Sujungtos bylos C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P iki C‑208/02 P ir C‑213/02 P

Dansk Rørindustri ir kt.

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Apeliacinis skundas – Konkurencija – Šiluminiai vamzdžiai (izoliuoti vamzdžiai) – EB sutarties 85 straipsnio 1 dalis (dabar – EB 81 straipsnio 1 dalis) – Kartelis – Boikotas – Baudos – Baudų nustatymo metodo gairės – Negaliojimas atgal – Teisėti lūkesčiai – Teisėtumas – Pranešimas dėl bendradarbiavimo – Pareiga motyvuoti“

Generalinio advokato A. Tizzano išvada, pateikta 2004 m. liepos 8 d. I‑0000

2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas I‑0000

Sprendimo santrauka

1. Procesas — Tyrimo priemonės — Liudytojų apklausa — Pirmosios instancijos teismo diskrecija — Bendrojo Bendrijos teisės į sąžiningą procesą principo poveikis

(Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 68 straipsnio 1 dalis)

2. Procesas — Ieškinys — Formos reikalavimai — Trumpas nurodytų ieškinio pagrindų išdėstymas — Ieškinyje nenurodyti teisiniai pagrindai — Nuoroda į priede pateikiamus duomenis — Nepriimtinumas

(Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktas)

3. Konkurencija — Bendrijos taisyklės — Įmonė — Sąvoka

(EB sutarties 85 ir 86 straipsniai (dabar – EB 81 ir 82 straipsniai))

4. Konkurencija — Bendrijos taisyklės — Įmonės padarytas pažeidimas — Inkriminavimas kitai įmonei, atsižvelgiant į ekonominius ir teisinius jas siejančius santykius — Sąlygos — Paprasčiausios kapitalo kontrolės nepakankamumas

(EB sutarties 85 straipsnio 1 dalis (dabar – EB 81 straipsnio 1 dalis))

5. Konkurencija — Karteliai — Įmonės dalyvavimas antikonkurencinėje iniciatyvoje —Nebylaus pritarimo, įmonei atvirai neatsiribojus arba nepranešus kompetentingoms institucijoms, pakankamumas pripažinti jos atsakomybę

(EB sutarties 85 straipsnio 1 dalis (dabar – EB 81 straipsnio 1 dalis))

6. Konkurencija — Karteliai — Grėsmė konkurencijai — Vertinimo kriterijai — Antikonkurencinis tikslas — Pakankamas konstatavimas

(EB sutarties 85 straipsnio 1 dalis (dabar – EB 81 straipsnio 1 dalis))

7. Apeliacinis skundas — Pagrindai — Pagrindas, pirmą kartą pateiktas nagrinėjant apeliacinį skundą — Nepriimtinumas

(EB Teisingumo Teismo statuto 51 straipsnis)

8. Konkurencija — Bendrijos taisyklės — Pažeidimai — Baudos — Nustatymas — Kriterijai — Bendro baudų lygio padidinimas — Priimtinumas — Sąlygos

(EB sutarties 85 straipsnio 1 dalis ir 86 straipsnis (dabar – EB 81 straipsnio 1 dalis ir 82 straipsnis), Tarybos reglamentas Nr. 17)

9. Bendrijos teisė — Principai — Teisėtų lūkesčių apsauga — Ribos — Persekiojimas už konkurencijos taisyklių pažeidimą — Baudų dydžio nustatymas — Baudų apskaičiavimo metodas — Institucijų diskrecija — Pranešimo dėl bendradarbiavimo įtakos nebuvimas

(Komisijos pranešimas 96/C 207/04)

10. Konkurencija — Baudos — Dydis — Nustatymas — Kriterijai — Pažeidimų sunkumas — Lengvinančios aplinkybės — Komisijos pareiga laikytis savo ankstesnės sprendimų praktikos — Nebuvimas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

11. Bendrijos teisė — Bendrieji teisės principai — Baudžiamųjų nuostatų negaliojimas atgal — Taikymo sritis — Už konkurencijos taisyklių pažeidimą skiriamos baudos — Įtraukimas — Galimas pažeidimas dėl baudų nustatymo metodo gairių taikymo iki jų įsigaliojimo padarytiems pažeidimams — Gairėmis įvestų pakeitimų numatymas — Pažeidimo nebuvimas

(Europos žmogaus teisių konvencijos 7 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

12. Institucijų aktai — Baudų už konkurencijos taisyklių pažeidimus nustatymo metodo gairės — Visuotinai taikomas aktas — Pasekmės

(Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

13. Konkurencija — Baudos — Dydis — Nustatymas — Kriterijai — Suinteresuotosios įmonės bendra apyvarta — Prekių, esančių pažeidimo objektu, apyvarta — Atitinkamas atsižvelgimas — Ribos

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

14. Apeliacinis skundas — Teisingumo Teismo kompetencija — Klausimo apie Pirmosios instancijos teismo atliktą įmonėms skirtų baudų įvertinimą iškėlimas dėl teisingumo priežasčių — Netaikymas — Kontrolė, apsiribojanti patikrinimu, ar Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė į esminius pažeidimo sunkumo vertinimo veiksnius ir į visus dėl nustatytos baudos neteisėtumo pateiktus argumentus

(EB sutarties 85 straipsnis (dabar – 81 straipsnis); EB Teisingumo Teismo statuto 51 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)

15. Konkurencija — Baudų nustatymo metodo gairės — Apskaičiavimo metodas, atsižvelgiant į įvairius lankstumo veiksnius anksčiau privilegijuotos įmonės apyvartos nenaudai — Suderinamumas su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)

16. Konkurencija — Baudos — Dydis — Nustatymas — Maksimalus dydis — Apskaičiavimas — Skirtumas tarp galutinio ir tarpinio baudos dydžio — Pasekmės

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

17. Konkurencija — Baudos — Dydis — Nustatymas — Kriterijai — Atitinkamos įmonės finansinė padėtis — Atsižvelgimas — Pareiga — Nebuvimas

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)

18. Konkurencija — Baudos — Dydis — Nustatymas — Kriterijai — Baudos sumažinimas dėl apkaltintos įmonės bendradarbiavimo — Sąlygos — Komisijos diskrecija

(Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 96/C 207/04 D skyriaus 1 ir 2 punktai)

19. Konkurencija — Administracinė procedūra — Teisės į gynybą paisymas — Pranešimas apie kaltinimus — Būtinas turinys — Nuoroda į numatomos taikyti baudos apskaičiavimo kriterijus — Išankstiniai duomenys — Pareigos nurodyti galimą baudų dydžio politikos pokytį nebuvimas

(Tarybos reglamentas Nr. 17)

20. Apeliacinis skundas — Pagrindai — Nepakankamas motyvavimas — Teisingumo Teismo kompetencija — Atsižvelgimas į faktines aplinkybes, kuriomis rėmėsi Pirmosios instancijos teismas — Įtraukimas

(EB sutarties 190 straipsnis (dabar – EB 253 straipsnis))

21. Institucijų aktai — Motyvavimas — Pareiga — Apimtis — Sprendimai — Motyvavimo stokos pašalinimas per teisminį procesą — Nepriimtinumas

(EB sutarties 190 straipsnis (dabar – EB 253 straipsnis))

1. Net jei ieškinyje pateiktame prašyme apklausti liudytojus tiksliai nurodomi faktai, dėl kurių liudytojas ar liudytojai turėtų būti apklausti, ir priežastys, dėl kurių tai turėtų būti padaryta, Pirmosios instancijos teismas pats įvertina prašymo svarbą atsižvelgdamas į bylos dalyką ir būtinybę apklausti nurodytus liudytojus.

Pirmosios instancijos teismo turimų vertinimo įgaliojimų šiuo klausimu negalima paneigti, remiantis bendruoju Bendrijos teisės principu, kylančiu iš Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnio 1 dalies, pagal kurį kiekvienas asmuo turi teisę į sąžiningą procesą, ypač šio straipsnio 3 dalies d punkte įtvirtintu principu, pagal kurį kiekvienas kaltinamasis turi teisę į tai, kad gynybos liudytojai būtų iškviesti ir apklausti tomis pačiomis sąlygomis, kokios taikomos kaltinimo liudytojams, ir kuris yra specialus teisės į sąžiningą procesą aspektas.

Pastaroji nuostata nesuteikia kaltinamajam absoliučios teisės reikalauti, kad liudytojai būtų iškviesti į teismą ir kad iš esmės nacionalinis teismas turi priimti sprendimą dėl liudytojo iškvietimo būtinybės ar prasmingumo.

Taigi minėta 6 straipsnio 3 dalis nereikalauja iškviesti kiekvieno liudytojo, o garantuoja visišką procesinį lygiateisiškumą, užtikrinantį, kad ginčijamas procesas, vertinamas kaip visuma, suteiktų kaltinamajam tinkamą ir pakankamą galimybę ginčyti jam pateiktus įtarimus.

(žr. 68–71 punktus)

2. Iš Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto išplaukia, jog teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ieškinys, turėtų būti bent trumpai išdėstytos pačiame ieškinyje ir dėl to nepakanka jame pateikti tik nuorodą į ieškinio priede išdėstytas tokio pobūdžio aplinkybes.

Be to, Pirmosios instancijos teismas neprivalo, remdamasis ieškinio priedais, nustatyti pagrindus, kuriuos būtų galima laikyti pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją.

(žr. 94, 97, 100 punktus)

3. Konkurencijos teisės kontekste įmonės sąvoka apima bet kokį ekonominę veiklą vykdantį vienetą, nepaisant jo teisinio statuso ar finansavimo būdų. Įmonės sąvoka nereikalauja, kad atitinkamas ekonominis vienetas turėtų teisinį subjektiškumą.

(žr. 112–113 punktus)

4. Vienos įmonės antikonkurencinis elgesys gali būti inkriminuojamas kitai įmonei, jeigu pirmoji įmonė negali savarankiškai nuspręsti dėl savo elgesio rinkoje ir visų pirma dėl ekonominių ir teisinių jas siejančių santykių iš esmės turi vykdyti antrosios įmonės nurodymus.

Šiuo atžvilgiu vien aplinkybė, jog dviejų skirtingų bendrovių kapitalas priklauso vienam asmeniui ar vienai šeimai, nėra pakankamas įrodymas, kad šios dvi bendrovės sudaro vieną ekonominį vienetą, o tai pagal Bendrijos konkurencijos teisę lemia, kad vienos jų veiksmai gali būti inkriminuojami kitai ir kad viena jų gali būti įpareigojama sumokėti baudą už kitą.

(žr. 117–118 punktus)

5. Jei Komisija įrodo, kad įmonė dalyvavo susitikimuose, per kuriuos buvo sudaryti antikonkurencinio pobūdžio susitarimai, ir viešai jiems neprieštaravo, tai galima laikyti pakankamu minėtos įmonės dalyvavimo kartelyje įrodymu. Jei dalyvavimas tokiuose susitikimuose įrodytas, ši įmonė turi pateikti duomenis, galinčius įrodyti, kad ji juose dalyvavo neturėdama antikonkurencinių ketinimų, bei patvirtinti, kad ji nurodė savo konkurentams, jog dalyvauja šiuose susitikimuose, turėdama kitokių tikslų nei jie.

Šiuo atžvilgiu nebylus pritarimas neteisėtai iniciatyvai, viešai neatsiribojant nuo jos turinio arba nepranešant apie ją administracinėms institucijoms, sudaro palankias sąlygas tęsti pažeidimą ir neleidžia jo atskleisti. Toks bendrininkavimas yra pasyvus dalyvavimas pažeidime ir todėl gali pagrįsti įmonės atsakomybę vieningo susitarimo atveju.

Be to, aplinkybė, kad įmonė neįgyvendina susitikimo, turėjusio antikonkurencinį tikslą, sprendimų, negali pašalinti jos atsakomybės už dalyvavimą kartelyje, jei ji viešai neatsiribojo nuo jo turinio.

(žr. 142–144 punktus)

6. Sutarties 85 straipsnio 1 dalies (dabar – 81 straipsnio 1 dalis) taikymui pakanka, kad susitarimo tikslas būtų konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas, nepaisant jo faktinio poveikio. Todėl susitarimų, pasiektų per konkuruojančių įmonių susitikimus, atveju ši nuostata pažeidžiama, jei susitikimais siekiama tokio tikslo ir jie skirti dirbtinai organizuoti rinką. Tokiu atveju konkrečios įmonės atsakomybė dėl pažeidimo įrodyta tinkamai, jei ji dalyvavo tokiuose susitikimuose, žinodama apie jų tikslus, net jei vėliau neįgyvendino vienos ar kitos per šiuos susitikimus sutartų priemonių.

Aplinkybė, kad kartelyje dalyvavo dominuojančios arba ypač galingos įmonės, galinčios imtis atsakomųjų priemonių prieš kitus daug silpnesnius dalyvius, jei šie būtų viešai atsiriboję nuo antikonkurencinių tikslų turinčių susitikimų turinio, įmonės dalyvavimo šiuose susitikimuose reguliarumas bei sutartų priemonių įgyvendinimo laipsnis turi įtakos ne pačiai įmonės atsakomybei, o šios atsakomybės apimčiai ir kartu sankcijos dydžiui.

(žr. 145, 150 punktus)

7. Leidimas šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti teisinį pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Pirmosios instancijos teisme, reikštų suteikti jai leidimą pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnę bylą nei buvo nagrinėjęs Pirmosios instancijos teismas. Apeliacinio proceso metu Teisingumo Teismo kompetencija apsiriboja Pirmosios instancijos teismui pateiktų teisinių pagrindų vertinimo nagrinėjimu.

(žr. 165 punktą)

8. Aplinkybė, jog Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai Reglamento Nr. 17 nustatytose ribose padidinti baudų lygį, jei to reikia Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti; veiksmingas Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymas veikiau reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių.

EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies ir 86 straipsnio (dabar – EB 81 straipsnio 1 dalis ir 82 straipsnis) Komisijai pavesta priežiūros funkcija apima ne tik pareigą nustatyti atskirus pažeidimus ir skirti už juos sankcijas, bet ir užduotį vykdyti bendrą politiką, siekiant taikyti konkurencijos srityje Sutartyje įtvirtintus principus ir atitinkamai reguliuoti įmonių elgesį.

(žr. 169–170, 227 punktus)

9. Ūkio subjektai negali teisėtai tikėtis, kad susiklosčiusi situacija, kuri Komisijai naudojantis savo diskrecija gali būti keičiama, nepasikeis. Šis principas aiškiai taikomas konkurencijos politikoje, pasižyminčioje didele Komisijos diskrecija visų pirma nustatant baudas.

Taigi įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, kurios metu gali būti paskirtos baudos, negali turėti teisėtų lūkesčių, kad Komisija neviršys anksčiau skirtų baudų lygio. Iš to išplaukia, kad teisėti lūkesčiai taip pat negali būti grindžiami tam tikru baudų apskaičiavimo metodu.

Be to, teisėti lūkesčiai, kuriuos ūkio subjektai gali turėti remdamiesi pranešimu dėl bendradarbiavimo, apsiriboja garantija, kad bus galima pasinaudoti baudos sumažinimu tam tikru procentu, bet jie neapima baudų apskaičiavimo metodo, o juo labiau – tam tikro baudos dydžio, kurį galima apskaičiuoti tuo momentu, kai ūkio subjektas nusprendžia įgyvendinti savo ketinimą bendradarbiauti su Komisija.

(žr. 171–173, 187–188, 228 punktus)

10. Apskaičiuojant už konkurencijos taisyklių pažeidimą skirtinas baudas, vien iš to, kad Komisija ankstesniuose sprendimuose už tam tikrą elgesį baudą sumažindavo tam tikra dalimi, negalima daryti išvados, kad vėlesnėje administracinėje procedūroje Komisija, vertindama panašų elgesį, privalo atitinkamai sumažinti baudą.

(žr. 192 punktą)

11. Europos žmogaus teisių konvencijos 7 straipsnyje, kaip pagrindinė teisė, įtvirtintas baudžiamųjų įstatymų negaliojimo atgal principas yra bendrasis Bendrijos teisės principas, kurio turi būti laikomasi skiriant baudas už konkurencijos taisyklių pažeidimą ir kuris reikalauja, kad skirtos sankcijos atitiktų tas, kurios buvo numatytos pažeidimo padarymo metu.

Sąvoka „teisė“ 7 straipsnio 1 dalies prasme (Europos žmogaus teisių konvencijos versijoje prancūzų kalba šioje nuostatoje vartojamas žodis „droit“, t. y. „teisė“) atitinka kitose minėtos konvencijos nuostatose vartojamą sąvoką „įstatymas“ (pranc. – „loi“) ir apima tiek įstatymus, tiek teismų praktiką. Nors ši nuostata, kuri visų pirma įtvirtina baudžiamųjų veikų ir bausmių apibrėžtumo principą (nullum crimen, nulla poena sine lege), negali būti aiškinama taip, kad ji draudžia baudžiamosios atsakomybės aiškinimo raidą, ji gali uždrausti atgaline data taikyti pažeidimą įtvirtinančios normos naują aiškinimą. Tokia situacija pirmiausia susiklosto tuomet, kai kalbama apie teismų aiškinimą, kurio rezultato nebuvo galima protingai numatyti pažeidimo padarymo metu, visų pirma atsižvelgiant į tuo metu teismų praktikoje dėl nagrinėjamos teisės nuostatos pateikiamą išaiškinimą.

Iš šios teismo praktikos dėl naujų teismų praktikos tendencijų matyti, kad bausmių politikos pokytis, nagrinėjamu atveju – bendros Komisijos konkurencijos politikos baudų srityje, ypač jei jis įvyksta priėmus tokias elgesio taisykles, kokios yra Komisijos priimtos Baudų nustatymo metodo gairės, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, gali turėti poveikį negaliojimo atgal principo požiūriu. Tokios elgesio taisyklės, visų pirma atsižvelgiant į jų teisinį poveikį ir bendrą pobūdį, iš esmės patenka į „teisės“ sąvoką Konvencijos 7 straipsnio 1 dalies prasme.

Nagrinėjant, ar buvo paisoma negaliojimo atgal principo, turi būti patikrinta, ar aptariamą pasikeitimą buvo galima protingai numatyti atitinkamo pažeidimo padarymo metu. „Numatymo“ sąvoka didele dalimi priklauso nuo nagrinėjamos nuostatos teksto, nuo ja reglamentuojamos srities bei nuo adresatų skaičiaus ir požymių. Galimybė prognozuoti įstatymą neprieštarauja tam, kad suinteresuotasis asmuo būtų priverstas pasinaudoti specialisto patarimais, siekdamas susiklosčiusiomis aplinkybėmis tinkamai įvertinti pasekmes, kurių gali atsirasti dėl tam tikro akto. Tai visų pirma pasakytina apie profesinę veiklą vykdančius asmenis, įpratusius savo profesijoje elgtis labai apdairiai. Todėl iš jų galima tikėtis, kad jie ypač rūpestingai vertina savo veiklos riziką.

Kadangi veiksmingas Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymas reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie Bendrijos konkurencijos politikos poreikių Reglamento Nr. 17 nustatytose ribose, taigi ir to, kad ji galėtų pakelti baudų lygį, palyginti su anksčiau taikytomis baudomis, ne tik jį pakeldama, taikant baudas individualiais sprendimais, bet ir padidindama baudas, konkretiems atvejams taikant tokias visuotinai taikomas elgesio taisykles kaip gairės, iš to išplaukia, kad šias gaires, ir ypač jose nustatytą naują baudų apskaičiavimo metodą, kiek jis galėjo sugriežtinti situaciją pakeldamas baudų lygį, įmonės galėjo pakankamai aiškiai numatyti pažeidimų padarymo momentu prieš priimant gaires.

(žr. 202, 216–219, 222–224, 227–231 punktus)

12. Priimdama elgesio taisykles, kuriomis siekiama išorinio poveikio, kaip yra gairių atveju, skirtų ūkio subjektams, ir pranešdama jas viešai paskelbiant, kad nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems skirtos šios normos, atitinkama institucija apribojo savo diskreciją, tad dabar negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju jai gali būti paskirta sankcija už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos, pažeidimą. Todėl negalima atmesti galimybės, kad tam tikromis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į jų turinį tokios visuotinai taikomos elgesio taisyklės gali turėti teisinį poveikį.

Šiuo atžvilgiu Komisijos priimtomis Baudų nustatymo metodo gairėmis, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, nors jos nesudaro sprendimo, kuriuo ūkio subjektui skiriama bauda, pagrįsta Reglamento Nr. 17 3 straipsnio ir 15 straipsnio 2 dalimi, teisinio pagrindo, įtvirtinamas bendras ir abstraktus tvarkos, kurią Komisija nusistatė šiuo sprendimu paskirtoms baudoms apskaičiuoti, reglamentavimas, todėl įmonėms suteikiamas teisinis saugumas.

(žr. 210–213 punktus)

13. Pažeidimų sunkumo laipsnis nustatytinas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasančiu poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra.

Veiksniams, į kuriuos galima atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumo laipsnį, priklauso kiekvienos įmonės elgesys, vaidmuo, kurį kiekviena iš jų vaidino derinant veiksmus, pelnas, kurį šios įmonės gavo iš šių veiksmų, įmonių dydis ir atitinkamų prekių vertė, taip pat pavojus, kurį tokie pažeidimai kelia Bendrijos tikslams.

Iš to, viena vertus, išplaukia, kad, siekiant nustatyti baudos dydį, yra leidžiama atsižvelgti į įmonės bendrą apyvartą, kuri, nors apytiksliai ir nepakankamai, rodo įmonės dydį ir jos ekonominę galią, ir į prekių, esančių pažeidimo objektu, apyvartos dalį, kuri rodo pažeidimo mastą. Kita vertus, darytina išvada, kad nė vienam iš šių dydžių negalima teikti per daug reikšmės kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, jog tinkamo baudos dydžio nustatymas nesiremtų paprastu apskaičiavimu nuo bendros apyvartos. Tai visų pirma galioja tuomet, kai atitinkamos prekės sudaro tik nedidelę dalį šios apyvartos.

(žr. 241–243, 257, 292, 312 punktus)

14. Nagrinėjant apeliacinį skundą, Teisingumo Teismo vykdoma kontrole, viena vertus, siekiama patikrinti, kiek Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu teisingai atsižvelgė į visus veiksnius, svarbius pažeidimo sunkumo laipsniui pagal Sutarties 85 straipsnį (dabar – 81 straipsnis) ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnį nustatyti, o antra vertus, įvertinti, ar Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu pakankamai nuodugniai išnagrinėjo ieškovo argumentus dėl baudos panaikinimo ar sumažinimo.

Tačiau Teisingumo Teismas, apeliacinio skundo stadijoje priimdamas sprendimą dėl teisės klausimų, dėl teisingumo priežasčių negali pakeisti Pirmosios instancijos teismo, kuris, įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją, priima sprendimą dėl įmonei už Bendrijos teisės pažeidimą paskirtos baudos dydžio, vertinimo savuoju.

(žr. 244–245, 303 punktus)

15. Komisija savo gairėse paskelbdama, kokį metodą ji ketina taikyti baudoms pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį apskaičiuoti, neperžengė šia nuostata nubrėžtų teisinių ribų ir teisės aktų leidėjo jai suteiktos diskrecijos.

Nors šis metodas nukrypsta nuo ankstesnės Komisijos praktikos, kai įmonių, kurioms skirtos sankcijos, apyvartai buvo skiriama didesnė reikšmė, jis tikrai nepažeidžia minėto straipsnio nuostatų, kaip jos aiškinamos teismo praktikoje, kurios nereikalauja, kad baudos būtų apskaičiuojamos pagal sumas, pagrįstas atitinkamų įmonių apyvarta. Atvirkščiai, numačius, kad vertinant pažeidimo sunkumą būtina atsižvelgti į daugelį kriterijų, tarp jų ir į dėl pažeidimo gautą naudą arba būtinybę užtikrinti atgrasantį baudų poveikį, ir neatmetus galimybės atsižvelgti į apyvartą bei taip įvedus įvairių lankstumo elementų, toks metodas leidžia Komisijai įgyvendinti savo diskrecinius įgaliojimus visiškai laikantis minėtų nuostatų.

(žr. 252, 254, 258, 260–261, 267 punktus)

16. Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas maksimalus baudos dydis turi būti suprantamas taip, kad galutinės įmonei paskirtos baudos dydis negali viršyti šios ribos. Taigi ši nuostata nedraudžia Komisijai apskaičiuojant baudą remtis tarpine suma, viršijančia šią ribą. Ji taip pat nedraudžia atlikti tarpinių skaičiavimų, turinčių atspindėti pažeidimo trukmę ir sunkumą, vadovaujantis maksimalią ribą viršijančiomis sumomis. Jei paaiškėtų, kad galutinis baudos dydis turi būti sumažintas ta dalimi, kuria jis viršija minėtą ribą, aplinkybė, kad kai kurie veiksniai, pavyzdžiui, pažeidimo sunkumas ir jo trukmė, veiksmingai neatsispindi paskirtoje baudoje, yra paprasčiausia šios maksimalios galutinio baudos dydžio ribos taikymo pasekmė.

Šia maksimalia riba siekiama užkirsti kelią baudoms, kurių, kaip manoma, įmonės, atsižvelgiant į jų dydį, kad ir apytikriai bei negalutinai nustatytą pagal jų bendrą apyvartą, greičiausiai negalės sumokėti. Taigi tai yra vienodai visoms įmonėms taikoma riba, priklausanti nuo konkrečios įmonės dydžio, turinti užkirsti kelią pernelyg didelėms ir neproporcingoms baudoms. Dėl to šia maksimalia riba siekiama kitokio ir nepriklausomo tikslo, nei taikant pažeidimo sunkumo ir trukmės kriterijus. Vienintelė įmanoma jos pasekmė – kad remiantis šiais kriterijais apskaičiuotas baudos dydis būtų sumažintas iki leistino maksimalaus lygio. Maksimalios ribos taikymas lemia, kad suinteresuotoji įmonė nemokėtų baudos, kurią iš esmės priklausytų mokėti remiantis šių kriterijų pagrindu atliktu vertinimu.

(žr. 277–283, 323 punktus)

17. Komisija nėra įpareigota apskaičiuojant baudą atsižvelgti į sunkią konkrečios įmonės finansinę padėtį, nes tokios pareigos pripažinimas reikštų, jog prasčiausiai prie rinkos sąlygų prisitaikiusiai įmonei būtų suteikiamas nepagrįstas pranašumas konkurencinėje kovoje

(žr. 327 punktą)

18. Komisija disponuoja diskrecija nuspręsti, kad tam tikros įmonės pateikta informacija, kuri iš esmės galėtų nulemti situaciją, leidžiančią sumažinti baudą pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 punktą, nebūtinai įpareigoja ją pripažinti, kad šiai įmonei skirta bauda turi būti sumažinta remiantis šiuo pranešimu.

Be to, baudos sumažinimas, remiantis pranešimu dėl bendradarbiavimo, gali būti pateisinamas tik tuomet, jei pateikta informacija ir apskritai suinteresuotosios įmonės elgesys gali būti šiuo atžvilgiu laikomi tikro jos bendradarbiavimo įrodymu. Kaip išplaukia iš pačiame pranešime dėl bendradarbiavimo, būtent jo įvade ir D skyriaus 1 punkte vartojamos „bendradarbiavimo“ sąvokos, mažesnė bauda, remiantis šiuo pranešimu, gali būti skiriama, tik jei suinteresuotosios įmonės elgesys rodo tokią bendradarbiavimo dvasią.

Todėl įmonė, pateikusi ne visą ir iš dalies neteisingą informaciją, negali apeliuoti į tokį elgesį.

(žr. 393–397 punktus)

19. Komisija įvykdo savo pareigą paisyti įmonių teisės būti išklausytoms, jei ji savo pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodo, kad spręs klausimą, ar tam tikroms įmonėms reikės skirti baudas, ir pateikia baudai apskaičiuoti svarbias faktines ir teisines aplinkybes, pavyzdžiui, tariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę ir tai, ar pažeidimas buvo padarytas „tyčia, ar dėl neatsargumo“. Taip Komisija įmonėms pateikia informaciją, kurios joms gali prireikti gynybai ne tik dėl pažeidimo konstatavimo, bet ir dėl baudos apskaičiavimo.

Vis dėlto nuorodos apie ketinamos skirti baudos dydį, kol įmonėms nebuvo suteikta galimybė pateikti savo nuomonę dėl joms ketinamų inkriminuoti kaltinimų, būtų netinkamas kišimasis į Komisijos sprendimą.

Be to, Komisija savo pranešime apie kaltinimus taip pat neprivalo pranešti apie galimus savo politikos pokyčius nustatant baudos dydį, nes ši galimybė priklauso nuo bendrų konkurencijos politikos aspektų, tiesiogiai nesusijusių su šio konkretaus atvejo ypatumais.

(žr. 428, 434–435 punktus)

20. Pareigos motyvuoti apimties klausimas yra teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo Teismo kontrolė apeliacijos stadijoje, nes nagrinėjant sprendimo teisėtumo klausimą būtinai turi būti atsižvelgta į faktines aplinkybes, kuriomis remdamasis Pirmosios instancijos teismas priėjo prie išvados, kad motyvavimas yra pakankamas ar nepakankamas.

(žr. 453 punktą)

21. Nustatant pareigą motyvuoti individualų sprendimą siekiama leisti Teisingumo Teismui vykdyti sprendimo teisėtumo kontrolę ir suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kad jis galėtų nustatyti, ar sprendimas tinkamai pagrįstas ir ar jame nėra trūkumų, leidžiančių ginčyti jo teisėtumą.

Taigi iš esmės apie motyvus suinteresuotajam asmeniui turi būti pranešama kartu su sprendimu. Motyvavimo nebuvimo negali ištaisyti tai, kad suinteresuotasis asmuo sprendimo motyvus sužino vykstant procesui Teisingumo Teisme.

(žr. 462–463 punktus)

TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS

2005 m. birželio 28 d.( )

Turinys

I – Teisinis pagrindas

Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija

Reglamentas Nr. 17

Gairės

Pranešimas dėl bendradarbiavimo

II – Faktinės ginčo aplinkybės

III – Ieškiniai Pirmosios instancijos teisme ir skundžiami sprendimai

IV – Apeliančių prašymai

V – Skundžiamų sprendimų panaikinimo pagrindai

VI – Dėl apeliacinių skundų

A – Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su procedūra

1. Dėl apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 68 straipsnio 1 dalies pažeidimu dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas atmetė Henss/Isoplus grupės pašymą imtis tyrimo priemonių ir išklausyti tam tikrus liudytojus

2. Dėl ABB pateikto apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto ir 48 straipsnio 2 dalies pažeidimu dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas kaip nepriimtiną atmetė prie atsiliepimo į ieškinį pridėtą teisinę išvadą

B – Dėl materialinių apeliacinio skundo pagrindų, susijusių su galimybe inkriminuoti pažeidimą

1. Dėl apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Sutarties 85 straipsnio 1 dalies pažeidimu, priskyrus tam tikras įmones Henss/Isoplus grupei ir apkaltinus šią grupę pažeidimu kaip „įmonę“

2. Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su Sutarties 85 straipsnio 1 dalies pa˛eidimu, apkaltinus Henss/Isoplus grupę ir Brugg konkurencijos taisyklių pažeidimu dėl to, kad jos dalyvavo susitikime, kurio tikslas buvo antikonkurencinis

C – Dėl materialinių teisinių apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su baudos dydžio nustatymu

1. Dėl apeliacinio skundo pagrindų, susijusių su teisėtų lūkesčių apsaugos ir negaliojimo atgal principų pažeidimu taikius gaires nagrinėjamiems pažeidimams

a) Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu

b) Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su negaliojimo atgal principo pažeidimu

2. Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su gairėse nustatyto ar ginčijamame sprendime taikyto baudų apskaičiavimo metodo teisėtumu

a) Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pažeidimu, ginčijamame sprendime apskaičiavus baudas pagal gairėse numatytą metodą

b) Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su proporcingumo ir vienodo požiūrio principų pažeidimu, ginčijamame sprendime apskaičiavus baudos dydį remiantis gairėse numatytu metodu

c) Dėl Henss/Isoplus grupės apeliacinio skundo pagrindų, susijusių su teisės į gynybą pažeidimu vertinant sunkinančias aplinkybes

d) Dėl LR A/S apeliacinio skundo pagrindų, susijusių su neatsižvelgimu į lengvinančias aplinkybes

e) Dėl Henss/Isoplus grupės ir LR A/S apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su tuo, kad nebuvo ar buvo nepakankamai atsižvelgta į jų bendradarbiavimą per administracinę procedūrą

D – Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su teise būti išklausytam ir pagrindimo pareiga

1. Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su teise būti išklausytam

2. Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su pareigos motyvuoti pažeidimu apskaičiuojant baudas

VII – Dėl bylinėjimosi išlaidų

„Apeliacinis skundas – Konkurencija – Šiluminiai vamzdžiai (izoliuoti vamzdžiai) – EB sutarties 85 straipsnio 1 dalis (dabar – EB sutarties 81 straipsnio 1 dalis) – Kartelis – Boikotas – Baudos – Baudų nustatymo metodo gairės – Negaliojimas atgal – Teisėti lūkesčiai – Teisėtumas – Pranešimas dėl bendradarbiavimo – Pareiga motyvuoti“

Sujungtose bylose C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P iki C‑208/02 P ir C‑213/02 P

dėl apeliacinių skundų pagal Europos Bendrijų Teisingumo Teismo statuto 49 straipsnį, pateiktų 2002 m. gegužės 17 d. pirmoje byloje, 2002 m. gegužės 29 d. antroje byloje, 2002 m. birželio 3 d. trečioje, ketvirtoje, penktoje ir šeštoje bylose ir 2002 m. birželio 5 d. paskutinėje byloje,

Dansk Rørindustri A/S, įsteigta Fredericia (Danija), atstovaujama advokatų K. Dyekjær‑Hansen ir K. Høegh (C‑189/02 P),

Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH, įsteigta Rosenheim (Vokietija),

Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH, įsteigta Hohenberg (Austrija),

Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, įsteigta Sondershausen (Vokietija),

atstovaujamos advokato P. Krömer, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge (C‑202/02 P),

Ke-Kelit Kunststoffwerk GmbH, įsteigta Lince (Austrija), atstovaujama advokato W. Löble, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge, (C‑205/02 P),

LR af 1998 A/S, anksčiau – Løgstør Rør A/S, įsteigta Løgstør (Danija), atstovaujama advokatų d. Waelbroeck ir H. Peytz (C‑206/02 P),

Brugg Rohrsysteme GmbH, įsteigta Wunstorf (Vokietija), atstovaujama advokatų T. Jestaedt, H.‑C. Salger ir m. Sura, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge (C‑207/02 P),

LR af 1998 (Deutschland) GmbH, anksčiau Lögstör Rör (Deutschland) GmbH, įsteigta Fulda (Vokietija), atstovaujama advokato H. J. Hellmann, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge (C‑208/02 P),

ABB Asea Brown Boveri Ltd, įsteigta Ciuriche (Šveicarija), atstovaujama advokatų A. Weitbrecht, J. Ruiz Calzado ir M. Bay, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge (C‑213/02 P),

apeliantės,

dalyvaujant kitoms proceso šalims:

Europos Bendrijų Komisijai, atstovaujamai W. Mölls, P. Oliver ir H. Støvlbæk, padedamų advokato A. Böhlke (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 ir C‑208/02 P), ir QC R. Thompson (C‑206/02 P ir C‑213/02 P), nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

atsakovei pirmojoje instancijoje,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft,

atstovaujamoms advokato P. Krömer, nurodžiusioms adresą dokumentams įteikti Liuksemburge (C‑202/02 P),

ieškovėms pirmojoje instancijoje,

TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),

kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans (pranešėjas) ir R. Silva de Lapuerta, teisėjai C. Gulmann, R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr ir J. N. Cunha Rodrigues,

generalinis advokatas A. Tizzano,

posėdžio sekretoriai H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas, ir M.‑F. Contet, vyriausioji administratorė,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. kovo 16 d. posėdžiui,

susipažinęs su 2004 m. liepos 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,

priima šį

Sprendimą

1 Šiuos apeliacinius skundus pateikė įmonės Dansk Rørindustri A/S (toliau – Dansk Rørindustri) (C‑189/02 P), Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH, Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH ir Isoplus Fernwärmetechnik GmbH (toliau – Henss/Isoplus grupė) (C‑202/02 P), Ke-Kelit Kunststoffwerk GmbH (toliau – Ke-Kelit) (C‑205/02 P), LR af 1998 A/S, anksčiau – Løgstør Rør A/S (toliau – LR A/S) (C‑206/02 P), Brugg Rohrsysteme GmbH (toliau – Brugg) (C‑207/02 P), LR af 1998 (Deutschland) GmbH, anksčiau Lögstör Rör (Deutschland) GmbH, (toliau – LR GmbH) (C‑208/02 P) ir ABB Asea Brown Boveri Ltd (toliau – ABB) (C‑213/02 P).

2 Savo apeliaciniais skundais šios įmonės prašo panaikinti 2002 m. kovo 20 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo su šiomis įmonėmis susijusius sprendimus, t. y. atitinkamai sprendimus – Dansk Rørindustri prieš Komisiją (T‑21/99, Rink. p. II‑1681), HFB ir kt. prieš Komisiją (T‑9/99, Rink. p. II‑1487), Ke-Kelit prieš Komisiją (T‑17/99, Rink. p. II‑1647), LR AF 1998 prieš Komisiją (T‑23/99, Rink. p. II‑1705), Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją (T‑15/99, Rink. p. II‑1613), Lögstör Rör prieš Komisiją (T‑16/99, Rink. p. II‑1633) ir ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją (T‑31/99, Rink. p. II‑1881) (toliau, kalbant apie vieną šių sprendimų, – pavyzdžiui, skundžiamas sprendimas Dansk Rørindustri prieš Komisiją, o kalbant apie visus sprendimus – skundžiami sprendimai).

3 Skundžiamais sprendimais Pirmosios instancijos teismas, inter alia, sumažino 1998 m. spalio 21 d. Komisijos sprendimu Nr. 1999/60/EB procedūroje pagal EB sutarties 85 straipsnį (byla Nr. IV/35.691/E-4: – Šiluminės įrangos kartelis) (OL L 24, 1999, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas) ABB paskirtą baudą ir iš esmės atmetė ieškinius dėl šio sprendimo panaikinimo.

I – Teisinis pagrindas

Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija

4 1950 m. lapkričio 4 d. pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 7 straipsnio „Nėra bausmės be įstatymo“1 dalis nustato:

„Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal jų padarymo metu galiojusius valstybės įstatymus arba tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri buvo taikoma nusikaltimo padarymo metu.“

Reglamentas Nr. 17

5 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties 85 ir 86 straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 15 straipsnis numato:

„1. Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo 100 iki 5 000 apskaitos vienetų, jeigu tyčia arba dėl neatsargumo:

<…>

b) atsakydamos į 11 straipsnio 3 arba 5 dalyse <...> nurodytą prašymą, jos pateikia neteisingą informaciją

<...>

2. Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo 1 000 iki 1 000 000 apskaitos vienetų arba didesnes, bet ne didesnes kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos, jeigu tyčia arba dėl neatsargumo:

a) jos pažeidžia Sutarties 85 straipsnio 1 dalį arba 86 straipsnį <...>

<…>

Nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.“

Gairės

6 Komisijos pranešimo „Baudų nustatymo metodo gairės, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB Sutarties 65 straipsnio 5 dalimi“, paskelbto Europos Bendrijų oficialiame leidinyje 1998 m. sausio 18 d. (OL C 9, p. 3, toliau – gairės), preambulėje nustatyta:

„Čia aprašyti principai turėtų užtikrinti Komisijos sprendimų skaidrumą bei nešališkumą įmonių ir Teisingumo Teismo požiūriu, kartu išlaikant atitinkamų teisės aktų įtvirtintą Komisijos diskreciją nustatyti baudas iki 10 % bendrosios įmonės apyvartos. Vis dėlto šia diskrecija turi būti naudojamasi laikantis nuoseklios ir nediskriminuojančios politikos, suderinamos su bausmės už konkurencijos taisyklių pažeidimus tikslais.

Naujasis baudos dydžio nustatymo metodas bus grindžiamas toliau aprašyta schema, paremta pagrindine baudos suma, kuri gali būti didinama dėl sunkinančių aplinkybių arba mažinama dėl lengvinančių aplinkybių.“

Pranešimas dėl bendradarbiavimo

7 Pranešime dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais, Europos Bendrijų oficialiame leidinyje paskelbtame 1996 m. liepos 18 d. (OL C 207, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo), kurio projektas Oficialiame leidinyje buvo paskelbtas 1995 m. gruodžio 19 d. (OL C 341, p. 13, toliau – pranešimo dėl bendradarbiavimo projektas), Komisija, kaip išplaukia iš šio pranešimo A skyriaus 3 punkto, apibrėžė sąlygas, numatančias kad įmonėms, bendradarbiaujančioms su ja per kartelio tyrimą, baudos, skirtinos nebendradarbiaujant, gali būti neskiriamos arba sumažinamos.

8 Remiantis pranešimo dėl bendradarbiavimo A skyriaus 5 punktu:

„Įmonės bendradarbiavimas su Komisija yra tik vienas iš daugelio kriterijų, į kuriuos Komisija atsižvelgia nustatydama baudą. <…>“.

9 Šio pranešimo E skyriaus 3 punkte, susijusiame su procedūra, inter alia, nustatyta:

„Komisija supranta, kad šis pranešimas įmonėms, norinčioms pranešti apie kartelį, sukelia teisėtų lūkesčių, kuriais jos remsis.“

II – Faktinės ginčo aplinkybės

10 Faktines aplinkybes, dėl kurių buvo pateiktas ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir kurios aprašytos skundžiamuose sprendimuose, glaustai galima atpasakoti taip.

11 Apeliantės yra šilumos tiekimo sektoriuje veikiančios įmonės. Jos gamina ir prekiauja izoliuotais šiluminiais vamzdžiais.

12 Gavusi 1995 m. sausio 18 d. Švedijos įmonės Powerpipe AB (toliau – Powerpipe) skundą, Komisija ir suinteresuotųjų valstybių narių konkurencijos tarnybų atstovai 1995 m. birželio 28 d. dešimtyje šiluminės įrangos įmonių ir įmonių asociacijų, tarp kurių buvo apeliantės ir tam tikri jų padaliniai, atliko tam tikrus patikrinimus pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnį.

13 Remdamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu, Komisija daugeliui su šios bylos dalyku susijusių įmonių pateikė prašymus pateikti informaciją.

14 1997 m. kovo 20 d. Komisija, remdamasi 1963 m. liepos 25 d. Reglamentu 99/63/EEB dėl nuomonės išklausymo pagal Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 ir 2 dalis (OL, 127, 1963, p. 2268) kai kurioms apeliantėms ir kitoms įmonėms pateikė pranešimus apie kaltinimus.

15 Šių įmonių paaiškinimai buvo išklausyti 1997 m. lapkričio 24 d. ir 25 dienomis.

16 1998 m. spalio 21 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame konstatavo, kad įvairios įmonės, tarp jų ir kai kurios ieškovės, dalyvavo sudarant tarpusavyje susijusius susitarimus ir imantis suderintų veiksmų EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies (dabar EB sutarties 81 straipsnio 1 dalis) prasme (toliau – kartelis).

17 Šiame sprendime teigiama, kad 1990 m. pabaigoje keturi Danijos šiluminių vamzdžių gamintojai sutarė dėl bendro pobūdžio bendradarbiavimo nacionalinėje rinkoje principų. Šio susitarimo šalys buvo ABB, antrinė įmonė Danijoje ABB IC Møller A/S, Starpipe pavadinimu žinoma įmonė Dansk Rørindustri A/S, LR A/S ir Tarco Energi A/S (toliau – Tarco, o visos keturios bendrovės kartu – Danijos gamintojai).

18 Vienas iš pirmųjų veiksmų buvo kainų kėlimo koordinavimas Danijos ir užsienio rinkose. Siekiant pasidalyti Danijos rinką, buvo sutarta dėl kvotų, kurias taikė ir kontroliavo iš šių įmonių pardavimo vadovų sudaryta kontaktinė grupė.

19 Remiantis sprendimu, nuo 1991 m. rudens reguliariuose Danijos gamintojų susitikimuose dalyvaudavo ir du Vokietijos gamintojai – grupė Henss/Isoplus ir Pan-Isovit GmbH (vėliau tapusi Lögstör Rör (Deutschland) GmbH, o dar vėliau – LR GmbH). Šiuose susitikimuose vyko derybos dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, kurios 1993 m. rugpjūčio mėnesį baigėsi susitarimu dėl pardavimo kvotų skyrimo kiekvienai suinteresuotajai įmonei.

20 1994 m. visi šie gamintojai buvo sutarę dėl kvotų visoje Europos rinkoje. Šis visą Europą apimantis kartelis buvo pagrįstas dvipakope struktūra. Direktorių klubas, į kurį įėjo kartelį sudariusių įmonių valdybų pirmininkai ir direktoriai, nustatydavo kvotas, kurias skirdavo kiekvienai įmonei tiek bendrojoje rinkoje, tiek atskirose nacionalinėse rinkose, t. y. Danijos, Vokietijos, Italijos, Nyderlandų, Austrijos, Suomijos ir Švedijos rinkose. Buvo sukurtos už tam tikras nacionalines rinkas atsakingos kontaktinės grupės, kurias paprastai sudarė prekybos vadovai, kuriems buvo pavesta įgyvendinti susitarimus skiriant atskirus užsakymus ir koordinuojant pasiūlymus.

21 Kalbant apie Vokietijos rinką, reikėtų pastebėti, kad ginčijamame sprendime teigiama, jog po 1994 m. rugpjūčio 18 d. šešių didžiausių Europos gamintojų, t. y. ABB, Dansk Rørindustri, Henss/Isoplus grupės, LR/AS, LR GmbH ir Tarco, bei Brugg, susitikimo 1994 m. spalio 7 d. įvyko pirmasis už Vokietiją atsakingos kontaktinės grupės susitikimas. Šios kontaktinės grupės susitikimai buvo tęsiami ir po 1995 m. birželio mėnesį Komisijos atliktų patikrinimų, nors nuo to momento jie buvo organizuojami už Europos Sąjungos ribų – Ciuriche (Šveicarijoje). Susitikimai šiame mieste vyko iki 1996 m. kovo 25 d., t. y. praėjus kelioms dienoms po to, kai keletas šių įmonių gavo Komisijos prašymus pateikti informaciją.

22 Sprendime minima, kad sudėtinė kartelio dalis, be kita ko, buvo susitarimai dėl suderintų veiksmų ir jų taikymas, siekiant išstumti vienintelę reikšmingą karteliniame susitarime nedalyvaujančią įmonę Powerpipe. Tam tikri kartelinio susitarimo dalyviai perviliojo svarbius šios bendrovės darbuotojus ir leido suprasti, kad ji turėtų pasitraukti iš Vokietijos rinkos.

23 1995 m. kovo mėnesį Powerpipe laimėjus svarbų projektą Vokietijoje, Diuseldorfe (Vokietijoje) įvyko septynių įmonių, kurios jau buvo susitikusios 1994 m. rugpjūčio 18 d., susitikimas. Komisijos teigimu, šiame susitikime nutarta kolektyviai boikotuoti Powerpipe klientus ir tiekėjus, ir tai vėliau buvo padaryta.

24 Ginčijamame sprendime Komisija nurodė priežastis, dėl kurių ne tik aiškus rinkos pasidalijimas tarp Danijos gamintojų nuo 1990 m. pabaigos, bet ir nuo 1991 m. spalio mėnesio sudaryti susitarimai kartu paėmus gali būti vertinami kaip draudžiamas susitarimas EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies prasme.

25 Be to, Komisija teigė, kad Danijos ir Europos lygio kartelis tėra to paties vienintelio Danijoje pradėto kartelio išraiška, kuriuo nuo pat pradžių siekta ilgainiui išplėsti jo dalyvių kontrolę visoje bendrojoje rinkoje. Besitęsiantis gamintojų susitarimas turėjo didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai.

26 Skundžiamuose sprendimuose Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad neginčytina, jog ginčijamame sprendime baudos buvo apskaičiuotos pagal gairėse numatytą bendrą metodą, kaip, inter alia, išplaukia iš skundžiamo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją 222 ir 275 punktų.

27 Be to, neginčytina, kad ginčijamame sprendime nėra nuorodos į gaires, į tai, jog per administracinę procedūrą įmonėms nebuvo pranešta, kad jų atžvilgiu bus taikomas gairėse numatytas metodas, ir į tai, kad metodas nebuvo minimas nei pranešime apie kaltinimus, nei apklausiant įmones.

28 Tai pat pažymėtina, kad Komisija, remdamasi pranešimu dėl bendradarbiavimo, sumažino visų ginčijamame sprendime minimų įmonių, išskyrus Henss/Isoplus grupės, baudas. Pritaikius procentinį koeficientą iš esmės nustatytinos baudos dydžiui, įmonėms buvo sumažintos baudos už jų bendradarbiavimą per administracinę procedūrą. Šis bendradarbiavimas – tai atsisakymas ginčyti esminius pažeidimų aspektus arba įvairi pagalba siekiant įrodyti pažeidimą.

29 Ginčijamame sprendime yra tokios nuostatos:

„1 straipsnis

ABB <...>, Brugg <...>, Dansk Rørindustri <...>, Henss/Isoplus grupė, (Ke-Kelit), Oy KWH Tech AB, Løgstør Rør A/S, Pan-Isovit GmbH, Sigma Tecnologie di Rivestimento S.r.l. ir Tarco <...> pažeidė EB sutarties 85 straipsnio 1 dalį, motyvacinėje dalyje nurodytu būdu ir apimtimi dalyvaudamos sudarant tarpusavyje susijusius susitarimus ir imdamosi suderintų veiksmų izoliuotų vamzdžių sektoriuje, kuriuos 1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesiais inicijavo keturi Danijos gamintojai ir kurie vėliau buvo išplėsti į kitas nacionalines rinkas, įtraukiant Pan-Isovit ir Henss/Isoplus; jų pagrindu 1994 m. pabaigoje buvo sudarytas platus kartelis, apimantis visą bendrąją rinką.

Pažeidimai truko:

– ABB, Dansk Rør(industri), Løgstør, Pan-Isovit <….> atveju apytikriai nuo 1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesių iki mažiausiai 1996 m. kovo–balandžio mėnesio,

– Henss/Isoplus (grupės) atveju: maždaug nuo 1991 m. spalio mėnesio iki to paties momento,

– Brugg atveju: maždaug nuo 1994 m. rugpjūčio mėnesio iki to paties momento,

– (Ke-Kelit) atveju: maždaug nuo 1995 m. sausio mėnesio iki to paties momento,

<…>

Pagrindiniai pažeidimų bruožai buvo:

– nacionalinių rinkų, o vėliau ir visos Europos rinkos pasidalijimas numatant kvotas,

– nacionalinių rinkų priskyrimas atskiriems gamintojams ir priemonių kitiems gamintojams išstumti taikymas,

– susitarimai dėl izoliuotų vamzdžių ir atskirų projektų kainų,

– projektų paskyrimas išrinktiems gamintojams ir manipuliavimas konkurso procedūromis, siekiant užtikrinti, kad konkursą laimėtų numatytas gamintojas,

– susitarimas dėl suderintų veiksmų ir jų įgyvendinimas, siekiant apsaugoti kartelį nuo vienintelės didelės kartelio nare nesančios įmonės Powerpipe AB, kliudyti ir pakenkti jos verslui arba išstumti ją iš rinkos.

<…>

3 straipsnis

Toliau išvardytoms įmonėms už 1 straipsnyje nurodytus pažeidimus skiriamos tokios piniginės baudos:

a) ABB <…> – 70 000 000 ekiu;

b) Brugg <…> – 925 000 ekiu;

c) Dansk Rørindustri <…> – 1 475 000 ekiu;

d) Henss/Isoplus grupei – 4 950 000 ekiu, kurios solidarūs skolininkai yra:

– HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

– HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft,

– Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH (anksčiau – Dipl.-Kfm Walter Henss GmbH Rosenheim),

– Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Sondershausen,

– Isoplus Fernwärmetechnik Ges.mbH - stille Gesellschaft,

– Isoplus Fernwärmetechnik Ges.mbH, Hohenberg;

e) (Ke-Kelit) <…> – 360 000 ekiu;

<…>

g) Løgstør Rør A/S<…> – 8 900 000 ekiu;

h) Pan-Isovit GmbH <…> – 1 500 000 ekiu;

<…>“

III – Ieškiniai Pirmosios instancijos teisme ir skundžiami sprendimai

30 Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje įregistruotais ieškiniais aštuonios iš dešimties ginčijamu sprendimu nubaustų įmonių, tarp kurių buvo septynios apeliantės šioje byloje, prašė visiškai arba iš dalies panaikinti šį sprendimą arba bent panaikinti ar sumažinti joms paskirtas baudas.

31 Skundžiamu sprendimu Dansk Rørindustri prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas:

– panaikino ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek jame buvo konstatuota, kad Dansk Rørindustri dalyvavo pažeidime nuo 1994 m. balandžio iki rugpjūčio mėnesio,

– atmetė likusią ieškinio dalį,

– nurodė Dansk Rørindustri padengti savo ir 90 % Komisijos bylinėjimosi išlaidų,

– nurodė Komisijai padengti 10 % savo bylinėjimosi išlaidų.

32 Skundžiamu sprendimu HFB ir kt. prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas:

– panaikino ginčijamo sprendimo 3 straipsnio d punktą ir 5 straipsnio d punktą HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & C. KG ir Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft atžvilgiu,

– atmetė likusią ieškinio dalį,

– nurodė grupės bendrovėms padengti savo bylinėjimosi išlaidas, įskaitant proceso dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo išlaidas, ir 80 % Komisijos bylinėjimosi išlaidų, įskaitant proceso dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo išlaidas,

– nurodė Komisijai padengti 20 % savo bylinėjimosi išlaidų, įskaitant proceso dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo išlaidas.

33 Skundžiamais sprendimais Ke-Kelit prieš Komisiją, LR AF 1998 prieš Komisiją, Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją ir Lögstör Rör prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas:

– atmetė ieškinius,

– priteisė iš atitinkamų ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

34 Skundžiamu sprendimu ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas:

– sumažino ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje ABB paskirtą baudą iki 65 milijonų eurų,

– atmetė likusią ieškinio dalį,

– nurodė ieškovei padengti savo ir 90 % Komisijos bylinėjimosi išlaidų,

– nurodė Komisijai padengti 10% savo bylinėjimosi išlaidų.

IV – Apeliančių prašymai

35 Dansk Rørindustri Teisingumo Teismo prašo:

– sumažinti ginčijamu sprendimu jai paskirtą baudą,

– nepatenkinus pirmojo prašymo, panaikinti skundžiamą sprendimą Dansk Rørindustri prieš Komisiją ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui priimti naują sprendimą dėl baudos dydžio,

– priteisti iš Komisijos apeliantės bylinėjimosi Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme išlaidas.

36 Henss/Isoplus grupė Teisingumo Teismo prašo:

– panaikinti skundžiamą sprendimą HFB ir kt. prieš Komisiją, išskyrus jo rezoliucinės dalies pirmą punktą, ir ginčijamą sprendimą,

– nepatenkinus pirmojo prašymo, bent panaikinti skundžiamą sprendimą, išskyrus jo rezoliucinės dalies pirmą punktą, ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui papildyti procedūrą ir priimti naują sprendimą,

– nepatenkinus antrojo prašymo, panaikinti antrą skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies punktą ir sumažinti ginčijamu sprendimu šios grupės bendrovėms paskirtą baudą,

– priteisti iš Komisijos šių bendrovių bylinėjimosi Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme išlaidas.

37 Ke-Kelit Teisingumo Teismo prašo:

– panaikinti skundžiamą sprendimą Ke-Kelit prieš Komisiją,

– nepatenkinus pirmojo prašymo, panaikinti šį sprendimą ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui pakartotinam nagrinėjimui,

– nepatenkinus antrojo prašymo, sumažinti ginčijamu sprendimu jai paskirtą baudą,

– bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos apeliantės bylinėjimosi Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme išlaidas.

38 LR A/S Teisingumo Teismo prašo:

– panaikinti skundžiamą sprendimą LR AF 1998 prieš Komisiją,

– panaikinti ginčijamą sprendimą, kuriuo jai skiriama bauda, arba mažų mažiausiai iš esmės sumažinti baudą ar bent grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui,

– remiantis EB sutarties 184 straipsniu (po pakeitimų – EB sutarties 241 straipsnis), pripažinti gaires neteisėtomis,

– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

39 Brugg Teisingumo Teismo prašo:

– panaikinti skundžiamą sprendimą Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją ir ginčijamo sprendimo 1 ir 3 straipsnius,

– nepatenkinus pirmojo prašymo, sumažinti ginčijamu sprendimu jai paskirtą baudą,

– bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos apeliantės bylinėjimosi Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme išlaidas.

40 LR GmbH Teisingumo Teismo prašo:

– panaikinti skundžiamą sprendimą Lögstör Rör prieš Komisiją ir priimti tokį galutinį sprendimą: panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su apeliante arba bent sumažinti baudą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas,

– nepatenkinus pirmojo prašymo, panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui priimti naują sprendimą.

41 ABB Teisingumo Teismo prašo:

– panaikinti skundžiamo sprendimo ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją 2 ir 3 rezoliucinės dalies punktus,

– panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį tiek, kiek jis susijęs su apeliante,

– dar labiau sumažinti ginčijamu sprendimu jai paskirtą baudą,

– nepatenkinus pirmojo prašymo, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui priimti naują sprendimą, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo sprendimą,

– priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ABB išlaidas per apeliacinį procesą.

42 Komisija kiekvienoje šių bylų Teisingumo Teismo prašo:

– patvirtinti skundžiamus sprendimus,

– priteisti iš apeliančių bylinėjimosi šioje instancijoje išlaidas.

V – Skundžiamų sprendimų panaikinimo pagrindai

43 Dansk Rørindustri pateikia tris panaikinimo pagrindus:

– Reglamento Nr. 17 ir proporcingumo bei vienodo požiūrio principų pažeidimas, nes Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į aplinkybę, jog šiai apeliantei paskirta bauda neproporcinga padarytam pažeidimui,

– Reglamento Nr. 17 ir teisėtų lūkesčių apsaugos bei negaliojimo atgal principų pažeidimas, nes Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į aplinkybę, jog šiai apeliantei paskirta bauda buvo nustatyta remiantis gairių principais, nors jie labai skyrėsi nuo principų, galiojusių inkriminuojamų pažeidimų, pranešimo apie kaltinimus pateikimo ir apklausos metu,

– teisės į gynybą pažeidimas, nes Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į aplinkybę, jog per administracinę procedūrą Dansk Rørindustri neturėjo galimybės išsakyti savo nuomonės dėl gairėmis pakeistos Komisijos praktikos baudoms už konkurencijos taisyklių pažeidimus apskaičiuoti.

44 Henss/Isoplus grupė pateikia septynis panaikinimo pagrindus, o kai kuriuos jų sudaro kelios dalys:

– gairių neteisėtumas dėl:

– Komisijos kompetencijos trūkumo,

– vienodo požiūrio principo pažeidimo,

– teisės į gynybą pažeidimo,

– negaliojimo atgal principo pažeidimo;

– teisės būti išklausytam dėl gairių taikymo apskaičiuojant baudas pažeidimas,

– Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pažeidimas apskaičiuojant baudas dėl:

– pranešimo dėl bendradarbiavimo netaikymo suinteresuotųjų bendrovių atžvilgiu,

– teisių į gynybą, kaip pagrindinių teisių, pažeidimas vertinant sunkinančias aplinkybes,

– Sutarties 85 straipsnio 1 dalies pažeidimas, padarius išvadas iš suinteresuotųjų bendrovių dalyvavimo susitikime, kurio tikslas buvo antikonkurencinis,

– Sutarties 85 straipsnio 1 dalies pažeidimas, priskyrus suinteresuotąsias bendroves Henss/Isoplus grupei ir apkaltinus šią grupę pažeidimu kaip „įmonę“,

– procedūros trūkumas, Pirmosios instancijos teismui atsisakius nurodyti apklausti liudytojus, remiantis apeliantės prašymu imtis tyrimo priemonių,

– procedūros trūkumas dėl tam tikrų neatitikimų tarp skundžiamo sprendimo ir bylos dokumentų.

45 Ke-Kelit pateikia penkis panaikinimo pagrindus:

– vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimas, apskaičiavus baudą remiantis gairėmis,

– vienodo požiūrio principo pažeidimas, nustatant pažeidimo trukmę,

– negaliojimo atgal principo pažeidimas,

– teisių į gynybą pažeidimas,

– pareigos motyvuoti pažeidimas.

46 LR A/S pateikia keturis panaikinimo pagrindus:

– proporcingumo ir vienodo požiūrio principų bei Reglamento Nr. 17 pažeidimas dėl baudos neproporcingumo ir diskriminacinio pobūdžio arba gairių neteisėtumas,

– teisėtų lūkesčių apsaugos ir negaliojimo atgal principų bei EB sutarties 190 straipsnio (po pakeitimų – EB sutarties 253 straipsnio) pažeidimas, nes Komisija neteisėtai nukrypo nuo savo ankstesnės praktikos bendradarbiavimo klausimu ir atgaline data taikė gaires ir griežtesnes nuostatas dėl bendradarbiavimo arba mažų mažiausiai nepagrindė tokio taikymo atgaline data;

– nepakankamas šiai apeliantei taikytinų lengvinančių aplinkybių įvertinimas,

– nepakankamas šios apeliantės bendradarbiavimo įvertinimas.

47 Brugg pateikia penkis panaikinimo pagrindus:

– negaliojimo atgal, teisėtų lūkesčių apsaugos ir gero administravimo principų pažeidimas apskaičiavus baudą remiantis gairėmis,

– teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimas pakeitus baudos apskaičiavimo metodą po apeliantės bendradarbiavimo,

– teisių į gynybą pažeidimas taikius gaires neišklausius apeliantės,

– vienodo požiūrio principo pažeidimas nesumažinus pagrindinio baudos dydžio, taikyto apskaičiuojant Brugg paskirtą baudą,

– klaidingas Sutarties 85 straipsnio 1 dalies taikymas dėl apeliantės dalyvavimo boikotuojant Powerpipe.

48 LR GmbH pateikia keturis panaikinimo pagrindus:

– negaliojimo atgal ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimas dėl gairių taikymo atgaline data,

– Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies ir administracijos veiksmų teisėtumo principo pažeidimas dėl to, kad Komisija, naudodamasi savo diskrecija, nepaisė šioje nuostatoje nustatytų diskrecijos ribų, ir dėl piktnaudžiavimo diskrecija taikant šią nuostatą nagrinėjamu atveju, taip pažeidžiant proporcingumo ir vienodo požiūrio principus LR GmbH nenaudai,

– Sutarties 190 straipsnyje numatytos pareigos motyvuoti pažeidimas, nes ginčijamame sprendime nėra pagrindžiamas sprendimas taikyti gaires atgaline data,

– teisių į gynybą pažeidimas, nes Komisijos nepaisė apeliantės teisės būti išklausytai gairių taikymo atgaline data klausimu.

49 ABB pateikia tris panaikinimo pagrindus:

– Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto ir 48 straipsnio 2 dalies pažeidimas Pirmosios instancijos teismui kaip nepriimtiną atmetus prie atsiliepimo į ieškinį pridėtą teisinę išvadą,

– teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimas, nes apeliantė, visų pirma vadovaudamasi pranešimu dėl bendradarbiavimo, galėjo pasitikėti nusistovėjusia Komisijos praktika baudų apskaičiavimo srityje ir todėl Komisija negalėjo savavališkai nuo šios praktikos nukrypti,

– Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pažeidimas, nes Pirmosios instancijos teismas patvirtino Komisijos nustatytą ABB pažeidimo sunkumą, neatsižvelgdamas į jos apyvartą atitinkamoje rinkoje.

VI – Dėl apeliacinių skundų

50 Išklausius generalinį advokatą ir šalis, dėl bylų tarpusavio sąsajos jos, remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 43 straipsniu, turi būti sujungtos bendram sprendimui priimti.

A – Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su procedūra

51 Visų pirma nagrinėtini Henss/Isoplus grupės ir ABB pateikti apeliacinių skundų pagrindai dėl tam tikrų Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento pažeidimų.

1. Dėl apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 68 straipsnio 1 dalies pažeidimu dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas atmetė Henss/Isoplus grupės pašymą imtis tyrimo priemonių ir išklausyti tam tikrus liudytojus

52 Šeštu savo apeliacinio skundo pagrindu Henss/Isoplus grupė kaltina Pirmosios instancijos teismą, skundžiamo sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją 36–38 punktuose atmetusį jos pateiktą prašymą apklausti kaip liudytojus ponus Boysen, B. Hansen, N. Hansen, Hybschmann, Jespersen ir Volandt, remiantis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 68 straipsnio 1 dalimi. Šiose punktuose yra procesinių klaidų.

53 Priešingai nei teigiama šio skundžiamo sprendimo 37 punkte, prašyme išklausyti nurodytus šešis asmenis buvo išdėstyti faktai, kuriems įrodyti reikėjo apklausti liudytojus. Pirmosios instancijos teismui pateikto Henss/Isoplus grupės ieškinio 72 punkte buvo nurodyta, kad šis prašymas pateikiamas siekiant įrodyti, jog šios grupės bendrovės nedalyvavo kartelyje iki 1994 m. spalio mėnesio.

54 Šis apeliacinio skundo pagrindas atmestinas.

55 Iš skundžiamo sprendimo 34 punkto matyti, kad Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė į tai, jog prašymas apklausti buvo pateiktas „siekiant įrodyti, jog ieškovės arba Henss/Isoplus grupė iki 1994 m. spalio mėnesio nedalyvavo imantis neteisėtų veiksmų/priemonių arba kituose panašiuose veiksmuose <...> Sutarties 85 straipsnio 1 dalies prasme“.

56 Tačiau šio sprendimo 36 punkte Pirmosios instancijos teismas priminė, kad, remiantis jo Procedūros reglamento 68 straipsnio 1 dalies paskutine pastraipa, prašyme apklausti liudytoją tiksliai nurodomi faktai, dėl kurių liudytojas turėtų būti apklaustas, ir priežastys, dėl kurių tai turėtų būti padaryta.

57 Paskesniame šio sprendimo punkte Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad visų pirma ieškinio 20, 40, 50, 66–71, 94, 96, 125 ir 142 punktuose buvo nurodyti tam tikri asmenys, galintys paliudyti ten nurodytas aplinkybes, tačiau šiuose punktuose nėra tų šešių asmenų pavardžių, kuriuos aiškiai prašyta apklausti Pirmosios instancijos teisme. Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad tai reiškia, jog šių šešių asmenų atveju Henss/Isoplus grupė nenurodė jokių faktinių aplinkybių, kurias turėtų patvirtinti liudytojų parodymai.

58 Skundžiamo sprendimo 38 punkte Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad prašymas apklausti liudytojus atmestinas nenagrinėjant šešių nurodytų asmenų apklausos tikslingumo.

59 Konstatuotina, kad Pirmosios instancijos teismas, viena vertus, turėjo nagrinėti labai daug tikslių faktų, kuriuos Henss/Isoplus grupė savo ieškinyje pasiūlė įrodyti apklausiant daugybę liudytojų, o kita vertus – taip pat ieškinyje, remiantis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 68 straipsnio 1 dalimi, pateiktą formalų prašymą apklausti kaip liudytojus kitus šešis asmenis, siekiant pateikti bendrą įrodymą, kad atitinkamos šios grupės įmonės iki 1994 m. spalio mėnesio nedalyvavo kartelyje, tačiau ieškinyje nebuvo nurodyti tikslūs faktai, dėl kurių siūlyta pateikti įrodymus.

60 Kadangi akivaizdu, kad šiuo klausimu ieškinys, nepaisant jo apimties, nebuvo aiškus, Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad prašyme apklausti šiuos šešis asmenis nebuvo nurodytos faktinės aplinkybės, dėl kurių šie asmenys turėtų būti apklausti kaip liudytojai.

61 Be to, Henss/Isoplus grupė teigia, kad kitų nei šie šeši asmenys asmenų apklausa turėjo būti laikoma ne paprastu siūlymu pateikti įrodymus, o prašymu apklausti kaip liudytojus Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 68 straipsnio 1 dalies prasme.

62 Taigi šiuo kaltinimu Henss/Isoplus grupė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė jos ieškinio turinį.

63 Šis kaltinimas nepagrįstas.

64 Iš šio ieškinio, o visų pirma iš jo 145 punkto, kuriuo aiškiai remiasi apeliantė, išplaukia, kad ji pati skiria įrodymus Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies prasme nuo formalaus prašymo pagal Procedūros reglamento 68 straipsnio 1 dalį imtis tyrimo priemonių apklausiant kaip liudytojus dar šešis asmenis. Taigi šiuo klausimu iškraipymas nebuvo įrodytas.

65 Papildomai Henss/Isoplus grupė teigia, kad netgi darant prielaidą, jog jos prašymas apklausti kaip liudytojus atitinkamus asmenis buvo pateiktas nesilaikant Procedūros reglamento 68 straipsnio 1 dalies, Pirmosios instancijos teismas vis tiek turėjo nuspręsti juos apklausti savo iniciatyva.

66 Kadangi remiantis konkurencijos teise paskirtos baudos turi būti kvalifikuojamos kaip baudžiamosios sankcijos EŽTK 6 straipsnio prasme, Pirmosios instancijos teismas, remdamasis šios nuostatos 3 straipsniu ir bendruoju Bendrijos teisės principu dėl teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, bet kuriuo atveju privalo iškviesti ir apklausti atsakovės įvardytus gynybos liudytojus.

67 Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas vienintelis sprendžia dėl būtinumo papildyti turimą informaciją dėl nagrinėjamos bylos (žr., inter alia, 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Freistaat Sachsen ir kt. prieš Komisiją, C‑57/00 P ir C‑61/00 P, Rink. p. I‑9975, 47 punktą ir 2004 m. spalio 7 d. Sprendimo Mag Instrument prieš VRDT, C‑136/02 P, Rink. p. I‑0000, 76 punktą).

68 Be to, kaip Teisingumo Teismas yra nusprendęs su konkurencijos teise susijusioje byloje, net jei ieškinyje pateiktame prašyme apklausti liudytojus tiksliai nurodomi faktai, dėl kurių liudytojas ar liudytojai turėtų būti apklausti, ir priežastys, dėl kurių tai turėtų būti padaryta, Pirmosios instancijos teismas pats įvertina prašymo svarbą, atsižvelgdamas į bylos dalyką ir būtinybę apklausti nurodytus liudytojus (1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 70 punktas).

69 Pirmosios instancijos teismo turimų vertinimo įgaliojimų šiuo klausimu negalima paneigti, kaip tai daro Henss/Isoplus grupė, remiantis bendruoju Bendrijos teisės principu, kylančiu iš EŽTK 6 straipsnio 1 dalies, pagal kurį kiekvienas asmuo turi teisę į sąžiningą procesą, ypač EŽTK 6 straipsnio 3 dalies d punkte įtvirtintu principu, pagal kurį kiekvienas kaltinamasis turi teisę į tai, kad gynybos liudytojai būtų iškviesti ir apklausti tomis pat sąlygomis, kokios taikomos kaltinimo liudytojams, ir kuris yra specialus teisės į sąžiningą procesą aspektas.

70 Iš Europos žmogaus teisių teismo praktikos išplaukia, kad pastaroji nuostata nesuteikia kaltinamajam absoliučios teisės reikalauti iškviesti į teismą liudytojus ir kad iš esmės nacionalinis teismas turi priimti sprendimą dėl liudytojo iškvietimo būtinybės ar prasmingumo (žr., inter alia, 2000 m. liepos 27 d. Europos žmogaus teisių teismo Sprendimą Pisano prieš Italiją, dar nepaskelbtas Europos žmogaus teisių teismo sprendimų rinkinyje, § 21; 2002 m. liepos 2 d. Sprendimą S.N. prieš Švediją, Europos žmogaus teisių teismo sprendimų rinkinys 2002-V, § 43 ir 2004 m. gegužės 18 d. Sprendimą Destrehem prieš Prancūziją, dar nepaskelbtas Europos žmogaus teisių teismo sprendimų rinkinyje, § 39).

71 Remiantis šia teismo praktika, EŽTK 6 straipsnio 3 dalis nereikalauja iškviesti kiekvieno liudytojo, o garantuoja visišką procesinį lygiateisiškumą, užtikrinantį, kad ginčijamas procesas, vertinamas kaip visumą, suteikė kaltinamajam tinkamą ir pakankamą galimybę ginčyti jam pateiktus įtarimus (žr., inter alia, minėto sprendimo Pisano prieš Italiją § 21).

72 Nagrinėjamu atveju neginčytina, kad, kaip išplaukia iš skundžiamo sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją 21 punkto, Pirmosios instancijos teismas, taikydamas proceso organizavimo priemones, paprašė Henss/Isoplus grupės atsakyti į raštu pateiktus klausimus ir pateikti tam tikrus dokumentus; šalys šiuos prašymus įvykdė. Taigi Pirmosios instancijos teismas negali būti kaltinamas savo pareigos išsiaiškinti faktines aplinkybes pažeidimu (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją 76 punktą).

73 Be to, konstatuotina, kad skundžiamo sprendimo 137–181 punktuose Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo daugybę prie bylos medžiagos pridėtų dokumentų ir padarė išvadą, jog Komisija teisingai apkaltino Henss/Isoplus grupę nuo 1991 m. spalio mėnesio iki 1994 m. spalio mėnesio dalyvavus kartelyje.

74 Iš to matyti, kad apeliantė turėjo pakankamai galimybių įrodyti, jog iki 1994 m. spalio mėnesio jai priklausančios įmonės nedalyvavo kartelyje.

75 Dėl to, priešingai nei teigia apeliantė, Pirmosios instancijos teismas neprivalėjo savo iniciatyva nuspręsti apklausti atitinkamus gynybos liudytojus.

76 Remiantis tuo, kas pasakyta, išnagrinėtas apeliacinio skundo pagrindas atmestinas.

2. Dėl ABB pateikto apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto ir 48 straipsnio 2 dalies pažeidimu dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas kaip nepriimtiną atmetė prie atsiliepimo į ieškinį pridėtą teisinę išvadą

77 Pateikdama pirmą savo apeliacinio skundo pagrindą ABB teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo ABB prieš Komisiją 112–114 punktuose nuspręsdamas, jog į prie Pirmosios instancijos teismui pateikto atsiliepimo į ieškinį pridėtą profesoriaus J. Schwarze teisinę išvadą (toliau – teisinė išvada) negali būti atsižvelgiama visiškai arba iš dalies, pažeidė savo Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ir 48 straipsnio 2 dalį.

78 Pirma šio apeliacinio skundo pagrindo dalimi ABB kaltina Pirmosios instancijos teismą padarius teisinę klaidą, skundžiamo sprendimo 112 punkte nusprendus, kad pateikta teisinė išvada negali būti priimta, remiantis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi, nes joje nurodyti tam tikri bendrieji principai, pagrindžiantys ieškinyje Pirmosios instancijos teismui nepateiktus pagrindus.

79 ABB teigimu, kadangi sprendimo 115–136 punktuose kalbama tik apie teisėtų lūkesčių apsaugos principą, Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu rėmėsi prielaida, kad atitinkamas teisinis pagrindas susijęs tik su šiuo principu, todėl kiekvienas kitas teisinėje išvadoje nagrinėjamas administracinės teisės principas yra naujas ieškinio pagrindas ir nepriimtinas Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies prasme.

80 Tačiau teisinėje išvadoje, kurioje taip pat kalbama apie tam tikrus administracinės teisės principus, pateikiami tik tikslų teisinį pagrindą ir visų pirma teisėtų lūkesčių apsaugos principo svarbą paaiškinantys argumentai. Iš esmės šie argumentai turėjo patvirtinti, kad nagrinėjamų bylų aplinkybėmis Komisijos diskrecija apskaičiuojant baudą yra ribota.

81 Taigi teisinėje išvadoje išdėstyti tik argumentai, pagrindžiantys vieną iš Pirmosios instancijos teismui pateiktame ieškinyje jau nurodytų ieškinio pagrindų, o ne naują ieškinio pagrindą.

82 Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad teisinėje išvadoje, kurią sudaro 101 punktas, visų pirma aptariami šeši Bendrijos teisės principai, t. y. teisėtų lūkesčių apsaugos principas, savarankiško administracijos kompetencijos nustatymo principas („self-binding“) principas, estoppel principas, sąžiningo administravimo principas, venire contra factum proprium principas ir teisės į sąžiningą procesą bei teisės į gynybą apsaugos principas.

83 Iš teisinės išvados 19 punkto išplaukia, kad šie principai nagrinėjami siekiant nustatyti, ar Bendrijos teisėje yra taisyklių, ribojančių Komisijos diskreciją skiriant baudas konkurencijos teisės srityje ir draudžiančių šiai institucijai keisti savo nusistovėjusią praktiką baudų apskaičiavimo srityje bei taikyti naują praktiką tokiu atveju, kuris nagrinėjamas šioje byloje.

84 Šios išvados 43 punkte pasakyta, kad kiekvienas šių principų įvairiais požiūriais ir įvairia apimtimi gali riboti šiuos Komisijos įgaliojimus.

85 Teisinės išvados 44–96 punktuose analizuojamas ir nagrinėjamam atvejui taikomas kiekvienas iš šių principų.

86 Išvados 97–101 punktuose daroma išvada, kad nagrinėjamu atveju Komisijos diskrecija faktiškai ribojama neleidžiant jai nukrypti nuo savo ankstesnės praktikos.

87 98 punkte sakoma, jog šie principai panašūs, nes yra privalomi.

88 Iš teisinės išvados struktūros ir turinio matyti, kad nors šioje nuomonėje ir ieškinio pagrinduose išdėstyti administraciniai principai tam tikra dalimi susiję, nuomonė aiškiai skirta ne tik argumentams, paaiškinantiems ar plėtojantiems su teisėtais lūkesčiais susijusį ieškinio pagrindą, išdėstyti, kaip teigia ABB, bet taip pat nurodo daugelį savarankiškų principų, kuriais siekiama įrodyti, jog nagrinėjamu atveju Komisija neturėjo teisės nukrypti nuo savo ankstesnės praktikos baudų apskaičiavimo srityje. Konstatuotina, kad teisėtų lūkesčių apsaugos principas yra tik vienas iš šešių šiuo tikslu nagrinėtų principų.

89 Taigi, kaip teigia Komisija, iš teisinės išvados teksto matyti, kad joje bandoma pirmą kartą aptarti tam tikrus principus, kurie nebuvo pateikti ieškinyje Pirmosios instancijos teismui.

90 Remiantis tuo, kas pasakyta, pirmoji pirmo ABB apeliacinio skundo pagrindo dalis atmestina.

91 Antra pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalimi apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisinę klaidą, skundžiamo sprendimo ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją 113 punkte nuspęsdamas, jog į visą ar dalį teisinės išvados negalima atsižvelgti dėl to, kad, remiantis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktu, ieškinyje turi būti nurodomas bylos dalykas ir ieškinio pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka.

92 Jos teigimu, ieškinyje ar dublike Pirmosios instancijos teismas nėra nustatęs nė vienos klaidos, galinčios pateisinti šios nuostatos taikymą. Todėl jis neteisingai nusprendė, kad ABB norėjo kompensuoti ieškinio pagrindo trūkumus, pateikdama bendrą nuorodą į teisinę nuomonę. Be to, nėra galimybės taikyti šios Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento nuostatos pagal analogiją, kaip tai padarė Pirmosios instancijos teismas tame pačiame skundžiamo sprendimo punkte.

93 Šiuo klausimu reikėtų pateikti Pirmosios instancijos teismo samprotavimus, išdėstytus skundžiamo sprendimo ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją 113 punkte.

94 Pirmosios instancijos teismas priminė, kad iš jo Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto išplaukia, jog teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ieškinys, turėtų būti bent trumpai išdėstytos pačiame ieškinyje ir dėl to nepakanka ieškinyje pateikti tik nuorodą į ieškinio priede išdėstytas tokio pobūdžio aplinkybes.

95 Pirmosios instancijos teismas visų pirma nurodė nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką dėl Komisijos pareigos ieškinyje pagal EB 226 straipsnį tiksliai nurodyti kaltinimus, dėl kurių Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą, ir bent jau trumpai nurodyti teisines ir faktines aplinkybes, kuriomis šie kaltinimai grindžiami.

96 Iš šios Teisingumo Teismo praktikos iš tikrųjų išplaukia, kad tokia pareiga nėra įvykdoma, jei Komisijos kaltinimai ieškinyje išdėstomi tik kaip paprasčiausios nuorodos į motyvus, nurodytus oficialiame pranešime ar pagrįstoje nuomonėje arba teisiniam pagrindui skirtoje ieškinio dalyje (šiuo klausimu žr. 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑52/90, Rink. p. I‑2187, 17 ir 18 punktus; 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑375/95, Rink. p. I‑5981, 35 punktą ir 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑202/99, Rink. p. I‑9319, 20 ir 21 punktus).

97 Pirmosios instancijos teismas taip pat priminė, kad neprivalo, remdamasis ieškinio priedais, nustatyti pagrindų, kuriuos būtų galima laikyti pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją.

98 Remdamasis šiomis aplinkybėmis, Pirmosios instancijos teismas priėjo prie išvados, kad, atsižvelgiant į tai, jog į dalį teisinės išvados atsižvelgti negalima, jis tikrai neprivalo nagrinėti ir nustatyti tų išvados dalių, į kurias būtų galima atsižvelgti kaip į priedus, skirtus pagrįsti ar papildyti tam tikrus ABB rašytinių paaiškinimų punktus.

99 Atsižvelgiant į išdėstytus motyvus, šią išvadą reikia suprasti taip, kad vien įrodomoji ir pagalbinė priedų funkcija reiškia: jeigu teisinėje išvadoje, be naujų ir todėl nepriimtinų ieškinio pagrindų, yra kitų teisinių aplinkybių, kuriomis paremti tam tikri ieškinyje nurodyti pagrindai, šios teisinės aplinkybės turi būti paminėtos pačiame dubliko, prie kurio pridedama ši išvada, tekste arba bent pakankamai aiškiai nustatomos iš to dokumento.

100 Nustatydamas šiuos kriterijus ir nuspręsdamas, kad nagrinėjamu atveju jie nėra įvykdomi, Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios teisinės klaidos.

101 Pirmosios instancijos teismas šiuo atžvilgiu taip pat neiškreipė jam pateikto dubliko turinio. Konstatuotina, kad dubliko 31 punkte daroma tik bendra nuoroda į teisinę išvadą. Be to, ABB nurodyta aplinkybė, jog keliose dubliko punktų išnašose daromos nuorodos į tam tikras teisinės išvados dalis, bet kuriuo atveju negali paneigti Pirmosios instancijos teismo šiuo klausimu padarytos išvados.

102 Šiomis aplinkybėmis nagrinėtas apeliacinio skundo pagrindas atmestinas.

B – Dėl materialinių apeliacinio skundo pagrindų, susijusių su galimybe inkriminuoti pažeidimą

103 Toliau nagrinėtini Henss/Isoplus grupės ir Brugg pateikti materialiniai teisiniai apeliacinių skundų pagrindai, kuriais apeliantės ginčija tam tikrus su jomis susijusius skundžiamų sprendimų punktus dėl galimybės inkriminuoti pažeidimą, nustatytą ginčijamame sprendime ir patvirtintą Pirmosios instancijos teismo.

1. Dėl apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Sutarties 85 straipsnio 1 dalies pažeidimu, priskyrus tam tikras įmones Henss/Isoplus grupei ir apkaltinus šią grupę pažeidimu kaip „įmonę“

104 Penktu savo apeliacinio skundo pagrindu Henss/Isoplus grupė kaltina Pirmosios instancijos teismą skundžiamo sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją 54–68 punktuose nusprendus, kad ginčijamame sprendime Komisija teisingai priskyrė tam tikras įmones šiai grupei ir apkaltino ją pažeidimu.

105 Ši apeliantė visų pirma teigia, kad skundžiamo sprendimo 66 punkte Pirmosios instancijos teismas padarė teisinę klaidą, atmesdamas jos argumentą, pagal kurį įmonė Sutarties nuostatų konkurencijos srityje prasme būtinai turi turėti teisinį subjektiškumą.

106 Tačiau to negalima pasakyti nei apie Henss/Isoplus grupę, darant prielaidą, kad ji laikytina ekonominiu vienetu, nei apie W. Henss kaip asmenį, kuris, remiantis skundžiamu sprendimu, kontroliuoja skirtingas šiai grupei priklausančias bendroves.

107 Henss/Isoplus grupė tvirtina, kad jos teiginius gali pagrįsti 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3) 22 protokolo 1 straipsnis, iš kurio išplaukia, kad „įmonė“ Sutarties nuostatų konkurencijos srityje prasme yra bet kuris subjektas (versijoje vokiečių kalba – Rechtssubjekt – teisės subjektas), vykdantis komercinio ar ekonominio pobūdžio veiklą.

108 Šį požiūrį visų pirma patvirtina Teisingumo Teismo praktika dėl EAPB sutarties nuostatų konkurencijos srityje (1962 m. liepos 13 d. Sprendimai Klöckner-Werke ir Hoesch prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją, 17/61 ir 20/61, Rink. p. 617 ir Mannesmannprieš Aukščiausiąją valdžios instituciją, 19/61, Rink. p. 675).

109 Kituose sprendimuose, visų pirma tuose, kuriuos Pirmosios instancijos teismas nurodė skundžiamo sprendimo 66 punkte, Teisingumo Teismas dar nebuvo galutinai išsprendęs principinio klausimo, ar kvalifikavimas kaip įmonės pagal konkurencijos teisę visomis aplinkybėmis reikalauja, kad atitinkamas subjektas turėtų teisinį subjektiškumą (1972 m. liepos 14 d. Sprendimas ICI prieš Komisiją, 48/69, Rink. p. 619; 1973 m. kovo 21 d. Sprendimas Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją, 6/72, Rink. p. 215; 1984 m. liepos 12 d. Sprendimas Hydrotherm, 170/83, Rink. p. 2999 ir 1991 m. balandžio 23 d. Sprendimas Höfner ir Elser, C‑41/90, Rink. p. I‑1979).

110 Apeliantės teigimu, nors savarankišką teisinį subjektiškumą turinčios įmonės padarytais pažeidimais gali būti apkaltinta jos pirminė įmonė, holdingo bendrovė, jeigu ši įmonė ją kontroliuoja ir todėl tai yra tas pats ekonominis vienetas (žr., inter alia, minėtus sprendimus ICI prieš Komisiją bei Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją), toks kaltinimas reikalautų, kad pats kontroliuojantis vienetas turėtų savarankišką teisinį subjektiškumą.

111 Tačiau fizinis asmuo, nagrinėjamu atveju – W. Henss, būdamas tik bendrovės dalininkas ar bendrasavininkis, negali būti kvalifikuojamas kaip įmonė Sutarties 85 straipsnio 1 dalies prasme. Taigi šiuo klausimu nagrinėjamu atveju minėta teismo praktika nereikšminga.

112 Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, konkurencijos teisės kontekste įmonės sąvoka apima bet kokį ekonominę veiklą vykdantį vienetą, nepaisant jo teisinio statuso ar finansavimo būdų (žr., inter alia , 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo Wouters ir kt., C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 46 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką).

113 Iš šios teismo praktikos aiškiai matyti, kad įmonės sąvoka Sutarties nuostatų konkurencijos srityje prasme nereikalauja, kad atitinkamas ekonominis vienetas turėtų teisinį subjektiškumą. Be to, tai nėra vien su aplinkybėmis, dėl kurių buvo priimti minėti Teisingumo Teismo sprendimai Hydrotherm arba Höfner ir Elser, susijęs, kaip teigia Henss/Isoplus grupė, o bendro pobūdžio išaiškinimas.

114 Abejonių dėl šio išaiškinimo negali sukelti ir remiantis Europos ekonominės erdvės susitarimo 22 protokolo 1 straipsnio vokiška versija, visų pirma jame nurodyta sąvoka „teisės subjektas“ („Rechtssubjekt“) suformuluotas argumentas.

115 Sąvoka „teisės subjektas“ neeliminuoja fizinių asmenų. Bet kuriuo atveju tokios sąvokos nėra nė vienoje kitoje kalbinėje versijoje, kuriose vartojama tik sąvoka „subjektas“.

116 Be to, Henss/Isoplus grupė teigia, kad įmonės, nesusijusios nei kapitalu, nei įmonių teisės požiūriu ir todėl nepriklausančios nuo vienos kontroliuojančios įmonės, negali būti laikomos grupe vien todėl, kad egzistuoja ryšys tarp fizinių asmenų, nesančių įmonėmis.

117 Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienos įmonės antikonkurencinis elgesys gali būti inkriminuojamas kitai įmonei, jeigu pirmoji įmonė negali savarankiškai nuspręsti dėl savo elgesio rinkoje, o visų pirma dėl ekonominių ir teisinių jas siejančių santykių iš esmės turi vykdyti antros įmonės nurodymus (žr., inter alia, 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją, C‑294/98 P, Rink. p. I‑10065, 27 punktą).

118 Teisinga, kad vien aplinkybė, jog dviejų skirtingų bendrovių kapitalas priklauso vienam asmeniui ar vienai šeimai, nėra pakankamas įrodymas, kad šios dvi bendrovės sudaro vieną ekonominį vienetą, o tai pagal Bendrijos konkurencijos teisę lemia, kad vienos jų veiksmai gali būti inkriminuojami kitai ir kad viena jų gali būti įpareigojama sumokėti baudą už kitą (žr. 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo Aristrain prieš Komisiją, C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005, 99 punktą).

119 Tačiau nagrinėjamoje byloje Pirmosios instancijos teismas išvadą dėl ekonominio vieneto, sudarančio Henss/Isoplus grupę, egzistavimo padarė ne tik remdamasis aplinkybe, jog atitinkamas įmones kapitalo požiūriu kontroliuoja tas pats asmuo, t. y. W. Henss.

120 Iš skundžiamo sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją 56–64 punktų matyti, kad Pirmosios instancijos teismas sprendimą dėl tokio ekonominio vieneto egzistavimo priėmė remdamasis daugeliu aplinkybių, įrodančių, kad W. Henss kontroliuoja atitinkamas bendroves, iš kurių, be aplinkybių, kad jam ar jo sutuoktinei tiesiogiai ar netiesiogiai priklausė visos ar beveik visos bendrovių akcijos, kad W. Henss užėmė pagrindines pareigybes šių bendrovių valdymo organuose, taip pat paminėtinas faktas, jog šio sprendimo 20 punkte aprašyto Direktorių klubo susitikimuose šis asmuo atstovavo skirtingoms įmonėms ir jog šioms įmonėms kartelis buvo paskyręs vieną kvotą.

121 Galiausiai Henss/Isoplus grupė papildomai teigia, kad Komisijos sugrupuotos įmonės nepriklauso tam pačiam ekonominiam vienetui, nes jos yra autonominės ir nepriklauso nuo trečiųjų asmenų nurodymų. Šiuo argumentu apeliantė tvirtina, kad atitinkamas įmones vienaip ar kitaip faktiškai kontroliuoja W. Henss.

122 Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją 56–64 punktuose išdėstyti samprotavimai, skirti įrodyti ekonominio vieneto egzistavimą, pagrįsti daugeliu faktinių aplinkybių, kurios negali būti aptariamos nagrinėjant apeliacinį skundą, išskyrus atvejus, kai buvo iškreipti svarbūs faktai ar Pirmosios instancijos teismui pateikti įrodymai arba jeigu faktiniai Pirmosios instancijos teismo teiginių netikslumai matyti iš bylos dokumentų (šiuo klausimųu, inter alia, žr. minėtų sprendimų Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją 37 punktą ir Mag Instrument i prieš VRDT 39 ir 76 punktus).

123 Priešingai nei teigia Henss/Isoplus grupė, skundžiamo sprendimo 57 punkte Pirmosios instancijos teismas nėra nusprendęs, kad nagrinėjamu laikotarpiu, t. y. trunkant Komisijos nustatytam pažeidimui nuo 1991 m. spalio mėnesio iki 1996 m. kovo–balandžio mėnesių, W. Henss buvo ne tik Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH direktorius, bet ir akcininkas. Šis punktas visiškai neprieštarauja bylos medžiagai, todėl apeliantės tvirtinimas dėl procedūros klaidos, išdėstytas jos septintame apeliacinio skundo pagrinde, atmestinas.

124 Kalbant apie skundžiamo sprendimo 58 punktą, pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas konstatavo ne daugiau, nei teigia pati apeliantė, t. y. kad nagrinėjamu laikotarpiu W. Henss per tarpininkus priklausė didžiausias Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH akcijų paketas, tačiau jis niekuomet neužėmė jos direktoriaus pareigų.

125 Taigi konstatuotina, kad ginčijant būtent šio skundžiamo sprendimo 57 ir 58 punktus nebuvo įrodytas nei svarbių faktų ar įrodymų iškraipymas Pirmosios instancijos teisme, nei tai, kad Pirmosios instancijos teismo teiginiuose yra esminių netikslumų, kylančių iš bylos medžiagos.

126 Isoplus Fernwärmetechnik GmbH klausimu, Henss/Isoplus grupė teigia, kad W. Henss ir sutuoktiniai Papsdorf niekuomet nebuvo jos direktoriai ir kad, be to, nagrinėjamu laikotarpiu trečdalį šios bendrovės savo vardu turėjo Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH, trečdalis priklausė sutuoktiniams Papsdorf tarpininkaujant tai pačiai bendrovei Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH, veikiančiai kaip patikėtinė, ir trečdalis – per tą patį tarpininką kitiems fiziniams asmenims.

127 Tokias pačias aplinkybes Pirmosios instancijos teismas konstatavo šio skundžiamo sprendimo 59 punkte, todėl šiuo klausimu svarbių faktų ar įrodymų iškraipymas taip pat nebuvo įrodytas. Be to, iš bylos medžiagos nėra matyti jokių esminių Pirmosios instancijos teismo teiginių netikslumų.

128 Henss/Isoplus grupė taip pat teigia, kad iš faktinių aplinkybių išplaukia, jog bendrovei Isoplus Fernwärmetechnik GmbH neturėjo įtakos nei W. Henss, nei sutuoktiniai Papsdorf.

129 Šis kaltinimas nepriimtinas, nes juo keliamas klausimas, ar nagrinėjamu atveju iš tikrųjų buvo įvykdytos ekonominio vieneto egzistavimo sąlygos. Toks faktinių aplinkybių vertinimu pagrįstas nagrinėjimas negali būti ginčijamas apeliacinėje byloje (žr. minėto sprendimo Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją 30 punktą).

130 Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismo negalima kaltinti po nuodugnaus ir iš esmės nepriklausomo daugelio faktinių aplinkybių vertinimo nusprendus, kad įvairios įmonės, sudarančios Henss/Isoplus grupę, šiuo atveju turi būti laikomos priklausančiomis tam pačiam ekonominiam vienetui.

131 Taigi šis apeliacinio skundo pagrindas atmestinas.

2. Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su Sutarties 85 straipsnio 1 dalies pažeidimu, apkaltinus Henss/Isoplus grupę ir Brugg konkurencijos taisyklių pažeidimu dėl to, kad jos dalyvavo susitikime, kurio tikslas buvo antikonkurencinis

132 Atitinkamai ketvirtu ir penktu savo apeliacinių skundų pagrindais Henss/Isoplus grupė ir Brugg, kiek tai susiję su jomis, kaltina Pirmosios instancijos teismą skundžiamo sprendimo HFB ir kt. prieš Komisiją 223–227 punktuose ir skundžiamo sprendimo Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją 52–66 punktuose nusprendus, kad ginčijamame sprendime Komisija teisingai kaltina jas pažeidimu ar jo dalimi dėl dalyvavimo susitikime, kurio tikslas buvo antikonkurencinis.

133 Henss/Isoplus grupė visų pirma neigia, kad W. Henss dalyvavimas susitikimuose, turėjusiuose antikonkurencinį tikslą, iki 1994 m. spalio mėnesio pateisina išvadą, jog ši grupė laikytina susitarimo, sudaryto per susitikimus dėl 1991 m. spalio – 1994 m. spalio mėnesių, dalyve.

134 Brugg teigia, kad Pirmosios instancijos teismas iš jos dalyvavimo 1995 m. kovo 24 d. susitikime, per kurį buvo aptartas Powerpipe boikotas, neteisingai padarė išvadą, kad tai įrodo jos faktinį dalyvavimą įgyvendinant boikotą.

135 Henss/Isoplus grupė pagal analogiją remiasi teismo praktika, pagal kurią Komisija gali neleisti susipažinti su tam tikrais dokumentais dėl to, kad dominuojančią padėtį užimanti įmonė gali imtis atsakomųjų priemonių prieš įmonę, bendradarbiavusią Komisijos tyrime (1995 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją, C‑310/93 P, Rink. p. I‑865, 26 ir 27 punktai ir 1993 m. balandžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją, T‑65/89, Rink. p. II‑389, 33 punktas).

136 Jos nuomone, tai reiškia, kad net jeigu ekonomiškai silpnesnės įmonės viešai neatsiriboja nuo susitikimų, turinčių aiškiai antikonkurencinį tikslą, į kuriuos jas pakvietė dominuojančią padėtį užimančios ar ekonomiškai galingesnės įmonės, turinio, jos turi būti atleistos nuo atsakomybės už dalyvavimą neteisėtame kartelyje, jeigu praktiškai neįgyvendino šių susitikimų rezultatų.

137 Nagrinėjamu atveju Henss/Isoplus grupė nepranešė apie susitikimų, kuriuose dalyvavo, turinį todėl, kad kartelyje dalyvavo ABB, dominuojančią padėtį užimanti įmonė, ir LR A/S, daug galingesnė už apeliantę įmonė.

138 Tačiau Henss/Isoplus grupė neįgyvendino minėtų susitikimų rezultatų, ir tai įrodo nuolatinis kainų izoliuotų vamzdžių rinkoje kritimas nuo 1991 m. spalio iki 1994 m. spalio mėnesių.

139 Brugg tvirtina, kad būdama tik atitinkamų produktų pardavėja ji negalėjo įgyvendinti boikoto priemonių.

140 Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją 62 punkte neteisingai nusprendė, jog, atsižvelgiant į tai, kad Powerpipe buvo tiesioginė Brugg konkurentė Vokietijos rinkoje, pastaroji įmonė buvo suinteresuota boikoto priemonėmis, kurių kitos kartelio įmonės ėmėsi prieš Powerpipe.

141 Pirmosios instancijos teismas šiuos teiginius atmetė pagrįstai.

142 Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, jei Komisija įrodo, kad atitinkama įmonė dalyvavo susitikimuose, per kuriuos sudaryti antikonkurencinio pobūdžio susitarimai, ir viešai jiems neprieštaravo, tai yra pakankamas minėtos įmonės dalyvavimo kartelyje įrodymas. Jei dalyvavimas tokiuose susitikimuose įrodytas, ši įmonė turi pateikti duomenų, galinčių įrodyti, kad ji juose dalyvavo neturėdama antikonkurencinių ketinimų, bei patvirtinti, kad ji nurodė savo konkurentams, jog dalyvauja šiuose susitikimuose, turėdama kitokių tikslų nei jie (žr., inter alia, 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 81 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką).

143 Šiuo atžvilgiu nebylus pritarimas neteisėtai iniciatyvai, viešai neatsiribojant nuo jos turinio arba nepranešant apie ją administracinėms institucijoms, sudaro palankias sąlygas tęsti pažeidimą ir neleidžia jo atskleisti. Toks bendrininkavimas yra pasyvus dalyvavimas pažeidime ir todėl gali pagrįsti įmonės atsakomybę vienodo susitarimo atveju (žr. minėto sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 84 punktą).

144 Be to, aplinkybė, kad įmonė neįgyvendina susitikimo, turėjusio antikonkurencinį tikslą, sprendimų, negali pašalinti jos atsakomybės už dalyvavimą kartelyje, jei ji viešai neatsiribojo nuo jo turinio (žr. minėto sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 85 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką).

145 Sutarties 85 straipsnio 1 daliai taikyti pakanka, kad susitarimo tikslas būtų konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas, nepaisant jo faktinio poveikio. Todėl susitarimų, pasiektų per konkuruojančių įmonių susitikimus, atveju ši nuostata pažeidžiama, jei susitikimais siekiama tokio tikslo ir jie skirti dirbtinai organizuoti rinką. Tokiu atveju konkrečios įmonės atsakomybė dėl pažeidimo įrodyta tinkamai, jei ji dalyvavo tokiuose susitikimuose, žinodama apie jų tikslus, net jei vėliau neįgyvendino vienos ar kitos per šiuos susitikimus sutartų priemonių. Įmonės dalyvavimo susitikimuose reguliarumas bei sutartų priemonių įgyvendinimo laipsnis turi įtakos ne pačiai įmonės atsakomybei, o šios atsakomybės apimčiai ir kartu sankcijos dydžiui (žr. 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P iki C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 508–510 punktus).

146 Iš to išplaukia, kad Brugg nurodyta aplinkybė, jog ji neįgyvendino, be to, negalėjo įgyvendinti per 1995 m. kovo 24 d. susitikimą sutartų boikoto priemonių, negali pašalinti jos atsakomybės už dalyvavimą šiose priemonėse, jei ji viešai neatsiribojo nuo jų turinio, o to ši apeliantė neteigė.

147 Teisinga, kad, kaip teigia Brugg, ir, priešingai nei skundžiamo sprendimo Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją 62 punkte nusprendė Pirmosios instancijos teismas, šiuo požiūriu nėra svarbu, jog ši apeliantė buvo suinteresuota bet kokia boikoto priemone, kurios ėmėsi kiti kartelio dalyviai prieš vieną jos tiesioginių konkurenčių (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 335 punktą).

148 Vis dėlto šiuo atveju tai yra dėl antraeilio šio sprendimo motyvo pateiktas argumentas, negalintis lemti jo panaikinimo ir todėl neveiksmingas (žr., inter alia, 2002 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Hirschfeldt prieš AEE, C‑184/01 P, Rink. p. I‑10173, 48 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką).

149 Be to, Brugg atveju iš ginčijamo sprendimo matyti, kad, priešingai nei tvirtina ši apeliantė, Komisija neatsižvelgė į jos dalyvavimą boikotuojant Powerpipe kaip į sunkinančią aplinkybę, nes vienintelė jos atžvilgiu taikyta sunkinanti aplinkybė buvo susijusi su po patikrinimų tęsiamais pažeidimų veiksmais.

150 Atsižvelgiant į šio sprendimo 142–145 punktuose nurodytą teismo praktiką, Henss/Isoplus grupės nurodyta aplinkybė, kad kartelyje dalyvavo dominuojančios arba ypač galingos įmonės, galinčios imtis atsakomųjų priemonių prieš kitus daug silpnesnius dalyvius, jei šie būtų viešai atsiriboję nuo antikonkurencinių tikslų turinčių susitikimų turinio, neturi įtakos pastarųjų įmonių atsakomybei už dalyvavimą imantis antikonkurencinių veiksmų, o tam tikrais atvejais gali turėti reikšmės tik nustatant sankcijos dydį.

151 Kaip teisingai pažymėjo Komisija, priešinga išvada būtų nepriimtina, nes tai reikštų tokį skirtingą Sutarties 85 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygų nustatymą, atsižvelgiant į įmonių dydį, kad silpnesnėms įmonėms būtų sudarytos palankesnės sąlygos.

152 Remiantis tuo, kas pasakyta, nagrinėti apeliacinių skundų pagrindai atmestini.

C – Dėl materialinių teisinių apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su baudos dydžio nustatymu

153 Visos apeliantės kritikuoja skundžiamus sprendimus dėl joms paskirtų baudų dydžio apskaičiavimo.

154 Pirmiausia bus nagrinėjami kaltinimai, kad taikant gaires šiuo atveju nagrinėjamiems pažeidimams buvo pažeisti tam tikri principai, o vėliau kaltinimai, susiję su gairėse numatyto ar ginčijamame sprendime taikyto baudų apskaičiavimo metodo teisėtumu.

1. Dėl apeliacinio skundo pagrindų, susijusių su teisėtų lūkesčių apsaugos ir negaliojimo atgal principų pažeidimu taikius gaires nagrinėjamiems pažeidimams

155 Daugelis apeliančių kaltina Pirmosios instancijos teismą nusprendus, kad ginčijamame sprendime taikydama gaires nagrinėjamiems atvejams Komisija nepažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos ir negaliojimo atgal principų.

a) Dėl apeliacinių skundų pagrindų, susijusių su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu

156 Pateikdamos atitinkamus apeliacinių skundų pagrindus, Dansk Rørindustri (antras apeliacinio skundo pagrindas), Ke-Kelit (pirmas apeliacinio skundo pagrindas), LR A/S (antras apeliacinio skundo pagrindas), Brugg (pirmas ir antras apeliacinio skundo pagrindai), LR GmbH (pirmo apeliacinio skundo pagrindo antra dalis) ir ABB (antras apeliacinio skundo pagrindas) iš esmės tvirtina, kad galėjo teisėtai pasitikėti ankstesne Komisijos baudų apskaičiavimo praktika, kuri buvo paplitusi pažeidimų padarymo laikotarpiu.

157 Jų nuomone, baudų apskaičiavimas remiantis apyvarta, pasiekta parduodant atitinkamą produktą atitinkamoje geografinėje rinkoje (toliau – atitinkama apyvarta), buvo vienoda ir ilgametė praktika, o baudos dydis negalėjo viršyti maksimalios sumos pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, t. y. 10 % įmonės pasaulinės apyvartos, pasiektos parduodant visus gaminamus produktus (toliau – bendra apyvarta).

158 Iš šios praktikos taip pat išplaukia, kad maksimalus baudos dydis negali viršyti 10 % atitinkamos apyvartos.

159 Šių apeliančių teigimu, Komisija, nepažeisdama jų teisėto pasitikėjimo tokia ankstesne praktika, negalėjo joms taikyti gairėse, priimtose po pažeidimų ir apklausų, t. y. po paskutinio administracinės procedūros Komisijoje etapo, numatyto apskaičiavimo metodo, nes šis metodas yra visiškai naujas.

160 Šis metodas visų pirma naujas dėl to, kad jį taikant atspirties tašku laikoma iš anksto apskaičiuota bazinė suma, atspindinti pažeidimo sunkumą ir pati savaime nesusijusi su atitinkama apyvarta, kuri vėliau atitinkamai padidinama ar sumažinama, atsižvelgiant į pažeidimo trukmę ir sunkinančias ar lengvinančias aplinkybes, ir paskutiniu etapu gali būti dar kartą sumažinta dėl galimo bendradarbiavimo su Komisija per administracinę procedūrą.

161 Apeliantės patikslina, kad Komisija negalėjo savavališkai nukrypti nuo savo ankstesnės sprendimų priėmimo praktikos arba bent turėjo laiku pranešti apie tokius pakeitimus ar ypač pagrįsti šio naujo metodo taikymą.

162 Jos taip pat teigia, kad lūkesčiai, kurių jos galėjo turėti, remdamosi ankstesne Komisijos sprendimų priėmimo praktika baudų apskaičiavimo srityje, buvo dar labiau pagrįsti, nes jų apsisprendimas bendradarbiauti su Komisija neišvengiamai buvo paremtas šia praktika, o visų pirma privalumais, kurių jos galėjo tikėtis dėl šios praktikos.

163 Teisėti lūkesčiai, pagrįsti pranešimu dėl bendradarbiavimo, remiantis šio pranešimo tekstu, apima baudos dydžio apskaičiavimą, kuris laikomas apskaičiavimo pagrindu ir vėliau dėl bendradarbiavimo sumažinamas procentiniais dydžiais.

164 Visų pirma Dansk Rørindustri ir Ke-Kelit pateikti apeliacinių skundų pagrindai dėl teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimo atmestini kaip nepriimtini.

165 Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, leidimas šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti teisinį pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Pirmosios instancijos teisme, reikštų suteikti jai leidimą pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnę bylą, nei buvo nagrinėjęs Pirmosios instancijos teismas. Apeliacinio proceso metu Teisingumo Teismo kompetencija apsiriboja Pirmosios instancijos teismui pateiktų teisinių pagrindų vertinimo nagrinėjimu (žr., inter alia, 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Industrie des poudres sphériques prieš Tarybą, C‑458/98 P, Rink. p. I‑8147, 74 punktą).

166 Tačiau pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teisme Dansk Rørindustri ir Ke-Kelit nebuvo pateikusios ieškinio pagrindo dėl teisėtų lūksčių principo pažeidimo taikius gaires.

167 Taigi šių apeliančių atveju tai yra nauji pagrindai, kurie dėl to nepriimtini apeliacijos stadijoje.

168 Iš esmės LR A/S, Brugg, LR GmbH ir ABB atitinkamai kaltina Pirmosios instancijos teismą skundžiamo sprendimo LR AF 1998 prieš Komisiją 241–248 punktuose, skundžiamo sprendimo Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją 137–144 punktuose, skundžiamo sprendimo Lögstör Rör prieš Komisiją 248–257 punktuose ir skundžiamo sprendimo ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją 122–136 punktuose pažeidus teisėtų lūkesčių apsaugos principą dėl to, kad jis atmetė ieškinių pagrindus, kuriuos jos Pirmosios instancijos teismui pateikė remdamosi šiuo principu.

169 Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai priminė, kad aplinkybė, jog Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai Reglamento Nr. 17 nustatytose ribose padidinti baudų lygį, jei to reikia Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti, o veiksmingas Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymas veikiau reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių (1983 m. birželio 7 d. Sprendimų Musique Diffusion française prieš Komisiją, 100/80 iki 103/80, Rink. p. 1825, 109 punktas ir minėto sprendimo Aristrain prieš Komisiją 81 punktas).

170 EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies ir 86 straipsnio (dabar – EB 82 straipsnis) Komisijai pavesta priežiūros funkcija apima ne tik pareigą nustatyti atskirus pažeidimus ir skirti už juos sankcijas, bet ir užduotį vykdyti bendrą politiką, siekiant taikyti konkurencijos srityje Sutartyje įtvirtintus principus ir atitinkamai reguliuoti įmonių elgesį (žr. minėto sprendimo Musique Diffusion française prieš Komisiją 105 punktą).

171 Kaip teisingai konstatavo Pirmosios instancijos teismas, ūkio subjektai negali teisėtai tikėtis, kad susiklosčiusi situacija