GENERALINIO ADVOKATO

YVES BOT IŠVADA,

pateikta 2015 m. gegužės 21 d.( )

Byla C‑189/14

Bogdan Chain

prieš

Atlanco Ltd

(Eparchiako Dikastirio Lefkosias (Kipras) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Taikytini teisės aktai – Reglamentas (EB) Nr. 883/2004 – Darbuotojas, paprastai dirbantis pagal darbo sutartį dviejose ar daugiau valstybių narių“

1. Kokie teisės aktai taikytini socialinės apsaugos srityje tokiu atveju, kuris nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai Lenkijoje gyvenantis asmuo Kipre įsteigtos laikinojo įdarbinimo įmonės vardu paeiliui atlieka trumpalaikes darbo užduotis dviejose valstybėse, jeigu darbo sutartyje nenurodyta nei antroji darbo vietos valstybė, nei įvairių užduočių trukmė, ir jų nebuvo galima numatyti tuo metu, kai buvo prašoma išduoti A1 formą( )? Iš esmės būtent tokį klausimą Eparchiako Dikastirio Lefkosias (Nikosijos apygardos teismas, Kipras) užduoda Teisingumo Teismui.

2. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp B. Chain, vieno iš Atlanco Ltd (toliau – Atlanco) samdomųjų darbuotojų, ir šios įmonės dėl B. Chain taikytinų teisės aktų nustatymo, kaip tai suprantama 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo( ), ir 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 987/2009, nustatančiame Reglamento Nr. 833/2004 įgyvendinimo tvarką( ), su šiuo darbuotoju susijusių socialinių įmokų mokėjimui.

3. Šioje byloje laikomasi dviejų pozicijų. Viena iš jų siekiama pagrįsti pagrindinio reglamento 11 straipsnio 3 dalies a punkto, kuriame nustatytas darbo atlikimo vietos teisės (lex loci laboris) taikymo principas, o kita – šio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkto, kuriame įtvirtinta specialioji buveinės vietos teisės taikymo taisyklė, taikymą.

4. Šioje išvadoje paaiškinsiu priežastis, dėl kurių manau, kad pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad juo reglamentuojamas toks atvejis kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai darbo sutartyje nenustatytos nei darbo vietos valstybės, nei darbo šiose valstybėse trukmė, ir jų negalima numatyti tuo metu, kai prašoma išduoti A1 formą.

I – Teisinis pagrindas

A – Pagrindinis reglamentas

5. Pagrindinio reglamento II antraštinėje dalyje „Taikytinų teisės aktų nustatymas“ 11 straipsnyje „Bendrosios taisyklės“ nustatyta:

„1. Asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai[( )]. Tie teisės aktai taikomi remiantis šioje antraštinėje dalyje numatytomis nuostatomis.

<...>

3. Laikantis 12‑16 straipsnių nuostatų:

a) vienoje valstybėje narėje pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantiems asmenims taikomi tos valstybės teisės aktai;

<...>“.

6. Pagrindinio reglamento 13 straipsnio „Darbas dviejose ar daugiau valstybių narių“ 1 dalyje numatyta:

„Paprastai dviejose ar daugiau valstybių narių pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui taikomi:

a) valstybės narės, kurioje jis gyvena, teisės aktai, jeigu didelę laiko dalį jis dirba toje valstybėje narėje arba jeigu jis pagal darbo sutartį dirba kelioms įmonėms, arba keliais darbdaviais [keliems darbdaviams], kurių registruota buveinė arba veiklos vieta yra skirtingose valstybėse narėse, arba

b) valstybės narės, kurioje yra įmonės arba darbdavio registruota buveinė ar veiklos vieta, teisės aktai, jeigu jis didelę laiko dalį dirba ne toje valstybėje narėje, kurioje gyvena.“

B – Įgyvendinimo reglamentas

7. Įgyvendinimo reglamento 14 straipsnyje patikslinamas būtent pagrindinio reglamento 13 straipsnis. Jis suformuluotas taip:

„<...>

5. Taikant pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalį, asmuo, kuris „paprastai dirba pagal darbo sutartį dviejose ar daugiau valstybių narių“ visų pirma reiškia asmenį, kuris:

a) nenutraukdamas veiklos vienoje valstybėje narėje, tuo pačiu metu vykdo kitą atskirą veiklą vienoje ar daugiau valstybių narių, neatsižvelgiant į tos atskiros veiklos trukmę ir pobūdį;

b) nuolat pakaitomis vykdo kelių rūšių veiklą, išskyrus labai nedidelės apimties veiklą, dviejose ar daugiau valstybių narių, neatsižvelgiant į veiklos rūšies keitimo dažnumą ir reguliarumą.

<...>

8. Taikant pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 ir 2 dalis, darbas „paprastai pagal darbo sutartį arba savarankiškai“ vienoje valstybėje narėje reiškia, kad ten vykdoma kiekybiškai didelė visos pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbančio asmens veiklos dalis, tačiau tai neturi būti didžioji šios veiklos dalis.

<...>

10. Nustatydamos taikytinus teisės aktus pagal [8 dalį], atitinkamos įstaigos atsižvelgia į numanomą padėtį per artimiausius 12 kalendorinių mėnesių.

<...>“.

8. Pagal įgyvendinimo reglamento 16 straipsnį „Pagrindinio reglamento 13 straipsnio taikymo tvarka“:

„1. Dviejose ar daugiau valstybių narių vykdantis veiklą asmuo apie tai informuoja gyvenamosios vietos valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos paskirtą įstaigą.

2. Paskirta gyvenamosios vietos įstaiga nedelsdama nustato, kokie teisės aktai taikomi atitinkamam asmeniui, atsižvelgdama į pagrindinio reglamento 13 straipsnį ir į įgyvendinimo reglamento 14 straipsnį. Toks nustatymas iš pradžių yra laikinas. Ta įstaiga informuoja apie tokį laikiną nustatymą visų valstybių narių, kuriose vykdoma veikla, paskirtas įstaigas.

3. 2 dalyje numatytas laikinas taikomų teisės aktų nustatymas tampa galutiniu per du mėnesius nuo tada, kai atitinkamų valstybių narių kompetentingų valdžios institucijų paskirtos įstaigos apie tai informuojamos pagal 2 dalį, išskyrus atvejus, kai teisės aktai jau yra galutinai nustatyti <...>, arba bent viena iš atitinkamų įstaigų iki šio dviejų mėnesių laikotarpio pabaigos informuoja gyvenamosios vietos valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos paskirtą įstaigą apie tai, kad ji dar negali sutikti su nustatymu arba kad ji laikosi kitos nuomonės šiuo klausimu.

<...>

5 Valstybės narės, kurios teisės aktai nustatomi laikinai arba galutinai taikytinais, kompetentinga įstaiga nedelsdama informuoja atitinkamą asmenį.

<...>“.

II – Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai

9. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad B. Chain, Lenkijos pilietis, kurio gyvenamoji vieta yra Lenkijoje, buvo įdarbintas dailide per laikinojo įdarbinimo agentūrą Atlanco, įsteigtą Kipre, kur ši agentūra turi savo biurą ir tvarko savo klientų reikalus.

10. Pagal B. Chain ir Atlanco sudarytų dviejų darbo sutarčių, atitinkamai apimančių laikotarpį nuo 2010 m. gegužės 10 d. iki 2011 m. gegužės 4 d. ir nuo 2011 m. lapkričio 26 d. iki 2012 m. kovo 30 d., nuostatas B. Chain buvo įpareigotas įvairiose valstybėse atlikti darbus Atlanco klientų statybos aikštelėse. Vis dėlto dėl laikino darbo pobūdžio šiose sutartyse nebuvo numatytos nei darbo vietos valstybės, nei paeiliui atliekamų užduočių trukmė nuo darbo santykių pradžios.

11. Pagal šias dvi darbo sutartis B. Chain paeiliui atliko darbo užduotis įvairiose valstybėse narėse ir EEE valstybėse.

12. Iš tiesų pagal pirmąją darbo sutartį, pasirašytą 2010 m. balandžio 15 d., B. Chain paeiliui dirbo Prancūzijoje (nuo 2010 m. gegužės 10 d. iki 2010 m. liepos 23 d.), Norvegijoje (nuo 2010 m. rugpjūčio 16 d. iki 2010 m. lapkričio 20 d.) ir Belgijoje (nuo 2011 m. vasario 2 d. iki 2011 m. kovo 4 d.).

13. Vėliau B. Chain dirbo Rumunijoje (nuo 2011 m. lapkričio 26 d. iki 2012 m. sausio 2 d.), o po to – Norvegijoje (nuo 2012 m. sausio 3 d. iki 2012 m. kovo 30 d.)( ) pagal antrąją darbo sutartį, datuojamą 2011 m. lapkričio 26 d.

14. Ir B. Chain, ir Atlanco yra registruoti Nikosijos (Kipras) Tmima Koinonikon Asfaliseon (socialinio draudimo departamentas) atitinkamai kaip apdraustasis ir darbdavys.

15. Kompetentinga Kipro socialinės apsaugos institucija už darbo laikotarpius, išdirbtus pagal pirmąją darbo sutartį, išdavė B. Chain E101 formą, galiojusią iki A1 formos. Šis dokumentas patvirtino, kad visais minėtais laikotarpiais B. Chain buvo taikomi Kipro socialinės teisės aktai( ).

16. Tačiau nepaisant to, kad 2012 m. kovo 5 d. laiške socialinės apsaugos srityje kompetentinga Lenkijos institucija nurodė, kad B. Chain taikytini socialinės teisės aktai, atsižvelgiant į Rumunijoje ir Norvegijoje pagal antrąją darbo sutartį išdirbtus laikotarpius, yra Kipro teisės aktai, kompetentinga Kipro institucija neišdavė B. Chain A1 formos( ).

17. Tuomet B. Chain pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, prašydamas, kad jis įpareigotų Atlanco sumokėti su juo susijusias socialines įmokas už darbo laikotarpį nuo 2011 m. lapkričio 26 d. iki 2012 m. sausio 2 d. remiantis pagrindinio reglamento 11 straipsnio 3 dalies a punktu, laikant taikytinais darbo vietos valstybės narės teisės aktus.

18. Tačiau Atlanco mano, kad minėtoje nuostatoje įtvirtinta principinė taisyklė turi išimčių, viena iš kurių yra pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktas. Atlanco teigimu, pagal minėtą nuostatą ji pagrįstai mokėjo socialines įmokas, susijusias su ginčijamu laikotarpiu.

19. Šiomis aplinkybėmis Eparchiako Dikastirio Lefkosias nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„1) Ar [pagrindinio] reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkto ir [įgyvendinimo] reglamento <...> 14 straipsnio 5 dalies b punkto, pagal kuriuos „asmuo, kuris paprastai dirba pagal darbo sutartį dviejose ar daugiau valstybių narių“, taikymo sritį reikia aiškinti taip, kad ji apima ir situaciją, kai asmuo pagal darbo sutartį įdarbinamas tik pas vieną darbdavį, įsteigtą <...> valstybėje narėje, tam, kad dirbtų kitose dviejose valstybėse narėse[( )], nors:

a) antroji valstybė narė, kurioje asmuo turi dirbti, dar nenustatyta, ir prašymo išduoti Α1 formą pateikimo momentu taip pat negalima jos numatyti dėl ypatingo darbo pobūdžio, t. y. dėl to, kad darbuotojai laikinai trumpus laikotarpius dirba skirtingose <...> valstybėse narėse,

arba

b) dar negalima nustatyti darbo trukmės pirmoje ir (arba) antroje valstybėje narėje arba negalima jos numatyti dėl ypatingo darbo pobūdžio, t. y. dėl to, kad darbuotojai laikinai trumpus laikotarpius dirba skirtingose <...> valstybėse narėse?

2) Jeigu į 1 klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar tuomet įgyvendinimo reglamento <...> 14 straipsnio 5 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad, taikant [pagrindinio] reglamento <...> 13 straipsnio 1 dalies b punktą, formuluotė „asmuo, kuris paprastai dirba pagal darbo sutartį dviejose ar daugiau valstybių narių“ apima ir tokią situaciją, kai laikotarpiai, kuriais asmuo nedirba, būna tarp dviejų darbo skirtingose valstybėse narėse pagal tą pačią darbuotojo darbo sutartį laikotarpių?

3) Jeigu į 1 klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar tai, kad kompetentinga valstybė narė neišduoda A1 formos, reiškia, kad netaikomas [pagrindinio] reglamento <...> 13 straipsnio 1 dalies b punktas?

4) Ar įgyvendinimo reglamento <...> 16 straipsnio 5 dalį ir (arba) 20 straipsnio 1 dalį arba bet kurį kitą straipsnį reikia aiškinti taip, kad jais, remiantis gyvenamosios vietos valstybės narės laikinu sprendimu dėl taikytinos teisės, valstybei narei nustatoma pareiga išduoti A1 formą savo iniciatyva nereikalaujant, kad atitinkamas darbuotojas pateiktų papildomą prašymą kompetentingoje valstybėje narėje?“

III – Analizė

A – Pirminės pastabos

20. Prieš pradedant analizę iš pradžių reikia pateikti tris pastabas.

21. Pirma, darau išvadą, kad sudėtingų teisės problemų, kurias reikia išsamiai analizuoti, kelia tik pirmasis klausimas. Iš tiesų atsakymus į kitus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus galima pateikti remiantis teismų praktika ir byloje nagrinėjamu atveju taikytinais reglamentais.

22. Taigi analizuosiu tik pirmąjį klausimą, susijusį su teisės aktų, taikytinų pagrindinėje byloje nagrinėjamam atvejui ir šios bylos aplinkybėms, nustatymu.

23. Tiksliau nagrinėsiu, ar šiam atvejui taikomas pagrindinio reglamento 11 straipsnio 3 dalies a punktas, kuriame įtvirtinta principo lex loci laboris taisyklė, ar šio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktas kaip specialioji taisyklė, pagal kurią taikytina buveinės vietos teisė.

24. Be to, pažymiu, kad, kaip matyti iš bylos medžiagos, ginčijamu laikotarpiu B. Chain nedirbo samdomo darbo savo gyvenamosios vietos valstybėje narėje ir nebedirba kelioms įmonėms, turinčioms buveinę skirtingose valstybėse narėse. Taigi šioje byloje neįvykdytos pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo sąlygos.

25. Antra, norėčiau pažymėti, kad nuo to laiko, kai pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktas buvo priimtas pirmine redakcija, jis nebuvo iš esmės keičiamas, nors jo ekonominės ir socialinės aplinkybės labai pasikeitė.

26. Šiuo atžvilgiu pirmiausia pripažįstu, kad pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktas kildinamas iš 1964 m. kovo 10 d. Tarybos reglamento dėl Reglamento Nr. 3 13 straipsnio ir Reglamento Nr. 4 11 straipsnio pakeitimo (teisės aktai, taikytini komandiruotiems darbuotojams ir darbuotojams, paprastai dirbantiems keliose šalyse)( ).

27. Iš tiesų Reglamento Nr. 24/64 1 straipsniu iš dalies pakeistas Reglamento Nr. 3 dėl darbuotojų migrantų socialinės apsaugos ( ) 13 straipsnis, kuriame numatytos principą lex loci laboris įtvirtinančios taisyklės išimtys, papildant šį 13 straipsnį nauju c punktu.

28. Šiame naujame c punkte buvo nustatyta:

„Samdomiesiems arba jiems prilyginamiems darbuotojams, išskyrus numatytuosius b punkte [susiję su transporto sistemos ar laivybos darbuotojais], kurie paprastai vykdo veiklą keliose valstybėse narėse, taikomi valstybės, kurios teritorijoje yra jų gyvenamoji vieta, teisės aktai.

Jeigu jie negyvena nė vienoje iš valstybių narių, kurioje vykdo veiklą, jiems taikomi valstybės narės, kurios teritorijoje yra įsikūręs darbdavys ar darbdaviai arba šiuos darbuotojus įdarbinančios įmonės ar įmonių buveinė [( )]. <...>“

29. Paskesniais Reglamento Nr. 3 pakeitimais ir priimant šį reglamentą pakeitusius reglamentus( ) visų pirma buvo siekiama pritaikyti Reglamentą Nr. 3 prie pakitusių ekonominių ir socialinių aplinkybių ir įtraukti Teisingumo Teismo praktikoje patvirtintus sprendimus.

30. Šiuo atžvilgiu pažymiu, kad socialinės apsaugos sistemų koordinavimas buvo pradėtas tuo metu, kai darbo jėgos migracija buvo vidutinės trukmės (bent kelių metų trukmės)( ). Be to, „darbo pasiūla ir paklausa buvo kontroliuojama, taip pat ir socialiniu požiūriu, per neterminuotą darbo sutartį dėl viso darbo laiko“( ).

31. Šiuo postulatu vėliau buvo suabejota būtent 2004 m. išsiplėtus Sąjungai( ) ir atsiradus naujoms migracijos formoms( ) ir, manau, pagrindinėje byloje nagrinėjamas atvejis yra viena iš šių formų.

32. Tačiau pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies formuluotė iš esmės atitinka Reglamento Nr. 24/64 13 straipsnio c punkto formuluotę.

33. Iš tiesų primenu, kad 13 straipsnio 1 dalyje numatyta:

„Paprastai dviejose ar daugiau valstybių narių pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui taikomi:

a) valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktai, jeigu jis dirba iš dalies toje teritorijoje arba jeigu jis susijęs su keliomis įmonėmis ar keliais darbdaviais, kurių veiklos vieta yra įvairių valstybių narių teritorijoje;

b) valstybės narės, kurioje yra įmonės arba darbdavio registruota buveinė ar veiklos vieta, teisės aktai, jeigu jis didelę laiko dalį dirba ne toje valstybėje narėje, kurioje gyvena[( )].“

34. Šiomis aplinkybėmis manau, kad pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkto tekstas, kurį prašoma išaiškinti pagrindinėje byloje, atrodo pasenęs ir gali būti taikomas kontroversiškai arba netgi neteisingai( ).

35. Priešingai Europos Komisijos per posėdį palaikomai pozicijai, manau, kad esamų taisyklių pritaikymas prie naujų migracijos formų arba naujų taisyklių priėmimas yra tinkamas būdas norint palengvinti nuostatų, susijusių su taikytinų teisės aktų nustatymu, taikymą( ).

36. Be to, pripažįstu, kad Komisija 2007 m. gruodžio 6 d. komunikate( ) jau galėjo apsvarstyti poreikį pritaikyti pagrindinį reglamentą ir įgyvendinimo reglamentą prie naujų darbuotojų judumo formų.

37. Iš tiesų, Komisijos teigimu, nors šie reglamentai pasiteisino kaip veiksmingos priemonės užtikrinti darbuotojams migrantams, kurie naudojasi savo teise laisvai judėti Sąjungoje, kad jie nepatirtų jokių savo socialinės apsaugos nuostolių, „naujos judumo formos (trumpesni laikotarpiai, kintantis darbuotojo statusas, dažnas trumpalaikis judumas) gali apsunkinti [šių reglamentų] taikymą. Pavyzdžiui, dažnai trumpalaikių sutarčių pagrindu įvairiose valstybėse narėse dirbantis judus darbuotojas turi draustis skirtingose socialinės apsaugos sistemose <...>. Todėl dabar pats laikas nagrinėti, ar reikia parengti naujų priemonių, geriau ginančių judžius darbuotojus ir juos įdarbinančias įmones“( ).

38. Trečia, norėčiau pažymėti, jog Komisija rašytinėse pastabose tvirtino, kad šioje byloje buvo galima taikyti ir pagrindinio reglamento 12 straipsnio 1 dalį, susijusią su komandiravimu( ),ir šio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktą( ).

39. Tačiau per posėdį Komisija grįžo prie savo pozicijos ir, kaip visos į bylą įstojusios šalys, tvirtino, kad minėto reglamento 12 straipsnio 1 dalis negali būti taikoma tokiam atvejui kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, nes nėra tenkinamos šios nuostatos taikymo sąlygos

40. Iš pagrindinio reglamento 12 straipsnio 1 dalies teksto ir struktūros matyti, kad šios nuostatos tikslas yra reglamentuoti samdomųjų darbuotojų, kuriuos su valstybės narės teritorijoje esančia įmone sieja pastovūs darbo santykiai ir kuriuos įmonė, kuriai jie priklauso, apibrėžtam laikotarpiui komandiruoja į kitos valstybės narės teritoriją, prieš perkeliant šią įmonę, padėtį( ).

41. Taigi pagrindinio reglamento 12 straipsnio 1 dalis negali reglamentuoti tokio atvejo kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai samdomasis darbuotojas yra išsiunčiamas laikinojo įdarbinimo agentūros paeiliui į skirtingas valstybes, jeigu šis darbuotojas niekada nedirbo samdomojo darbo šios agentūros įsteigimo valstybės narės teritorijoje.

42. Tad svarbiausias pagrindinės bylos klausimas yra tas, kuri nuostata turi būti taikoma – ar pagrindinio reglamento 11 straipsnio 3 dalies a punktas, ar 13 straipsnio 1 dalies b punktas.

B – Dėl pirmojo klausimo, susijusio su pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimu

43. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia Teisingumo Teismo, ar pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktą ir įgyvendinimo reglamento 14 straipsnio 5 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad jie taikomi tokiu atveju, kai darbuotojas, valstybės narės gyventojas, kitoje valstybėje narėje įsteigto savo darbdavio vardu paeiliui atlieka trumpalaikes darbo užduotis dviejose valstybėse, nors darbo sutartyje nėra nustatyta nei pirmoji ir (arba) antroji darbo vietos valstybė, nei darbo trukmė, ir jų negalima numatyti prašymo išduoti A1 formą pateikimo momentu.

44. Ar šiomis aplinkybėmis tokį darbuotoją kaip B. Chain galima laikyti „paprastai dviejose ar daugiau valstybių narių pagal darbo sutartį dirbančiu asmeniu“, kaip tai suprantama pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkte?

45. Beveik visos įstojusios į bylą vyriausybės pataria neigiamai atsakyti į šį klausimą ir tvirtina, kad tokiam atvejui taikoma ne ši nuostata, o pagrindinio reglamento 11 straipsnio 3 dalies a punktas, kuriame, kaip jos primena, įtvirtinta bendroji taisyklė, pagal kurią taikytini teisės aktai yra lex loci laboris.

46. Manau, kad yra atvirkščiai ir į minėtą klausimą reikia atsakyti teigiamai.

47. Paaiškinęs priežastis, dėl kurių manau, kad toks darbuotojas kaip B. Chain gali būti laikomas „paprastai dviejose ar daugiau valstybių narių pagal darbo sutartį dirbančiu asmeniu“, įrodysiu, kad pagrindinėje byloje ypatingos aplinkybės, susijusios su tuo, kad tuo metu, kai buvo prašoma išduoti A1 formą, nebuvo nurodytos darbo vietos valstybės ir darbo šiose valstybėse trukmė, nekliudo taikyti pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkto.

48. Pirmiausia pripažįstu, kad pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkto tekste paprastai dviejose ar daugiau valstybių narių pagal darbo sutartį dirbamo darbo sąvoka neapibrėžta.

49. Primenu, kad pagal šią nuostatą asmeniui, kuris dirba pagal darbo sutartį paprastai dviejose ar daugiau valstybių narių, yra taikomi valstybės narės, kurioje yra jį įdarbinusios įmonės ar darbdavio buveinė ar nuolatinė gyvenamoji vieta, teisės aktai, jeigu asmuo didelės savo darbo dalies neatlieka gyvenamosios vietos valstybėje narėje.

50. Daugiau informacijos apie sąvoką „paprastai dviejose ar daugiau valstybių narių pagal darbo sutartį dirbantis asmuo“ pateikiama įgyvendinimo reglamente ir Europos Sąjungoje (ES), Europos ekonominėje erdvėje (EEE) ir Šveicarijoje taikytinų teisės aktų praktiniame vadove( ) (toliau – praktinis vadovas).

51. Iš tiesų pagal įgyvendinimo reglamento 14 straipsnio 5 dalį asmuo, kuris „paprastai dirba pagal darbo sutartį dviejose ar daugiau valstybių narių“, kaip tai suprantama pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje, visų pirma reiškia asmenį, kuris, „nenutraukdamas veiklos vienoje valstybėje narėje, tuo pačiu metu vykdo kitą atskirą veiklą vienoje ar daugiau valstybių narių, neatsižvelgiant į tos atskiros veiklos trukmę ir pobūdį“( ), arba asmenį, kuris „nuolat pakaitomis vykdo kelių rūšių veiklą, išskyrus labai nedidelės apimties veiklą, dviejose ar daugiau valstybių narių, neatsižvelgiant į veiklos rūšies keitimo dažnumą ir reguliarumą“( ).

52. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra aišku, kad pagrindinės bylos šalių sudarytose darbo sutartyse buvo numatyta B. Chain pareiga dirbti laikinus darbus Atlanco klientų statybų aikštelėse skirtingose valstybėse. Taip pat yra žinoma, kad pagal pirmąją darbo sutartį B. Chain keletą mėnesių skirtingose valstybėse dirbo dailide ir kad ginčijamu laikotarpiu B. Chain pagal antrąją darbo sutartį šiek tiek ilgiau nei mėnesį dirbo Rumunijoje, ir tada beveik tris mėnesius dirbo samdomąjį darbą Norvegijoje( ).

53. Atsižvelgiant į šias aplinkybes atrodo įrodyta, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas samdomasis darbas buvo atliekamas ne vienu metu( ), o paeiliui, vienas darbas po kito.

54. Pagal praktinį vadovą „pakaitinis darbas nėra atliekamas vienu metu kelių valstybių narių teritorijoje, nes jis reiškia paeiliui, viena po kitos skirtingose valstybėse narėse atliekamas darbo užduotis“( ).

55. Manau, pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkto taikymas paeiliui, viena po kitos atliekamoms darbo užduotims visų pirma yra pateisinamas atsižvelgiant į šios nuostatos tikslą „apimti visus įmanomus daugybinės veiklos, turinčios tarpvalstybinį elementą, atvejus ir veiklą, kuri, kaip įprasta, paprastai vykdoma kelių valstybių narių teritorijoje, atskirti nuo veiklos, kuri vykdoma tik išimtiniais atvejais ar laikinai“( ).

56. Iš to, kas nurodyta, darytina išvada, kad iš principo visas samdomasis darbas, kuris yra nagrinėjamas pagrindinėje byloje, atliekamas paeiliui ir įprastai( ), t. y., kaip įprasta, dažniau nei tik išimtiniais atvejais ar laikinai, dviejų ar daugiau valstybių teritorijoje gali būti reglamentuojamas pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkte, jeigu tik tai nėra labai nedidelės apimties darbas( ).

57. Mano nuomone, tokį sprendimą patvirtina pagrindinio reglamento II antraštinėje dalyje, kuri, primenu, vadinasi „Taikytinų teisės aktų nustatymas“, esančių straipsnių ir visų pirma šio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkto tikslo analizė.

58. Šiuo atžvilgiu darau išvadą, kad minėtos II antraštinės dalies nuostatas reikia aiškinti atsižvelgiant į SESV 48 straipsnį, kuriuo siekiama palengvinti darbuotojų migrantų laisvą judėjimą, kaip apibrėžta SESV 45 straipsnyje, ir visų pirma leidžiama manyti, kad jiems yra užtikrinamas socialinės apsaugos išmokų mokėjimas( ).

59. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra daug kartų pareiškęs, kad minėta II antraštine dalimi ir darbuotojų, darbdavių ir fondų interesais siekiama išvengti bet kokios nenaudingos išlaidų ir įsipareigojimų sutapties ir painiavos dėl kelių teisės aktų taikymo vienu metu ar pakaitomis( ) ir kad, be to, ji savaime gali kliudyti laisvam šių darbuotojų judėjimui Sąjungoje( ).

60. Taigi pagrindinio reglamento II antraštinės dalies nuostatomis, įskaitant šio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktą, siekiama užtikrinti laisvą darbuotojų migrantų judėjimą, o tai visų pirma suponuoja nuolatinį socialinės apsaugos užtikrinimą pagal vienintelius taikytinus socialinės teisės aktus( ). Iš tiesų, siekiant paprastos ir praktiškos sistemos, reikia vengti sudėtingos įmokų ir išmokų sutapties ir paskirstymo( ).

61. Manau, kaip taps aišku, kad minėti tikslai nebūtų pasiekti, jeigu pagrindinėje byloje nagrinėjamam atvejui būtų taikoma taisyklė lex loci laboris, todėl yra pateisinama taikyti pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktą.

62. Kaip nurodžiau pirmiau, Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė lex loci laboris kaip principinius taikytinus socialinės teisės aktus. Pažymiu, kad šį pasirinkimą visų pirma paaiškina tai, kad, rengiant Reglamentą Nr. 3, darbuotojų judumas iš esmės pasireiškė tik migravimu į kitą valstybę narę( ). Taigi sąsaja su darbo atlikimo vietos valstybe buvo grindžiama prielaida, kad toks sprendimas labiausiai apsaugo darbuotoją, nes jis visų pirma gali pretenduoti į tas pačias teises kaip ir nacionaliniai darbuotojai( ).

63. Nors pagrindiniame reglamente lex loci laboris pasirinkimas patvirtinamas kaip principiniai taikytini teisės aktai( ), šiame reglamente taip pat pripažįstama, kad nuo šios taisyklės galima nukrypti ypatingais atvejais, kai yra pateisinamas kitas siejamasis veiksnys( ).

64. Mano nuomone, tiesiog paprastai taikant pagrindinio reglamento 11 straipsnio 3 dalies a punkte numatytą principinę taisyklę tokiam ypatingam atvejui kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, darbuotojui, darbdaviui ir socialinės apsaugos institucijoms galėtų kilti administracinių sunkumų, dėl kurių būtų vėluojama pateikti medžiagą, susijusią su darbuotojais, ir taip kliudoma jiems laisvai judėti, užuot šių sunkumų išvengus( ).

65. Iš tiesų taikant lex loci laboris tokio darbuotojo kaip B. Chain atveju jam tektų taikyti Rumunijos teisės aktus dėl mėnesį trukusio darbo Rumunijoje, o tuomet, jau kitą dieną( ), Norvegijos teisės aktus už tris samdomojo darbo mėnesius Norvegijoje, nors šios dvi darbo užduotys buvo atliekamos pagal tą pačią darbo sutartį ir tos pačios laikinojo įdarbinimo agentūros vardu.

66. Galima įsivaizduoti, kokių sunkumų B. Chain, o ir Atlanco bei socialinės apsaugos institucijoms sukeltų dalyvavimo Rumunijos fonde pakeitimas dalyvavimu Norvegijos fonde per šiuos keturis darbo mėnesius.

67. Be to, norėčiau pažymėti, kad galimybė įgyti tam tikras teises kai kuriose valstybėse narėse priklauso nuo minimalaus įmokų mokėjimo laikotarpio, o pernelyg dažnas taikytinų teisės aktų keitimas galėtų turėti neigiamą poveikį ir darbuotojams migrantams( ).

68. Taigi išlaikius sąsajos su atitinkamos įmonės buveinės valstybe nare kriterijų pagal pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktą ši įmonė ne tik išvengtų darbuotojų dalyvavimo valstybės, į kurią jie yra siunčiami trumpalaikiams darbams atlikti, socialinės apsaugos sistemoje, bet ir darbuotojai būtų apsaugoti nuo visokeriopos rizikos, kad nutrūks jų socialinė apsauga.

69. Šiuo atžvilgiu, pirma, norėčiau pridurti, kad „[pagrindinio reglamento II] antraštinės dalies nuostatos skirtos ne tik apsaugoti nuo kelių nacionalinės teisės aktų sistemų taikymo vienu metu bei nuo dėl to galinčių iškilti sunkumų, bet ir užtikrinti, kad asmenys, kuriems taikomas [pagrindinis] reglamentas, neliktų be socialinės apsaugos dėl to, kad nėra jiems taikytinų įstatymų“( ).

70. Antra, norėčiau pažymėti, kad pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies tikslas yra skatinti laisvą paslaugų teikimą įmonių naudai, kurios tuo pasinaudoja išsiųsdamos darbuotojus į kitas valstybes nares, t. y. ne tas, kuriose jos įsteigtos( ). Tačiau taikant lex loci laboris tokiai įmonei kaip Atlanco, kurios tikslas yra paeiliui ir keletui mėnesių išsiųsti savo samdomuosius darbuotojus į kitas valstybes nei jos įsteigimo vietos valstybė, tampa sunkiau įgyvendinti paslaugų teikimo laisvę.

71. Mano nuomone, sąsaja su įmonės įsteigimo vietos valstybės narės teisės aktais tokiu konkrečiu atveju kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje yra pateisinama dėl darbuotojų, įmonių ir socialinės apsaugos institucijų bendrų interesų.

72. Tačiau iš pirmiau pateiktų svarstymų neaišku, ar pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktą galima taikyti tokiam atvejui kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, „jeigu“ darbo sutartyje nėra numatytos ir prašymo išduoti A1 formą pateikimo metu nėra žinomos nei skirtingos darbo vietos valstybės, nei darbo trukmė šiose valstybėse.

73. Šiuo atžvilgiu norėčiau pažymėti, kad pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkte nepatikslinta, ar jo taikymą lemia konkretus dviejų ar daugiau valstybių narių ir jose atliekamo darbo trukmės nustatymas prieš darbuotojui pradedant bet kokį darbą, o gal tokiu atveju kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje to, kad darbo sutartyje darbuotojui numatyta pareiga savo darbdavio vardu atlikti darbus įvairiose valstybėse, pakanka šios nuostatos taikymui.

74. Manau, kad teismų praktikoje, susijusioje su taikytinų teisės aktų nustatymu, kurį atlieka socialinės apsaugos srityje kompetentingos institucijos, pateikta tikslesnė informacija leidžia patvirtinti minėtos nuostatos taikymo galimybę pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju ir aplinkybėmis.

75. Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagal ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą A1 formą išduodanti institucija privalo tinkamai įvertinti faktines aplinkybes, susijusias su taikytinų socialinės apsaugos teisės aktų nustatymo taisyklių taikymu, ir taip užtikrinti šioje formoje nurodytos informacijos teisingumą( ).

76. Paprastai A1 forma gali būti išduodama iki prasidedant joje numatytam laikotarpiui arba jo pradžioje. Taigi dažniausiai reikšmingos faktinės aplinkybės tuo momentu yra vertinamos remiantis atitinkamo samdomojo darbuotojo numatoma darbine padėtimi. Todėl sutarties dokumentuose pateiktas darbo pobūdžio aprašymas praktiškai yra ypač svarbus atliekant šį vertinimą( ).

77. Norėčiau pridurti, kad pagal įgyvendinimo reglamento 14 straipsnio 10 dalį „nustatydamos taikytinus teisės aktus pagal [būtent pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytą veiklą] atitinkamos įstaigos atsižvelgia į numanomą padėtį per artimiausius 12 kalendorinių mėnesių“.

78. Iš to, kas nurodyta pirmiau, darytina išvada, kad socialinio draudimo srityje kompetentinga institucija turi patikrinti, ar taikytinų teisės aktų nustatymo dieną galima numatyti, kad keliose valstybėse narėse numatomi dirbti darbo laikotarpiai per artimiausius 12 kalendorinių mėnesių eis vienas po kito pakankamai reguliariai, ir tai visų pirma remiantis darbo pobūdžiu, kuris matyti iš sutarties dokumentų( ).

79. Teisingumo Teismas taip pat yra laikęsis nuomonės, kad, „vertindama faktines aplinkybes, kad galėtų nustatyti taikytinus socialinės apsaugos teisės aktus ir išduoti [A1 formą], atitinkama institucija gali atsižvelgti ne tik į sutarties dokumentų tekstą, bet ir į kitą informaciją, pavyzdžiui, kaip anksčiau praktikoje būdavo įgyvendinamos tam tikro darbdavio ir darbuotojo sudarytos darbo sutartys, šių sutarčių sudarymo aplinkybes arba, kalbant plačiau, atitinkamos įmonės veiklos ypatybes ir jos vykdymo sąlygas, jeigu remiantis tokia informacija galima išsiaiškinti tikrąjį darbo pobūdį“( ).

80. Daugumos įstojusių į bylą vyriausybių teigimu, socialinės apsaugos srityje kompetentinga institucija negali teisingai įvertinti faktinių aplinkybių tokiu atveju, kuris nagrinėjamas pagrindinėje byloje, jeigu ji neturi informacijos, susijusios su darbo vietos valstybėmis ir darbuotojo darbo šiose valstybėse trukme.

81. Tačiau manau, jog nepaisant to, kad nėra informacijos apie numatyto darbo atlikimo vietas ir jo atlikimo trukmę, kita socialinės apsaugos srityje kompetentingos institucijos informacija, turima tuo metu, kai yra nustatomi taikytini teisės aktai, šioje byloje leistų išanalizuoti numatomą samdomojo darbuotojo padėtį ir įrodyti, kad šis darbuotojas paprastai atlieka samdomąjį darbą dviejose ar daugiau valstybių.

82. Iš tiesų, kaip teisingai savo rašytinėse pastabose konstatuoja Komisija, iš pirmosios darbo sutarties galima spręsti, kad B. Chain paeiliui įvairiose valstybėse dirba dailidės darbą ir šis darbas trunka keletą mėnesių.

83. Be to, manau, abiejų darbo sutarčių nuostatos rodo samdomojo darbo tikimybę dviejose ar daugiau valstybių. Iš tiesų primenu, jog sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad pagal B. Chain ir Atlanco sudarytų darbo sutarčių nuostatas B. Chain buvo įpareigotas atlikti darbus Atlanco klientų statybų aikštelėse įvairiose valstybėse narėse.

84. Net ir pats tokios laikinojo įdarbinimo agentūros kaip Atlanco veiklos pobūdis, kai ji siunčia samdomuosius darbuotojus į skirtingas valstybes, kuriose yra jos klientai, kad šie darbuotojai atliktų trumpalaikius darbus, rodo, jog buvo galima numatyti, kad B. Chain skirtingose valstybėse atliks skirtingas darbo užduotis.

85. Be to, manau, kad dėl laikinojo įdarbinimo agentūros veiklos pobūdžio darbdavys negali labai anksti žinoti, į kurias valstybes jis siųs savo samdomuosius darbuotojus ir kiek laiko reikės dirbti šiose valstybėse.

86. Iš to darytina išvada, kad pagrindinėje byloje socialinės apsaugos srityje kompetentinga institucija galėtų remtis tam tikrais požymiais, nurodančiais tikrąjį nagrinėjamo darbo pobūdį, kad nustatytų taikytinus socialinės teisės aktus.

87. Taigi manau, jog ši institucija turėjo pakankamai informacijos laikytis nuomonės, kad B. Chain padėtis gali patekti į pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sritį.

88. Be to, kaip ir Komisija, norėčiau pabrėžti, kad pagrindiniu reglamentu nustatytos įstatymų kolizijos sistemos taikymas priklauso tik nuo suinteresuotojo darbuotojo objektyvios padėties( ).

89. Tačiau iš bylos medžiagos matyti, kad, atsižvelgiant į tikrąją B. Chain padėtį, manau, jis galėjo būti laikomas „paprastai dviejose ar daugiau valstybių narių pagal darbo sutartį dirbančiu asmeniu“, jeigu pagal antrąją darbo sutartį jis paeiliui atliko dvi trumpalaikes darbo užduotis Atlanco dviejose skirtingose valstybėse.

90. Atsižvelgdamas į pateiktus svarstymus manau, kad pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkte gali būti reglamentuojamas toks atvejis, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, jeigu darbo sutartyje nėra numatyta ir prašymo išduoti A1 formą pateikimo momentu nėra žinoma nei skirtingos darbo vietos valstybės narės, nei darbo šiose valstybėse trukmė.

91. Prieš padarydamas išvadą norėčiau atliepti daugelio įstojusių į bylą vyriausybių nuogąstavimus, kad, pritaikius pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktą tokiam atvejui ir aplinkybėms kaip pagrindinėje byloje, galėtų būti išprovokuoti sukčiavimo atvejai. Pavyzdžiui, Airijos vyriausybė pabrėžia, kad tokiomis aplinkybėmis kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje darbdavys, kuris negali pateikti informacijos apie savo samdomų darbuotojų darbo vietą ir trukmę, galėtų pasirinkti taikytinus teisės aktus, įsisteigdamas valstybėje, kur yra ypač mažas socialinių įmokų tarifas.

92. Mano nuomone, nors sukčiavimo rizika yra, vis dėlto pagal įgyvendinimo reglamento 16 straipsnyje numatytą pagrindinio reglamento 13 straipsnio taikymo procedūrą nustatomos garantijos, skirtos išvengti tokio apgaulingo 13 straipsnio taikymo, su sąlyga, kad šios procedūros laikysis visi susiję dalyviai.

93. Kiek tai susiję su minėta procedūra, įgyvendinimo reglamento 16 straipsnio 2 dalyje iš esmės numatyta, kad taikytinus teisės aktus pirmiausia preliminariai nustato atitinkamo darbuotojo gyvenamosios vietos valstybės narės institucija. Tuomet ta pati institucija informuoja apie šį preliminarųjį nustatymą kiekvienos valstybės narės, kur yra atliekamas darbas ir kur yra darbdavio buveinė ar veiklos vieta, paskirtas institucijas( ).

94. Taikytinų teisės aktų preliminarusis nustatymas tampa galutiniu per du mėnesius nuo pranešimo apie jį kitų valstybių narių paskirtajai institucijai, nebent pasibaigus šiam dviejų mėnesių laikotarpiui bent viena iš atitinkamų institucijų gyvenamosios vietos valstybės narės paskirtajai institucijai praneša, kad dar negali sutikti su nustatymu ar kad šiuo atžvilgiu laikosi kitokios nuomonės( ). Pastaruoju atveju institucijos turi ieškoti sutarimo laikydamosi dialogui ir taikinimui būdingos tvarkos( ).

95. Taigi faktines aplinkybes siekiant nustatyti taikytinus teisės aktus, kai samdomasis darbas atliekamas dviejose ar daugiau valstybių narių, vertina bent dvi skirtingos institucijos, ir tai a priori garantuoja, kad faktinės aplinkybės ir taigi taikytini teisės aktai bus įvertinti teisingai. Juo labiau, kad įstaigos ir asmenys, kuriems taikomas pagrindinis reglamentas, privalo abipusiškai keistis informacija ir bendradarbiauti, kad būtų užtikrintas teisingas šio reglamento įgyvendinimas( ).

96. Pagrindinėje byloje iš bylos medžiagos matyti, kad prieš pat pirmąją B. Chain darbo užduotį Rumunijoje Atlanco pradėjo pagrindinio reglamento 13 straipsnio taikymo procedūrą, pateikdama prašymą Lenkijos socialinės apsaugos institucijoms preliminariai nustatyti taikytinus teisės aktus.

97. Taigi kompetentinga Lenkijos institucija 2012 m. kovo 5 d. sprendimu( ) nustatė Kipro teisės aktus kaip preliminariai taikytinus ir pranešė apie šį preliminarų nustatymą kompetentingai Kipro institucijai.

98. Per posėdį Kipro vyriausybė nurodė, kad nors kompetentinga Kipro institucija nesutiko su minėtu preliminariuoju nustatymu, ji nepranešė kompetentingai Lenkijos institucijai apie savo skirtingą nuomonę.

99. Kadangi kompetentinga Kipro institucija neginčijo taikytinų teisės aktų nustatymo, pagrindinėje byloje nagrinėjamam atvejui tapo galutinai taikytini Kipro teisės aktai. Taigi jeigu būtų buvęs pateiktas atitinkamų asmenų prašymas išduoti A1 formą, ši Kipro institucija būtų privalėjusi ją išduoti( ).

100. Norėčiau pridurti, jog iš teismo praktikos darytina išvada, kad institucija, kuri jau išdavė A1 formą, turi iš naujo išnagrinėti šio išdavimo pagrįstumą ir prireikus pažymą panaikinti, jeigu kompetentinga valstybės narės, kurioje darbuotojas atlieka darbą, institucija pareiškia abejonių dėl faktinių aplinkybių, kuriomis remiantis ši pažyma išduota, teisingumo ir (arba) dėl to, ar buvo laikytasi pagrindinio reglamento II antraštinės dalies reikalavimų( ).

101. Iš to darytina išvada, kad yra kontrolės procedūros, leidžiančios išvengti pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punkto apgaulingo taikymo.

102. Atsižvelgdamas į visas nurodytas aplinkybes laikausi nuomonės, kad pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalies b punktą ir įgyvendinimo reglamento 14 straipsnio 5 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad jie taikomi tokiam atvejui kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai samdomasis darbuotojas, gyvenantis valstybėje narėje, kitoje valstybėje narėje įsteigto darbdavio vardu pagal tą pačią darbo sutartį paeiliui atlieka trumpalaikes darbo užduotis dviejose kitose valstybėse, nors nei antroji darbo vietos valstybė, nei darbo trukmė pirmojoje ir (arba) antrojoje valstybėje nėra nustatyta darbo sutartyje ir jų negalima numatyti tuo metu, kai yra prašoma išduoti A1 formą.

IV – Išvada

103. Atsižvelgdamas į visus pateiktus svarstymus siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti Eparchiako Dikastirio Lefkosias:

2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo, iš dalies pakeisto 2010 m. gruodžio 9 d. Komisijos reglamentu (ES) Nr. 1244/2010, 13 straipsnio 1 dalies b punktą ir 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 987/2009, nustatančio Reglamento Nr. 883/2004 įgyvendinimo tvarką, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1244/2010, 14 straipsnio 5 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad jie taikomi tokiam atvejui kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai samdomasis darbuotojas, gyvenantis valstybėje narėje, kitoje valstybėje narėje įsteigto darbdavio vardu pagal tą pačią darbo sutartį paeiliui atlieka trumpalaikes darbo užduotis dviejose kitose valstybėse, nors nei antroji darbo vietos valstybė, nei darbo trukmė pirmojoje ir (arba) antrojoje valstybėje nėra nustatyta darbo sutartyje ir jų negalima numatyti tuo metu, kai yra prašoma išduoti A1 formą.