Be to, iš suformuotos jurisprudencijos išplaukia, kad tarpusavio pasitikėjimo principo apribojimus reikia aiškinti griežtai (be kita ko, žr. 2013 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Baláž, C‑60/12 , EU:C:2013:733 , 29 punktą; 2015 m. liepos 16 d. Sprendimo Diageo Brands, C‑681/13 , EU:C:2015:471 , 41 punktą; 2016 m. gegužės 25 d. Sprendimo Meroni, C‑559/14 , EU:C:2016:349 , 38 punktą ir 2018 m. Sprendimo Piotrowski, C‑367/16 , EU:C:2018:27 , 48 punktą).

2010 m. kovo 16 d. Tarybos direktyvos 2010/24/ES dėl savitarpio pagalbos vykdant reikalavimus, susijusius su mokesčiais, muitais ir kitomis priemonėmis, 14 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas valstybės narės institucijai nedraudžiama atsisakyti vykdyti reikalavimo, susijusio su kitoje valstybėje narėje skirta bauda, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, dėl to, kad suinteresuotajam asmeniui nebuvo tinkamai pranešta apie sprendimą, kuriuo ši bauda skirta, prieš minėtai institucijai pagal šią direktyvą pateikiant prašymą vykdyti reikalavimą.

Kaip iš esmės pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 70 punkte, situacija, kai prašančioji institucija prašo įvykdyti reikalavimą, pagrįstą sprendimu, apie kurį suinteresuotajam asmeniui nebuvo pranešta, neatitinka prašymui vykdyti reikalavimą taikomos sąlygos, nustatytos Direktyvos 2010/24 11 straipsnio 1 dalyje. Iš tiesų, kadangi pagal šią nuostatą prašymas vykdyti reikalavimą negali būti pateiktas, kol reikalavimas ir (arba) dokumentas, leidžiantis vykdyti išieškojimą prašančiojoje valstybėje narėje, yra ginčijami šioje valstybėje narėje, tokio prašymo taip pat negalima pateikti, jeigu suinteresuotasis asmuo nebuvo informuotas apie tokį skolinį reikalavimą, nes ši informacija yra būtina tam, kad jį būtų galima užginčyti.

Šį aiškinimą, be to, patvirtina Chartijos 47 straipsnis ir Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusi su pranešimu apie teisminius dokumentus ir su jų įteikimu. Iš šios jurisprudencijos, be kita ko, matyti, jog siekiant užtikrinti, kad bus paisoma minėtame 47 straipsnyje numatytų teisių, svarbu užtikrinti ne tik tai, kad dokumento adresatas realiai gautų atitinkamą dokumentą, bet ir tai, kad jis galėtų veiksmingai ir išsamiai susipažinti su jam užsienyje pareikštu ieškiniu ir suprasti jo turinį ir apimtį, kad galėtų naudingai pasiremti savo teisėmis kilmės valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Alpha Bank Cyprus, C‑519/13, EU:C:2015:603, 31 ir 32 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Tokios išvados taip pat svarbios kalbant apie Direktyvą 2010/24. Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad išimtinė situacija, kaip antai nagrinėjama šioje byloje, kai valstybės narės institucija prašo kitos valstybės narės institucijos išieškoti reikalavimą, susijusį su pinigine sankcija, apie kurios egzistavimą suinteresuotasis asmuo nežinojo, gali teisėtai būti pagrindas institucijai, į kurią kreiptasi, atsisakyti teikti pagalbą. Direktyvoje 2010/24 numatyta pagalba yra, kaip matyti iš direktyvos pavadinimo ir įvairių konstatuojamųjų dalių, kvalifikuojama kaip „savitarpio“, o tai, be kita ko, reiškia, kad prašanti institucija, prieš pateikdama prašymą vykdyti reikalavimą, turi sudaryti sąlygas, kurioms esant institucija, į kurią kreipiamasi, galėtų naudingai ir laikydamasi pagrindinių Sąjungos teisės principų suteikti pagalbą.

(Žr. 57, 58, 61, 62 punktus ir rezoliucinę dalį)