ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Reglamento Nr. 2201/2003 15 straipsnyje „Perdavimas teismui, geriau tinkančiam nagrinėti bylą“ nustatyta: „1. Išimties tvarka valstybės narės teismai, turintys jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, manydami, kad kuris nors kitos valstybės narės, su kuria vaiką sieja konkretus ryšys, teismas būtų tinkamesnis nagrinėti bylą ar kurią nors konkrečią jos dalį, ir jei tai labiausiai atitinka vaiko interesus, gali: a) sustabdyti atitinkamą bylą arba jos dalį ir paraginti šalis pateikti pareiškimą tos kitos valstybės narės teismui pagal šio straipsnio 4 dalį; arba b) prašyti kitos valstybės narės teismą prisiimti jurisdikciją pagal šio straipsnio 5 dalį. 2. Šio straipsnio 1 dalis taikoma: a) šalies prašymu, arba b) paties teismo iniciatyva, arba c) kitos valstybės narės, su kuria vaiką sieja konkretus ryšys, teismo prašymu pagal šio straipsnio 3 dalį. Perdavimui paties teismo iniciatyva ar kitos valstybės narės teismo prašymu turi pritarti bent viena šalis. 3. Vaikas laikomas turinčiu konkretų ryšį su valstybe nare, kaip minėta šio straipsnio 1 dalyje, jei ta valstybė narė: a) iškėlus bylą šio straipsnio 1 dalyje minėtame teisme, tapo vaiko nuolatine gyvenamąja vieta; arba b) yra buvusi vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta; arba c) yra vaiko pilietybės vieta; arba d) tėvų pareigų turėtojų nuolatinė gyvenamoji vieta; arba e) vieta, kurioje yra vaikui priklausantis turtas, ir byla yra susijusi su vaiko apsaugos priemonėmis, susijusiomis su šio turto administravimu, išsaugojimu ar perleidimu. 4. Valstybės narės teismai, turintys jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, nustato terminą, per kurį tos kitos valstybės narės teismas perima bylą savo žinion pagal šio straipsnio 1 dalį. Jei teismai per tą laiką neperima bylos, teismas, kuriame buvo iškelta byla, toliau naudojasi jurisdikcija pagal 8–14 straipsnius. 5. Tos kitos valstybės narės teismai tais atvejais, kai dėl konkrečių bylos aplinkybių tai labiausiai atitinka vaiko interesus, per šešias savaites nuo bylos iškėlimo juose pagal šio straipsnio 1 dalies a arba b punktą priima [gali prisiimti] jurisdikciją. Šiuo atveju teismas, kuriame pirmiausia buvo iškelta byla, atsisako jurisdikcijos. Priešingu atveju teismas, kuriame pirmiausia buvo iškelta byla, toliau naudojasi jurisdikcija pagal 8–14 straipsnius. 6. Šio straipsnio tikslais teismai bendradarbiauja arba tiesiogiai, arba per centrines institucijas, paskirtas pagal 53 straipsnį.“
1

Apeliaciniu skundu Simba Toys GmbH & Co. KG prašo panaikinti 2014 m. lapkričio 25 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Simba Toys / EUIPO – Seven Towns (Kubo languotu paviršiumi forma) (T‑450/09, EU:T:2014:983, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2009 m. rugsėjo 1 d. Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) antrosios apeliacinės tarybos (toliau – Apeliacinė taryba) sprendimo (byla R 1526/2008-2), susijusio su registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra tarp apeliantės ir Seven Towns Ltd (toliau – ginčijamas sprendimas).
10

Reglamento Nr. 44/2001 to paties II skyriaus 4 skirsnio 15 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta: „Bylose dėl sutarties, kurią asmuo, vartotojas, sudaro tokiam tikslui, kuris gali būti laikomas nesusijusiu su jo darbu arba profesija, jurisdikcija nustatoma vadovaujantis šiuo skirsniu, nepažeidžiant 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto, jeigu: <...> c) visais kitais atvejais, sutartis buvo sudaryta su asmeniu, vykdančiu komercinę arba profesinę veiklą valstybėje narėje, kurioje yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, arba kitu būdu tokią veiklą susiejančiu su minėta valstybe nare ar keliomis valstybėmis, įskaitant tą valstybę narę, ir jeigu sutartis priskiriama tokios veiklos sričiai.“
40

Antra, iš TRIPS sutarties, kuri buvo patvirtinta Sąjungos vardu, 9 straipsnio 1 dalies aiškiai matyti, kad ji turi būti suderinama su, be kita ko, Berno konvencijos 5 straipsnio 2 dalimi. Tačiau iš šios sutarties 65 straipsnio 1 dalies matyti, kad ši sutartis įsigaliojo 1995 m. sausio 1 d., t. y. po to, kai 1993 m. spalio 29 d. buvo priimta Direktyva 93/98, ir po to, kai ši direktyva įsigaliojo 1993 m. lapkričio 19 d. Be to, reikia nurodyti, kad pagal TRIPS sutarties 65 straipsnio 1 dalį Sąjunga neturėjo pareigos taikyti šios sutarties nuostatų iki 1996 m. sausio 1 d.
8

To paties A priedo 9 straipsnyje „Teisė būti vežamam. Atsisakymas vežti“ nustatyta: „1. Keleivis nuo kelionės pradžios turi turėti galiojantį bilietą ir jį pateikti bilietų tikrinimo metu. Bendrosiose vežimo sąlygose galima numatyti: a) kad keleivis, kuris nepateikė galiojančio bilieto, turi sumokėti ne tik vežimo mokestį, bet ir priemoką; b) kad keleiviui, kuris atsisako mokėti vežimo mokestį arba priemoką to reikalaujant, galima būtų uždrausti tęsti kelionę; c) ar priemoka gali būti grąžinama ir kokiomis sąlygomis. 2. Bendrosiose vežimo sąlygose galima numatyti, kad keleivius, kurie: a) kelia pavojų vykdomų operacijų saugumui ir geram atlikimui arba kitų keleivių saugumui; b) netoleruotinai sukelia nepatogumų kitiems keleiviams, atsisakoma vežti arba jiems draudžiama tęsti kelionę, ir kad tokie asmenys neturi teisės susigrąžinti vežimo mokesčio arba mokesčio už registruoto bagažo vežimą, kurį jie sumokėjo.“
44

Be to, iš šios pastabos struktūros ir tikslo matyti, kad joje įtvirtintais žodžiais „priskiriamos prie jų funkcijas atitinkančių pozicijų“ siekiama užkirsti kelią priskirti aparatus, kurių funkcijos skiriasi nuo duomenų apdorojimo, prie KN 8471 pozicijos vien dėl to, kad juose yra automatinio duomenų apdorojimo mašina arba kad jie veikia kartu su ja (2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Kip Europe ir kt., C‑362/07 ir C‑363/07, EU:C:2008:710, 33 punktas).
41

Be to, skirtingai nei byloje, kurioje priimtas 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimas Sapir ir kt. (C‑645/11, EU:C:2013:228) ir kurioje keltas klausimas dėl ieškinio, kuriuo reikalauta grąžinti administracinės institucijos per klaidą sumokėtą pernelyg didelę sumą, pagrindinėje byloje aptariama skola Siemens sumokėta ne per klaidą – ji atsirado pagal įstatymą, taikytiną pagrindinėje byloje aptariamam administraciniam procesui.
32

Šiai nuomonei iš esmės pritaria ir Vokietijos vyriausybė, kuri pažymi, kad ErbStG 27 straipsnis yra pagrįstas idėja, jog turtas perduodamas vienos artimų giminaičių kartos kitai kartai ir kad naujas to paties turto apmokestinimas, kai jis jau buvo apmokestintas netolimoje praeityje, yra tam tikru mastu nesąžiningas. Taigi šis straipsnis yra skirtas iš dalies išvengti to paties turto dvigubo apmokestinimo per trumpą laikotarpį atsisakant dalies paveldimo turto mokesčio, jeigu toks mokestis jau buvo sumokėtas Vokietijoje ankstesnio paveldėjimo momentu per minėtame straipsnyje numatytus terminus. Minėto mokesčio nesumažinimas ankstesnio turto įgijimo, kuris apmokestinamas išimtinai užsienyje, atveju yra objektyviai susijęs su tuo, kad Vokietijos Federacinė Respublika negalėjo apmokestinti šio įgijimo ir gauti atitinkamų mokestinių pajamų.
30

Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl nacionalinių nuostatų, kiek jose numatytos atitikties reikalavimams sąlygos laiko atžvilgiu yra griežtesnės už nustatytąsias Reglamente Nr. 1698/2005, suderinamumo. Be to, jis nori išsiaiškinti, ar tuo atveju, kai reikalavimų neatitinka tam tikros išlaidos, pagal šį reglamentą nacionalinėms institucijoms leidžiama atmesti visą prašymą dėl bendro finansavimo, ar tokia sankcija yra per griežta.
38

Be to, Reglamento Nr. 601/2012 27 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad siekiant nustatyti sukėliklio veiklos duomenis pagal metodą, apibrėžtą šio straipsnio 1 dalies b punkte, be kita ko, reikia iš kuro kiekio, nupirkto per ataskaitinį laikotarpį, atimti iš įrenginio perduoto kuro kiekį.
17

Prieštaraudama New Valmar reikalavimui GPPH rėmėsi pagrindinėje byloje nagrinėjamų sąskaitų faktūrų niekiniu pobūdžiu, nes, nors tai ir yra „įstatymuose ir teisės aktuose numatyti raštai ir dokumentai“, kaip tai suprantama pagal Įstatymą dėl kalbų vartojimo ir Dekretą dėl kalbų vartojimo (toliau kartu – pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai), šiose sąskaitose faktūrose nesilaikoma tuose teisės aktuose išdėstytų viešosios tvarkos taisyklių, nes, be duomenų, susijusių su New Valmar, PVM ir banku, visi šiose sąskaitose faktūrose esantys rekvizitai, įskaitant bendrąsias sąlygas, buvo surašyti kita nei nyderlandų kalba, t. y. italų kalba, nors New Valmar buvo įsteigta nyderlandiškai kalbančiame Belgijos Karalystės regione.
29

Iš skundžiamo sprendimo 101 punkto matyti, kad apeliantė ginčijo audito ataskaitą, kuria buvo grindžiamas mokėjimų pagal projektą „FutureNEM“ sustabdymas; šiuo aspektu ji nurodė daug klaidų ir netikslumų. Be to, iš skundžiamo sprendimo 32 punkto matyti, kad apeliantė, be kita ko, teigia, jog minėtos audito ataskaitos turinys prieštarauja audito taisyklėms, visų pirma finansinėms gairėms.
21

Iš tiesų pagal Direktyvos 2006/112 2 straipsnį, susijusį su apmokestinamaisiais sandoriais, be prekių importo, PVM apmokestinamas prekių tiekimas ir paslaugų teikimas už atlygį valstybės viduje. Be to, pagal šios direktyvos 9 straipsnį „apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurioje vietoje bet kokią ekonominę veiklą, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas (žr., be kita ko, 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija / Nyderlandai, 235/85, EU:C:1987:161, 6 punktą, 2008 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Isle of Wight Council ir kt., C‑288/07, EU:C:2008:505, 26 ir 27 punktus ir 2009 m. spalio 29 d. Sprendimo Komisija / Suomija, C‑246/08, EU:C:2009:671, 35 punktą).
48

Be to, dėl to, kad SS 2308 pozicija yra pozicija, prie kurios priskiriami gaminiai, nenurodyti kitur, prie jos negali būti priskirtas produktas, visiškai atitinkantis konkretesnę SS ir KN poziciją, kaip yra šiuo atveju, kai „Imcosoy 62“ dėl to, kad yra naudojamas tik gyvūnų pašarams, visiškai atitinka KN 2309 poziciją.
17

Šį aparatą sudaro (rezonansinė) dėžutė su penkiais garsiakalbiais, kurių kiekvienas turi skaitmeninį stiprintuvą. Dėžutėje įmontuoti mygtukai garsui reguliuoti („mute“ ir „volume“), taip pat yra jungtis ausinėms, garso įvestis, dvi tinklo prieigos ir elektros tinklo jungtis. Be to, Zoneplayer įmontuota pagrindinė plokštė, turinti, be kita ko, procesorių. Pagrindinėje plokštėje esanti programinė įranga sudaryta, be kita ko, iš operacinės sistemos Linux; pastaroji gali būti atnaujinama internetu.
Aktai, kuriuos galima ginčyti, kaip jie suprantami pagal SESV 263 straipsnį, yra bet kokios Sąjungos institucijų priimtos nuostatos, nepriklausomai nuo jų formos, kuriomis siekiama sukelti privalomų teisinių pasekmių.

Taip nėra tuo atveju, kai vienas iš Komisijos direktorių valstybei narei išsiuntė raštą, kuriame, pirma, išreiškė savo direktorato požiūrį, kad ši valstybė narė laikoma atsakinga už kitoje valstybėje narėje susidariusį nuosavų išteklių praradimą, ir, antra, išreiškė savo poziciją dėl teisinių pasekmių, susijusių su minėtu praradimu, ir dėl pareigų, kurios, jo nuomone, iš to kyla valstybei narei, kuri yra adresatė, ir paragino šią valstybę narę pateikti atitinkamas sumas. Visų pirma nei paprastas teisinės nuomonės pateikimas, nei paprastas raginimas pateikti atitinkamas sumas negali sukelti teisinių pasekmių. Be to, vien tai, kad ginčijamame rašte nustatytas šių sumų pateikimo terminas ir nurodyta, kad dėl delsimo gali reikėti mokėti palūkanas, atsižvelgiant į bendrą šio rašto kontekstą neleidžia manyti, kad Komisija, užuot išreiškusi savo nuomonę, ketino priimti aktus, sukeliančius privalomas teisines pasekmes, taigi ketino suteikti minėtam raštui akto, kurį galima ginčyti, pobūdį.

Toliau, kalbant apie kontekstą pažymėtina, kad tokio rašto, kaip ginčijamas raštas, išsiuntimas yra įprasta Komisijos praktika, skirta neformalioms diskusijoms apie tai, ar valstybė narė laikosi Sąjungos teisės, inicijuoti; po šių diskusijų galėtų būti pradėtas ikiteisminis įsipareigojimų neįvykdymo procedūros etapas. Atsižvelgiant į Komisijos diskreciją pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, motyvuota nuomonė negali sukelti privalomų teisinių pasekmių. Tai a fortiori galioja raštams, kurie gali būti laikomi paprasčiausiu neoficialiu kontaktų užmezgimu prieš pradedant ikiteisminį įsipareigojimų neįvykdymo procedūros etapą. Galiausiai dėl Komisijos įgaliojimų pažymėtina, kad ši institucija neturi jokios kompetencijos priimti privalomus aktus, kuriais valstybei narei būtų nurodoma pateikti aptariamas sumas.

(žr. 47, 60–66 punktus)
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 174 straipsnį atsiliepimu į apeliacinį skundą reikalaujama apeliacinį skundą visiškai arba iš dalies patenkinti arba atmesti. Be to, pagal šio reglamento 172 ir 176 straipsnius atsiliepimą į apeliacinį skundą galinčios pateikti šalys atskiru dokumentu, kuris skiriasi nuo atsiliepimo į apeliacinį skundą, gali pateikti priešpriešinį apeliacinį skundą, kuriuo pagal šio reglamento 178 straipsnio 1 dalį ir 3 dalies antrą sakinį turi būti reikalaujama visiškai arba iš dalies panaikinti skundžiamą sprendimą remiantis pagrindais ir argumentais, kurie skiriasi nuo atsiliepime į apeliacinį skundą išdėstytų pagrindų ir argumentų. Remiantis šiomis kartu aiškinamomis nuostatomis darytina išvada, kad atsiliepime į apeliacinį skundą negali būti reikalaujama panaikinti skundžiamą sprendimą remiantis kitokiais ir savarankiškais pagrindais, kurie skiriasi nuo apeliacinio skundo pagrindų, nes tokie pagrindai gali būti pateikti tik priešpriešiniame apeliaciniame skunde.

Sąjungos deliktinės atsakomybės atveju sunkus teisės normos, kuria asmenims suteikiamos teisės, pažeidimas yra tuomet, kai atitinkama institucija akivaizdžiai ir šiurkščiai nesilaiko nustatytų diskrecijos ribų, šiuo atžvilgiu reikia, be kita ko, atsižvelgti į tokius elementus, kaip pažeistos normos aiškumo ir tikslumo laipsnis, ir į diskrecijos, kurią Sąjungos institucijai suteikia pažeista norma, apimtį. Bet kuriuo atveju Sąjungos teisės pažeidimas yra tikrai sunkus, jeigu jis išlieka, nepaisant priimto sprendimo, kuriuo konstatuojamas inkriminuojamas pažeidimas, prejudicinio sprendimo arba Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos šiuo klausimu, iš kurių aišku, kad aptariamas elgesys yra pažeidimas.

Beveik trejus metus trunkantis pareigos, kad ginčo atveju Taryba pateiktų ribojamųjų priemonių nustatymo fiziniams ir juridiniams asmenims motyvus pateisinančią informaciją ir įrodymus, nesilaikymas pripažintinas sunkiu teisės normos, kuria asmenims suteikiamos teisės, pažeidimu. Be to, akivaizdu, kad tokia su lėšų įšaldymo priemonėmis, priimtomis būtent kovos su tarptautiniu terorizmu kontekste, susijusioje jurisprudencijoje nustatyta pareiga taikytina ir kalbant apie tokių turto įšaldymo priemonių, kuriomis siekiama daryti spaudimą Irano Islamo Respublikai priėmimą, be kita ko, atsižvelgiant į minėtų ribojamųjų priemonių individualų pobūdį ir galimą jų didelį poveikį asmenų ir subjektų, kuriems jos taikomos, teisėms ir laisvėms.

(žr. 30, 31, 39, 40 punktus)
Iš Reglamento Nr. 2201/2003 12 konstatuojamosios dalies matyti, kad jis priimtas siekiant kuo labiau atsižvelgti į vaiko interesus, ir šiuo tikslu pirmenybė jame teikiama artumo kriterijui. Reglamento Nr. 2201/2003 8 straipsnyje šio tikslo siekiama suteikiant bendrąją jurisdikciją vaiko nuolatinės gyvenamosios vietos valstybės narės teismams. Pagal šio 8 straipsnio 1 dalį teismo jurisdikcija nustatoma, „kai byla patenka jo žinion“, t. y. bylos iškėlimo dokumento pateikimo šiam teismui dieną, kaip numatyta reglamento 16 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 2014 m. spalio 1 d. Sprendimo E., C‑436/13 , EU:C:2014:2246 , 38 punktą). Be to, kaip generalinis advokatas, remdamasis 2014 m. spalio 1 d. Sprendimo E. ( C‑436/13 , EU:C:2014:2246 ) 40 punktu, nurodė savo išvados 45 punkte, ši jurisdikcija turi būti tikrinama ir nustatoma kiekvienu konkrečiu atveju, kai byla patenka teismo žinion, o tai reiškia, kad baigus nagrinėti bylą jurisdikcija neišsaugoma.

2010 m. gruodžio 22 d. Sprendime Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 46 punktas), kuris patvirtintas vėlesnėje jurisprudencijoje (be kita ko, žr. 2014 m. spalio 9 d. Sprendimo C, C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, 50 punktą), Teisingumo Teismas nusprendė, kad sąvokos „nuolatinė gyvenamoji vieta“ prasmė ir apimtis turi būti nustatomos labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų. Ši sąvoka atitinka vietą, atspindinčią tam tikrą vaiko integraciją į socialinę ir šeimos aplinką. Šią vietą turi nustatyti nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visas kiekvienam konkrečiam atvejui būdingas faktines aplinkybes. Turi reikšmės, be kita ko, vaiko gyvenimo valstybės narės teritorijoje sąlygos ir priežastys, taip pat jo pilietybė. Be vaiko fizinio buvimo tam tikroje valstybėje narėje, į kurį reikia atsižvelgti, kiti veiksniai turi atskleisti, kad toks buvimas visai nėra laikinas ar atsitiktinis (šiuo klausimu žr. 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 47–49 punktus). Vadinasi, nustatant, ar vaikas nuolat gyvena konkrečioje valstybėje narėje, jis bent turi fiziškai būti šioje valstybėje narėje.

(žr. 60, 61 punktus)
Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje Sąjungos teisės aktų leidėjas taip pat rėmėsi bendromis valstybių narių konstitucinėmis tradicijomis kaip bendrais Sąjungos teisės principais. Tarp teisių, kurių kyla iš šių bendrų tradicijų ir kurios buvo patvirtintos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje (toliau – Chartija), yra teisė į sąžinės ir religijos laisvę, įtvirtinta Chartijos 10 straipsnio 1 dalyje. Šioje nuostatoje nurodyta, kad ši teisė apima laisvę keisti savo religiją ar tikėjimą, taip pat laisvę išpažinti ir skelbti savo religiją ar tikėjimą tiek vienam, tiek kartu su kitais, viešai ar privačiai, laikant pamaldas, mokant tikėjimo, jį praktikuojant ar atliekant apeigas. Kaip matyti iš su Pagrindinių teisių chartija susijusių išaiškinimų ( OL C 303, 2007, p. 17 ), 10 straipsnio 1 dalyje garantuota teisė atitinka EŽTK 9 straipsnyje garantuotą teisę, o remiantis Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi jos esmė ir taikymo sritis yra tokia pati.

Vis dėlto Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 2000/78 1 konstatuojamojoje dalyje rėmėsi pagrindinėmis teisėmis, garantuojamomis 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytoje Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje (toliau – EŽTK), kurios 9 straipsnyje nustatyta, kad kiekvienas asmuo turi teisę į minties, sąžinės ir religijos laisvę; ši teisė, be kita ko, apima laisvę išpažinti ir skelbti savo religiją ar tikėjimą tiek vienam, tiek kartu su kitais, viešai ar privačiai, laikant pamaldas, atliekant apeigas, praktikuojant tikėjimą ar mokant jo.

2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, 4 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad darbdavio siekis atsižvelgti į kliento pageidavimus, kad šio darbdavio paslaugų nebeteiktų darbuotoja, ryšinti musulmonišką skarą, neturėtų būti laikomas esminiu ir lemiamu profesiniu reikalavimu, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.

Be to, pažymėtina, kad pagal Direktyvos 2000/78 23 konstatuojamąją dalį savybė, susijusi, be kita ko, su religija, gali būti laikoma esminiu ir lemiamu profesiniu reikalavimu tik kai kuriomis aplinkybėmis.

Taip pat reikia pažymėti, kad remiantis pačia Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalies formuluote nagrinėjama savybė gali būti laikoma tokiu reikalavimu tik „[dėl profesinės veiklos pobūdžio arba jos vykdymo sąlygų]“.

Remiantis šiomis įvairiomis nuostatomis darytina išvada, kad sąvoka „esminis ir lemiamas profesinis reikalavimas“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, reiškia reikalavimą, objektyviai nulemtą konkrečios profesinės veiklos pobūdžio ar vykdymo sąlygų. Taigi ji neapima subjektyvių įsitikinimų, kaip antai darbdavio siekio atsižvelgti į specialius kliento pageidavimus.

(žr. 38–41 punktus ir rezoliucinę dalį)
Dėl Direktyvos 94/19 dėl indėlių garantijų sistemų, iš dalies pakeistos Direktyva 2005/1, taikymo ratione materiae pažymėtina, kad iš paties šios direktyvos pavadinimo matyti, jog ji susijusi su indėlių garantijų sistemomis. Remiantis šios direktyvos 1 straipsnio 1 punkto pirma pastraipa, šioje direktyvoje „indėlis“ yra, pirma, bet koks kredito likutis, atsiradęs dėl sąskaitoje paliktų lėšų arba dėl laikinų situacijų, susidariusių dėl įprastų bankinių sandorių, kurį kredito įstaiga turi grąžinti pagal taikomas teisines nuostatas ir sutartines sąlygas, taip pat, antra, bet kokia skola, patvirtinta šios įstaigos išduotu sertifikatu. Į šią apibrėžtį nepatenka finansų sektoriuje veikiančių veiklos licenciją gavusių kooperatyvų pajai. Iš tiesų matyti, kad tokie pajai iš esmės susiję su dalyvavimu pačiame bendrovės kapitale, o indėliai, kuriems taikoma Direktyva 94/19, nuo jų skiriasi tuo, kad yra turto, kurio galima reikalauti iš kredito įstaigos, dalis.

Be to, nors indėliai, remiantis Direktyvos 94/19 1 straipsnio pirma pastraipa, turi būti grąžinti jų savininkui pagal taikomas teisines nuostatas ir sutartines sąlygas, finansų sektoriuje veikiančių veiklos licenciją gavusių kooperatyvų pajininkų gauta suma atsiėmimo atveju atspindi šių bendrovių pelningumo raidą. Todėl tokių pajų įsigijimas panašesnis į bendrovių akcijų, dėl kurių Direktyvoje 94/19 nenumatyta jokios garantijos, įsigijimą, nei į investiciją banko sąskaitoje. Be to, finansų sektoriuje veikiančių veiklos licenciją gavusių kooperatyvų pajai negali būti prilyginami Jungtinės Karalystės arba Airijos „namų statybos draugijų“ akcijoms, kurios pagal Direktyvos 94/19 1 straipsnio 1 punkto antroje pastraipoje numatytą specialų indėlio sąvokos išplėtimą laikomos indėliais. Nė vienas šios pastraipos elementas ar jos genezė nerodo, kad ši nuostata turėtų apimti kitas priemones nei tos, kurios yra aiškiai joje paminėtos. Be to, pagal minėtą nuostatą tokia išplėsta sąvoka akivaizdžiai neapima šių „namų statybos draugijų“ akcijų, kurios yra kapitalo elementas.

(žr. 65-69 punktus)
24

Dėl OTIF Peržiūros komiteto 25-osios sesijos darbotvarkės 7 punkto, susijusio su D priedo (CUV) daline peržiūra, ginčijamo sprendimo priedo 3 punkte nustatyta: „<…> Kompetencija – bendra [pasidalijamoji]. Naudojimasis balsavimo teisėmis – Sąjunga. Rekomenduojama Sąjungos pozicija – pritarti 2 ir 9 straipsnių pakeitimams, nes jais, laikantis Sąjungos teisės ([2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/110/EB, iš dalies keičiančios Direktyvą 2004/49/EEB dėl saugos Bendrijos geležinkeliuose (Saugos geležinkeliuose direktyva) (OL L 345, 2008, p. 62)]), paaiškinami turėtojo ir už techninę priežiūrą atsakingo subjekto vaidmenys. Tačiau Prancūzijos [Respublikos] siūlomas dalinis 7 straipsnio pakeitimas, susijęs su asmens, pateikusio naudoti riedmenis kaip transporto priemonę, atsakomybe žalos atveju, kai žala padaryta dėl riedmenų defekto, Sąjungoje turi būti išnagrinėtas išsamiau prieš priimant sprendimą OTIF. Todėl šioje [OTIF Peržiūros komiteto] sesijoje Sąjunga šiam pakeitimo pasiūlymui pritarti negali ir siūlo atidėti sprendimo priėmimą kitai Generalinei asamblėjai, kad būtų galima toliau nagrinėti šį klausimą. Sąjunga laikosi tokios pačios pozicijos dėl Vokietijos [Federacinės Respublikos] pasiūlymo dėl naujo 1a straipsnio, pateikto OTIF Sąjungos koordinavimo metu, t. y. siūlo atidėti sprendimo priėmimą kitai Generalinei asamblėjai, kad būtų galima toliau nagrinėti šį klausimą. Papildoma rekomenduojama Sąjungos pozicija – [D]okumento CR 25/7 ADD 1, p. 6, 8a punkto pabaigoje įterpti: „The amendment to Article 9, paragraph 3, first indent, does not affect the existing allocation of liabilities between ECM and the keeper of the vehicles (9 straipsnio 3 dalies pirmosios įtraukos pakeitimas neturi įtakos esamam [už priežiūrą atsakingam subjektui] ir transporto priemonių turėtojų atsakomybės pasiskirstymui).“