrijos teisės aktų leidėjo jam suteiktas galias taikyti tik Bendrijoje. Ji pažymi, jog sprendime AETR nustatytai taisyklei būdinga tai, kad ji taikoma tais atvejais, kai Sutartyje aiškiai numatytas tik vidaus taisyklių nustatymas.

Komisija pažymi, kad lygiai taip pat, kaip ir Sutarties skyriuje, skirtame laisvei teikti paslaugas, GATS vartojama paslaugų sąvoka apima visas bet kokiame sektoriuje teikiamas paslaugas, išskyrus tas, kurios teikiamos „vykdant vyriausybės pavestas funkcijas“ (GATS 1 straipsnio 3 dalies b punktas). Jos nuomone, ši išimtis turėjo būti nustatyta norint išvengti konfliktų su EB sutarties nuostatomis, kurios paslaugų sričiai nepriskiria veiklos, vykdomos įgyvendinant viešosios valdžios funkcijas.

Komisija, remdamasi Teisingumo Teismo praktika, kuri įpareigoja valstybes nares, remiantis Bendrijos teise, „imtis visų procesinio ar materialinio pobūdžio priemonių, būtinų Bendrijos teisės veiksmingam taikymui užtikrinti“, daro išvadą, kad Bendrija turi kompetenciją prisiimti tokio pat pobūdžio įsipareigojimus pagal tarptautinę sutartį. Todėl ji mano, kad GATS VI straipsnio 2 dalies a punkto reikalavimas valstybėms narėms išlaikyti arba įsteigti teismus arba nustatyti paslaugų teikėją paveikiančių administracinių sprendimų peržiūros procesą priklauso Bendrijos išimtinei kompetencijai.

Pereidama prie GATS XVI straipsnio, kuriame numatyti konkretūs įsipareigojimai rinkos atvėrimo srityje, Komisija laikosi nuomonės, kad vidaus srityje Bendrija turi pakankamai galių, jog galėtų panaikinti šiame straipsnyje išvardytus rinkos atvėrimo kiekybinius apribojimus (kvotas, didžiausią asmenų, kuriuos gali įdarbinti paslaugų teikėjas, skaičių, priemones, kurias taikant reikalaujama, kad paslaugų teikėjų bendrovės turėtų tam tikrą struktūrą, ir t. t.).

Nuo Mastrichto sutarties pasirašymo vidaus srityje Bendrija taip pat turi tam tikras teisės aktų leidybos galias, kurios taikytinos ir visam GATS XI straipsniui. Jame nustatyta, kad, išskyrus XII straipsnyje numatytas aplinkybes (mokėjimų balanso pusiausvyros apsauga), PPO valstybės narės negali taikyti apribojimų tarptautiniams pervedimams ir mokėjimams už einamuosius sandorius, susijusius su jų konkrečiais įsipareigojimais. Bendrijos teisėje taip pat buvo uždrausti bet kokie kapitalo judėjimo ir mokėjimų apribojimai tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių (EB sutarties 73b straipsnio 1 ir 2 dalys). Be to, 73c straipsnio 2 dalies nuostatos suteikė Tarybai galių, būtinų priemonėms, taikytinoms kapitalo judėjimui į trečiąsias šalis ar iš jų, susijusiam su tiesioginėmis investicijomis, patvirtinti.

Diplomų, licencijų ir sertifikatų pripažinimo srityje (GATS VII straipsnis) Komisija laikosi nuomonės, kad Bendrija pagal Sutarties 49, 57 ir 66 straipsnius turi vidaus įgaliojimų ir kad ji jais pasinaudojo.

Šiuo atžvilgiu Komisija primena 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvą 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL 1989, L 19, p. 16) ir 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/51/EEB dėl antrosios bendros profesinio mokymo ir lavinimo pripažinimo sistemos (OL L 209, p. 25).

Komisija pripažįsta, kad bendroji abipusio pripažinimo sistema, kurią sukūrė šios dvi direktyvos, netaikoma kvalifikacijai ar profesinei patirčiai, įgytai trečiosiose šalyse. Tačiau, jos nuomone, iš 1994 m. vasario 9 d. Sprendimo Tawil-Albertini (C‑154/93, Rink. p. I‑451) ratio decidendi galima aiškiai suprasti, kad kvalifikacijų, įgytų trečiosiose šalyse, pripažinimas gali būti patvirtintas Bendrijos lygiu (sprendimo 11–15 punktai).

Galiausiai visų transporto rūšių atžvilgiu Bendrija turi pakankamai didelius vidaus įgaliojimus, kad galėtų imtis priemonių, būtinų siekiant konkrečių bendros politikos tikslų (EB sutarties 74 ir kiti straipsniai). Visos transporto rūšys – tai visų pirma paslaugų teikimas, kuriam būtini tarptautiniai veiksmai, jei norima pasiekti Sutarties tikslus. Minėtame Reglamente Nr. 4055/86 yra nustatytos taisyklės, pagal kurias įgyvendinamas laisvės teikti paslaugas principas jūrų transporto paslaugoms tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių. Be to, Bendrija jau plačiai pasinaudojo šiomis galiomis išorės klausimais.

ii) Dėl galių, kylančių iš bendrųjų nuostatų (EB sutarties 100a ir 235 straipsnių)

Jei galių, kurias Bendrija turi pagal EB sutarties specialiąsias nuostatas, neužtektų visoms GATS sritims apimti, Komisija laikosi nuomonės, kad jam sudaryti būtų galima remtis 100a straipsniu. Jos nuomone, šis straipsnis „aiškiai“ teisiškai įpareigoja Tarybą imtis veiksmų vidaus rinkai sukurti.

Jei būtų nuspręsta, kad šio pagrindo taip pat nepakanka, Komisija mano, kad tuomet būtų būtina remtis Sutarties 235 straipsniu ir suteikti Bendrijos institucijoms būtinų galių išorės klausimais. Jei įvykdytos 235 straipsnio sąlygos, valstybės narės neturi galimybės imtis bendrų veiksmų, sudarydamos sutartį už Bendrijos sistemos ribų. Komisija tvirtina, kad šios sąlygos yra tikrai įvykdytos. Būtinybė sudaryti sutartį nėra ginčijama: ji prisidėtų prie sutarties tikslų įgyvendinimo ir tiesiogiai paveiktų bendrosios rinkos veikimą. Vienašališki valstybių narių veiksmai už Bendrijos sistemos ribų ne tik neprisidėtų prie konkrečių Bendrijos tikslų įgyvendinimo, bet turbūt trukdytų tai daryti, nuolat keldami pavojų vidaus rinkai ir ją ardydami.

b) Dėl Bendrijos išorinių veiksmų poreikio

Visų pirma Komisija pabrėžia, kad jei sutarties šalys būtų ir Bendrija, ir jos valstybės narės, tai pakenktų vidaus rinkos darnumui. Savo teiginiui pagrįsti ji pateikia tris argumentus.

Iš pradžių, pateikdama finansinių paslaugų pavyzdį, ji teigia, kad, pripažinus valstybių narių kompetenciją, tos valstybės narės, kurios turi stiprius finansinių paslaugų centrus, įgytų privilegijuotą padėtį dvišalėse derybose su trečiosiomis šalimis. Pateikusios palyginti dosnius pasiūlymus, jos galėtų gauti didžiausias nuolaidas. Todėl jų paslaugų teikėjų padėtis rinkoje neproporcingai pagerėtų, palyginti su kitų valstybių narių paslaugų teikėjų padėtimi.

Komisijos nuomone, būtent to siekta išvengti minėta Antrąja direktyva 89/646 dėl bankininkystės. Šioje direktyvoje, kuri suderino leidimų išdavimo sąlygas Bendrijoje, taip pat yra nuostatų dėl prekybos finansinėmis paslaugomis su trečiosiomis šalimis (žr. III antraštinės dalies, skirtos santykiams su trečiosiomis šalimis, 8 ir 9 straipsnius). Ja taip pat siekiama panaikinti trečiųjų šalių bankams taikomas skirtingas sąlygas patekti į vidaus rinką ir abipusiškumo pagrindu užtikrinti, kad trečiosios šalys suteiktų Bendrijos kredito įstaigoms iš visų valstybių narių tokias pačias galimybes patekti į rinką, kokias Bendrija suteikė jos kredito įstaigoms. Jei Komisija mano, kad kuri nors trečioji šalis nesudaro Bendrijos kredito įstaigai tokių galimybių patekti į rinką, ji „gali pateikti Tarybai pasiūlymus suteikti Komisijai įgaliojimus derėtis dėl to, kad Bendrijos kredito įstaigoms būtų sudarytos panašios konkurencijos sąlygos kaip ir tos šalies kredito įstaigoms. Taryba sprendimą priima kvalifikuotąja balsų dauguma“ (žr. Antrosios direktyvos 9 straipsnio 3 dalį).

Toliau Komisija pažymi, kad valstybėje narėje įsteigtos trečiųjų šalių bankų dukterinės įmonės, vadovaujantis Sutarties 58 straipsniu laikomos Bendrijos subjektais, galėtų konkuruoti su kitų valstybių narių bankais be šių valstybių sutikimo.

Galiausiai Komisija teigia, kad, griežtai laikantis sprendimo AETR, nėra pagrindo nuspręsti, jog Bendrijos kompetencija apsiriboja tomis sritimis, kurios buvo suderintos Bendrijoje, atsižvelgiant į tai, kad buvo suderintos ne visos paslaugų sritys. Jei būtų vadovaujamasi šiuo kompetencijos padalijimo kriterijumi, tos valstybės narės, kurių svarbiausius paslaugų sektorius reglamentuoja suderintos taisyklės, visiškai priklausytų nuo Bendrijos tvarkos, o tuo metu kitos valstybės narės, kurių pagrindinių paslaugų sektorių suderintos taisyklės visai arba beveik nereglamentuoja, išlaikytų beveik neribotą laisvę derėtis. Komisijos nuomone, esant tokiai padėčiai Bendrija prarastų galimybę derėtis derinant visų valstybių narių interesus visuose paslaugų sektoriuose.

Antra, Komisija laikosi nuomonės, kad jei valstybės narės išlaikytų dalį kompetencijos šiais klausimais, tai galėtų paveikti ar pakeisti galiojančių Bendrijos taisyklių taikymo sritį. Savo teiginį jį grindžia trimis argumentais.

Visų pirma ji atkreipia dėmesį į tai, kad praėjus trejiems metams po PPO sutarties įsigaliojimo valstybės narės galės vienašališkai pakeisti savo konkrečių įsipareigojimų sąrašus ir suteikti kompensaciją toms GATS narėms, kurios sugebės įrodyti, kad dėl šio pakeitimo jų teisės buvo „panaikintos arba joms buvo pakenkta“. Kadangi GATS sistemoje kompensacija reiškia, jog galima pakeisti tik įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatas (pavyzdžiui, siekiant palengvinti patekimo į rinką sąlygas paslaugų sektoriuje), Komisija mano, kad tai neišvengiamai paveiktų Bendrijos teisės aktus arba pakeistų jų taikymo sritį. Todėl valstybėms narėms negali būti pripažinta teisė sudaryti GATS.

Komisijos nuomone, kad tarptautiniai įsipareigojimai galėtų paveikti galiojančias Bendrijos taisykles, visai nebūtina, kad tie įsipareigojimai joms prieštarautų. Užtenka to, kad jie taikomi toje srityje, kurios „didžioji dalis“ yra reglamentuojama Bendrijos taisyklėmis (žr. 1993 m. kovo 19 d. Nuomonę 2/91, Rink. p. I-1061, 25 ir 26 punktus). Bendrijos taisyklės reglamentuoja visą GATS taikymo sritį.

Galiausiai Komisija pabrėžia, kad iš esmės per trejus metus po PPO sutarties ir jos priedų įsigaliojimo neįmanoma pakeisti jokių konkrečių įsipareigojimų. Taigi, jei valstybės narės sudarytų PPO sutartį savo vardu, jos galėtų visą šį laikotarpį netaikyti Bendrijos teisės dėl to, kad Bendrijos teisės aktai neatitinka jų įsipareigojimų pagal GATS.

2. Pastabas pateikusių šalių pozicijos

Taryba ir pastabas pateikusios vyriausybės ginčija Komisijos poziciją.

Nei vals