GENERALINIO ADVOKATO

YVES BOT IŠVADA,

pateikta 2011 m. kovo 17 d.( )

Byla C‑150/10

Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB)

prieš

Beneo-Orafti SA

(Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Cukrus – Cukrų gaminančiai įmonei suteiktų laikinųjų kvotų pobūdis ir apimtis – Įmonės, kuri naudojasi restruktūrizavimo pagalba 2006–2007 prekybos metais, galimybė pasinaudoti jai skirta laikinąja kvota – Restruktūrizavimo plane įtvirtintų įsipareigojimų nesilaikymo atveju grąžintinos sumos ir taikomos baudos apskaičiavimas“

1. 2006 m. priėmus priemonių paketą buvo pertvarkytas bendras cukraus sektoriaus rinkų organizavimas, siekiant restruktūrizuoti Europos Sąjungos cukraus pramonę. Šiomis priemonėmis, be kita ko, buvo pasiekta tokių rezultatų:

– nuo 2007 m. prekybos metų pradžia buvo perkelta iš liepos 1 d. į spalio 1 d., todėl 2006–2007 prekybos metai išimtinai truko 15 mėnesių,

– siekiant atsižvelgti į šią neeilinę situaciją, įmonėms už šiuos metus buvo skirtos papildomos laikinosios kvotos.

– visa suteiktas kvotas viršijanti produkcija buvo apmokestinta,

– įmonės buvo skatinamos pradėti restruktūrizaciją, atsisakant (dalies) savo bazinių kvotų bei išmontuojant jų gamybos įrenginius, ir už tai gauti restruktūrizavimo pagalbą,

– nesilaikant restruktūrizavimo įsipareigojimų, pirma, turėtų būti grąžinta atitinkama pagalba ir, antra, skiriama piniginė bauda, atitinkanti 30 % grąžintinos sumos, jei pažeidimas padarytas tyčia arba dėl didelio neapdairumo.

2. Belgijoje įsteigtai bendrovei Beneo-Orafti SA (toliau – Beneo-Orafti) buvo skirta bazinė kvota ir laikinoji kvota 2006–2007 prekyboms metams. Ji įsipareigojo atsisakyti dalies bazinės kvotos ir iš dalies išmontuoti atitinkamus įrenginius už jai suteiktą restruktūrizavimo pagalbą. Vis dėlto manydama, kad minėtas atsisakymas nebuvo taikomas jos laikinajai kvotai, ji pagamino šiek tiek mažesnį nei minėta kvota kiekį inulino sirupo( ).

3. Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB) šiuo metu siekia, pirma, susigrąžinti restruktūrizavimo pagalbos sumą, t. y. 454,425 EUR už pagamintą toną, antra, paskirti piniginę baudą, kurios dydis atitinka 30 % grąžintinos sumos, ir, trečia, surinkti 500 EUR mokestį už pagamintą toną kaip už perteklinę produkciją. Beneo-Orafti tam prieštarauja.

4. Bylą nagrinėjantis Tribunal de première instance de Bruxelles (Briuselio pirmosios instancijos teismas) (Belgija) pateikė Teisingumo Teismui septynis prejudicinius klausimus, iš esmės susijusius su tokiais aspektais:

– ar Beneo-Orafti gali manyti, kad laikinoji kvota yra nepriklausoma nuo jos bazinės kvotos, todėl šiai kvotai neturi įtakos jos bazinės kvotos atsisakymas ir atitinkamos restruktūrizavimo pagalbos išmokėjimas?

– kada tiksliai Beneo-Orafti prisiimti restruktūrizavimo įsipareigojimai tapo jai privalomi?

– ar galima tuo pačiu metu už tuos pačius pagamintus kiekius taikyti ir suteiktos pagalbos grąžinimą, kartu skiriant papildomą piniginę baudą, ir apmokestinti už perteklinę produkciją?

– kokiu pagrindu turi būti remiamasi apskaičiuojant grąžintinas sumas?

I – Cukraus rinkos reforma( )

5. Bendras cukraus rinkų organizavimas buvo sukurtas 1967 m., siekiant užtikrinti deramas pajamas gamintojams ir stabilizuoti rinką. Įgyvendinant šį organizavimą, 1996–2006 m. buvo nustatytos garantuojamos cukraus intervencinės kainos, labai viršijusios kainas pasaulinėje rinkoje. Per tam tikrą laiką Sąjunga tapo trečia didžiausia gamintoja pasaulyje, kurios metinė perteklinė produkcija sudarė 20 mln. tonų, todėl pradėtas daryti spaudimas nutraukti pertekliaus eksportą subsidijuojamomis kainomis. 2005 m. Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) sprendimu Sąjunga buvo įpareigota į nustatytas eksporto ribas, be kita ko, įtraukti kvotą viršijantį cukraus eksportą. Todėl nuo 2006 m. Sąjunga gali eksportuoti tik 1,37 mln. tonų subsidijuojamo baltojo cukraus, nors anksčiau metų vidurkis siekė 6,5 mln. tonų.

6. Taigi buvo nuspręsta, kad būtina reforma, siekiant suderinti bendrą rinkos organizavimą su naujosios bendros žemės ūkio politikos principais ir išsaugoti rinkos pusiausvyrą, kartu laikantis pareigos riboti subsidijuojamą eksportą. Pagrindiniai tikslai buvo užtikrinti cukraus pramonės konkurencingumą, sumažinant nepelningos produkcijos apimtį, stabilizuoti rinkas, kartu garantuojant tiekimo saugumą, ir prisidėti užtikrinant tinkamą žemės ūkiu užsiimančių gyventojų gyvenimo lygį, sumažinant ekonominį ir socialinį poveikį šiems gyventojams paveiktuose regionuose.

7. Pagrindiniai palaipsniui įgyvendinamos reformos bruožai buvo tokie:

– išlaikyti sumažintas produkcijos kvotas, pridedant papildomas kvotas, kurias galėtų išpirkti naujomis sąlygomis save konkurentais laikantys gamintojai,

– laipsniškas baltojo cukraus tonos kainos mažinimas,

– laipsniškas augintojams mokamos kvotinių cukrinių runkelių tonos minimalios kainos mažinimas, sušvelnintas dalinio kompensavimo mechanizmo,

– pagal kvotą vykdomam eksportui taikomo eksporto grąžinamųjų išmokų mechanizmo sustabdymas,

– iš gamintojų pagal jiems skirtas kvotas mokamų įmokų finansuojamas laikino restruktūrizavimo fondas, daugiausia skirtas įvairiai pagalbai, mokėtinai už savanorišką produkcijos kvotų atsisakymą, finansuoti:

– restruktūrizavimo pagalbai, suteikiamai produkcijos pagal kvotą atsisakiusiems ir atitinkamų kvotų neišnaudojusiems gamintojams,

– įvairinimo pagalbai, skirtai alternatyvių sprendimų įgyvendinimui cukraus pramonės restruktūrizavimo paveiktuose regionuose skatinti,

– pereinamojo laikotarpio pagalbai, suteikiamai rafinavimo įmonėms, siekiant suteikti galimybę joms prisitaikyti prie restruktūrizavimo.

II – Teisinis pagrindas

A – Reglamentas (EB) Nr. 318/2006

8. Reglamentas (EB) Nr. 318/2006( ) buvo skirtas bendram cukraus sektoriaus rinkų organizavimui iš pagrindų persvarstyti, panaikinant ir pakeičiant ankstesnį pagrindinį reglamentą( ).

9. Reglamento Nr. 318/2006 1 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad produktų, kuriems nustatytas bendras cukraus sektoriaus rinkų organizavimas, prekybos metai prasideda spalio 1 d. ir baigiasi kitų metų rugsėjo 30 d., išskyrus 2006–2007 prekybos metus, kurie prasideda 2006 m. liepos 1 d. ir baigiasi 2007 m. rugsėjo 30 dieną( ).

10. Reglamento Nr. 318/2006 7 straipsnio (esančio II antraštinės dalies „Vidaus rinka“ 2 skyriuje „Kvotinė gamyba“) 1 dalyje nurodyta, kad cukraus, izogliukozės ir inulino sirupo gamybos nacionaliniu ar regioniniu lygiu kvotos nustatytos šio reglamento III priede, o 2 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, jog valstybės narės skiria kvotą kiekvienai jos teritorijoje įsisteigusiai ir patvirtintai įmonei, gaminančiai cukrų, izogliukozę ar inulino sirupą.

11. Reglamento Nr. 318/2006 to paties skyriaus 10 straipsnyje „Kvotų valdymas“ numatytas šio reglamento III priede nustatytų kvotų patikslinimas kiekvienais prekybos metais, mažinant bendru procentiniu dydžiu nuo 2010–2011 metų.

12. Reglamento Nr. 318/2006 II antraštinės dalies 3 skyriuje „Nekvotinė gamyba“ yra 12–15 straipsniai. Vadovaujantis šio reglamento 15 straipsnio 1 dalimi, pertekliaus mokestis taikomas prekybos metais pagamintam cukraus, izogliukozės ir inulino sirupo pertekliui, palyginti su suteiktomis kvotomis, kuriam nėra taikomas vienas iš 12–14 straipsniuose nurodytų mechanizmų (daugiausia panaudojimas tam tikrų pramonės produktų gamybai, perkėlimas į kitus metus, atokiausių regionų aprūpinimas arba eksportas taikant tam tikrus kiekio apribojimus). Vadovaujantis šio reglamento aštuoniolikta konstatuojamąja dalimi, šiems mechanizmams taikomų sąlygų neatitinkančių kiekių apmokestinimu siekiama išvengti „kiekių, keliančių pavojų rinkos padėčiai, kaupimosi“.

13. Reglamento Nr. 318/2006 15 straipsnio 2 dalyje pažymėta, kad pertekliaus mokestis, „siekiant išvengti 1 dalyje nurodytų kiekių kaupimosi, <...> nustatomas pakankamai didelis“.

14. Šio reglamento 15 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad pertekliaus mokestį renka valstybės narės. Nors atrodo, kad nėra jokios į Reglamento (EB) Nr. 320/2006( ) 11 straipsnio 3 dalį (žr. šios išvados 27 punktą) panašios nuostatos, kurioje būtų numatytas surinktų sumų pervedimas, nagrinėjamas mokestis priskiriamas prie Sąjungos nuosavų išteklių( ).

15. Reglamento Nr. 318/2006 44 straipsnyje (apibūdintame šio reglamento keturiasdešimt trečioje konstatuojamojoje dalyje) Komisijai suteikiama teisė patvirtinti pereinamojo laikotarpio priemones, visų pirma siekiant palengvinti perėjimą iš 2005–2006 prekybos metais susidariusios rinkos padėties į 2006–2007 prekybos metų rinkos padėtį ir, vertinant apskritai, perėjimą nuo senosios prie naujosios schemos taikymo.

16. Galiausiai šio reglamento 46 straipsnyje, be kita ko, nurodyta, kad jo II antraštinė dalis taikoma iki 2014–2015 prekybos metų pabaigos.

B – Reglamentas Nr. 320/2006

17. Reglamento Nr. 320/2006 konstatuojamosiose dalyse, be kita ko, nurodyta:

„(1) <...> Kad Bendrijos cukraus gamybos ir prekybos sistema atitiktų tarptautinius reikalavimus ir būtų užtikrintas jos konkurencingumas ateityje, būtina pradėti visapusišką restruktūrizavimo procesą, padėsiantį gerokai sumažinti nepelningos gamybos pajėgumus Bendrijoje. Todėl siekiant užtikrinti gerą naujojo bendro cukraus rinkos organizavimo veikimą, reikėtų nustatyti atskirą ir autonominę laikiną Bendrijos cukraus pramonės restruktūrizavimo schemą. Pagal šią schemą kvotos turėtų būti sumažintos atsižvelgiant į Bendrijos cukraus gamintojų, cukrinių runkelių, cukranendrių ir cikorijų augintojų bei vartotojų teisėtus interesus.

(2) Reikėtų įsteigti laikiną restruktūrizavimo fondą, skirtą finansuoti Bendrijos cukraus pramonės restruktūrizavimo priemones. <...>

<...>

(4) Šiame reglamente numatytos restruktūrizavimo priemonės turėtų būti finansuojamos padidinant laikiną mokestį cukraus, izogliukozės ir inulino sirupo gamintojams, kuriems restruktūrizavimas vėliau duos naudos. <...>

(5) Reikėtų pradėti taikyti svarbią ekonominę paskatą, teiktiną kaip atitinkama restruktūrizavimo pagalba, mažiausio našumo cukraus gamybos įmonėms, kad jos nutrauktų gamybą pagal kvotas. Todėl reikėtų nustatyti restruktūrizavimo pagalbą, kuria būtų skatinama nutraukti gamybą pagal cukraus kvotas ir atsisakyti atitinkamų kvotų, tuo pačiu metu tinkamai atsižvelgiant į socialinius ir aplinkos apsaugos įsipareigojimus, susijusius su gamybos nutraukimu. Pagalbą reikėtų teikti ketverius prekybos metus, siekiant gamybą sumažinti tiek, kad Bendrijoje būtų pasiekta rinkos pusiausvyra.

<...>“

18. Vadovaujantis Reglamento Nr. 320/2006 2 straipsnio 6 punktu, „kvota“ apibrėžiama kaip „kvota cukraus, izogliukozės ir inulino sirupo gamybai“, kuri skirta įmonei, be kita ko, pagal Reglamento Nr. 318/2006 7 straipsnio 2 dalį.

19. Reglamento Nr. 320/2006 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad cukrų, izogliukozę ar inulino sirupą gaminančiai įmonei, kuriai kvota buvo paskirta iki 2006 m. liepos 1 d., gali būti skirta restruktūrizavimo pagalba už atsisakytos kvotos toną, jeigu per vienus iš prekybos metų nuo 2006–2007 iki 2009–2010 ji atsisako kvotos arba jos dalies trimis a–c punktuose nurodytais atvejais. Vadovaujantis šiai bylai reikšminga b punkte įtvirtinta sąlyga, įmonė turi atsisakyti kvotos, kurią ji priskyrė vienam ar keliems savo fabrikams, ir iš dalies išmontuoti atitinkamų fabrikų gamybos įrenginius, taip pat nenaudoti atitinkamų fabrikų likusių gamybos įrenginių produktų, kuriems taikomas bendras cukraus rinkos organizavimas (a punkte įtvirtinta sąlyga, kad įmonė atsisako tokios kvotos ir visiškai išmontuoja atitinkamų fabrikų gamybos įrenginius, o c punkte – kad ji atsisako dalies tokios kvotos ir nenaudoja atitinkamų fabrikų gamybos įrenginių žaliaviniam cukrui rafinuoti, taigi pagal šią sąlygą nereikalaujama išmontuoti įrenginių).

20. Reglamento Nr. 320/2006 3 straipsnio 2 dalyje visų pirma nurodyta, kad restruktūrizavimo pagalba teikiama už tuos prekybos metus, kuriais buvo atsisakyta kvotų pagal šio reglamento (3 straipsnio) 1 dalį, ir tik už atsisakytų ir neperskirstytų kvotų kiekį.

21. Vadovaujantis minėto reglamento 3 straipsnio 4 dalimi, iš dalies išmontuojant gamybos įrenginius, be kita ko, reikia galutinai ir visiškai nutraukti cukraus, izogliukozės ir inulino sirupo gamybą atitinkamuose gamybos įrenginiuose ir išmontuoti gamybos įrenginius, kurie nebebus naudojami naujai gamybai ir kurie buvo skirti minėtų produktų gamybai.

22. Galiausiai Reglamento Nr. 320/2006 3 straipsnio 5 dalyje nurodyta, kad restruktūrizavimo pagalba už atsisakytos kvotos toną 1 dalies b punkte nurodytu atveju 2006–2007 arba 2007–2008 prekybos metais sudaro 547,50 EUR (1 dalies a punkte numatytu atveju ši suma sudaro 730 EUR, o 1 dalies c punkte numatytu atveju tais pačiais metais – 255,50 EUR; dvejais tolesniais prekybos metus sumos palaipsniui mažinamos).

23. Pagal Reglamento Nr. 320/2006 5 straipsnio 1 dalį valstybės narės nusprendžia dėl 2006–2007 prekybos metų restruktūrizavimo pagalbos skyrimo iki 2006 m. rugsėjo 30 dienos (pagal vėlesniems prekybos metams taikomą bendrąją taisyklę valstybės narės turi priimti sprendimą vėliausiai iki vasario mėn. pabaigos prieš prekybos metus).

24. Šio reglamento 5 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad ši pagalba skiriama, jei valstybė narė, atlikusi išsamų patikrinimą, nustatė, jog paraiškoje ir restruktūrizavimo plane nurodyti reikalingi elementai, šiame plane aprašytos priemonės ir veiksmai neprieštarauja atitinkamiems Bendrijos ir nacionalinės teisės aktams ir pagal iš Komisijos gautą informaciją restruktūrizavimo fonde yra reikiamų finansinių išteklių.

25. Vadovaujantis šio reglamento 11 straipsnio 1 dalimi, laikiną restruktūrizavimo mokestį kiekvienais prekybos metais už kvotos toną moka tos įmonės, kurioms skirta kvota. Vis dėlto kvotos, kurių įmonė atsisakė nuo konkrečių prekybos metų pagal Reglamento Nr. 320/2006 3 straipsnio 1 dalį, nėra apmokestinamos šiuo mokesčiu tais ir kitais prekybos metais.

26. Šio reglamento 11 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad minėtas cukraus ir inulino sirupo mokestis 2006–2007 prekybos metais nustatomas 126,40 EUR už kvotos toną.

27. Pagal šio reglamento 11 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą valstybės narės yra atsakingos Sąjungai už laikino restruktūrizavimo mokesčio surinkimą savo teritorijoje.

C – Reglamentas (EB) Nr. 493/2006

28. Reglamento (EB) Nr. 493/2006( ) dešimtoje konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad atsižvelgiant į tai, jog 2006–2007 prekybos metų laikotarpis nustatomas nuo 2006 m. liepos 1 d. iki 2007 m. rugsėjo 30 d. ir trunka 15 mėnesių, norint dėl trijų papildomų mėnesių užtikrinti ankstesnius ir būsimus prekybos metus atitinkantį paskirstymą, šiems prekybos metams reikėtų numatyti kvotų padidinimą, o tokios pereinamojo laikotarpio (laikinosios) kvotos turi apimti 2006–2007 prekybos metų pradžios cukrų, pagamintą iš runkelių, pasėtų iki 2006 m. sausio 1 d.

29. Vadovaujantis Reglamento Nr. 493/2006( ) 9 straipsnio 3 dalimi, 2006–2007 prekybos metais valstybėms narėms pagal šio reglamento II priedo C dalį paskirstoma 80 180 sausosios medžiagos tonų, išreikštų baltojo cukraus/izogliukozės ekvivalentu, inulino sirupo laikinoji kvota.

30. Minėto reglamento 9 straipsnio 4 dalies a ir b punktuose numatyta, kad už šias laikinąsias kvotas nereikia mokėti Reglamento Nr. 320/2006 11 straipsnio 2 dalyje numatyto laikinojo restruktūrizavimo mokesčio ir negalima mokėti minėtame reglamente numatytų pagalbos išmokų.

31. Pagal Reglamento Nr. 493/2006 9 straipsnio 5 dalį, remdamosi objektyviais kriterijais ir vienodai traktuodamos gamintojus, stengdamosi neiškraipyti rinkos ir konkurencijos, valstybės narės skiria laikinąsias kvotas jų teritorijose įsisteigusioms patvirtintoms cukraus, izogliukozės ir inulino sirupo įmonėms gamintojoms.

D – Reglamentas (EB) Nr. 967/2006

32. Vadovaujantis Reglamento (EB) Nr. 967/2006( ) 1 straipsniu, pagal Reglamento Nr. 318/2006 II antraštinės dalies 3 skyrių( ) šiuo reglamentu nustatomos nekvotinio cukraus, izogliukozės ir inulino sirupo kiekio panaudojimo ar perkėlimo sąlygos.

33. Reglamento Nr. 967/2006 3 straipsnio 1 dalyje nustatomas 500 EUR už toną pertekliaus mokestis, numatytas Reglamento Nr. 318/2006 15 straipsnyje. Reglamento Nr. 967/2006 trečioje konstatuojamojoje dalyje šis dydis pagrindžiamas taip:

„Siekiant išvengti kvotą viršijančio produkcijos kiekio kaupimosi ir galinčio sutrikdyti rinką, tikslinga nustatyti didelį minėto pertekliaus mokestį. Siekiant šio tikslo, reikėtų nustatyti nekintamą sumą, atitinkančią visą baltojo cukraus importo muitą.“

34. To paties reglamento 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad šiuo mokesčiu gamintojas apmokestinamas už perteklių, pagamintą viršijus atitinkamais prekybos metais jam skirtą gamybos kvotą, išskyrus tam tikras išimtis, iš esmės atitinkančias nurodytąsias Reglamento Nr. 318/2006( ) 15 straipsnyje, tačiau neginčijama, jog šios išimtys nėra taikytinos nagrinėjamoje byloje.

E – Reglamentas (EB) Nr. 968/2006

35. Pagal Reglamento (EB) Nr. 968/2006( ) 1 straipsnio 1 dalį šiame reglamente nustatomos Reglamento Nr. 320/2006 3 ir 6–9 straipsniuose nustatytų priemonių įgyvendinimo taisyklės. Reglamento Nr. 968/2006 1 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje pažymima, kad šiame reglamente taikomi Reglamento Nr. 320/2006 2 straipsnyje nustatyti sąvokų apibrėžimai.

36. Reglamento Nr. 968/2006 3 straipsnyje nurodyta, kad nuo prekybos metų, kuriais pagal Reglamento Nr. 320/2006 3 straipsnį atsisakyta kvotos, cukraus, izogliukozės arba inulino sirupo gamyba negali būti laikoma atitinkamų fabrikų gamyba pagal tą kvotą.

37. Reglamento Nr. 968/2006 10 straipsnyje apibrėžiama restruktūrizavimo pagalbos suteikimo procedūra, be kita ko, nustatant, kad Komisija nustato turimų finansinių išteklių sumą ir iki Reglamento Nr. 320/2006 5 straipsnio 1 dalyje nurodyto termino pabaigos, t. y. 2006 m. rugsėjo 30 d. 2006–2007 prekybos metais, valstybės narės praneša paraiškos teikėjams apie dėl jų paraiškos priimtą sprendimą.

38. Reglamento Nr. 968/2006 11 straipsnio 1 dalyje numatyta:

„Kai tik restruktūrizavimo pagalba suteikiama, jos gavėjas imasi visų patvirtintame restruktūrizavimo plane pateiktų priemonių ir laikosi jo restruktūrizavimo pagalbos paraiškoje numatytų įsipareigojimų.“

39. Šio reglamento 26 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad jei pagalbos gavėjas nevykdo vieno ar keleto restruktūrizavimo plano, verslo plano arba nacionalinės restruktūrizavimo programos įsipareigojimų ir jei netaikomas force majeure principas, tam įsipareigojimui (įsipareigojimams) vykdyti suteikta pagalbos dalis turi būti grąžinama.

40. Pagal to paties reglamento 27 straipsnį:

„1. Jei pagalbos gavėjas nevykdo vieno ar keleto restruktūrizavimo plano, verslo plano arba nacionalinės restruktūrizavimo programos įsipareigojimų, iš jo gali būti pareikalauta sumokėti sumą, atitinkančią 10 % pagal 26 straipsnį grąžintinos sumos.

2. Remiantis 1 dalimi skirtinos baudos nėra skiriamos, jei įmonė kompetentingai institucijai gali įrodyti, kad įsipareigojimo neįvykdė dėl force majeure <...>

3. Jeigu pagalbos gavėjas nevykdo įsipareigojimų tyčia arba dėl didelio neapdairumo, iš jo gali būti pareikalauta sumokėti sumą, atitinkančią 30 % pagal 26 straipsnį grąžintinos sumos.“

III – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

41. 2006 m. liepos 27 d. kompetentinga Belgijos institucija Beneo-Orafti 2006–2007 prekybos metams skyrė 131 330 tonų bazinę ir 32 833 tonų laikinąją inulino sirupo kvotą( ). Apie šiuos du sprendimus pranešančiame laiške, be kita ko, buvo nurodyta, kad laikinoji kvota sudarė 3/12 bazinės kvotos ir buvo skirta siekiant „atlyginti“ už 2006–2007 prekybos metų prailginimą trimis mėnesiais( ).

42. Tą pačią dieną bendrovė Beneo-Orafti pateikė šiai institucijai restruktūrizavimo pagalbos paraišką ir už tai atsisakė savo bazinės kvotos (tačiau, remiantis jos pareiškimais, ne laikinosios kvotos). 2006 m. rugpjūčio 18 d. Belgijos valdžios institucija atsakė, kad jos paraiškoje yra visa reikiama informacija. 2006 m. rugsėjo 18 d. ji informavo Beneo-Orafti, kad jos paraiška priimtina ir apie tai pranešė Komisijai.

43. 2006 m. rugsėjo 29 d. Komisija informavo valstybės nares apie tai, kad laikiname restruktūrizavimo fonde numatytų finansinių išteklių pakako suteikti restruktūrizavimo pagalbą pagal visas už 2006–2007 prekybos metams pateiktas ir valstybių narių pripažintas priimtinomis paraiškas( ).

44. Iš Beneo-Orafti pastabų, pateiktų Tribunal de première instance de Bruxelles, matyti, kad 2006 m. spalio 20 d. vyko Beneo-Orafti ir Belgijos valdžios institucijų diskusija, kurios metu Beneo-Orafti jas informavo turinti „rimtų ketinimų pasinaudoti savo laikinąja kvota, neatsižvelgdama į restruktūrizavimo pagalbos paraišką dėl jos įprastinės bazinės kvotos“, o Belgijos valdžios institucijos pažymėjo, kad gali būti „neapibrėžtos“ rizikos, jei tokie ketinimai būtų įgyvendinti.

45. 2006 m. lapkričio 21 d. Beneo-Orafti pradėjo gaminti inulino sirupą.

46. 2006 m. lapkričio 23 d. laišku kompetentingas Belgijos ministras informavo Beneo-Orafti, kad negali pateikti neginčytino teisinio vertinimo dėl tokios gamybos suderinamumo su restruktūrizavimo pagalbos gavimo sąlygomis. Jis pasiūlė kreiptis į Komisiją, siekiant išsiaiškinti šį klausimą, arba pasisiūlė tokį kreipimąsi pateikti kartu su Beneo-Orafti, informuodamas, kad jei ši įmonė neketintų kreiptis į Komisiją, bus laikoma, jog ji neketina gaminti laikinąją kvotą atitinkančio kiekio. Tame pačiame laiške ministras perspėjo Beneo-Orafti apie kylančią riziką, jog ji turės grąžinti nepagrįstai gautas sumas, jei vis tiek pagamins atitinkamą kiekį prieš tai negavusi palankaus Komisijos atsakymo.

47. Nuo 2006 m. lapkričio 21 d. iki 2006 m. gruodžio 13 d. Beneo-Orafti pagamino 27 756,986 tonas inulino sirupo.

48. 2007 m. sausio 18 d. Belgijos valdžios institucija Beneo-Orafti informavo, kad jai skirta 59 679 771,50 EUR pagalba( ).

49. Atsakydama į po 2007 m. vasario 19 d. BIRB pateiktų klausimų Belgijos valdžios institucijų pateiktą paklausimą, 2007 m. kovo 20 d. Komisija atsakė, kad laikinosios kvotos yra tik bazinių kvotų padidinimas. Jos teigimu, pagal restruktūrizavimo schemą bazinės kvotos atsisakiusi įmonė negali toliau gaminti pagal laikinąją kvotą. 2007 m. balandžio 3 d. ši informacija buvo perduota BIRB.

50. 2007 m. liepos 9 d. BIRB Beneo-Orafti išsiuntė laišką, kuriame pabrėžiama, kad tai nėra oficialus reikalavimas arba sprendimas, pakartojama Komisijos nuomonė ir nurodoma, kad Beneo-Orafti turės sumokėti 13 878 493 EUR mokestį už nekvotinio cukraus gamybą, jei neįrodys, jog laikėsi įsipareigojimų.

51. 2007 m. rugpjūčio 13 d. BIRB pateikė Beneo-Orafti oficialų reikalavimą grąžinti 16 397 508,87 EUR sumą, kurią sudarė 12 613 468,36 EUR suma, atitinkanti gautą pagalbą, susietą su pagal laikinąją kvotą pagamintu kiekiu, padidinta 30 % taikant Reglamento Nr. 968/2006 27 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą baudą.

52. 2007 m. gruodžio 13 d. BIRB pateikė Beneo-Orafti oficialų reikalavimą grąžinti 13 878 493 EUR sumą, atitinkančią mokestį už jos 2007 m. liepos 9 d. laiške nurodytą nekvotinę produkciją.

53. Minėtas sumas ir jų apskaičiavimo būdą galima apibendrinti lentelėje:

Pavadinimas Suteiktos sumos (EUR) Reikalaujamos sumos (EUR) Bendra restruktūrizavimo pagalba (131 330,3 tonos atsisakytos kvotos x 547,50 € – Reglamento Nr. 320/2006 3 straipsnio 5 dalis) 71 903 339,25 Beneo-Orafti skirta pagalba (bendra pagalba x 83 % – likutis skirtas gamintojams ir subrangovams) 59 679 771,50 Nekvotinės produkcijos apmokestinimas (pagamintas kiekis x 500 € – Reglamento Nr. 967/2006 3 straipsnio 1 dalis) 13 878 493 Grąžintina pagalba (pagamintas kiekis x 547,50 € x 83 % – Reglamento Nr. 968/2006 26 straipsnis) 12 613 468,36 Bauda už įsipareigojimų nevykdymą tyčia arba dėl didelio neapdairumo (grąžintina pagalba x 30 % – Reglamento Nr. 968/2006 27 straipsnio 3 dalis) 3 784 040,51 Bendra iš Beneo-Orafti reikalaujama suma 30 276 001,87 Skirtų ir reikalaujamų sumų skirtumas (59 679 771,50 € – 30 276 001,87 €) 29 403 769,63





54. Kadangi Beneo-Orafti atsisakė sumokėti reikalaujamas sumas (13 878 493 EUR ir 16 397 508,87 EUR), BIRB kreipėsi į Tribunal de première instance de Bruxelles.

55. Tribunal de première instance de Bruxelles nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„1. Ar pagal <...> Reglamento Nr. 493/2006 9 straipsnį cukrų gaminančiai įmonei skirtoms papildomoms kvotoms netaikoma laikina restruktūrizavimo schema, nustatyta <...> Reglamente Nr. 320/2006 ir <...> Reglamente Nr. 968/2006, nes:

a) už šias kvotas nereikia mokėti laikinojo restruktūrizavimo mokesčio;

b) joms neteikiama restruktūrizavimo pagalba ir

c) tai nėra kvotos <...> Reglamente Nr. 320/2006 nustatyta prasme, kaip jos apibrėžtos šio reglamento 2 straipsnio 6 punkte?

2. Netgi jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar laikinosios kvotos yra savarankiškos kvotos, nesusijusios su įprastomis bazinėmis kvotomis, nes:

a) laikinosios kvotos skiriamos remiantis <...> Reglamento Nr. 493/2006 9 straipsniu, o ne <...> Reglamento Nr. 318/2006 7 straipsniu;

b) laikinųjų kvotų skyrimo kriterijai skiriasi nuo įprastų bazinių kvotų skyrimo kriterijų ir

c) laikinosios kvotos yra pereinamojo laikotarpio priemonės, skirtos perėjimui nuo senosios cukraus rinkos schemos prie naujosios Bendrijos cukraus rinkos schemos palengvinti, todėl iš esmės yra taikomos tik 2006–2007 prekybos metais?

3. Jei į vieną iš pirmiau pateiktų dviejų klausimų (arba į abu) būtų atsakyta teigiamai, ar cukrų gaminanti įmonė, kuri pateikė 2006–2007 prekybos metų restruktūrizavimo pagalbos paraišką pagal <...> Reglamento Nr. 320/2006 3 straipsnį, turi teisę gauti laikinąją kvotą 2006–2007 prekybos metams, skiriamą pagal Reglamento Nr. 493/2006 9 straipsnį?

4. Jei į trečiąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar skiriama bausmė gali būti nurodymas grąžinti dalį suteiktos restruktūrizavimo pagalbos ir grąžinti laikinąją kvotą (( ))?

Kaip apskaičiuoti grąžintiną sumą, numatytą (Reglamento Nr. 968/2006) 26 straipsnio 1 dalyje, ir (šio reglamento) 27 straipsnyje numatytą bausmę, jeigu cukrų gaminanti įmonė gavo restruktūrizavimo pagalbą (2006–2007 prekybos metams) ir panaudojo savo laikinąją kvotą (kuriai restruktūrizavimo pagalba nebuvo suteikta)?

Ar apskaičiuojant šią sumą ir šią bausmę reikia atsižvelgti į visus ar dalį šių duomenų:

a) nagrinėjamos cukrų gaminančios įmonės patirtas išlaidas dėl gamybos įrenginių išmontavimo?

b) nagrinėjamos cukrų gaminančios įmonės patirtus nuostolius dėl įprastos bazinės kvotos atsisakymo?

c) aplinkybę, kad laikinoji kvota yra vienkartinė ir laikina priemonė, leidžianti gaminti tik 2006–2007 prekybos metais, ir netaikoma kitiems prekybos metams (išskyrus laikinosios cukraus kvotos atveju)?

d) ar grąžintinos sumos apskaičiavimas neatsižvelgiant į a–c punktuose paminėtus elementus yra proporcingumo principo pažeidimas?

5. Neatsižvelgiant į pirmiau pateiktus klausimus, kada įsipareigojimai pagal restruktūrizavimo planą tampa veiksmingi, t. y. pareiškėjui privalomi:

a) nuo prekybos metų, dėl kurių pareiškėjas pateikė restruktūrizavimo pagalbos paraišką, pradžios?

b) nuo paraiškos kompetentingai nacionalinei valdžios institucijai pateikimo?

c) nuo kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos pranešimo, kad laikoma, jog paraiškoje yra visa reikiama informacija?

d) nuo kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos pranešimo, kad paraiška dėl restruktūrizavimo pagalbos pripažinta priimtina?

e) nuo kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos pranešimo apie sprendimą suteikti restruktūrizavimo pagalbą?

6. Jei į 1 ar 2 klausimą (arba į abu) būtų atsakyta teigiamai, ar cukrų gaminanti įmonė, kuriai laikinoji kvota skirta 2006–2007 prekybos metams, turi teisę pasinaudoti šia kvota per prekybos metus, netgi jei šiai įmonei suteikta restruktūrizavimo pagalba, susijusi su įprasta bazine kvota, kuri pradedama 2006–2007 prekybos metais?

7. Jei į 1, 2 ir 6 klausimus būtų atsakyta neigiamai, ar tuo atveju, jeigu nesilaikoma įsipareigojimų pagal restruktūrizavimo planą, valstybės narės kompetentinga nacionalinė valdžios institucija turi teisę subendrinti grąžintiną restruktūrizavimo pagalbą ir bausmę, nustatytas <...> Reglamento Nr. 968/2006 26 ir 27 straipsniuose, su mokesčiu už perteklių, nustatytu Reglamento Nr. 967/2006 4 straipsnyje, ar toks bausmių subendrinimas pažeidžia non bis in idem, proporcingumo ir nediskriminavimo principus?“

56. Beneo-Orafti, Belgijos vyriausybė ir Komisija pateikė rašytines ir žodines pastabas.

IV – Vertinimas

57. Kaip buvo nurodyta šios išvados įžangoje, septyni labai išsamiai suformuluoti klausimai susiję su keturiais bylos aspektais, kuriuos siūlau išnagrinėti tokia tvarka: pirma, laikinųjų kvotų ir atsisakytų bazinių kvotų santykio klausimas (kurio įvairūs aspektai keliami pirmajame, antrajame, trečiajame ir šeštajame klausimuose); antra, klausimas, kada restruktūrizavimo pagalbos prašančiai įmonei tampa privalomi įsipareigojimai šiuo atžvilgiu (penktasis klausimas); trečia, klausimas, ar galima kartu taikyti kelias grąžinimo priemones, t. y. baudą ir BIRB reikalaujamą mokestį (ketvirtojo klausimo pirma dalis ir septintasis klausimas), ir, ketvirta, grąžintinos sumos apskaičiavimo, jei to prireiktų, metodo klausimas (ketvirtojo klausimo antra dalis).

58. Nagrinėjant šiuos klausimus reikia pažymėti, kad nurodytos problemos kyla dėl 2006–2007 prekybos metams būdingų ypatingų aplinkybių, t. y., pirma, laikinųjų kvotų buvimo ir, antra, sprendimų suteikti restruktūrizavimo pagalbą suteikimo jau prasidėjus prekybos metams. Kadangi šie elementai nebuvo būdingi vėlesniems prekybos metams, šioje byloje Teisingumo Teismo pateiktas aiškinimas greičiausiai neturės didelės tiesioginės įtakos su kitais prekybos metais susijusioms procedūroms.

A – Laikinųjų kvotų ir atsisakytų bazinių kvotų santykis

59. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį, antrąjį, trečiąjį ir šeštąjį klausimus galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau. Pirma, ar laikinosios kvotos nepriklauso nuo bazinių kvotų dėl to, kad joms netaikoma laikinoji restruktūrizavimo schema, ar dėl kitos priežasties? Antra, jei jos nepriklausytų nuo bazinių kvotų, ar įmonei, kuriai buvo suteikta laikinoji kvota, būtų užkirstas kelias ja pasinaudoti, nes ji prašė restruktūrizavimo pagalbos arba dėl to, kad ši pagalba jai buvo suteikta?

60. Dėl šio klausimo pirmos dalies Teisingumo Teismui buvo pateikta įvairių argumentų. Beneo-Orafti remiasi kai kurių taikytinų nuostatų tekstais tvirtindama, kad laikinosioms kvotoms netaikoma laikinoji restruktūrizavimo schema ir jos nepriklauso nuo bazinių kvotų. Kita vertus, gindamos priešingą požiūrį Belgijos vyriausybė ir Komisija remiasi reformos tikslais ir laikinųjų kvotų paskirtimi.

61. Manau, kad minėti tikslai ir paskirtis iš tiesų aiškiai patvirtina, kad laikinąsias kvotas reikia pripažinti bazinių kvotų, kuriomis negalima naudotis atskirai, pratęsimu, net jei dėl jų pobūdžio tam tikrais atvejais jų vertinimo ypatumai gali skirtis.

62. Pirma, iš teisės nuostatų aiškiai matyti, kad laikinosios kvotos buvo nustatytos siekiant išvengti to, jog remiantis įprastais 12 mėnesių trukmės prekybos metais apskaičiuoto bazinių kvotų dydžio nepritruktų išimtinai penkiolika mėnesių truksiantiems prekybos metams( ). Todėl ir savo sandara šios kvotos yra bazinės kvotos padidinimas 25 %( ), atitinkantis 25 % ilgesnę prekybos metų trukmę.

63. Antra, iš teisės aktų aiškiai matyti, kad cukraus pramonei restruktūrizuoti nustatytų schemų tikslas buvo paskatinti įmones galutinai ir visiškai nutraukti gamybą ir išmontuoti atitinkamus įrenginius( ). Atsisakymas turėjo būti taikomas „nuo prekybos metų, kuriais <…> atsisakyta kvotos“( ). Su šiuo uždaviniu būtų sunkiai suderinamas leidimas įmonėms paskelbti apie jų 2006–2007 prekybos metų kvotų atsisakymą ir gauti atitinkamą pagalbą, taip pat tais pačiais prekybos metais panaudoti 20 % bendrosios kvotos (bazinės ir laikinosios kvotos sumos).

64. Nors laikinosios kvotos ir restruktūrizacijos skatinimo schemos tikslas aiškiai patvirtina, kad laikinąją ir bazinę kvotas reikia vertinti kartu, pirmąją laikant neatsiejama antrosios dalimi, vis tiek reikia patikrinti, ar tam tikrų teisės aktų nuostatų tekstais pagrįsti Beneo-Orafti argumentai neįpareigotų taikyti kitokio vertinimo.

65. Pirmiausia Beneo-Orafti remiasi Reglamento Nr. 493/2006 9 straipsnio 4 dalimi, pagal kurią už laikinąsias kvotas nereikia mokėti Reglamento Nr. 320/2006 11 straipsnio 2 dalyje numatyto laikinojo restruktūrizavimo mokesčio ir negalima mokėti šiame reglamente numatytų pagalbos išmokų. Remdamasi tuo, ji teigia, kad šios kvotos nepatenka į restruktūrizavimo schemą. Tokį aiškinimą patvirtina tai, kad kvotos, nustatytos pagal šią schemą, kuri pati reglamentuojama pagal Reglamentą Nr. 320/2006 ir jį įgyvendinantį Reglamentą Nr. 968/2006, yra aiškiai apribotos( ) suteiktosiomis pagal Reglamentą Nr. 318/2006, o laikinosios kvotos suteikiamos pagal Reglamentą Nr. 493/2006. Todėl Reglamento Nr. 968/2006 3 straipsnis, kuriame draudžiama įskaičiuoti bet kokią produkciją nuo kvotos atsisakymo, laikinosioms kvotoms netaikytinas.

66. Beneo-Orafti taip pat pažymi, jog Reglamento Nr. 493/2006 9 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad laikinąsias kvotas „skiria“ valstybės narės (o ne kad bazinės kvotos „padidinamos“ tam tikra procentine dalimi) ir kad pagal tą pačią nuostatą minėtą skyrimą jos vykdo „remdamosi objektyviais kriterijais ir vienodai traktuodamos gamintojus, stengdamosi neiškraipyti rinkos ir konkurencijos“, o vadovaujantis Reglamento Nr. 318/2006 7 straipsnio 2 dalimi tokie reikalavimai nėra taikomi bazinių kvotų skyrimui. Tai reiškia, kad minėti du skyrimai nepriklauso vienas nuo kito (be to, Beneo-Orafti teigimu, pietų Italijoje laikinoji cukraus kvota nebuvo suteikiama proporcingai suteiktai bazinei kvotai). Galiausiai laikinųjų kvotų tikslas skiriasi nuo bazinių kvotų, nes pirmosiomis siekiama palengvinti perėjimą nuo ankstesnės prie pakeistos schemos.

67. Reikia pažymėti, kad Beneo-Orafti argumentai nėra visai nereikšmingi. Iš tiesų, jei teisės aktų leidėjas (šiuo atveju – Komisija, nes laikinosios kvotos buvo išimtinai šios institucijos taikytos priemonės, priimtos vadovaujantis Reglamentuose Nr. 318/2006 ir 320/2006 įtvirtintais įgaliojimais) laikinosiomis kvotomis dėl gamybos atsisakymo ketino siekti to paties tikslo kaip ir bazinėmis kvotomis, jis neabejotinai turėjo teisę tai aiškiai nurodyti. Vis dėlto tokios nuorodos nėra, o teisės aktuose atsispindi ir kelios jam prieštaraujančios nuorodos, kuriomis pateikdama savo argumentus remiasi Beneo-Orafti.

68. Vis dėlto net pritarus šios įmonės siūlomiems argumentams neaišku, kaip būtų galima pritarti jos teiginiui.

69. Jei iš tiesų būtų nuspręsta, kad laikinoji kvota yra nepriklausoma nuo bazinės kvotos, ji turėtų būti nepriklausoma vertinant ir suteiktą kiekį, ir jos suteikimo laikotarpį.

70. Tačiau iš Reglamento Nr. 493/2006 dešimtos konstatuojamosios dalies matyti, kad laikinoji kvota turėjo apimti produkciją nuo 2006–2007 prekybos metų pradžios. Atsižvelgiant į atitinkamus kiekius ir laikotarpius, šiuo atveju tai galėjo būti tik trys pirmieji šių prekybos metų mėnesiai, t. y. 2006 m. liepa–rugsėjis imtinai, sudarę pareinamąjį laikotarpį, reikalingą tęstinumui tarp ankstesnių prekybos metų (trukusių nuo liepos 1 d. iki kitų metų birželio 30 d.) ir paskesnių prekybos metų (trunkančių nuo spalio 1 d. iki kitų metų rugsėjo 30 d.) užtikrinti ir dėl naujų prekybos metų ribų atsiradusiam neatitikimui padengti.

71. Tokiu atveju būtų siekta taikyti restruktūrizavimo pagalbos ir jos finansavimo mechanizmą, nustatant laikinus mokėjimus už pagal bazinę kvotą, teoriškai atitinkančią nuo 2006 m. spalio 1 d. prasidedantį 12 mėnesių laikotarpį, pagamintus kiekius, ir šio mechanizmo netaikyti pagal pereinamąjį laikotarpį nuo 2006 m. liepos 1 d. iki rugsėjo 30 d. atitinkančią laikinąją kvotą pagamintiems kiekiams. Tokį aiškinimą, kuris vienintelis suteikia galimybę suderinti minėtų nuostatų tekstą su reformos tikslu ir restruktūrizaciją skatinančiomis priemonėmis, taip pat patvirtina Reglamento Nr. 320/2006 5 straipsnio 1 dalis, pagal kurią sprendimas skirti 2006–2007 prekybos metų restruktūrizavimo pagalbą turėjo būti priimamas iki 2006 m. rugsėjo 30 dienos (ir papildomai patvirtina tai, kad šiuo atveju būtent 2006 m. rugsėjo 29 d. Komisija informavo valstybes nares apie turimų lėšų pakankamumą, taip atverdama joms kelią suteikti pagalbą pagal visas priimtinomis pripažintas paraiškas).

72. Tačiau pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju ginčijamą inulino sirupą Beneo-Orafti pagamino nuo 2006 m. lapkričio 21 d. iki gruodžio 13 d., t. y. laikotarpiu, kai laikinoji kvota, jei ji būtų galėjusi būti savarankiška, jau būtų pasibaigusi( ).

73. Kita vertus, jei Beneo-Orafti siūlomą aiškinimą priimtume be išlygų, tai reikštų, kad per 15 mėnesių laikotarpį nuo 2006 m. liepos 1 d. iki 2007 m. rugsėjo 30 d. įmonės gamintojos būtų turėjusios dvi atskiras kvotas. Pirma, prekybos metų pradžioje jos galėjo atsisakyti savo bazinės kvotos ir gauti už tai nemažą restruktūrizavimo pagalbą, tačiau turėjo įsipareigoti išmontuoti atitinkamus savo įrenginius bei galutinai ir visiškai nutraukti bet kokią cukraus gamybą šiais įrenginiais ateityje. Antra, iki pat prekybos metų pabaigos jos vis tiek būtų galėjusios naudotis savo laikinąja kvota. Toks rezultatas ne tik būtų nelogiškas, bet ir visiškai prieštarautų teisės aktais siekiamiems tikslams.

74. Iš to galima daryti išvadą, kad nors teisės aktų visuma tam tikrais atvejais yra dviprasmiška ir labiau apgalvotas jų parengimas būtų suteikęs trūkstamo aiškumo, labiausiai pagrįstas aiškinimas, kuriuo didžiąja dalimi suderinamas nuostatų tekstas ir reformų bei laikinųjų kvotų suteikimo tikslai, yra toks, kad laikinosios kvotos gali būti savarankiškos nuo bazinių kvotų tik jei jos taikomos būtent 2006–2007 prekybos metų pradžioje pagamintai produkcijai. Tik toks panaudojimas galėtų pateisinti jų neįtraukimą į laikinąją restruktūrizavimo schemą. Kita vertus, laikinosios kvotos negali pakeisti atsisakytų bazinių kvotų ir suteikti atitinkamoms įmonėms galimybės tęsti gamybą jau nuo spalio 1 d. iki rugsėjo 30 d. trunkančius prekybos metus atitinkančiu laikotarpiu, nors jos jau atsisakė savo bazinės kvotos.

75. Vadinasi, bazinės kvotos atsisakiusi įmonė galėjo nebaudžiama gaminti pagal laikinąją kvotą pirmuosius tris prailgintų 15 mėnesių prekybos metų mėnesius, bet ne likusius 12 mėnesių. Tokiomis sąlygomis jos produkcija pagal laikinąją kvotą būtų atleista nuo laikino restruktūrizavimo mokesčio ir turėtų gauti restruktūrizavimo pagalbą už visą pagal savo bazinę kvotą atsisakytą kiekį, žinoma, jei ji galutinai ir visiškai nutraukė gamybą po to, kai per pirmuosius 3 prekybos metų mėnesius išnaudojo savo laikinąją kvotą, ir, jei taikoma, išmontavo atitinkamus įrenginius.

76. Akivaizdu, kad įmonė, kuri, atvirkščiai, neatsisakė savo bazinės kvotos, galėjo sudėti šias dvi kvotas, siekdama paskirstyti savo produkciją per 15 mėnesių. Žinoma, tokia įmonė nebūtų gavusi jokios restruktūrizavimo pagalbos, tačiau būtų apmokestinta laikinuoju mokesčiu pagal Reglamento Nr. 320/2006 11 straipsnį už pagal bazinę kvotą pagamintus kiekius 2006–2007 prekybos metais ir vėlesniais prekybos metais, jei ši įmonė vėliau tokios kvotos neatsisakė.

77. Taigi dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimų pirmo aspekto reikia pripažinti, kad 2006–2007 prekybos metų bazinę kvotą ir laikinąją kvotą turinti įmonė, atsisakiusi savo bazinės kvotos, turėjo teisę pagaminti produkcijos panaudodama savo laikinąją kvotą iki 2006 m. rugsėjo 30 d., nepažeisdama bazinės kvotos atsisakymo ir dėl šio atsisakymo gautos restruktūrizavimo pagalbos sąlygų, tačiau bet kokią gamybą po 2006 m. spalio 1 d. reikia pripažinti atsisakant bazinės kvotos prisiimtų įsipareigojimų pažeidimu.

B – Momentas, kai restruktūrizavimo pagalbos prašančiai įmonei įsipareigojimai tampa privalomi

78. Penktasis klausimas iš esmės susijęs su momentu, kai už įsipareigojimus atsisakyti savo gamybos kvotos ir išmontuoti atitinkamus įrenginius restruktūrizavimo pagalbos prašančiai įmonei tokie įsipareigojimai tampa privalomi.

79. Šioje byloje toks klausimas pateikiamas atsižvelgiant į beveik 6 mėnesių laikotarpį, praėjusį nuo Beneo-Orafti paraiškos pateikimo, t. y. 2006 m. liepos 27 d., ir šios įmonės informavimo, kad jos paraiška buvo patenkinta, t. y. 2007 m. sausio 18 d. Kokių priemonių tokia įmonė galėjo ir (arba) turėjo imtis šiuo neaiškiu laikotarpiu? Iš tiesų, jei ji nebūtų pagaminusi savo kvotos dalies prieš gaudama galutinį atsakymą ir jei šis atsakymas būtų neigiamas, ji turėtų sutelkti visų prekybos metų produkciją į trumpesnį laikotarpį. Kita vertus, jei ši įmonė pagamina dalį produkcijos ir atsakymas yra teigiamas, jai būtų taikomos baudos ir (arba) mokesčiai. Ši dilema tampa dar sudėtingesnė, nes cukraus gamyba priklauso nuo žemės ūkio darbų, kuriuos reikia planuoti mažiausiai kelių mėnesių laikotarpiais ir kurie priklauso nuo metų laikų( ).

80. Beneo-Orafti manymu, nagrinėjami įsipareigojimai įmonei tampa privalomi, kai ji gauna kompetentingos nacionalinės institucijos pranešimą apie restruktūrizavimo pagalbos suteikimą (Beneo-Orafti atveju t. y. 2007 m. sausio 18 diena)( ). Belgijos vyriausybė teigia, kad šie įsipareigojimai įmonę susaisto nuo atitinkamų prekybos metų pradžios (šioje byloje – 2006 m. liepos 1 dienos)( ). Atrodo, kad Komisija nėra apsisprendusi dėl šių dviejų datų, tačiau taip pat nurodė, kad paskelbus 2006 m. rugsėjo 29 d. Komisijos pranešimą Beneo-Orafti turėjo visą reikiamą informaciją, kad nuspręstų, jog jos paraiška bus patenkinta. Posėdyje Komisija nurodė, kad įsipareigojimai atsisakyti kvotos ir išmontuoti atitinkamus įrenginius buvo skirtingo pobūdžio, todėl galėjo tapti privalomi skirtingu laiku.

81. Viena vertus, man atrodo, kad reikia atmesti prielaidą, jog įsipareigojimas tampa privalomas nuo pirmos 2006–2007 prekybos metų dienos. Priešingai, nei posėdyje teigė Belgijos vyriausybė, įsipareigojimo nutraukti gamybą ir išmontuoti atitinkamus įrenginius negalima pripažinti vienašaliu įsipareigojimu. Atsižvelgiant į teisės aktų sistemą, už jį suteikiama restruktūrizavimo pagalba, kuri laikoma „svarbia ekonomine paskata“ atsisakyti gamybos( ). Kad įsipareigojimas taptų privalomas nuo prekybos metų pradžios (arba nuo paraiškos gauti restruktūrizavimo pagalbą pateikimo( )), pagalbos suteikimas turėtų būti užtikrintas vien padavus paraišką, o taip nėra. Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad Belgijos vyriausybė ir Komisija nepateikė nė vieno svaraus argumento savo teiginiui pagrįsti.

82. Kita vertus, atrodo neginčytina, kad įmonei turi būti privalomi įsipareigojimai bent nuo tada, kai ji gauna oficialų pranešimą apie prašytos pagalbos suteikimą. Tuomet visi restruktūrizavimo „sutarties“ elementai yra patikrinti ir galutinai patvirtinti raštu. Pagalbos negalima atsiimti, jei buvo laikomasi įsipareigojimų, o už įsipareigojimų nesilaikymą ne tik gali būti pareikalauta grąžinti pagalbą, bet ir skirtos numatytos baudos.

83. Vis dėlto, laikydamasis tos pačios logikos, manau, kad pagalbos prašanti įmonė negali manyti turinti teisę (vis dar) nesilaikyti savo įsipareigojimų, jei, kaip informuotas verslo subjektas, ji gali žinoti, kad jai bus suteikta prašoma pagalba. Šioje byloje tai yra data, kai Komisija Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbė pranešimą, kuriame valstybės narės (kartu su suinteresuotosiomis įmonėmis; Beneo-Orafti argumentas, kad pranešimas buvo skirtas tik valstybėms narėms, dėl šio dokumento viešumo man atrodo nereikšmingas) buvo informuotos, kad turimų finansinių išteklių užtenka patenkinti visoms priimtinomis pripažintoms paraiškoms, t. y. 2006 m. rugsėjo 29 d. Nuo šio momento Beneo-Orafti įgijo teisę gauti prašomą pagalbą, nes buvo įvykdytos visos Reglamento Nr. 320/2006 5 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos sąlygos, net jei Belgijos valdžios institucijos dėl nepaaiškintų priežasčių dar tris su puse mėnesio pavėlavo apie tai oficialiai pranešti Beneo-Orafti. Taigi nuo šio momento Beneo‑Orafti turėjo laikytis už pagalbos suteikimą prisiimtų įsipareigojimų, nes priešingu atveju ne tik turėtų grąžinti pagalbą, bet jai taip pat būtų skirtos nustatytos baudos.

84. Žinoma, negalima atmesti, kad Beneo-Orafti būtų galėjusi pasinaudoti Belgijos valdžios institucijų vėlavimu pranešti apie sprendimą suteikti pagalbą, jei toks vėlavimas jai būtų sukėlęs realių abejonių dėl sprendimo turinio. Tokiu atveju Beneo-Orafti galėjo remtis sukeltu neaiškumu, kad būtų atleista bent jau nuo baudos už tyčia arba dėl didelio neapdairumo padarytą pažeidimą( ). Vis dėlto joks bylos medžiagoje esantis dokumentas neleidžia manyti, kad Beneo-Orafti rėmėsi tokiu argumentu, kuriam nebūtinai būtų pritarta, atsižvelgiant į Komisijos pranešimo Oficialiajame leidinyje paskelbimą, kurio informuotas ūkio subjektas negalėjo nepaisyti.

85. Taigi dėl šio nagrinėjamoje byloje pateiktų klausimų aspekto manau, kad 2006–2007 prekybos metų restruktūrizavimo pagalbos prašančios įmonės prisiimtas įsipareigojimas atsisakyti kvotos šiai įmonei tapo privalomas nuo tada, kai ji, kaip pakankamai informuotas ūkio subjektas, turėjo sužinoti, kad jai bus suteikta minėtą įsipareigojimą atitinkanti pagalba.

C – Galimybė kartu taikyti grąžinimą, baudą ir apmokestinimą

86. Kai paaiškėja, kad įmonė iš tiesų pagamino produkcijos, kuri, jos teigimu, patenka į suteiktą kvotą, nors iš tiesų patenka į kvotą, kurios ji įsipareigojo atsisakyti, kyla klausimas, kokių finansinių pasekmių dėl to kyla šiai įmonei. Šioje byloje BIRB siekia susigrąžinti pagamintą produkcijos kiekį atitinkančią suteiktos pagalbos sumą, skirti baudą už prisiimtų įsipareigojimų nesilaikymą ir apmokestinti minėtą kiekį kaip perteklinę produkciją. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ketvirtojo klausimo pirma dalimi ir septintuoju klausimu siekia sužinoti, ar minėtas tris priemones galima taikyti kartu. Konkrečiai septintuoju klausimu jis klausia, ar toks taikymas kartu nepažeidžia non bis in idem, proporcingumo ir nediskriminavimo principų.

87. Reikia pažymėti, kad atsižvelgiant į tai, jog šie klausimai pateikiami tik jei į pirmąjį, antrąjį, trečiąjį ir šeštąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, jie grindžiami prielaida, kad nagrinėjama įmonė neturėjo teisės pasinaudoti laikinąja kvota, o tokia prielaida šioje byloje atitinka išdėstytą minėtų klausimų vertinimą. Taigi kalbama apie įmonę, kuri atsisakė tam tikro produkcijos kiekio, už šį kiekį gavo restruktūrizavimo pagalbą, tačiau vis tiek pagamino produkcijos, prilygstančios visam atitinkamam kiekiui arba jo daliai.

88. Pirmiausia manau, kad tokiomis aplinkybėmis būtų neginčijamai pagrįstas pagamintos produkcijos kiekį( ), kurio ji buvo atsisakiusi, atitinkančios pagalbos dalies susigrąžinimas. Iš tiesų minėta pagalba buvo suteikta už įsipareigojimą atsisakyti gamybos. Jei produkcija vis tiek buvo pagaminta, pagalbos suteikimas neturi pagrindo, todėl pagal Reglamento Nr. 968/2006 26 straipsnio 1 dalį ją reikia grąžinti.

89. Be to, tai, kad to paties reglamento 27 straipsnyje numatytos baudos taikomos kartu su dalies atitinkamos pagalbos grąžinimu, mano manymu, visiškai neprieštarauja non bis in idem, proporcingumo ir nediskriminavimo principams. Reikia priminti, kad tai yra piniginė bauda, įprastu atveju atitinkanti 10 % grąžintinos sumos arba 30 % grąžintinos sumos, jei pažeidimas padarytas tyčia arba dėl didelio neapdairumo, o force majeure atveju bauda netaikoma.

90. Dėl non bis in idem principo akivaizdu, kad sumos, kuri neturėjo būti pervesta, grąžinimas (kitaip tariant, nepagrįstai sumokėtos sumos susigrąžinimas) yra visiškai kitokio pobūdžio priemonė nei baudos skyrimas. Taigi šių dviejų priemonių taikymas kartu niekuomet negali pažeisti nurodyto principo, kuriuo iš esmės draudžiama siekiant apsaugoti tą patį teisinį gėrį už tuos pačius neteisėtus veiksmus tam pačiam asmeniui skirti daugiau nei vieną sankciją( ). Kadangi antra sankcija nebuvo skirta, bet koks rėmimasis šiuo principu netinkamas.

91. Dėl proporcingumo principo pažymėtina, kad 10 % grąžintinos sumos atitinkančios baudos skyrimas paprasto neapdairumo atvejais (force majeure atveju jokia bausmė nenumatyta) visiškai neatrodo nepagrįsto dydžio. Pirma, tokia bauda siekiama paskatinti įmones rimtai vertinti įsipareigojimus ir kruopščiai patikrinti savo veiksmų suderinamumą su minėtais įsipareigojimais. Antra, ja galima siekti atlyginti administracines išlaidas, kurios buvo būtinos, tačiau kurių buvo galima išvengti, nagrinėjant bylas ir pervedant bei grąžinant nepagrįstai sumokėtas sumas. 30 % grąžintinos sumos dydžio bauda, jei pažeidimas padarytas tyčia arba dėl didelio neapdairumo, taip pat neatrodo pernelyg didelė, nes šia bauda siekiama nubausti už smerktiną elgesį, kuris galėjo rimtai pakenkti restruktūrizavimo schemai ir bendram rinkų organizavimui, ir kartu atgrasyti įmones, kurios svarstytų imtis tokių veiksmų( ). Žinoma, kompetentinga valdžios institucija kiekvienu atveju turi nustatyti, ar neapdairumas buvo didelis, o dėl vertinimo klaidos gali būti paskirta neproporcinga sankcija, tačiau tai yra sankcijos taikymo aspektas, kuris gali būti ištaisytas šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui vykdant teisminę kontrolę( ), o ne Reglamente Nr. 968/2006 numatytos sankcijų sistemos bruožas.

92. Galiausiai, kalbant apie nediskriminavimo principą, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra aiškios priežastys, dėl kurių nacionalinis teismas kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl galimo šio principo pažeidimo. Beneo-Orafti pastabose taip pat nepateikė patikslinimų šiuo klausimu. Kaip nurodė Belgijos vyriausybė, vertinant nagrinėjamus teisės aktus ir konkrečius BIRB veiksmus dėl Beneo-Orafti nėra požymių, kad nagrinėjamuose teisės aktuose arba BIRB konkrečiai vertinant situaciją lyginamos situacijos buvo vertinamos skirtingai arba skirtingos situacijos buvo vertinamos vienodai( ).

93. Jei pagalbos grąžinimo ir piniginės baudos, numatytų atitinkamai Reglamento Nr. 968/2006 26 ir 27 straipsniuose, taikymas kartu nekelia problemų Sąjungos teisės požiūriu, ar tokią pat išvadą galima padaryti, jei tam pačiam pagamintam kiekiui papildomai siekiama pritaikyti Reglamento Nr. 318/2006 15 straipsnyje numatytą pertekliaus mokestį, kurio dydis nustatytas Reglamento Nr. 967/2006 3 straipsnio 1 dalyje?

94. Pirma, ar šio apmokestinimo ir Reglamento Nr. 968/2006 27 straipsnyje numatytos piniginės baudos taikymas kartu yra už tuos pačius veiksmus siekiant apsaugoti tą patį teisinį gėrį skirta dviguba sankcija, draudžiama pagal non bis in idem principą?

95. Šiuo klausimu visų pirma manau, kad pertekliaus mokestis iš tikrųjų yra bauda. Kitaip nei Reglamento Nr. 320/2006 11 straipsnyje numatytas laikinas restruktūrizavimo mokestis už kvotinio kiekio gamybą, kurio tiesioginis tikslas finansuoti restruktūrizavimo priemones( ), pertekliaus mokestis pervedamas į bendrą Sąjungos biudžetą, juo siekiama išvengti rinkai žalingų perteklinių kiekių kaupimosi, todėl turi būti nustatytas pakankamai didelis šio mokesčio dydis, kad būtų užtikrintas atgrasomasis poveikis( ). Dėl šių savybių mokestį galima laikyti sankcija, kuria siekiama nubausti už nekvotinę produkciją, kaip ir Reglamento Nr. 968/2006 27 straipsnyje numatytą piniginė bauda, kurios tikslas nubausti už siekiant gauti restruktūrizavimo pagalbą prisiimtų įsipareigojimų nesilaikymą.

96. Žinoma, tai yra ne baudžiamosios sankcijos, bet administracinės nuobaudos. Tačiau, vertinant bendrai, tokioms administracinėms nuobaudoms taikytinas Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95( ) ir visų pirma jo 5 straipsnis, o šio reglamento dešimtoje konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad jame iš tiesų remiamasi non bis in idem principu, kuris yra ir „teismų praktikos pripažintas pagrindinis Bendrijos teisės principas“( ).

97. Be to, ši dviguba sankcija skirta ne vien tam pačiam asmeniui, bet ir už tuos pačius veiksmus. Nors šie veiksmai suprantami dvejopai (pirma, įsipareigojimo atsisakyti kvotos nesilaikymas ir, antra, nekvotinė produkcija), abiem atvejais pagrindiniai veiksmai yra tie patys, t. y. leistinos kvotos neatitinkančio kiekio pagaminimas. Be to, abiem atvejais ginamas teisinis interesas( ) sutampa su siekiamu naujais teisės aktais, t. y. apriboti su cukraus sektoriaus rinkomis susijusią produkciją.

98. Iš to galima daryti išvadą, kad Reglamento Nr. 318/2006 15 straipsnyje numatyto pertekliaus mokesčio ir Reglamento Nr. 968/2006 27 straipsnyje numatytos baudos taikymas kartu pažeidžia non bis in idem principą.

99. Taip pat reikia pažymėti, kad iš dviejų šio principo aspektų, t. y. dvigubo persekiojimo draudimo( ) ir dvigubos bausmės draudimo( ), šioje byloje yra reikšmingas tik antrasis. Iš tikrųjų, nors BIRB prieš Beneo-Orafti pradėjo dvi procedūras, šiuo atveju reikšmingas tik dviejų sankcijų taikymo kartu draudimas Sąjungos teisėje, neatsižvelgiant į procedūros klausimus. Dvigubos bausmės draudimas, pagal kurį reikia atsižvelgti į pirmosios sankcijos dydį, jei už tą pačią veiką gali būti skirta dar viena sankcija, Teisingumo Teismo praktikoje susijęs ir su proporcingumo principu,( ) kuriuo taip pat remiasi Beneo-Orafti.

100. Pagal Reglamento Nr. 968/2006 27 straipsnį BIRB iš Beneo-Orafti reikalaujama piniginė bauda yra 136,33 EUR už pagamintą toną( ). Pertekliaus mokestis yra 500 EUR už pagamintą toną. Taigi, atsižvelgiant į dvigubos bausmės draudimą, galima taikyti tik pertekliaus mokestį – didesnę iš dviejų sankciją, kuri apima mažesnę sankciją.

101. Lieka patikrinti, ar pats pertekliaus mokestis nepažeidžia proporcingumo principo.

102. Aš taip nemanau. Cukraus sektoriaus reformos tikslas skirti griežtas ir sumažintas gamybos kvotas, siekiant išsaugoti struktūrinę Sąjungos rinkos pusiausvyrą ir stabilumą bei laikytis Sąjungos tarptautinių įsipareigojimų. Todėl reikia vengti nekvotinės produkcijos, kuri gali sutrikdyti rinką. Nustatytas mokesčio dydis (kuris, kaip posėdyje pažymėjo būtent Komisija, nemokamas, jei atitinkamas kiekis skirtas tam tikriems konkretiems panaudojimo tikslams( )) sutampa su išorinės kilmės cukraus importo muitais. Tokiu dydžiu pasiekiamas labai aiškus atgrasomasis poveikis, suteikiantis galimybę gamintojui pasinaudoti pasaulinės rinkos kaina, todėl neatrodo, kad sankcija yra neproporcinga, juo labiau jei atsižvelgiame į tai, kad jos realus dydis yra mažesnis nei 500 EUR, nes ji pakeičia 126,40 EUR už toną mokestį už kvotinę produkciją( ). Manau, kad taip vertinant nėra svarbu, ar nekvotinė produkcija atsiranda gamintojui viršijus kvotą, ar kai jis niekada neturėjo kvotos, ar kai jis šios kvotos atsisakė.

103. Taigi šiuo klausimu prieinu prie išvados, kad jei įmonė, nesilaikydama įsipareigojimo atsisakyti savo kvotos, pagamina nekvotinės produkcijos, už tokį atsisakymą suteiktos restruktūrizavimo pagalbos grąžinimas yra nepagrįstai sumokėtų sumų susigrąžinimas, kurio subendrinimo su pinigine bauda nedraudžia nė vienas Sąjungos teisės principas. Kita vertus, dviejų lygiagrečių sankcijų, kuriomis baudžiama už tą pačią produkciją, skyrimas draudžiamas pagal non bis in idem principą, kuris įpareigoja taikyti tik didesnę iš jų.

D – Grąžintinos sumos apskaičiavimas

104. Lieka pateikti atsakymą dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ketvirtojo klausimo antroje dalyje pateiktos problemos. Reikia nustatyti, kaip apskaičiuoti grąžintiną sumą (pagal aplinkybes galbūt padidintą 10 % arba 30 %), kai įmonė nesilaikė vieno ar kelių už gautą pagalbą prisiimtų įsipareigojimų. Visų pirma, kai atitinkama įmonė pagamina tam tikrą produkcijos kiekį, nors buvo atsisakiusi savo bazinės kvotos, ar apskaičiuojant reikia atsižvelgti į gamybos įrenginių išmontavimo išlaidas bei dėl bazinės kvotos praradimo ir dėl to, kad laikinoji kvota galiojo tik 2006–2007 prekybos metais, patirtus nuostolius? Be to, jei į šias aplinkybes neatsižvelgiama, ar tai galėtų pažeisti proporcingumo principą?

105. Jei ketvirtojo klausimo pirma dalis, kurią nagrinėjau anksčiau, taikytina tik jei į trečiąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai (t. y. jei būtų pripažinta, kaip aš ir siūlau, kad nagrinėjama įmonė negali pasinaudoti laikinąja kvota, jei ji yra pateikusi paraišką gauti restruktūrizavimo pagalbą), ketvirtojo klausimo antra dalis, atrodo, turėtų būti paremta situacija, kai įmonė gavo nagrinėjamą pagalbą ir pasinaudojo savo laikinąja kvota.

106. Vis dėlto, jei, kaip siūliau, darytina išvada, kad po 2006 m. spalio 1 d. pagaminta produkcija negali būti priskiriama laikinajai kvotai, kai, kaip šioje byloje, atitinkama įmonė atsisakė visos savo bazinės kvotos, tai reiškia, jog tokia produkcija turėjo būti priskiriama bazinei, o ne laikinajai kvotai.

107. Tokiomis aplinkybėmis BIRB pasirinktas ir rašytinėse pastabose Belgijos vyriausybės patvirtintas požiūris iš pirmo žvilgsnio atrodytų logiškas. Reglamento Nr. 968/2006 26 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad turi būti grąžinama „įsipareigojimui (įsipareigojimams) vykdyti suteikta pagalbos dalis“, o tokie įsipareigojimai įmonei kilo pirmiausia pagal restruktūrizavimo planą, tačiau jų nebuvo laikomasi. Iš esmės BIRB teigia, kad grąžintina suma atitinka Beneo‑Orafti už kiekvieną toną, kurios ji atsisakė, gautos pagalbos sumą, padidintą 2006–2007 prekybos metais realiai pagamintų tonų skaičiumi.

108. Vis dėlto Beneo-Orafti pažymi, kad už gamybos atsisakymą suteiktos pagalbos suma, taikant Reglamento Nr. 320/2006 3 straipsnio 1 ir 5 dalis, skirstoma į įsipareigojimus dėl gamybos įrenginių ir dėl atsisakymo (galutinis išmontavimas, dalinis išmontavimas arba paprastas įrenginių nenaudojimas). Jei atsisakoma be įsipareigojimo išmontuoti, pagalbos dydis yra 255,50 EUR už toną. Atsisakymo su daliniu išmontavimu atveju ši suma padidinama 292 EUR už toną ir sudaro 547,50 EUR už toną, kad būtų atlygintos išmontavimo išlaidos. Jei atsisakoma kartu įsipareigojant galutinai išmontuoti įrenginius, suma padidinama dar 182,50 EUR už toną ir sudaro 730 EUR už toną, siekiant atspindėti dėl galutinio išmontavimo patirtas išlaidas. Beneo-Orafti teigimu, remiantis tokia logika, jei įmonė nesilaiko įsipareigojimo atsisakyti gamybos, tačiau laikosi įsipareigojimo išmontuoti, grąžintina suma turėtų būti tik 255,50 EUR už toną ir neturėtų apimti pagalbos dalies, skirtos išmontavimo išlaidoms atlyginti.

109. Komisija teigia, jog tarp įmanomų variantų galimi ir abu minėti požiūriai( ), tačiau galiausiai kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi nustatyti konkretų apskaičiavimo būdą, kad jis būtų grindžiamas objektyviais kriterijais ir nepažeistų bendrųjų Sąjungos teisės principų, visų pirma veiksmingumo ir lygiavertiškumo principų bei proporcingumo principo.

110. Manau, kad šiuo klausimu Beneo-Orafti pareikšti prieštaravimai yra reikšmingi. Gautos pagalbos dydžio skirstymas, atsižvelgiant į prisiimto įsipareigojimo dėl gamybos įrenginių pobūdį, patvirtina, kad šis dydis tik iš dalies priklauso nuo paties kvotos atsisakymo. Iš Reglamento Nr. 968/2006 26 straipsnio 1 dalies aiškiai matyti, kad grąžintina suma atitinka neįvykdytam (neįvykdytiems) „įsipareigojimui (įsipareigojimams) vykdyti suteiktos pagalbos dalį(( ))“. Jei įsipareigojimas, kurio nesilaikyta, susijęs tik su gamyba, bet ne įrenginių išmontavimu, grąžinimo atveju greičiausiai reikėtų atspindėti pagalbos paskirstymą tarp šių dviejų elementų. Iš Reglamento Nr. 320/2006 3 straipsnio 1 ir 5 dalies matyti, kad, atsisakius gamybos kartu su daliniu įsipareigojimu išmontuoti atitinkamus gamybos įrenginius, dėl atsisakymo suteiktos pagalbos dalis lygi 255,50 EUR už toną sumai( ), kuri atsižvelgiant į aplinkybes gali būti padidinta 10 % arba 30 %. Jei įsipareigojimai dėl įrenginių būtų įvykdyti, šiuos įsipareigojimus atitinkančios pagalbos dalies grąžinimas prieštarautų proporcingumo principui, kuris yra ne vien bendrasis Sąjungos teisės principas, tačiau – bent jau netiesiogiai – įtvirtintas ir Reglamento Nr. 968/2006 26 straipsnio 1 dalyje.

111. Be to, tokia tvarka prieštarautų vienodo požiūrio principui, nes dėl jos būtų vienodai vertinamos dvi objektyviai skirtingos ūkio subjektų grupės (nesilaikiusieji visų prisiimtų įsipareigojimų ir nesilaikiusieji tik įsipareigojimo negaminti per nagrinėjamus prekybos metus). Dėl to net būtų skatinama nesilaikyti visų įsipareigojimų, jei neįvykdytas bent vienas įsipareigojimas.

112. Mano manymu, tai reiškia, kad kai reikia susigrąžinti restruktūrizavimo pagalbą tik dėl dalies už minėtos pagalbos teikimą prisiimtų įsipareigojimų nesilaikymo, turi būti susigrąžinama tik neįvykdytus įsipareigojimus atitinkanti pagalbos dalis. Tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis šioje byloje, kai kalbama tik apie įsipareigojimą atsisakyti gamybos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos išmontavimo išlaidos neturėtų būti reikšmingos apskaičiavimui. Šiuo klausimu galima papildomai pažymėti, kad suteiktos pagalbos suma yra fiksuota, todėl nepriklauso nuo minėtų išlaidų.

113. Dėl Komisijos požiūrio nemanau, kad teisė nustatyti sumų, sudarančių dalį iš Sąjungos biudžeto mokamos pagalbos, kuri turi būti grąžinta arba atskaityta pagal Sąjungos teisę ir pervesta į Sąjungos biudžetą, apskaičiavimo būdą turi būti palikta tik pačioms nacionalinės valdžios institucijoms, juo labiau kai raštu atsakydama į Teisingumo Teismo pateiktą klausimą „tarp daugelio galimų formulių“ Komisija mini keturis apskaičiavimo būdus, pagal kuriuos gaunami labai skirtingi rezultatai nuo 8 103 292 EUR iki 59 679 771 EUR, t. y. dydžių santykis 1:7,36. Vien galimybė, kad įvairiose valstybėse narėse iš objektyviai panašiose situacijose esančių gamintojų galėtų būti reikalaujama tokių skirtingų sumų, galėtų prilygti akivaizdžiam vienodo požiūrio principo pažeidimui.

114. Kiti Beneo-Orafti argumentai, susiję su nuostoliais dėl bazinių kvotų atsisakymo ir vienkartiniu laikinųjų kvotų pobūdžiu, yra mažiau įtikinantys.

115. Pirma, Beneo-Orafti nurodo, kad jos atsisakyta kvota susijusi ne vien su gamyba 2006–2007 prekybos metais, bet ir aštuoniais tolesniais prekybos metais iki 2014–2015 prekybos metų( ). Todėl atsižvelgiant į tai, kad 2006–2007 prekybos metams priskiriamą bazinę kvotą atitinkanti pagalbos dalis sudaro tik vieną devintąją bendros sumos, jei įsipareigojimo atsisakyti gamybos nesilaikymas taikytinas tik šiems prekybos metams, reikėtų grąžinti tik šį devintadalį. Vis dėlto manau, kad tokie argumentai yra klaidingi. Pagalba suteikiama ne kiekvienais metais už atitinkamais prekybos metais prisiimtus įsipareigojimus, o vieną kartą dėl visų prekybos metų už įsipareigojimą atsisakyti gamybos (jei taikoma, kartu su įsipareigojimu išmontuoti įrangą), taikomą visiems prekybos metams nuo tų, kuriais jis įsigaliojo( ). Jei gaminama nesilaikant įsipareigojimo, turi būti grąžinta visa su tuo įsipareigojimu susijusi pagalba. Be to, iš Reglamento Nr. 318/2006 10 straipsnio aiškiai matyti, kad nėra jokių garantijų, jog 2006–2007 prekybos metams skirta kvota, jei jos nebūtų atsisakyta, išliks nepakitusi ir būsimais prekybos metais. Atvirkščiai, ji būtinai turi būti mažinama nuo 2010–2011 prekybos metų.

116. Antra, Beneo-Orafti pagrindžia kai kuriuos argumentus tuo, kad laikinosios kvotos susijusios tik su vienais prekybos metais, o bazinės kvotos (jei jų neatsisakoma) – su visais prekybos metais, kuriems taikomas Reglamentas Nr. 318/2006. Šie argumentai man atrodo nereikšmingi, nes manau, jog ginčijama produkcija, pagaminta po 2006 m. spalio 1 d., negali būti priskiriama laikinajai kvotai.

117. Taigi manau, kad jei reikia susigrąžinti restruktūrizavimo pagalbos dalį tik dėl dalies už šią pagalbą prisiimtų įsipareigojimų nesilaikymo, turi būti susigrąžinta tik neįvykdytus įsipareigojimus atitinkanti pagalbos dalis.

V – Išvada

118. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į Tribunal de première instance de Bruxelles pateiktus klausimus atsakyti taip:

„2006 m. vasario 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 318/2006 dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo, 2006 m. vasario 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 320/2006, nustatančio laikiną Bendrijos cukraus pramonės restruktūrizavimo schemą ir iš dalies keičiančio Reglamentą (EB) Nr. 1290/2005 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo, 2006 m. kovo 27 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 493/2006, nustatančio pereinamojo laikotarpio priemones dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo reformos ir iš dalies keičiančio Reglamentus (EB) Nr. 1265/2001 ir (EB) Nr. 314/2002, 2006 m. birželio 29 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 967/2006, nustatančio Tarybos reglamento (EB) Nr. 318/2006 išsamias nekvotinės gamybos cukraus sektoriuje įgyvendinimo taisykles, ir 2006 m. birželio 27 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 968/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 320/2006, nustatančio laikiną Bendrijos cukraus pramonės restruktūrizavimo schemą, įgyvendinimo taisykles, atitinkamas nuostatas reikia aiškinti taip:

– 2006–2007 prekybos metų bazinę kvotą ir laikinąją kvotą turinti įmonė, atsisakiusi savo bazinės kvotos, turėjo teisę pagaminti produkcijos panaudodama savo laikinąją kvotą iki 2006 m. rugsėjo 30 d., nepažeisdama bazinės kvotos atsisakymo ir dėl šio atsisakymo gautos restruktūrizavimo pagalbos sąlygų, tačiau visą gamybą po 2006 m. spalio 1 d. reikia pripažinti atsisakant bazinės kvotos prisiimtų įsipareigojimų neįvykdymu,

– restruktūrizavimo pagalbos 2006–2007 prekybos metams prašančios įmonės prisiimtas įsipareigojimas atsisakyti kvotos šiai įmonei tapo privalomas nuo tada, kai ji, kaip pakankamai informuotas ūkio subjektas, turėjo sužinoti, kad jai bus suteikta minėtą įsipareigojimą atitinkanti pagalba,

– jei įmonė, nesilaikydama įsipareigojimo atsisakyti savo kvotos, pagamina nekvotinės produkcijos, už tokį atsisakymą suteiktos restruktūrizavimo pagalbos grąžinimas yra nepagrįstai sumokėtų sumų susigrąžinimas, kurio subendrinimo su pinigine bauda nedraudžia nė vienas Sąjungos teisės principas. Kita vertus, dviejų lygiagrečių sankcijų, kuriomis baudžiama už tą pačią produkciją, skyrimas draudžiamas pagal non bis in idem principą, kuriuo įpareigojama taikyti tik griežtesnę iš jų,

– jei reikia susigrąžinti restruktūrizavimo pagalbos dalį tik dėl dalies už šią pagalbą prisiimtų įsipareigojimų neįvykdymo, turi būti susigrąžinta tik neįvykdytus įsipareigojimus atitinkanti pagalbos dalis.“