GENERALINĖS ADVOKATĖS

JULIANE KOKOTT IŠVADA,

pateikta 2010 m. lapkričio 25 d.( )

Byla C‑434/09

Shirley McCarthy

prieš

Secretary of State for the Home Department

(Supreme Court (Jungtinė Karalystė) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Sąjungos pilietybė – Sąjungos piliečių teisė laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje – Dviguba pilietybė – SESV 21 straipsnis – Direktyva 2004/38/EB – Naudos gavėjas – Legalus gyvenimas – Šeimos susijungimas – Savo piliečių diskriminacija“

I – Įžanga

1. Ar asmuo, kuris yra dviejų Europos Sąjungos valstybių narių pilietis, tačiau visą laiką gyvenęs tik vienoje iš tų dviejų valstybių, gali remtis Europos Sąjungos teise (toliau – ES teisė) tos valstybės atžvilgiu, siekdamas įgyti gyvenimo toje valstybėje teisę sau ir ypač savo sutuoktiniui? Toks iš esmės yra klausimas, į kurį Teisingumo Teismo prašoma atsakyti šioje byloje.

2. S. McCarthy yra Britanijos ir Airijos pilietė, tačiau visuomet gyveno tik Anglijoje( ). Ji pati, žinoma, gali gyventi Anglijoje, bet jos vyras – Jamaikos pilietis – ne: pagal Jungtinės Karalystės nacionalines migracijos nuostatas jis neturi teisės gyventi Anglijoje. Tam, kad vyras galėtų gyventi kartu, S. McCarthy, kaip Sąjungos pilietė ir remdamasi savo Airijos pilietybe, dabar siekia įgyti sau teisę gyventi Anglijoje; tai netiesiogiai būtų naudinga ir jos vyrui, kuris tuomet, remdamasis ES teise, galėtų reikalauti išvestinės gyvenimo Anglijoje teisės.

3. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas turės nuspręsti, kaip reikia aiškinti Direktyvos 2004/38/EB dėl gyvenimo( ) sąvoką „naudos gavėjas“. Be to, Teisingumo Teismo klausiama, kokie reikalavimai turi būti keliami „legaliam gyvenimui“, kuris yra pagrindinė nuolatinio gyvenimo teisės šios direktyvos prasme įgijimo sąlyga.

II – Teisinės aplinkybės

4. Šioje byloje taikytinos ES teisės nuostatos yra SESV 21 straipsnis ir Direktyva 2004/38. Direktyvos taikymo sritis ratione personae yra apibrėžta I skyriuje („Bendrosios nuostatos“) – tiksliau 3 straipsnyje „Naudos gavėjai“:

„1. Ši direktyva taikoma visiems Sąjungos piliečiams, kurie atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, [arba tokioje valstybėje narėje gyvena,] ir 2 straipsnyje [2 straipsnio 2 punkte] apibrėžtiems jų šeimos nariams, kurie juos lydi arba prisijungia prie jų.

<...>“

5. Direktyvos 2004/38 IV skyriaus 16 straipsnyje yra išdėstytos bendros taisyklės dėl nuolatinio gyvenimo teisės įgijimo:

„1. Sąjungos piliečiai, kurie priimančiojoje valstybėje narėje legaliai gyveno ištisinį penkerių metų laikotarpį, turi nuolatinio gyvenimo joje teisę. <…>“

6. Reikėtų paminėti Direktyvos 2004/38 17 konstatuojamąją dalį, kuria papildomas 16 straipsnis:

„Nuolatinio gyvenimo galimybė nusprendusiems ilgam laikui įsikurti priimančiojoje valstybėje narėje Sąjungos piliečiams sustiprintų Sąjungos pilietybės jausmą ir yra pagrindinis elementas skatinant socialinę sanglaudą, o tai yra vienas iš pagrindinių Sąjungos tikslų. Todėl nuolatinio gyvenimo teisė turėtų būti nustatyta visiems Sąjungos piliečiams ir jų šeimos nariams, kurie pagal šia direktyva nustatytus reikalavimus gyveno priimančiojoje valstybėje narėje ištisinį penkerių metų laikotarpį ir jiems nebuvo pritaikyta išsiuntimo iš šalies priemonė.“

7. Galiausiai iš Direktyvos 2004/38 VII skyriuje išdėstytų baigiamųjų nuostatų dėmesį reikėtų atkreipti į 37 straipsnį „Palankesnės nacionalinės nuostatos“, kuriame numatyta:

„Šios direktyvos nuostatos neturi įtakos valstybės narės nustatytoms įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatoms, kurios yra palankesnės asmenims, kuriems taikoma ši direktyva.“

III – Faktai ir pagrindinė byla

8. Shirley McCarthy turi Jungtinės Karalystės pilietybę dėl to, kad yra ten gimusi. Ji visuomet gyveno Anglijoje ir visą laiką tai darė teisėtai pagal nacionalinę teisę.

9. S. McCarthy Anglijoje gauna valstybės pašalpas. Ji neteigė, kad yra ar buvo pagal darbo sutartį dirbantis, savarankiškai dirbantis ar turintis pakankamai pragyvenimo lėšų asmuo Bendrijos teisės prasme.

10. 2002 m. lapkričio 15 d. S. McCarthy susituokė su Jamaikos piliečiu George McCarthy. G. McCarthy neturi leidimo pasilikti Jungtinėje Karalystėje pagal šios imigracijos taisykles, netgi kaip ten įsikūrusio asmens sutuoktinis( ).

11. S. McCarthy turi ne tik Britanijos, bet ir Airijos pilietybę. Sudariusi santuoką ji pirmą kartą paprašė išduoti Airijos pasą. Prašymas buvo patenkintas remiantis tuo, kad jos motina gimė Airijoje.

12. 2004 m. liepos 23 d. S. McCarthy, kaip Sąjungos pilietė, paprašė Secretary of State for the Home Department( ) išduoti leidimo gyventi dokumentus pagal ES teisę. G. McCarthy atitinkamą prašymą pateikė kaip Sąjungos pilietės sutuoktinis. Abu prašymai atmesti 2004 m. gruodžio 6 d. sprendimu. Remtasi tuo, kad S. McCarthy nėra teisės aktų reikalavimus atitinkantis (iš esmės pagal darbo sutartį dirbantis, savarankiškai dirbantis ar turintis pakankamai pragyvenimo lėšų) asmuo. Atitinkamai G. McCarthy taip pat negalima laikyti reikalavimus atitinkančio asmens sutuoktiniu.

13. 2004 m. gruodžio 13 d. S. McCarthy apskundė 2004 m. gruodžio 6 d. sprendimą atmesti jos prašymą. 2006 m. rugsėjo 7 d. jos skundas buvo perduotas Asylum and Immigration Tribunal( ).

14. Nors G. McCarthy neapskundė 2004 m. gruodžio 6 d. sprendimo atmesti jo prašymą, 2006 m. spalio 16 d., kaip S. McCarthy sutuoktinis, jis dar kartą pateikė prašymą išduoti leidimo gyventi šalyje kortelę. Šis antrasis prašymas taip pat atmestas 2007 m. balandžio 20 d. sprendimu, kurį 2007 m. gegužės 4 d. G. McCarthy apskundė Asylum and Immigration Tribunal.

15. Asylum and Immigration Tribunal atidėjo G. McCarthy skundo nagrinėjimą, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl S. McCarthy skundo.

16. 2006 m. spalio 17 d. vienintelis bylą nagrinėjęs Asylum and Immigration Tribunal teisėjas S. McCarthy skundą atmetė. Tačiau 2007 m. vasario 13 d. High Court of Justice of England and Wales nurodė Tribunal iš naujo jį išnagrinėti. Todėl 2007 m. rugpjūčio 16 d. Tribunal išnagrinėjo jį iš naujo, tačiau paliko galioti sprendimą jį atmesti. Kitas S. McCarthy skundas Court of Appeal of England and Wales (Civil Division)( ) taip pat atmestas 2008 m. birželio 11 d.

17. Byla pagal kitą S. McCarthy apeliacinį skundą šiuo metu nagrinėjama Supreme Court of the United Kingdom (anksčiau – House of Lords), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas( ).

IV – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme

18. 2009 m. lapkričio 2 d. raštu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. lapkričio 5 d., prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė Teisingumo Teismui šiuos klausimus( ):

„1. Ar dvigubą Airijos ir Jungtinės Karalystės pilietybę turintis asmuo, visą savo gyvenimą gyvenęs Jungtinėje Karalystėje, yra „naudos gavėjas“ Direktyvos 2004/38/EB 3 straipsnio prasme?

2. Ar toks asmuo „legaliai gyveno“ priimančioje valstybėje narėje Direktyvos 2004/38/EB 16 straipsnio prasme, jei neatitiko šios direktyvos 7 straipsnio reikalavimų?“

19. Nagrinėjant bylą Teisingumo Teisme rašytines pastabas pateikė S. McCarthy, Danija, Airija, Estija, Nyderlandai, Jungtinė Karalystė ir Europos Komisija. 2010 m. spalio 28 d. posėdyje dalyvavo S. McCarthy, Danija, Airija ir Komisija.

V – Vertinimas

20. Iš pirmo žvilgsnio gali pasirodyti keista, kad Sąjungos pilietis remiasi ES teise savo valstybės narės institucijų atžvilgiu, siekdamas įgyti gyvenimo joje teisę, nes nėra abejonių, jog pilietybės pagrindu šis Sąjungos pilietis jau turi gyvenimo valstybėje, kurios pilietis jis yra, teisę, kuri negali būti ribojama( ).

21. Tačiau atidžiau panagrinėjus matyti, kad ši byla susijusi ne tiek su pačios S. McCarthy teise gyventi Anglijoje, kiek su per ją įgyjama gyvenimo teise, kuria gali pasinaudoti jos vyras, trečiosios valstybės pilietis. Taigi galiausiai byla susijusi su šeimos susijungimu, kurio tikimasi pasiekti netiesiogiai, remiantis ES teise, nes Jungtinės Karalystės nacionalinė teisė to neleidžia( ). Tai taip pat buvo nuolat primenama Teisingumo Teismo posėdyje.

22. Vis dėlto diskutuotina, ar šioje byloje ES teisę galima taikyti ratione materiae, nes S. McCarthy niekada nesinaudojo laisvo judėjimo teise, kylančia iš SESV 21 straipsnio 1 dalies, 45, 49 ir 56 straipsnių( ) bei iš naujo įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 15 straipsnio 2 dalyje ir 45 straipsnio 1 dalyje( ). Vienintelė galima sąsaja su ES teise šiuo atveju yra S. McCarthy, kaip dvigubą pilietybę turinčios pilietės, statusas, nes ji yra ne tik Britanijos, bet ir Airijos pilietė.

23. Nors S. McCarthy teigia, kad jos dviguba pilietybė yra pakankamas su ES teise siejantis veiksnys, visos nagrinėjant bylą dalyvavusios vyriausybės bei Komisija mano priešingai.

A – „Naudos gavėjo“ sąvoka Direktyvos 2004/38 prasme (pirmasis prejudicinis klausimas)

24. Pirmajame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti Direktyvos 2004/38 3 straipsnyje numatytą „naudos gavėjo“ sąvoką. Klausimas, kurį reikia aptarti, iš esmės yra toks: ar asmuo, turintis dviejų Europos Sąjungos valstybių narių pilietybę, tačiau visuomet gyvenęs tik vienoje iš tų dviejų valstybių, gali remtis Direktyva 2004/38 tos valstybės atžvilgiu, siekdamas jos teritorijoje įgyti teisę gyventi sau pačiam ir taip pat – netiesiogiai – sutuoktiniui.

25. Remiantis Direktyvos 2004/38 3 straipsnio 1 dalies formuluote, į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai. Pagal šią nuostatą visi Sąjungos piliečiai, atvykstantys į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, arba gyvenantys toje valstybėje narėje, yra naudos gavėjai direktyvos prasme. Remiantis 3 straipsnio 1 dalimi galima teigti priešingai – kad Direktyva 2004/38 netaikoma Sąjungos piliečių sąsajoms su valstybe nare, kurios piliečiai jie yra ir kurioje jie visą laiką gyveno.

26. Tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2004/38 3 straipsnio 1 dalies teisinis kontekstas ir direktyvos tikslas.

27. Direktyvos 2004/38 tikslas yra palengvinti Sąjungos piliečių laisvą judėjimą valstybių narių teritorijoje. Todėl laisvas judėjimas ir gyvenimas direktyvoje dažnai nurodomi kartu( ); direktyva siekiama, kad „būtų supaprastinta ir sustiprinta visų Sąjungos piliečių laisvo judėjimo ir apsigyvenimo teisė“( ).

28. Kalbant apie 3 straipsnio 1 dalies teisinį kontekstą, reikia pažymėti, kad yra daug Direktyvos 2004/38 nuostatų, kuriose minimas Sąjungos piliečio atvykimas( ) į gyvenamąją vietą „kitos valstybės narės teritorijoje“( ) arba į „priimančiąją valstybę narę“( ). Direktyvoje priimančioji valstybė narė – tai „valstybė narė, į kurią atvyksta Sąjungos pilietis, pasinaudodamas laisvo judėjimo ir gyvenimo teise“( ). Kaip rodo visos šios nuostatos, Direktyva 2004/38 nustatoma Sąjungos piliečio teisinė padėtis valstybėje narėje, kurioje jis gyvena – galbūt nuo gimimo( ) – naudodamasis laisvo judėjimo teise ir kurios pilietis jis nėra.

29. Tai, žinoma, nekliudo Direktyvą 2004/38 taip pat taikyti Sąjungos piliečio kilmės šalies atžvilgiu, jeigu yra ryšys su ES teise. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos pilietis, pasinaudojęs teise laisvai judėti ir norintis grįžti į kilmės valstybę narę, gali tos valstybės atžvilgiu remtis ES teise( ). Be to, tokia nuostata galioja ir tuomet, kai Sąjungos pilietis ketina palikti kilmės valstybę narę, kad išvyktų į kitą valstybę narę, naudodamasis laisvo judėjimo teisėmis pagal ES teisę( ).

30. Tokia Sąjungos pilietė, kaip antai S. McCarthy, visą laiką gyvenusi valstybėje narėje, kurios pilietė ji yra, ir nesinaudojusi ES teisės garantuojama laisvo judėjimo teise, nepatenka į Direktyvos 2004/38 taikymo sritį nei pagal 3 straipsnio 1 dalies formuluotę, nei pagal šios nuostatos tikslą ir teisinį kontekstą. Taip pat yra ir S. McCarthy šeimos narių atveju( ), nes jų teisės atvykti ir gyventi – kaip ir, kalbant bendriau, šeimos susijungimo galimybė – nėra įtvirtintos kaip savarankiška laisvo judėjimo teisė, tačiau yra kildinamos iš Sąjungos piliečio teisės laisvai judėti ir padeda įgyvendinti tą teisę( ).

31. Mano nuomone, tokios išvados nekeičia ir Sąjungos piliečių laisvo judėjimo teisė, įtvirtinta pirminėje teisėje (SESV 21 straipsnio 1 dalis ir Pagrindinių teisių chartijos 45 straipsnio 1 dalis). Iš tikrųjų antrinės teisės nuostatų aiškinimas ir taikymas turi atitikti pirminę teisę, pavyzdžiui, Sutartyje įtvirtintas pagrindines laisves( ). Tačiau manau, kad Direktyva 2004/38 atitinka pirminės teisės reikalavimus. Konkrečiau kalbant, nemanau, kad iš SESV 21 straipsnio 1 dalies Sąjungos piliečiai gali kildinti gyvenimo teisę valstybės narės, kurios piliečiai jie yra, atžvilgiu net ir tuomet, jei – kaip S. McCarthy atveju – nėra tarptautinio elemento( ).

32. Telieka išnagrinėti, ar padarytą išvadą gali kaip nors keisti tai, kad S. McCarthy yra dviejų Europos Sąjungos valstybių narių – Didžiosios Britanijos ir Airijos – pilietė.

33. Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikėtų pažymėti, kad Sąjungos piliečiams S. McCarthy situacijoje negali būti iš pat pradžių užkirstas kelias remtis antrąja – šiuo atveju Airijos – pilietybe, vien nurodžius, kad ši pilietybė nėra reali ir veiksminga. Iš tikrųjų šioje byloje viskas rodo, jog būtent Didžiosios Britanijos pilietybė S. McCarthy yra daug realesnė ir veiksmingesnė, nes ji visą laiką gyveno Anglijoje, o dėl airiško paso kreipėsi tik per prašymo dėl leidimo gyventi pagal ES teisę nagrinėjimo procedūrą. Tačiau, kaip pabrėžė Teisingumo Teismas, Europos Sąjungoje „kitos valstybės narės pilietybės suteikimo pasekmių valstybė narė negali apriboti nustatydama papildomas sąlygas šiai pilietybei pripažinimui, kiek tai susiję su galimybe pasinaudoti EB sutartyje numatytomis pagrindinėmis laisvėmis“( ). Todėl remiantis teismo praktika, vertinant Sąjungos piliečių teisinę padėtį jų kilmės valstybių narių atžvilgiu, dvigubos pilietybės buvimas iš principo gali būti visiškai reikšmingas( ).

34. Taigi nustatant Sąjungos piliečio pavardę, turint omenyje jo dvigubą pilietybę, gali reikėti nukrypti nuo vienos iš jo kilmės valstybių narių nacionalinių nuostatų, reglamentuojančių asmens pavardę( ). Asmens pavardė yra esminis jo tapatybės elementas. Todėl kiekvienas Sąjungos pilietis turi turėti galimybę tikėtis, kad vienoje valstybėje narėje jo teisėtai įgyta pavardė bus pripažinta ir visose kitose valstybėse narėse( ). Kilus abejonių dėl Sąjungos piliečio tapatybės, nes jo pavardė valstybėse narėse yra skirtinga arba rašoma skirtingai, jis gali patirti rimtų nepatogumų tiek asmeniniame, tiek privačiame gyvenime( ).

35. Tačiau pozicijos, kuri galima tokiose srityse, kaip asmens pavardę reglamentuojančios nuostatos, nebūtinai galima laikytis nagrinėjamos gyvenimo teisės ir susijusios galimybės šeimai susijungti atveju. Klausimas, veikiau yra tai, ar atsižvelgiant į Sąjungos piliečių dvigubą pilietybę jų padėtis teisiškai reikšmingu požiūriu skiriasi nuo kitų Sąjungos piliečių, kurie yra tik priimančiosios valstybės narės piliečiai, padėties.

36. Padėtį apibūdinančius elementus ir jų panašumą reikia visų pirma apibrėžti ir įvertinti atsižvelgiant į teisės akto, kuriame daromas nagrinėjamas skirtumas, paskirtį bei tikslą. Be to, reikia atsižvelgti į srities, kuriai nagrinėjamas teisės aktas priklauso, principus ir tikslus( ).

37. Šiuo atveju nagrinėjama teisė, būtent Sąjungos piliečių gyvenimo teisė, suteikiama jiems patiems bei jų šeimos nariams, supaprastina Sąjungos piliečių laisvą judėjimą valstybių narių teritorijoje( ). Šiuo atžvilgiu, turint omenyje dvigubą Sąjungos piliečio pilietybę, S. McCarthy padėtis nėra ypatinga. Gyvenimo teisės požiūriu ji yra tokioje pačioje padėtyje kaip ir visi kiti Britanijos piliečiai, kurie visą laiką gyveno Anglijoje ir niekuomet nepaliko savo kilmės šalies: laisvo judėjimo teise ji nesinaudoja( ).

38. Tokių Sąjungos piliečių, kaip antai S. McCarthy, atveju jų laisvo judėjimo teisė( ) nepažeidžiama ir jie nėra diskriminuojami, palyginti su kitais Didžiosios Britanijos piliečiais, esančiais panašioje situacijoje. Vien dėl to, kad ji turi ne tik Didžiosios Britanijos, bet ir Airijos pilietybę, jai ir jos šeimos nariams nebūtina taikyti su įvažiavimo ir gyvenimo teisėmis susijusių ES teisės nuostatų.

39. Reikia pripažinti, kad gali susiklostyti tokia situacija, kai laisvo judėjimo teise pasinaudoję Sąjungos piliečiai gali – atsižvelgdami į ES teisę – savo šeimos narių, kilusių iš trečiųjų šalių, naudai remtis palankesnėmis nuostatomis dėl įvažiavimo ir gyvenimo teisės nei priimančiosios valstybės narės piliečiai, visą laiką gyvenę jos teritorijoje( ). Apskritai ši problema vadinama savo piliečių diskriminacija, arba atvirkštine diskriminacija.

40. Tačiau remiantis nusistovėjusia teismo praktika ES teisėje nenumatyta priemonių šiai problemai spręsti. Bet kokiam nevienodam požiūriui į Sąjungos piliečius, kalbant apie jų šeimos narių iš trečiųjų šalių įvažiavimą ir gyvenimą, atsižvelgiant į tai, ar šie Sąjungos piliečiai anksčiau pasinaudojo judėjimo laisve, Bendrijos teisė netaikoma( ).

41. Iš tikrųjų teisinėje literatūroje diskriminacijos draudimas kartais kildinamas iš Sąjungos pilietybės( ). Generalinė advokatė E. Sharpston neseniai taip pat išdėstė tokią poziciją( ). Tačiau Teisingumo Teismas keletą kartų pažymėjo, kad Sąjungos pilietybe nesiekiama išplėsti ES teisės taikymo srities ratione materiae vidaus situacijoms, neturinčioms jokio ryšio su Bendrijos teise( ).

42. Žinoma, negalima atmesti galimybės, kad pasitaikius progai Teisingumo Teismas peržiūrės savo praktiką ir vėliau draudimą diskriminuoti savo piliečius kildins iš Sąjungos pilietybės. Bet kuriuo atveju Sąjungos pilietybės paskirtis yra „suteikti valstybių narių piliečiams fundamentalų statusą, suteikiant tokioje pačioje situacijoje atsidūrusiems asmenims teisę į vienodą teisinį požiūrį, neatsižvelgiant į jų pilietybę ir nepažeidžiant aiškiai numatytų išimčių“( ).

43. Nepaisant to, man neatrodo, kad ši byla gali būti tinkamas kontekstas išsamiai nagrinėti savo piliečių diskriminacijos klausimą. Šiuo atveju „statiška“ Sąjungos pilietė, kaip antai S. McCarthy, nėra diskriminuojama, palyginti su „judriais“ Sąjungos piliečiais( ): net jei būtų neatsižvelgta į tai, kad S. McCarthy nepasinaudojo laisvo judėjimo teise, ir jeigu ji iš esmės galėtų remtis Direktyvos 2004/38 nuostatomis, vis tiek neatitiktų likusių ilgalaikio gyvenimo teisės įgijimo sąlygų, kurias turi atitikti Sąjungos piliečiai.

44. S. McCarthy nedirba ir neturi pakankamai išteklių sau ir savo šeimai; ji nėra „ekonomiškai apsirūpinusi“ – Jungtinėje Karalystėje gauna valstybės išmokas( ). Todėl ji neatitinka materialių reikalavimų, kurie ES teisėje yra nustatyti Sąjungos piliečiams, norintiems daugiau nei trejus mėnesius gyventi priimančioje valstybėje narėje( ). Taip pat nėra duomenų, kad praeityje S. McCarthy būtų ištisinį penkerių metų laikotarpį dirbusi Jungtinėje Karalystėje arba turėjusi pakankamai išteklių sau ir savo šeimai – tai būtų teisės nuolat gyventi įgijimo pagrindinė sąlyga( ). Todėl net ir būdama „judri“ Sąjungos pilietė, S. McCarthy negalėtų pagal ES teisę įgyti gyvenimo teisės.

45. Apskritai šiomis aplinkybėmis lieku prie nuomonės, kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą reikėtų atsakyti neigiamai. Turėtų būti atsakyta, kad kai Sąjungos pilietė yra dviejų Europos Sąjungos valstybių narių pilietė, tačiau visą laiką gyveno tik vienoje iš šių valstybių narių, ji negali toje valstybėje reikalauti gyvenimo teisės pagal Direktyvą 2004/38/EB.

46. Jeigu šioje byloje Teisingumo Teismas vis dėlto ketintų toliau plėtoti Sąjungos piliečio statusą( ), manyčiau, kad reikėtų atnaujinti žodinę proceso dalį. Šioje byloje dalyvaujančios šalys iki šiol gavo progą išdėstyti dėl šio klausimo savo argumentus tik prabėgomis, posėdžiui baigiantis. Mano nuomone, jos dar turėtų gauti galimybę tai panagrinėti išsamiau. Be to, kitos valstybės narės tuomet tikriausiai būtų paskatintos Teisingumo Teisme pateikti žodinius argumentus.

B – „Legalaus gyvenimo“ sąvoka, kaip numatyta Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalyje (antrasis prejudicinis klausimas)

47. Antrajame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti „legalaus gyvenimo“ Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalies prasme sąvoką( ). Iš esmės reikia nuspręsti, ar ši sąvoka taip pat apima Sąjungos pilietės, kuri visą laiką gyveno tik priimančioje valstybėje narėje ir kurios teisė gyventi ten visą išgyventą laikotarpį buvo pagrįsta vien tuo, kad ji yra tos pačios valstybės pilietė, gyvenimą.

48. Logiškai mąstant, šio klausimo sprendimas priklauso nuo pirmojo klausimo išsprendimo. Jeigu į pirmąjį klausimą, kaip siūlau, būtų atsakyta neigiamai( ), Sąjungos pilietis apskritai nepatektų į Direktyvos 2004/38 taikymo sritį ir į antrąjį klausimą atsakyti nereikėtų. Taigi antrąjį klausimą aptarsiu tik kaip alternatyvą.

49. Legalaus gyvenimo, kuris pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalį yra nuolatinio gyvenimo teisės įgijimo sąlyga, sąvoka direktyvoje tiksliau neapibrėžiama.

50. Be to, neseniai paskelbtame sprendime byloje Lassal Teisingumo Teismas, mano nuomone, galutinai šios problemos neišsprendė, bet tiesiog paaiškino, kad „reikia atsižvelgti į <...> gyvenimo <...> pagal ankstesnes Sąjungos teisės priemones“ laikotarpius( ). Tai jokiu būdu neužkerta kelio taip pat atsižvelgti į kitus gyvenimo vien pagal užsienio piliečiams taikomas nacionalinės teisės nuostatas laikotarpius.

51. Tiesa, Direktyvos 2004/38 preambulėje nurodoma, kad nuolatinis gyvenimas visų pirma reiškia gyvenimą „pagal šia direktyva nustatytus reikalavimus“, tai yra gyvenimą, į kurį atitinkamas asmuo turėjo teisę pagal ES teisę( ). Tačiau atsižvelgiant į Direktyvos 2004/38 kontekstą ir tikslus jos nuostatų negalima aiškinti siaurai( ).

52. Numatydamas nuolatinio gyvenimo teisę Direktyvos 2004/38 16 straipsnyje, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė skatinti „socialinę sanglaudą, o tai yra vienas iš pagrindinių Sąjungos tikslų“( ), ir kad būtų sukurtas „tikras integravimosi į priimančiosios valstybės narės visuomenę variklis“( ). Šio tikslo būtų siekiama, jei nuolatinio gyvenimo teisę turinčių asmenų grupė apimtų ir tuos Sąjungos piliečius, kuriems priimančioje valstybėje narėje leidžiama gyventi vien pagal pastarosios valstybės nacionalinės teisės nuostatas dėl užsienio piliečių( ), nes vertinant Sąjungos piliečio integracijos priimančioje valstybėje narėje laipsnį klausimas, iš kur kildinama jo gyvenimo teisė, yra antraeilės svarbos.

53. Tai, kad galimi atvejai, kai gyvenimo teisė suteikiama vien pagal priimančiosios valstybės nacionalinės teisės nuostatas dėl užsienio piliečių, rodo Direktyvos 2004/38 37 straipsnis, kuris aiškiai neturi įtakos valstybės narės nustatytoms palankesnėms įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatoms. Be to, teismo praktikoje yra aiškių pavyzdžių, kai Sąjungos piliečių gyvenimas atitinkamoje priimančioje valstybėje narėje galėtų būti grindžiamas tik nacionalinėmis nuostatomis dėl užsienio piliečių, o ne ES teise( ). Tokio gyvenimo Teisingumo Teismas nepripažino nereikšmingu – priešingai, susiejo su juo išvadas pagal ES teisę( ).

54. Nepaisant to, „legalus gyvenimas“, kaip numatyta Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalyje, gali reikšti tik gyvenimą, pagrįstą teisės nuostatomis dėl užsienio piliečių, bet ne gyvenimą, kuris legalus tik todėl, kad atitinkamas asmuo yra priimančiosios valstybės narės pilietis. Kaip jau minėta( ), Direktyva 2004/38 siekiama įgyvendinti Sąjungos piliečių laisvo judėjimo teisę ir sudaryti sąlygas ja pasinaudoti. Ja, pavyzdžiui, nesiekiama skatinti priimančiosios valstybės narės piliečių, niekuomet nepasinaudojusių laisvo judėjimo teise, integracijos į tos valstybės visuomenę.

55. Gyvenimo teisė, kylanti iš teisės nuostatų dėl užsienio piliečių, ir gyvenimo teisė, kylanti iš atitinkamo asmens pilietybės priimančiojoje valstybėje narėje, iš esmės kokybiškai skiriasi. Nors pagal tarptautinės teisės principus valstybės narės negali kaip nors riboti savo piliečių gyvenimo teisės( ), jos turi teisę leisti užsienio piliečiams gyventi jos teritorijoje tik pagal tam tikras sąlygas. Tai taip pat taikoma Sąjungos piliečių iš kitų valstybių narių gyvenimui, tačiau turi būti laikomasi ES teisėje nustatytų ribojimų( ).

56. Jeigu tokioje situacijoje, kaip antai S. McCarthy, esančiai Sąjungos pilietei, niekuomet nepasinaudojusiai laisvo judėjimo teise, būtų leidžiama remtis Direktyva 2004/38, tai galiausiai baigtųsi „razinų išrinkimu“( ): Sąjungos pilietei tuomet būtų suteikta galimybė pasinaudoti Direktyvos 2004/38 pranašumais dėl šeimos susijungimo, turint omenyje jos vyrą, nesilaikant direktyvos tikslų – būtent įgyvendinti ir supaprastinti laisvą judėjimą – ir netaikant jokių direktyvos sąlygų, pavyzdžiui reikalavimo būti ekonomiškai apsirūpinusiai pagal direktyvos 7 straipsnio 1 dalį. Kaip teisingai pažymėjo kelios procese dalyvavusios vyriausybės, tai neatitinka ES teisės nuostatų dėl laisvo judėjimo ir gyvenimo teisės esmės bei tikslo.

57. Taigi į antrąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikėtų atsakyti taip:

gyvenimo legalumas, kuris pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalį yra nuolatinio gyvenimo teisės įgijimo sąlyga, gali būti pripažįstamas pagal ES teisę arba pagal priimančiosios valstybės narės nacionalinės teisės nuostatas dėl užsienio piliečių.

Tačiau jeigu Sąjungos pilietis yra priimančiosios valstybės narės pilietis ir visą laiką joje gyveno pilietybės pagrindu, nesinaudodamas laisvo judėjimo teise, tai nelaikoma „legaliu gyvenimu“ Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalies prasme.

C – Baigiamosios pastabos

58. Klausimą siūlau spręsti taip, kad S. McCarthy padėtyje esantis Sąjungos pilietis negali remtis ES teise, siekdamas sau ar savo šeimos nariams įgyti teisę gyventi valstybėje narėje, kurioje šis Sąjungos pilietis visą laiką gyveno ir kurios pilietis jis yra.

59. Tačiau, kaip Teisingumo Teismas jau pažymėjo Sprendime Metock( ), visos valstybės narės yra EŽTK šalys( ). Nors EŽTK negarantuojama užsienio šalies piliečio teisė atvykti ir gyventi konkrečioje šalyje, neleidimas asmeniui atvykti į šalį, kurioje gyvena artimi jo šeimos nariai, ar neleidimas joje gyventi gali prilygti kišimuisi į naudojimąsi teise į šeimos gyvenimo gerbimą pagal EŽTK 8 straipsnio 1 dalį( ).

60. Šiomis aplinkybėmis negalima visiškai atmesti galimybės, kad Jungtinė Karalystė, kaip EŽTK šalis, gali būti įpareigota suteikti gyvenimo teisę G. McCarthy, kaip Anglijoje gyvenančios Didžiosios Britanijos pilietės sutuoktiniui. Tačiau tai yra ne ES teisės klausimas, o tik Jungtinės Karalystės pareigos pagal EŽTK klausimas, kurio sprendimas priklauso išimtinai nacionalinių teismų ir prireikus Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisdikcijai.

VI – Išvada

61. Atsižvelgdama į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui į prašymą priimti prejudicinį sprendimą atsakyti taip:

Jeigu Sąjungos pilietė yra dviejų Europos Sąjungos valstybių narių pilietė, visą laiką gyvenusi tik vienoje iš tų dviejų valstybių, ji negali reikalauti gyvenimo teisės pagal Direktyvą 2004/38/EB toje valstybėje.