2022 m. gegužės 19 d.Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 17 de Barcelona (Ispanija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą byloje HM, VD / Generalitat de Catalunya

(Byla C-332/22)

(2022/C 472/31)

Proceso kalba: ispanų

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas

Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 17 de Barcelona

Šalys pagrindinėje byloje

Pareiškėjos: HM, VD

Atsakovė: Generalitat de Catalunya

Prejudiciniai klausimai

PIRMASIS. Ar 2018 m. rugsėjo 26 d.Tribunal Supremo (Aukščiausias Teismas, Ispanija) sprendimuose Nr. 1425/2018 ir Nr. 1426/2018, kuriuose įtvirtinta taisyklė galioja iki šiol (2021 m. lapkričio 30 d.), leidžiamos taikyti priemonės, t. y. dėl piktnaudžiavimo nukentėjusių valstybės tarnautojų išlaikymas darbe, taikant tą pačią piktnaudžiavimu pagrįstą mažų garantijų darbo sistemą, kol įdarbinančioji institucija nustatys, ar į darbą turi būti priimti etatiniai darbuotojai, ir paskelbs atitinkamas atrankos procedūras, kad būtų įdarbinti nuolatiniai arba karjeros valstybės tarnautojai, yra priemonės, atitinkančios Direktyvos 1999/70 (1) priede pateikto bendrojo susitarimo 5 punkto reikalavimus dėl sankcijų?

Ar, priešingai, šios priemonės, dėl kurių įtvirtinama mažų garantijų darbo sistema ir nesuteikiama apsauga, kol įdarbinančioji institucija atsitiktinai nenusprendžia skelbti atrankos procedūros nuolatiniam darbuotojui įdarbinti (šių procedūrų rezultatai neaiškūs, nes jose taip pat gali dalyvauti dėl piktnaudžiavimo nenukentėję kandidatai), yra priemonės, kurios negali būti laikomos atgrasančiomis sankcijomis pagal bendrojo susitarimo 5 punktą ir neužtikrina šio susitarimo tikslų įgyvendinimo?

ANTRASIS. Ar tuo atveju, kai nacionalinis teismas, vykdydamas savo pareigą bet kuriuo atveju taikyti sankcijas už nustatytą piktnaudžiavimą (sankcija yra „būtina ir neatidėliotina“), padaro išvadą, kad pagal Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principą negalima užtikrinti direktyvos veiksmingumo, nepateikiant nacionalinės teisės aiškinimo „contra legem“, būtent dėl to, kad nacionalinėje valstybės narės teisėje nenumatyta jokia sankcija, skirta bendrojo susitarimo 5 punktui įgyvendinti viešajame sektoriuje, jis turi taikyti 2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger (2) arba 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimo byloje C-268/2006 (3) (priimto didžiosios kolegijos) nuostatas, todėl pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 21 ir 47 straipsnius galima netaikyti nacionalinės teisės nuostatų, kurios neleidžia užtikrinti visiško Direktyvos 1999/70/EB veiksmingumo, net jeigu tos nuostatos yra konstitucinio pobūdžio?

Ar dėl to piktnaudžiavimu pagrįsti laikini santykiai turi būti pakeisti nuolatiniais santykiais, tokiais pačiais kaip panašių nuolatinių darbuotojų santykiai arba panašiais į juos, įdarbinant dėl piktnaudžiavimo nukentėjusį asmenį kaip nuolatinį darbuotoją, kad už piktnaudžiavimą neliktų nenubausta ir nebūtų pakenkta bendrojo susitarimo 5 punkto tikslams ir veiksmingumui, net jeigu toks pakeitimas draudžiamas nacionalinėje teisėje ir Tribunal Supremo jurisprudencijoje arba gali prieštarauti Ispanijos Konstitucijai?

TREČIASIS. Ar atsižvelgiant į tai, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismas savo 2018 m. spalio 25 d. sprendime byloje C-331/17 (4) ir 2022 m. sausio 13 d. sprendime byloje C-[2]82/19 (5) pripažino, jog pagal bendrojo susitarimo 5 punktą draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tam tikriems valstybės tarnautojams netaikomos taisyklės, skirtos bausti už piktnaudžiavimą paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis, jei nacionalinės teisės sistemoje nėra jokios kitos veiksmingos priemonės, skirtos bausti už tokį piktnaudžiavimą, o Ispanijos teisėje nėra jokios priemonės, kurią taikant būtų siekiama bausti už piktnaudžiavimą viešajame sektoriuje ir kuri būtų taikoma pareiškėjams – laikiniesiems darbuotojams,

nuo piktnaudžiavimo nukentėję laikinieji valstybės tarnautojai pagal šią ESTT jurisprudenciją ir Sąjungos lygiavertiškumo principą turi būti įdarbinti kaip nuolatiniai arba karjeros valstybės tarnautojai, taikant jiems tuos pačius darbo santykių nutraukimo ir pasibaigimo pagrindus kaip nuolatiniams arba karjeros valstybės tarnautojams, o privačiajame sektoriuje laikinieji darbuotojai, be pertraukos tam pačiam darbdaviui dirbę ilgiau kaip 24 mėnesius per 30 mėnesių laikotarpį, pagal Estatuto de los Trabajadores (Darbuotojų statutas) 15 straipsnį turi būti įdarbinti kaip nuolatiniai darbuotojai, taip pat, taikant nacionalinę teisę, privatūs įmonių ir įstaigų darbuotojai, kurie pereina į viešąjį sektorių, pagal Ley 40/2015, de 1 de octubre, de Régimen Jurídico del Sector Público (Įstatymas Nr. 40/2015 dėl viešojo sektoriaus teisinės sistemos), iš dalies pakeisto Ley 11/2020, de presupuestos generales del Estado para 2021 (Įstatymas Nr. 11/2020 dėl 2021 m. bendrojo valstybės biudžeto), 83 straipsnio 3 dalį gali vykdyti tas pačias funkcijas kaip ir karjeros valstybės tarnautojai, turintys atleidžiamų darbuotojų statusą, todėl jiems taikomi tie patys darbo santykių nutraukimo pagrindai kaip ir karjeros valstybės tarnautojams?

KETVIRTASIS. Jeigu į ankstesnį klausimą būtų atsakyta neigiamai, atsižvelgiant į tai, kad pagal 2014 m. kovo 13 d. ESTT sprendimo Nierodzik, C-38/13 (6), 27 ir 29 punktus ir 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Ana de Diego Porras, C-596/14 (7), 30 ir 31 punktus sąlygos, susijusios su darbo santykių nutraukimu, ir reikalavimai dėl darbo sutarties pasibaigimo yra dalis „darbo sąlygų“, įtrauktų į bendrojo susitarimo 4 punktą,

ar dėl piktnaudžiavimo nukentėjusių laikinųjų valstybės tarnautojų priėmimas į nuolatinę darbo vietą, taikant jiems tuos pačius darbo santykių nutraukimo ir atleidimo iš darbo pagrindus, kaip karjeros tarnautojams ar panašiems nuolatiniams darbuotojams, nesuteikiant karjeros tarnautojo statuso, yra priemonė, kurią nacionalinės institucijos privalo įgyvendinti pagal Direktyvoje 1999/70 pateikto bendrojo susitarimo 4 ir 5 punktus ir Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principą, nes nacionalinės teisės aktuose įgyti nuolatinių arba karjeros tarnautojų statusą draudžiama tik tiems darbuotojams, kurie neatitinka tam tikrų sąlygų, o tokius darbuotojus nurodytomis sąlygomis priėmus į nuolatinę darbo vietą jie šio statuso neįgyja?

PENKTASIS. Ar atsižvelgiant į tai, kad Estatuto de los Trabajadores 15 straipsnyje nustatyta ilgiausia dvejų metų laikinųjų darbo sutarčių trukmė ir pasibaigus šiam laikotarpiui turi būti įdarbintas jau ne laikinasis ar išimties tvarka dirbantis, o įprastas ir nuolatinis darbuotojas, todėl privačiojo sektoriaus darbdaviai privalo laikinus santykius pakeisti neterminuotais, ir į tai, kad pagal Estatuto Básico del Empleado Público (Valstybės tarnybos pagrindų statutas, EBEP) 10 straipsnį viešajame sektoriuje pagal trumpalaikio darbo sutartį dirbančių ir (arba) laikinųjų darbuotojų užimamos laisvos darbo vietos turi būti įtrauktos į paskyrimo metais teikiamą, o jei tai neįmanoma, – į kitų metų darbo valstybės tarnyboje pasiūlymą (t. y. jos turi būti įtrauktos per ne ilgesnį kaip dvejų metų laikotarpį), siekiant į darbo vietą įdarbinti nuolatinį arba karjeros tarnautoją,

darytina išvada, kad piktnaudžiavimas paeiliui sudarant laikinąsias sutartis viešajame sektoriuje pasireiškia nuo to momento, kai įdarbinančioji institucija per nacionalinės teisės aktuose nustatytus terminus į laikinojo valstybės tarnautojo pareigybę nepriima nuolatinio arba karjeros tarnautojo, t. y. ne vėliau kaip per dvejus metus nuo pagal trumpalaikio darbo sutartį dirbančio ir (arba) laikinojo darbuotojo paskyrimo neįtraukia šios pareigybės į darbo valstybės tarnyboje pasiūlymą, įsipareigodama atleisti tą darbuotoją iš darbo įgyvendinus darbo valstybės tarnyboje pasiūlymą per ne ilgesnį kaip EBEP 70 straipsnyje nustatytą trejų metų laikotarpį?

ŠEŠTASIS. Ar taikant 2021 m. gruodžio 28 d. Ispanijos įstatymą Nr. 20/2021 pažeidžiami Sąjungos principai, t. y. nuostatų, pagal kurias skiriamos sankcijos, teisėtumo ir negaliojimo atgaline data principai, įtvirtinti, be kita ko, ES pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnyje, nes jame kaip sankcija už piktnaudžiavimą sudarant laikinąsias sutartis numatytos atrankos procedūros, taikomos nepaisant to, kad pažeidimą, taigi ir piktnaudžiavimą, sudarantys veiksmai ar neveikimas buvo atlikti ir baigti, taip pat kaltinimai dėl jų pareikšti iki Įstatymo Nr. 20/2021 priėmimo, t. y. prieš kelerius metus?

SEPTINTASIS. Ar taikant Įstatymą Nr. 20/2021, kuriame kaip sankcija numatytas atrankos procedūrų rengimas ir kompensacija tik tiems dėl piktnaudžiavimo nukentėjusiems asmenims, kurie neįveikė atrankos, pažeidžiamas bendrojo susitarimo 5 punktas ir Direktyva 1999/70/EB, nes nenumatyta sankcija už piktnaudžiavimą, susijusį su atranką įveikusiais laikinaisiais valstybės tarnautojais, nors iš tiesų sankcija visada yra būtina, o atrankos įveikimas nėra sankcija, atitinkanti direktyvos reikalavimus, kaip nurodyta 2021 m. birželio 2 d. ESTT nutartyje byloje C-103/2019 (8)?

Kitaip tariant, ar taikant Įstatymą Nr. 20/2021, kuriame numatyta kompensaciją pripažinti tik dėl piktnaudžiavimo nukentėjusiems ir atrankos neįveikusiems darbuotojams, nesuteikiant teisės į ją dėl piktnaudžiavimo nukentėjusiems ir vėliau per tokią atranką nuolatinio darbuotojo statusą įgijusiems darbuotojams, pažeidžiama Direktyva 1999/70/EB ir visų pirma 2021 m. birželio 2 d. ESTT nutarties 45 punktas, pagal kurį, nors organizuojant atrankos procedūras, atviras valstybės tarnautojams, paskirtiems piktnaudžiaujant – paeiliui nustatant terminuotus darbo santykius, šie darbuotojai gali siekti įsidarbinti į nuolatinę ir etatinę darbo vietą, taigi ir gauti nuolatinio valstybės tarnautojo statusą, tai neatleidžia valstybių narių nuo pareigos nustatyti tinkamą priemonę, skirtą tinkamai bausti už piktnaudžiavimą paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir nustatant terminuotus darbo santykius?

AŠTUNTASIS. Ar taikant Įstatymą Nr. 20/2021, kuriame numatyta, kad atrankos procedūros, vykdomos siekiant mažinti laikinojo įdarbinimo mastą viešajame sektoriuje, turi būti surengtos per trejus metus, t. y. iki 2024 m. gruodžio 31 d., ir kuriame kaip sankcija numatyta kompensacija, mokėtina dėl piktnaudžiavimo nukentėjusį asmenį atleidžiant iš darbo arba nutraukiant su juo darbo sutartį, pažeidžiamas bendrojo susitarimo 5 punktas, atsižvelgiant į 2017 m. vasario 9 d. ESTT nutartį byloje C-44[3]/2016 (9), 2016 m. gruodžio 14 d. sprendimą byloje C-16/15 (10) arba 2018 m. lapkričio 21 d. sprendimą byloje C-619/2017 (11), nes juo siekiama įtvirtinti arba pratęsti dėl piktnaudžiavimo nukentėjusio darbuotojo situaciją, pagrįstą piktnaudžiavimu, apsaugos nebuvimu ir mažų garantijų darbo sistema, taip kenkiant Direktyvos 1999/70 veiksmingumui, kol šis darbuotojas bus galutinai atleistas iš darbo ir galės gauti nurodytą kompensaciją?

DEVINTASIS. Ar taikant Įstatymą Nr. 20/2021 pažeidžiamas lygiavertiškumo principas dėl to, kad įgyvendinant direktyvą jame suteikiama mažiau teisių, nei numatyta nacionalinėje teisėje, nes:

— pagal Įstatymą 11/2020 dėl 2021 m. bendrojo valstybės biudžeto, iš dalies keičiančio Įstatymo Nr. 40/20215 87 straipsnio 3 dalį, taikant nacionalinę teisę į viešąjį sektorių perėjusiems privatiems įmonių darbuotojams leidžiama vykdyti tas pačias funkcijas kaip ir karjeros tarnautojams ir jiems taikomi tie patys darbo santykių nutraukimo pagrindai, net jei jie neįveikė atrankos, suteikus atleidžiamų darbuotojų statusą, o Įstatyme Nr. 20/2021, kuriuo įgyvendinama ES teisė, valstybės tarnautojams, atrinktiems per atrankos procedūras laikantis lygybės, viešumo ir laisvos konkurencijos principų, neleidžiama toliau vykdyti tų pačių funkcijų kaip karjeros tarnautojams, jiems taikant tuos pačius darbo santykių nutraukimo pagrindus,

— Estatuto de los trabajadores, iš dalies pakeisto 1995 m. kovo 24 d. Įstatymu Nr. 1/1995 (t. y. iš dalies pakeisto prieš priimant Direktyvą 1999/70), 15 straipsnyje, taikant nacionalinę teisę, leidžiama tam pačiam darbdaviui ilgiau nei dvejus metus dirbančius privačius darbuotojus padaryti nuolatiniais darbuotojais, o pagal direktyvą dėl piktnaudžiavimo nukentėjusiems valstybės tarnautojams mokama tik 20 dienų darbo užmokesčio dydžio kompensacija už kiekvienus išdirbtus metus (ne daugiau kaip 12 mėnesinių išmokų) ir draudžiama juos padaryti nuolatiniais darbuotojais,

— Įstatymo Nr. 40/2015 dėl viešojo sektoriaus 32 ir paskesniuose straipsniuose yra įtvirtintas visos žalos atlyginimo principas, pagal kurį institucija privalo kompensuoti visą žalą, padarytą dėl jos veiksmų nukentėjusiems asmenims, tačiau taikant Sąjungos teisę kompensacija dėl piktnaudžiavimo nukentėjusiems asmenims a priori ribojama: jos dydis neviršija 20 dienų darbo užmokesčio už kiekvienus išdirbtus metus, o mokėjimo laikas – 12 mėnesių?

DEŠIMTASIS. Ar taikant Įstatymą Nr. 20/2021, kuriame kaip vienintelė reali sankcija nustatyta 20 dienų darbo užmokesčio dydžio kompensacija už kiekvienus išdirbtus metus dėl piktnaudžiavimo nukentėjusiems asmenims, neįveikusiems atrankos, pažeidžiama 2018 m. kovo 7 d. Sprendime Santoro (12) ESTT suformuota jurisprudencija, pagal kurią siekiant įgyvendinti direktyvą nepakanka viešajame sektoriuje mokėti kompensaciją, bet kartu su ja turi būti taikomos kitos sankcijos – papildomos, veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios?

VIENUOLIKTASIS. Ar taikant Įstatymą Nr. 20/2021, kuriame nustatyta, kad kompensacija nukentėjusiems asmenims, neįveikusiems atrankos, lygi 20 dienų darbo užmokesčiui už kiekvienus išdirbtus metus, mokant ne daugiau kaip 12 mėnesinių išmokų, pažeidžiami Sąjungos proporcingumo ir adekvataus visos žalos atlyginimo principai, nes įstatymas neapima prarastų pajamų ir kitų kompensacinių išmokų, pavyzdžiui, susijusių su prarastomis galimybėmis (ši sąvoka vartojama ESTT sprendime Santoro), negalėjimu įgyti nuolatinio darbuotojo statuso dėl to, kad per nacionalinės teisės normose nustatytus terminus nebuvo surengta atranka arba asmuo negali siekti aukštesnių pareigų ar būti paaukštintas, neturtine žala, atsiradusia dėl apsaugos trūkumo, susijusio su bet kokia situacija dirbant mažų garantijų darbą, dėl piktnaudžiavimo nukentėjusių asmenų ir tam tikro amžiaus bei lyties asmenų (pavyzdžiui, vyresnių nei 50 metų moterų), kuriems nėra alternatyvios darbo rinkos, darbo santykių nutraukimu arba senatvės pensijos sumažinimu?

DVYLIKTASIS. Ar taikant Įstatymą Nr. 20/2021, kuriame nustatyta ne didesnė nei 20 dienų darbo užmokesčio dydžio kompensacija už kiekvienus išdirbtus metus, mokant ne daugiau kaip 12 mėnesinių išmokų, yra pažeidžiama Sąjungos teisė, atsižvelgiant į 1993 m. rugpjūčio 2 d. ESTT sprendimą Marshall, C-271/91 (13), ir 2015 m. gruodžio 17 d. ESTT sprendimą Arjona, C-407/14 (14), pagal kuriuos Sąjungos teisėje draudžiama dėl atleidimo iš darbo asmens patirtą žalą apriboti a priori nustačius aukščiausią ribą?

(1) 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (OL L 175, 1999, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368)

(2) 2018 m. balandžio 17 d. Sprendimas Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257)

(3) 2008 m. balandžio 15 d.Impact (C-268/06, EU:C:2008:223)

(4) 2018 m. spalio 25 d. Sprendimas Sciotto (C-331/17, EU:C:2018:859)

(5) 2022 m. sausio 13 d. Sprendimas MIUR ir Ufficio Scolastico Regionale per la Campania (C-282/19, EU:C:2022:3)

(6) 2014 m. kovo 13 d. Sprendimas Nierodzik (C-38/13, EU:C:2014:152)

(7) 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas De Diego Porras (C-596/14, EU:C:2016:683)

(8) 2021 m. birželio 2 d. Nutartis SUSH ir CGT Sanidad de Madrid (C-103/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2021:460)

(9) 2017 m. vasario 9 d. Nutartis Rodrigo Sanz (C-443/16, EU:C:2017:109)

(10) 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Pérez López (C-16/15, EU:C:2016:679)

(11) 2018 m. lapkričio 21 d. Sprendimas de Diego Porras (C-619/17, EU:C:2018:936)

(12) 2018 m. kovo 7 d. Sprendimas Santoro (C-494/16, EU:C:2018:166)

(13) 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimas Marshall (C-271/91, EU:C:1993:335)

(14) 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Arjona Camacho (C-407/14, EU:C:2015:831)