GENERALINIO ADVOKATO

MICHAL BOBEK IŠVADA,

pateikta 2019 m. rugsėjo 24 d. ( 1 )

Sujungtos bylos C‑515/17 P ir C‑561/17 P

Uniwersytet Wrocławski

prieš

Mokslinių tyrimų vykdomąją įstaigą (REA) (C‑515/17 P)

ir

Lenkijos Respublika

prieš

Uniwersytet Wrocławski,

Mokslinių tyrimų vykdomąją įstaigą (REA) (C‑561/17 P)

„Apeliacinis skundas – Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 19 straipsnis – Atstovavimas neprivilegijuotiesiems ieškovams pagal tiesioginius ieškinius pradėtose bylose – Sąvoka „advokatas“ – Autonominė sąvoka pagal Sąjungos teisę – Galimybė ištaisyti teisinio atstovavimo trūkumą“

Turinys

I. Įvadas II. Teisinis pagrindas III. Skundžiama nutartis IV. Procesas Teisingumo Teisme V. Vertinimas A. Priėmimo istorija ir dabartinės problemos 1. Jurisprudencijos, susijusios su Statuto 19 straipsnio trečia pastraipa, raida a) Konkurencijos teisės ištakos b) Nepriklausomumo reikalavimo „perkėlimas“ į Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą 2. Probleminiai „perkėlimo“ aspektai ir jo procesinės pasekmės a) Aplinkybės b) Neaiškus kriterijaus pobūdis c) Reikalavimų nesilaikymo pasekmės B. Galimybės ir kintamieji 1. Galimybės a) Statuto 19 straipsnio ketvirta pastraipa b) Statuto 19 straipsnio trečia pastraipa 2. Teisinio atstovavimo tikslas C. Patikslintas kriterijus 1. Esminis aspektas a) Leidimas verstis advokato praktika nacionaliniuose teismuose b) Advokato statusas – nepriklausomas trečiasis asmuo ieškovo atžvilgiu 1) Trečiasis asmuo 2) Nepriklausoma šalis 2. Procesinis matmuo D. Nagrinėjama byla VI. Išlaidos VII. Išvada

I. Įvadas

1. Kas turi teisę atstovauti neprivilegijuotajam ieškovui Europos Sąjungos Teisingumo Teisme nagrinėjant bylą pagal tiesioginį ieškinį? Kas, kaip numatyta Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 19 straipsnyje, yra „advokatas, turintis leidimą verstis advokato praktika valstybės narės <…> teisme“?

2. Tradiciškai advokato formalios kvalifikacijos, atitinkamų pažymėjimų ir jo ar jos įgaliojimų veikti konkretaus ieškovo vardu patikrinimo procedūra retai buvo nagrinėjama jurisprudencijoje. Patikrinimo procedūra buvo vykdoma tyliai ir ramiai, kaip įprasta kanceliarijų užduotis, ir šiuo klausimu vyko specialios Sąjungos teismo proceso žinovų diskusijos. Taip būtų galėję ir likti, jei tikrinimo procedūra, kuri paprastai yra formalumas, palaipsniui nebūtų virtusi kažkuo visiškai kitu.

3. Uniwersytet Wrocławski (Vroclavo universitetas, Lenkija) Bendrajame Teisme pareiškė ieškinį siekdamas užginčyti Mokslinių tyrimų vykdomosios įstaigos (toliau – REA) sprendimą, kuriuo universitetas įpareigojamas grąžinti jam anksčiau suteiktas tam tikras lėšas.

4. Ieškinys buvo pripažintas nepriimtinu dėl tinkamo teisinio atstovavimo trūkumo ( 2 ). Bendrojo Teismo teigimu, Vroclavo universiteto teisinis atstovas neatitiko nepriklausomumo reikalavimo, kuris pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto (toliau – Statutas) 19 straipsnio trečią pastraipą yra susietas su sąvoka „advokatas“. Nepaisant to, kad atstovas buvo kvalifikuotas advokatas pagal Lenkijos teisę, praktikuojantis advokatų kontoroje, jis taip pat buvo kviestinis dėstytojas Vroclavo universitete ir šiuo tikslu sudarė civilinės teisės sutartį su universitetu. Bendrojo Teismo nuomone, tai, kad buvo sudaryta ta sutartis, reiškė, jog nebuvo įvykdytas nepriklausomo teisinio atstovavimo reikalavimas.

5. Atsižvelgdamas į šį apeliacinį skundą dėl šios nutarties, siūlysiu Teisingumo Teismui atlikti dvejopą pakartotinį Bendrojo Teismo jurisprudencijos ir praktikos šioje srityje įvertinimą. Pirma, kalbant apie esmę, Statuto 19 straipsnio trečios pastraipos aiškinimas turėtų būti pagrįstas ir nuspėjamas. Antra ir galbūt dar svarbiau yra tai, kad galimas teisinio atstovavimo trūkumas turėtų būti vertinamas kaip ieškinio procesinis trūkumas, apie kurį turi būti tinkamai pranešta atitinkamam ieškovui, suteikiant jam galimybę jį ištaisyti.

II. Teisinis pagrindas

6. Statuto 19 straipsnyje nustatyta: „Valstybėms narėms ir Sąjungos institucijoms Teisingumo Teisme atstovauja kiekvienai bylai skiriamas atstovas; atstovui gali padėti patarėjas arba advokatas. Lygiai taip pat yra atstovaujama valstybėms, kurios nėra narės, tačiau yra Europos ekonominės erdvės susitarimo šalys, ir tame susitarime nurodytai ELPA priežiūros institucijai. Kitoms bylų šalims turi atstovauti advokatas. Bylos šaliai Teisme gali atstovauti tik advokatas, turintis leidimą verstis advokato praktika valstybės narės ar kitos valstybės, kuri yra Europos ekonominės erdvės susitarimo šalis, teisme. Tokie atstovai, patarėjai ir advokatai, dalyvaujantys bylas nagrinėjant Teisme, naudojasi būtinomis teisėmis ir imunitetais, įgalinančiais juos nepriklausomai vykdyti savo pareigas, laikantis procedūros reglamente nustatytų sąlygų. Bylas nagrinėjant dalyvaujančių patarėjų ir advokatų atžvilgiu, Teismas, laikydamasis procedūros reglamente nustatytų sąlygų, naudojasi teismams paprastai suteikiamais įgaliojimais.“

7. Pagal Statuto 53 straipsnį „Bendrojo Teismo procesą reglamentuoja III antraštinė dalis <…>“. Į šią antraštinę dalį įtrauktas Statuto 19 straipsnis.

8. Bendrojo Teismo procedūros reglamento (toliau – BTPR) 51 straipsnis yra susijęs su „Atstovavimo pareiga“ tiesioginiuose ieškiniuose ir išdėstytas taip: „1. Šaliai turi atstovauti jos atstovas ar advokatas laikantis Statuto 19 straipsnyje numatytų sąlygų. 2. Šaliai atstovaujantis arba padedantis advokatas privalo pateikti Teismo kanceliarijai dokumentą, patvirtinantį, kad jis turi teisę verstis advokato praktika valstybės narės arba kitos valstybės, EEE susitarimo šalies, teisme. 3. Kai advokatai atstovauja privatinės teisės reglamentuojamam juridiniam asmeniui, jie privalo pateikti Teismo kanceliarijai šio asmens išduotą įgaliojimą. 4. Nepateikus 2 ir 3 dalyse nurodytų dokumentų, Teismo kancleris nustato protingą terminą, per kurį atitinkama šalis turi juos pateikti. Jeigu per nustatytą terminą tokie dokumentai nepateikiami, Bendrasis Teismas sprendžia, ar dėl šio reikalavimo nesilaikymo ieškinys arba pareiškimas nepriimtinas kaip netenkinantis formos reikalavimų.“

III. Skundžiama nutartis

9. 2016 m. kovo 25 d. Vroclavo universitetas pareiškė ieškinį Bendrajame Teisme ir prašė, pirma, panaikinti REA sprendimus nutraukti dotacijos susitarimą ir įpareigoti Vroclavo universitetą grąžinti 36508,37 EUR, 58031,38 EUR ir 6286,68 EUR sumas ir atlyginti 5803,14 EUR dydžio nuostolius, o antra – įpareigoti REA grąžinti tą sumą kartu su sukauptomis palūkanomis.

10. Atsiliepime į ieškinį REA pareiškė nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą remdamasi penkiais pagrindais. Pirmasis pagrindas buvo susijęs su tuo, kad Vroclavo universiteto teisinis atstovas neatitiko Statute ir BTPR numatyto nepriklausomumo reikalavimo. Pasak REA, taip buvo dėl to, kad Vroclavo universiteto atstovas buvo vieno iš šio universiteto mokslinių tyrimų centrų darbuotojas.

11. Skundžiamoje nutartyje ( 3 ) Bendrasis Teismas pirmiausia priminė, kad neprivilegijuotųjų ieškovų atstovai Sąjungos teismuose turi atitikti dvi sąlygas. Pagal pirmąją sąlygą atstovas turi būti „advokatas“. Pagal antrąją sąlygą reikalaujama, kad advokatas turėtų „teisę verstis advokato praktika valstybės narės <…> teisme“. Nors antroji sąlyga susijusi su nacionaline teise, pirmoji – ne ir turi būti aiškinama, kiek tai įmanoma, nepriklausomai ir neatsižvelgiant į nacionalinę teisę ( 4 ).

12. Bendrasis Teismas taip pat paaiškino, kad laikantis advokato vaidmens Europos Sąjungos teisinėje sistemoje koncepcijos, kuri kyla iš valstybėms narėms bendrų teisinių tradicijų ir kuria grindžiamas Statuto 19 straipsnis, advokatas bendradarbiauja vykdant teisingumą ir turi visiškai nepriklausomai ir atsižvelgdamas į svarbiausius sprendžiamos bylos interesus teikti tokią teisinę pagalbą, kokios reikia klientui ( 5 ). Advokatų nepriklausomumo sąvoka apibrėžiama ne tik teigiamai (nurodant profesinės etikos pareigas), bet ir neigiamai (per darbo santykių nebuvimą) ( 6 ).

13. Remdamasis Sprendimu Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej ( 7 ) Bendrasis Teismas nusprendė, kad net ir tuo atveju, jei Vroclavo universiteto ir jo teisinio atstovo pavaldumo nebuvimas reiškia, kad formaliai nėra darbo santykių, išlieka rizika, kad teisinio atstovo profesinei nuomonei bent iš dalies gali turėti įtakos jo profesinė aplinka ( 8 ).

14. Atsižvelgdamas į šiuos argumentus Bendrasis Teismas pripažino ieškinį akivaizdžiai nepriimtinu, savo sprendimą grįsdamas Statuto 19 straipsnio trečia ir ketvirta pastraipomis ir BTPR 51 straipsnio 1 dalimi ( 9 ).

IV. Procesas Teisingumo Teisme

15. Bendrojo Teismo nutartį apskundė Vroclavo universitetas (C‑515/17 P) ir Lenkijos Respublika (C‑561/17 P).

16. 2017 m. lapkričio 24 d. sprendimu Teisingumo Teismo pirmininkas sujungė abu apeliacinius skundus.

17. Vroclavo universiteto apeliacinis skundas grindžiamas dviem pagrindais. Jame nurodyta, kad, pirma, pažeistas Statuto 19 straipsnis ir, antra, pažeistas BTPR 119 straipsnis. Kalbėdamas apie pirmąjį pagrindą, Vroclavo universitetas nesutinka su Statuto 19 straipsnio aiškinimu, pagal kurį tai, kad buvo sudaryta Vroclavo universiteto ir jo teisinio atstovo sutartis, reiškia, kad nepriklausomumo reikalavimas negali būti įvykdytas. Jis nurodo, kad net jei nepriklausomumo sąvoka iš esmės turi būti aiškinama autonomiškai, šiuo atveju būtina remtis nacionaline teise. Nagrinėjama sutartis nėra darbo sutartis ir pagal Lenkijos teisę negali būti laikoma lygiaverte tokiai sutarčiai. Civilinės teisės sutarčiai, kaip antai nagrinėjamai šioje byloje, būdinga šalių lygybė ir pavaldumo nebuvimas. Kalbėdamas apie antrąjį pagrindą, Vroclavo universitetas kritikuoja tam tikrų teiginių, pateiktų skundžiamoje nutartyje, abstraktumą ir nesirėmimą bylos faktinėmis aplinkybėmis. Vroclavo universitetas prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą nutartį, pripažinti, kad ieškinys Bendrajame Teisme buvo pareikštas tinkamai, ir priteisti iš REA bylinėjimosi išlaidas.

18. Lenkijos Respublikos apeliacinis skundas grindžiamas trimis pagrindais. Ši valstybė narė nurodo, kad, pirma, skundžiama nutartimi pažeistos Statuto 19 straipsnio trečia ir ketvirta pastraipos, antra, ja pažeistas teisinio saugumo principas ir, trečia, ja pažeista pareiga motyvuoti. Konkrečiau kalbant, Lenkijos Respublika laikosi nuomonės, kad jurisprudencija, pagal kurią darbo santykių buvimas reiškia, kad advokatas negali įvykdyti nepriklausomumo reikalavimo, yra iš esmės klaidinga. Be to, anot jos, skundžiamoje nutartyje viršytos šios jurisprudencijos ribos, nes ji pritaikyta nagrinėjamai sutarčiai. Lenkijos Respublika prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą nutartį ir grąžinti bylą iš naujo nagrinėti Bendrajam Teismui. Ji taip pat prašo Teisingumo Teismo nurodyti byloje C‑561/17 P proceso šalims padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

19. Pagal Statuto 40 straipsnio pirmą pastraipą Čekijos Respublika įstojo į bylą palaikyti atitinkamų apeliantų reikalavimų, kuriais siekiama panaikinti skundžiamą nutartį.

20. 2018 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Krajowa Izba Radców Prawnych (Nacionalinė teisės patarėjų taryba, Lenkija) buvo leista įstoti į bylą palaikyti Lenkijos Respublikos reikalavimo panaikinti skundžiamą nutartį.

21. Savo atsiliepime REA ginčija abu apeliacinius skundus. Ji ginčija faktinį, pasikartojantį, netikslų ar naujovišką kai kurių apeliantų pareiškimų pobūdį. Ji primena Sąjungos teisėje įtvirtintą sąvokos „advokatas“ autonomiškumą. Teisinis atstovas, atstovavęs Vroclavo universitetui byloje, kurioje priimta skundžiama nutartis, priklauso nuo šio universiteto, jei ne finansiškai, tai jo profesinio statuso atžvilgiu.

22. Dublike Vroclavo universitetas nesutinka su jo argumentų apibūdinimu kaip faktinio pobūdžio ir pabrėžia, kad jo argumentai daugiausia susiję su Statuto 19 straipsniu. Jis pakartoja savo argumentą, kad šioje byloje pernelyg plačiai taikoma ankstesnė jurisprudencija. Nepriklausomumo reikalavimo susiejimas su darbo santykių nebuvimu pažeidžia Statuto 19 straipsnį. Jo teisinio atstovo nepriklausomumas buvo užtikrintas dviem būdais: taikomomis etikos taisyklėmis ir jo, kaip universiteto dėstytojo, statusu.

23. Lenkijos Respublika savo dublike nesutinka su REA tvirtinimu, kad jos argumentai yra faktinio pobūdžio. Lenkijos Respublika taip pat teigia, kad aiškinant Statuto 19 straipsnį negalima nepaisyti bendrų valstybių narių tradicijų, kuriomis remiantis pagal darbo sutartį dirbantis advokatas nepraranda nepriklausomumo. Sąvoka „advokatas“ neturėtų būti aiškinama remiantis tik nacionaline teise, tačiau reikėtų atsižvelgti į atitinkamus nacionalinius įstatymus ir pagal juos numatytas nepriklausomumo garantijas, nes Sąjungos teisėje šiuo klausimu nėra jokių nuostatų. Skundžiamoje nutartyje Bendrasis Teismas nenurodė, kad atitinkamas teisinis atstovas nebuvo trečiasis asmuo ieškovo atžvilgiu. Jis tik padarė išvadą, kad jis neatitiko nepriklausomumo reikalavimo. Dėl REA argumento, kad teisinio atstovo turimas universiteto dėstytojo „statusas“ suteikia jam privalumą, Lenkijos Respublika pažymi, kad šis teiginys yra tik abstraktus ir nesusijęs su faktinėmis arba teisinėmis bylos aplinkybėmis.

24. Dėl abiejų dublikų pateiktame triplike REA teigia, kad kai kurie faktai, nurodyti Vroclavo universiteto pateiktame apeliaciniame skunde, yra nauji, pavyzdžiui, išsami informacija apie ankstesnę teisinio atstovo karjerą, tai, kad jis niekada neteikė teisinių konsultacijų dėl nagrinėjamo finansavimo, ir tai, kad teisinis atstovavimas buvo suteiktas Vroclavo universitetui pagal sutartį, sudarytą su teisinių paslaugų įmone, kurioje teisinis atstovas yra partneris. REA teigia, kad Vroclavo universitetas neteisingai nurodo, jog Statuto 19 straipsnio aiškinimas priklauso nuo nacionalinių teisės aktų. Dėl Lenkijos Respublikos dubliko REA teigia, kad kai kurie prieštaravimai yra faktinio pobūdžio ir kad skundžiamoje nutartyje Bendrasis Teismas teisingai nurodė savo sprendimo priežastis. Dėl Statuto 19 straipsnio Lenkijos Respublika nepaaiškina, kaip atsižvelgimas į atitinkamus nacionalinės teisės aktus šiomis aplinkybėmis skiriasi nuo ta teise grindžiamo aiškinimo.

25. Be to, REA, atsakydama į abu šiuos pareiškimus, taip pat teigia, kad juose pateikti argumentai yra nepriimtini, neveiksmingi arba nepagrįsti.

26. Vroclavo universitetas, REA, Lenkijos Respublika, Krajowa Izba Radców Prawnych (Nacionalinė teisės patarėjų taryba) ir Čekijos Respublika pateikė paaiškinimus per 2019 m. birželio 11 d. vykusį posėdį.

V. Vertinimas

27. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas byloje C‑515/17 P ir pirmasis apeliacinio skundo pagrindas byloje C‑561/17 P siejamas su iš esmės neteisingu Statuto 19 straipsnio trečios pastraipos aiškinamu.

28. Dėl šioje išvadoje išdėstytų priežasčių pritariu, kad šie pagrindai yra tinkami, todėl skundžiamą nutartį reikėtų panaikinti.

29. Atsižvelgdamas į savo išvadą dėl abiejų apeliacinių skundų pirmojo pagrindo, manau, kad nebūtina nagrinėti kitų apeliantų pateiktų apeliacinių skundų pagrindų, kurie siejami su pareigos motyvuoti pažeidimu ir (kiek tai susiję su Lenkijos Respublika) teisinio saugumo principo pažeidimu. Mano nuomone, tie pagrindai iš esmės yra susiję su ta pačia problema, nurodyta abiejų apeliacinių skundų pirmajame pagrinde. Juose daugiausia dėmesio skiriama tam tikriems šios problemos aspektams ar padariniams. Iš tiesų, jei sunku numatyti advokato nepriklausomumo vertinimo kriterijų, konkrečiu atveju atliekamas vertinimas neišvengiamai sukels teisinio saugumo problemų. Kaip ir panašiu atveju, jei kriterijus yra painus, jo taikymas individualioje byloje vargu ar atitiktų pareigą nurodyti motyvus, kurie leistų neprivilegijuotajam ieškovui suprasti, kodėl jo advokatui trūksta nepriklausomumo ir kodėl jis negali dalyvauti procese Sąjungos teismuose. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, tariamas teisinio saugumo trūkumas nustatant ir taikant nepriklausomumo kriterijų yra aptariamas šioje išvadoje nagrinėjant pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą.

30. Abiejų apeliacinių skundų pirmojo pagrindo nagrinėjimo struktūra yra tokia: pirmiausia išnagrinėsiu Statuto 19 straipsnio trečios pastraipos dabartinio aiškinimo istoriją ir apibrėšiu problemas, kylančias dėl tokio aiškinimo (A). Tada nustatysiu, kaip būtų galima keisti Statuto 19 straipsnio trečios ir ketvirtos pastraipos aiškinimą, ir priminsiu teisinio atstovavimo logiką, kuri yra tokio aiškinimo pagrindas (B). Toliau pasiūlysiu pagal Statuto 19 straipsnio trečią ir ketvirtą pastraipas taikytiną pakeistą kriterijų, įskaitant šių nuostatų turinio ir procedūrinių pasekmių, kylančių dėl reikalavimų nesilaikymo, keitimą (C). Pagaliau atsižvelgdamas į tokį Statuto 19 straipsnio trečios ir ketvirtos pastraipų aiškinimą šioje byloje pateiksiu išvadą, kad Bendrasis Teismas iš tikrųjų padarė klaidą aiškindamas tas nuostatas (D).

A. Priėmimo istorija ir dabartinės problemos

31. Jurisprudencijoje dėl Statuto 19 straipsnio trečios pastraipos sąvoka „advokatas“ nebuvo konkrečiai vartojama šios nuostatos aiškinimo tikslais. Veikiau tai jurisprudencijos iš kitos Sąjungos teisės srities, atsiradusios kitomis aplinkybėmis, „perkėlimo“ rezultatas (1). Pamažu dėl šio „perkėlimo“, nepakankamai aiškių taikytinų sąlygų ir gana sunkių nesilaikymo pasekmių pradėjo kilti tam tikrų problemų (2).

1. Jurisprudencijos, susijusios su Statuto 19 straipsnio trečia pastraipa, raida

32. Statuto 19 straipsnyje nustatyta, kad neprivilegijuotiesiems ieškovams Europos Sąjungos teismuose turi atstovauti „advokatas“ (trečia pastraipa) ir kad „bylos šaliai Teisme gali atstovauti tik advokatas, turintis leidimą verstis advokato praktika valstybės narės <…> teisme“ (ketvirta pastraipa).

33. Dėl ketvirtos pastraipos aiškinimo nekilo jokių ypatingų problemų. Kaip galėjo būti tikėtasi, teisiniai atstovai buvo pripažinti neatitinkančiais šios nuostatos, jei jie nebuvo įtraukti į nacionalinį praktikuojančių advokatų sąrašą ir todėl neturėjo leidimo verstis tokia veikla valstybėje narėje ( 10 ).

34. Vis dėlto, kalbant apie Statuto 19 straipsnio trečios pastraipos aiškinimą, jurisprudencija tampa sudėtinga.

35. Ten sąvoka „advokatas“ yra laikoma savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, kurios pagrindinis ir lemiamas bruožas, remiantis jurisprudencija, yra „nepriklausomumas“. „Nepriklausomumas“ buvo nustatytas kaip sąlyga, kuri, nors galbūt ir atitinka tradicinį advokato profesijos apibūdinimą ( 11 ), tačiau nėra nurodyta (jau nekalbant apie išaiškinimą) Sąjungos teismų procedūros reglamentuose.

36. Teisingumo Teismas pirmą kartą išaiškino sąvoką „nepriklausomumas“ norėdamas apibrėžti dokumentus, kuriems taikoma profesinės paslapties apsauga konkurencijos teisės bylose (a). Tik vėliau ji buvo „perkelta“ konkrečiai aiškinant sąvoką „advokatas“ pagal Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą. Toks aiškinimas buvo taikomas gana plačiai faktinių scenarijų įvairovei. Tai lėmė, kad palaipsniui buvo prarastas ryšys su pirmine logika ir tikslu, kuriuo grįsta nepriklausomumo samprata (b).

a) Konkurencijos teisės ištakos

37. Sprendime AM & S Europe ( 12 ) Teisingumo Teismas paskelbė negaliojančia atitinkamą Europos Komisijos sprendimo nuostatą, kiek ja buvo reikalaujama, kad ieškovas pateiktų tam tikrus dokumentus, laikomus susijusiais su profesine paslaptimi. Teisingumo Teismas, nagrinėdamas Komisijos tyrimo įgaliojimų apimtį pagal Reglamentą Nr. 17 ( 13 ), iš esmės nusprendė, kad šis reglamentas turi būti aiškinamas kaip apsaugantis advokato ir kliento susirašinėjimo konfidencialumą, „jeigu, pirma, toks susirašinėjimas yra susijęs su kliento teisės į gynybą tikslais ir interesais, ir, antra, jis vykdomas nepriklausomų advokatų, t. y. advokatų, kurių su klientu nesieja darbo santykiai“ ( 14 ).

38. Antra iš šių sąlygų ir dėl to atsiradęs vidaus (įdarbinto) ir išorės („nepriklausomo“) advokato atskyrimas „grindžiam[i] advokato, kaip asmens, bendradarbiaujančio teismams vykdant teisingumą ir privalančio visiškai nepriklausomai ir vadovaujantis svarbiausiais teisingumo vykdymo interesais teikti tokią teisinę pagalbą, kurios reikia klientui, vaidmens samprata. Susirašinėjimo apsauga siejama su profesine etika ir drausme, kurias nustato ir užtikrina institucijos, turinčios reikiamus įgaliojimus tuo tikslu, siekdamos bendrojo intereso.“ Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad tokia samprata „atitinka bendras valstybių narių teisines tradicijas ir yra nusistovėjusi Bendrijos teisės sistemoje, kaip tai matyti iš Protokolų dėl EEB ir EAEB Teisingumo Teismo statuto 17 straipsnio ir Protokolo dėl EAPB Teisingumo Teismo statuto 20 straipsnio“ ( 15 ).

39. Ta pati argumentacija buvo vėliau taikoma Sprendime Akzo Nobel, kitoje konkurencijos teisės byloje, susijusioje, be kita ko, su tuo, ar profesinės paslapties apsauga turėtų būti taikoma dviem e. laiškams, kuriais pasikeitė atitinkama įmonė ir joje dirbantis advokatas ( 16 ). Nagrinėdamas advokatų nepriklausomumą, siekdamas apibrėžti profesinės paslapties taikymo sritį, Teisingumo Teismas išskyrė teigiamus ir neigiamus advokato nepriklausomumo aspektus, konstatuodamas, kad ši sąvoka „apibrėžiama ne tik pozityviai, t. y. nurodant, kad jam taikomos profesinės drausmės taisyklės, bet ir negatyviai, t. y. nurodant, kad toks advokatas negali būti saistomas darbo santykiais. Įmonės advokatas, nors ir įrašytas į advokatų sąrašą ir privalantis laikytis šiai profesijai taikomų taisyklių, yra ne taip nepriklausomas nuo darbdavio kaip advokatų kontoroje dirbantis advokatas nuo savo klientų. Tokiomis aplinkybėmis įmonės advokatui yra sunkiau nei išorės advokatui veiksmingai spręsti galimus konfliktus tarp savo profesinių pareigų ir kliento tikslų.“ ( 17 )

40. Taigi, reikalavimas, pirmą kartą nurodytas sprendimuose AM & S Europe ir Akzo Nobel, kad advokatas būtų nepriklausomas, buvo taikomas nustatant dokumentus, kuriems taikoma profesinė paslaptis. Tuo tikslu buvo nustatytas skirtumas tarp vidaus advokatų ir išorės advokatų, todėl buvo iškeltas darbo sutarčių ir su jomis susijusio pavaldumo klausimas. Šios Teisingumo Teismo jurisprudencijos tikslas buvo nustatyti Komisijos įgaliojimų atlikti tyrimus ribas ir suderinti šiuos įgaliojimus su būtinybe apsaugoti įmonių teises nagrinėjant konkurencijos teisės bylas.

b) Nepriklausomumo reikalavimo „perkėlimas“ į Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą

41. Palaipsniui buvo pradėta remtis sprendimuose AM & S Europe ir Akzo Nobel nustatytais reikalavimais ir juos naudoti aiškinant Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą. Jurisprudencija, susijusi su Statuto 19 straipsnio trečia pastraipa, yra veikiau kazuistinė, tačiau galbūt būtų galima teigti, kad ji iš esmės priskirtina prie šių trijų kategorijų.

42. Pirma, neprivilegijuotiesiems ieškovams taikomas reikalavimas turėti atstovą užkerta kelią galimybei šiems ieškovams atstovauti patiems sau ( 18 ).

43. Antra, draudimas atstovauti sau taip pat buvo nustatytas juridiniams asmenims įvairiose situacijose, kuriose teisinis atstovas turėjo specifinių ryšių su ieškovu. Dėl šių ryšių atitinkami teisiniai atstovai buvo laikomi neatitinkančiais trečiojo asmens statuso ieškovo atžvilgiu. Tie ryšiai buvo susiję su valdytojo ( 19 ), direktoriaus ( 20 ), patikėtinio ( 21 ), vykdomojo komiteto pirmininko pareigomis ( 22 ), kitomis „aukštomis vadovaujančiomis“ funkcijomis ( 23 ) ir 10 % akcijų paketo ( 24 ) nuosavybe ieškovo bendrovėje.

44. Trečia, nustatyta, kad teisinis atstovavimas yra netinkamas tais atvejais, kai teisinius atstovus ieškovas įdarbino pagal darbo sutartis.

45. Konkrečiau kalbant, Sprendime Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej, be kitų bylų, darydamas nuorodą į AM & S Europe ir Akzo Nobel jurisprudenciją, Bendrasis Teismas konstatavo, kad „pavaldumo santykių būvimas“ tarp teisinio atstovo ir su ieškovu susijusios šalies „reiškia kliento atžvilgiu mažesnį nepriklausomumą nei tas, kurį turi teisės patarėjas ar advokatas, vykdantis savo veiklą išorės kontoroje“ ( 25 ).

46. Išnagrinėjęs apeliacinį skundą Teisingumo Teismas patvirtino Bendrojo Teismo sprendimą. Šiomis aplinkybėmis kilo diskusija dėl to, ar sąvoka „advokatas“ turėtų būti suprantama kaip savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, ar darant nuorodą į nacionalinę teisę (atsižvelgiant į Statuto 19 straipsnio ketvirtoje pastraipoje esančią nuorodą į nacionalinę teisę). Teisingumo Teismas atmetė pastarąją galimybę ir paaiškino, kad nustatant, jog tik advokatas, turintis teisę verstis advokato praktika valstybės narės teisme, gali atstovauti šaliai Teisingumo Teisme, Statuto 19 straipsnio ketvirtoje pastraipoje įtvirtinta būtina sąlyga, bet vis dėlto jos nepakanka. Nėra automatinio ryšio tarp teisės verstis advokato praktika valstybės narės teisme ir Europos Sąjungos teismuose. Advokato samprata pagal Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą „įgyvendinama objektyviai ir bet kuriuo atveju nepriklausomai nuo nacionalinių teisės sistemų“ ( 26 ).

47. Teisingumo Teismas Sprendime Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej, panašiai kaip Sprendime Akzo Nobel, nagrinėjo nesuderinamumą tarp darbo santykių ir teisinio atstovo galimybės veikti Sąjungos teismuose atsižvelgiant į nepriklausomumo reikalavimą ( 27 ).

48. Vėlesnėje byloje Bendrasis Teismas nusprendė, kad advokatas ir vienas iš advokatų kontoros steigėjų negali būti atstovaujamas kito tos pačios kontoros advokato ( 28 ). Bendrasis Teismas aiškiai atmetė argumentą, kad tai buvo atstovavimas sau, nes ieškovas tiesiog skyrėsi nuo jo teisinio atstovo ( 29 ). Advokatas negalėjo atstovauti Bendrajame Teisme dėl jo nepriklausomumo stokos ir ypač dėl to, kad ieškovas veiksmingai kontroliavo advokatų kontorą, kurios narys buvo advokatas.

49. Galiausiai atrodo, kad ši byla labiausiai priskirtina prie trečios bylų, susijusių su ieškovo įdarbintais advokatais, grupės. Vis dėlto akivaizdu, kad ji praplečia logiką, kuria grįstos šios bylos.

50. Iš tiesų, šioje byloje teisinis atstovas neteikė Vroclavo universitetui teisinio konsultavimo kaip jo darbuotojas. Teisinio atstovo sutarties su universitetu tikslas buvo kitoks – dėstymas. Vis dėlto Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad, nepaisant su teisinių paslaugų teikimu susijusios darbo sutarties nebuvimo, išliko rizika, kad teisinio atstovo nuomonei įtakos gali turėti ir jo profesinė aplinka ( 30 ).

2. Probleminiai „perkėlimo“ aspektai ir jo procesinės pasekmės

51. Tiesa, kad ir jurisprudencijoje, susijusioje su profesinės paslapties apsauga, ir jurisprudencijoje, susijusioje su Statuto 19 straipsnio ketvirta pastraipa, nagrinėjama sąvoka „nepriklausomumas“. Problema ta, kad kiekvienoje iš šių jurisprudencijos sričių sąvoka „nepriklausomumas“ vartojama gana skirtingomis aplinkybėmis ir siekiant kitokio tikslo. Todėl tiesiog pažodžiui perkeliant šią koncepciją iš vienų aplinkybių į kitas kyla problema (a). Dėl tokio perkėlimo atsiradęs kriterijus, kuriuo vertinamas advokato nepriklausomumas, ir neprivilegijuotųjų ieškovų teisinio atstovavimo sąlygos, mano nuomone, nėra aiškumo pavyzdys (b). Šis aiškumo trūkumas yra dar akivaizdesnis dėl nepageidaujamų pasekmių, kurių gali sukelti šie (neaiškūs) kriterijai, kurie gali būti taikomi privilegijuotiesiems ieškovams (c).

a) Aplinkybės

52. Sąjungos teisė ne vienintelė evoliucionuoja remdamasi „jurisprudencijos perkėlimu“. Idėja arba koncepcija, kuri iš pradžių buvo aiškinama viename teisės akte ar teisinėmis aplinkybėmis, gali būti perkelta į kitas aplinkybes. Toks perkėlimas nėra neteisingas, veikiau priešingai: jis didina visos teisinės sistemos nuspėjamumą ir nuoseklumą.

53. Vis dėlto bet koks toks perkėlimas turi būti prasmingas naujoje aplinkoje. Nepakanka vien automatiškai „kopijuoti tekstą“, kai tekstas perkeliamas citatomis iš vienos bylos į kitą ir daug dėmesio neskiriama naujajam kontekstui ar tikslui. Taip gali atsirasti daugiau problemų nei sprendimų.

54. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, turiu pripažinti, kad rėmimasis AM & S Europe ir Akzo Nobel jurisprudencija kaip Statuto 19 straipsnio trečios pastraipos aiškinimo pagrindu atrodo probleminis.

55. Kaip jau minėta ( 31 ), bylose AM & S Europe ir Akzo Nobel įtvirtinta jurisprudencija susijusi su profesinės paslapties apsaugos taikymo sritimi Sąjungos konkurencijos teisėje. Šiomis konkrečiomis aplinkybėmis iškilo vidaus ir išorės teisinių konsultacijų klausimas, dėl kurio kilo kitas klausimas – dėl advokatų darbo sutarčių ir jų nepriklausomumo, siekiant palikti šiek tiek erdvės susirašinėjimo konfidencialumui santykiuose su Komisija. Buvo pasiekta pusiausvyra tarp, viena vertus, poreikio apsaugoti įmonių teises prieš Komisiją ir, kita vertus, būtinybės Komisijai saugoti ir stiprinti konkurenciją Europos Sąjungoje. Todėl reikėjo priimti tam tikrą advokato nepriklausomumo apibrėžtį, pritaikytą prie tokių teisinių aplinkybių ir tikslo.

56. Vis dėlto, ar galima šiomis konkrečiomis aplinkybėmis pasiektą pusiausvyrą paversti advokato nepriklausomumo bendru kriterijumi, taikomu kitomis aplinkybėmis, dalyvaujant kitiems subjektams, turintiems kitokių interesų, ir galiausiai šį kriterijų panaudoti siekiant ne sudaryti palankias sąlygas konfidencialiam bendravimui, tačiau faktiškai atimti iš neprivilegijuotųjų ieškovų galimybę kreiptis į Sąjungos teismus?

57. Aš taip nemanau. Pirmiausia akivaizdu, kad žodis „nepriklausomumas“ netgi neminimas Statuto 19 straipsnio trečioje pastraipoje. Vis dėlto esama dar gilesnės struktūrinės problemos: sąvoka „nepriklausomumas“ bylų AM & S Europe ir Akzo Nobel jurisprudencijoje susijusi su kitu klausimu nei Statuto 19 straipsnio trečia ir ketvirta pastraipa. Šioje nuostatoje numatyto teisinio atstovavimo problemos mastas daug platesnis nei vidaus advokato darbo santykių klausimas. Statuto 19 straipsnio trečia ir ketvirta pastraipos turėtų būti aiškinamos logiškai atsižvelgiant į tikslą, kuriuo grindžiamas teisinis atstovavimas, ir į platesnes aplinkybes, kuriomis apibūdinama advokato profesija. Advokato elgesys, įskaitant sprendimą atstovauti šaliai, nepaisant konkretaus ryšio su šia šalimi, negali prieštarauti nė vienai iš pareigų, kurias advokatas vykdo dėl atstovaujamos šalies, dėl kurios interesų jis veikia, ar dėl teismų, kuriuose jis atstovauja, ir dėl savo kolegų ( 32 ).

58. Be to, vargu ar Statuto 19 straipsnio trečia ir ketvirta pastraipos gali būti aiškinamos atskirai. Jas papildo profesinės taisyklės, nustatytos nacionalinės teisės aktuose ir nepriklausomų profesinių įstaigų. Nors Sąjungos lygmeniu tokių taisyklių nėra, kaip Lenkijos Respublika teisingai pabrėžė, Sąjungos teismai (kaip ir bet kuris teismas) turi turėti galimybę užtikrinti, kad jiems nagrinėjant bylas būtų laikomasi reikiamo standarto, jei kiltų kokių nors klausimų.

b) Neaiškus kriterijaus pobūdis

59. Dabartinio kriterijaus, kurį taiko Bendrasis Teismas, aiškumo trūkumą iš dalies lėmė sąvokų neatitiktis, atsiradusi dėl jurisprudencijos perkėlimo iš vienų aplinkybių į kitas. Sunku pritaikyti siaurus pareiškimus, susijusius su vidaus teisiniu konsultavimu konkurencijos tyrimų srityje, prie Statuto 19 straipsnio trečios ir ketvirtos pastraipos, kurių taikymo sritis yra platesnė ir kuriomis siekiama kitokio tikslo.

60. Pirma, pagal dabartinę jurisprudenciją Statuto 19 straipsnio trečiojoje pastraipoje vartojama sąvoka „advokatas“ aiškinama atsižvelgiant į nepriklausomumo sąvoką. Tačiau šios sąvokos reikšmė ir jos vertinimo kriterijai lieka neaiškūs. Taip yra pirmiausia dėl to, kad prie „nepriklausomumo“ kategorijos buvo priskirti keli aspektai, įskaitant trečiojo asmens statusą ieškovo atžvilgiu ( 33 ). Kita vertus, klausimas, kuris paprastai būtų suprantamas kaip susijęs su nepriklausomumo sąvoka, t. y. su tuo, kad nėra išorinio spaudimo, iš esmės nėra susijęs su jurisprudencija.

61. Kiekviena iš šių kategorijų apibrėžiama netiksliai. Pavyzdžiui, bylos, kur teisiniai atstovai užėmė įvairias vadovaujamas pozicijas ieškovo įmonėje, buvo laikomos susijusiomis su atstovavimu sau pačiam, o pagal darbo sutartį dirbančių advokatų padėtis iš dalies arba net visiškai buvo atskirta nuo atstovavimo sau ir nagrinėjama atsižvelgiant į nepriklausomumą, kurio, kaip teigta, advokatui trūksta dėl jo profesinės aplinkos įtakos jo profesinei nuomonei.

62. Net jei būtų pritarta nuomonei, kad visos šios problemos gali būti tinkamai sprendžiamos remiantis „nepriklausomumo“ koncepcija, remiantis pavienėmis bylomis būtų sunku nustatyti, kokios konkrečios taisyklės šiuo metu yra taikomos. Pavyzdžiui, neaišku, ar juridinių asmenų atveju asmuo gali netekti „advokato“ statuso dėl bet kokio dalyvavimo ieškovo įmonės struktūroje, ar tik dėl dalyvavimo ieškovą kontroliuojančiuose ar (ar kitokią įtaką jam turinčiuose) organuose. Be to, kalbant apie darbo santykius, neaišku, kokiais pagrindiniais principais vadovaujantis galima būtų atskirti pagal darbo sutartį dirbančio advokato ir jo darbdavio santykius nuo santykių tarp savarankiškai dirbančio advokato ir (galbūt vienintelio ar pagrindinio) kliento.

63. Aiškių kriterijų, pagal kuriuos būtų vertinama, ar teisinis atstovas atitinka Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą, nebuvimas lemia tai, kad neprivilegijuotieji ieškovai (ir jų teisiniai atstovai) ( 34 ) negali numatyti, kaip ta nuostata bus aiškinama, jei yra tam tikrų ryšių tarp ieškovo ir jo advokato.

64. Iš karto sutinku, kad Sąjungos teismai neišvengiamai susiduria su daugybe įvairių faktinių aplinkybių, susijusių su tam tikrais santykiais, kurie gali egzistuoti tarp teisinio atstovo ir ieškovo. Šiuo atžvilgiu Bendrasis Teismas teisingai konstatuoja, kad teisinių atstovų nepriklausomumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį ( 35 ).

65. Vis dėlto negalima teigti, kad dėl galimų faktinių aplinkybių įvairovės neįmanoma nustatyti kriterijaus, kad ieškovai galėtų nuspėti pasekmes, galinčias kilti jiems renkantis teisinį atstovą.

66. Tai, kad kriterijaus ir jo taikymo pagrindo ieškovai šiuo metu negali numatyti, patvirtina faktas, kad nei Statuto 19 straipsnyje, nei kitose Statuto nuostatose, nei BTPR nenustatyta, kaip turėtų būti suprantama sąvoka „advokatas“. A fortiori tose procedūrinėse taisyklėse nenumatyta jokių nepriklausomumo sąlygų. Kaip per posėdį teisingai pažymėjo Lenkijos Respublika, tokie reikalavimai ir sąlygos net nepaminėti Praktiniuose nurodymuose šalims dėl Teisingumo Teisme nagrinėjamų bylų ( 36 ).

67. Jei šiame etape galima tik pasiūlyti, kad kiekvienas advokatas, norintis atstovauti klientui Sąjungos teismuose, privalo pirmiausia vadovautis daugybe nepaskelbtų nutarčių proceso klausimais, su kuriomis galima susipažinti tik tam tikromis kalbomis, kad galėtų išsiaiškinti, koks gali būti dabartinis „nepriklausomumo“ aiškinimas, tuomet privalau sutikti su Lenkijos Respublika, kad iš tiesų iškyla nenumatomumo problema.

c) Reikalavimų nesilaikymo pasekmės

68. Galiausiai ir galbūt svarbiausia, bent jau mano nuomone, yra Bendrojo Teismo nurodyta pasekmė už nepriklausomo teisinio atstovavimo reikalavimų nesilaikymą pagal Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą. Bendrasis Teismas, kaip ir šiuo atveju, laikosi nuomonės, kad nustatyta ieškovo teisinio atstovavimo problema yra nepašalinamas esminis ieškinio trūkumas, dėl kurio ieškinys gali būti tik atmestas kaip akivaizdžiai nepriimtinas.

69. BTPR 51 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „[š]aliai atstovaujantis arba padedantis advokatas privalo pateikti Teismo kanceliarijai dokumentą, patvirtinantį, kad jis turi teisę verstis advokato praktika valstybės narės arba kitos valstybės, EEE susitarimo šalies, teisme“.

70. Jeigu ieškovas šio dokumento nepateikia, BTPR 51 straipsnio 4 dalyje numatyta galimybė tas klaidas ištaisyti. Toje nuostatoje numatyta, kad „Teismo kancleris nustato protingą terminą, per kurį atitinkama šalis turi [šį dokumentą] pateikti. Jeigu per nustatytą terminą [jis] nepateikiam[as], Bendrasis Teismas sprendžia, ar dėl šio reikalavimo nesilaikymo ieškinys arba pareiškimas nepriimtinas kaip netenkinantis formos reikalavimų.“

71. Atrodytų, kad BTPR 51 straipsnio 4 dalis Bendrojo Teismo aiškinama kaip leidžianti ištaisyti tik Statuto 19 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatyto reikalavimo dėl advokato teisės verstis advokato praktika nacionaliniuose teismuose pažeidimą ( 37 ). Kitaip tariant, atrodo, kad ji aiškinama kaip leidžianti ieškovui įrodyti, kad jo advokatas iš tikrųjų yra įtrauktas į nacionalinį praktikuojančių advokatų sąrašą, jei atitinkamas pažymėjimas nebuvo pateiktas. Neatrodo, kad ši nuostata suprantama kaip suteikianti ieškovui teisę būti informuotam, jei kyla problema dėl jo teisinio atstovavimo, arba pakeisti teisinį atstovą, jeigu Bendrasis Teismas prieina prie išvados, kad pagal Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą teisinis atstovas negali būti laikomas advokatu.

72. Turiu pripažinti, kad tokia logika man šiek tiek neaiški. Kuriam laikui nutolsiu nuo klausimo, ar šalies teisinio atstovavimo problema apskritai galėtų būti laikoma esminiu, nepašalinamu ieškinio trūkumu ( 38 ), dėl kurio automatiškai būtų taikomos veiksmingos sankcijos pačiam ieškovui (o ne vėliau advokatui, kuris galbūt pažeidė etikos taisykles). Vis dėlto verta paminėti tokį „ieškovui palankų“ BTPR aiškinimą.

73. (Teismo) proceso kodeksuose paprastai pateikiamas sąrašas rimtų, esminių ieškinio trūkumų (pavyzdžiui, kai ieškinys yra visiškai nesuprantamas; nenurodytas ieškinio dalykas; nenurodyti reikalavimai; nėra pagrindinių įrodymų, kuriais remiantis galima pagrįsti ieškinį ir t. t.), kurių negalima pašalinti ir dėl kurių iš tikrųjų ieškinys būtų nepriimtinas. Kita vertus, bet kokie kiti galimi ieškinio trūkumai, kurie nėra tokie rimti, kad būtų įtraukti į tą sąrašą, ir paprastai susiję su procesiniais klausimais (ieškinio tekstas arba priedai nėra pateikti tam tikra forma ar formatu; nėra jokių žyminio mokesčio mokėjimo įrodymų; teisinio atstovavimo klausimai ir t. t.), laikomi procesiniais ir po pranešimo šaliai, kurį pateikia atitinkamas teismas, gali būti pašalinti.

74. Jei teisė kreiptis į teismą suprantama kaip teisė, o ne tik kaip šūkis, tikėtina, kad aiškinimas, padedantis atskirti tų dviejų rūšių trūkumus, būtų toks: jei tai nėra esminis trūkumas, esantis „nepašalinamų trūkumų“ sąraše, jis turėtų būti suprantamas kaip pašalinamas. Jei tokio sąrašo nėra, tuomet nepašalinamas esminis trūkumas turėtų būti aiškinamas siaurai, kaip apimantis tik rimtas problemas, kurios iš tikrųjų užkerta kelią tinkamai suprasti arba išnagrinėti ieškinį.

75. Atrodo, kad Bendrojo Teismo aiškinimas pradedamas faktiškai darant priešingą prielaidą: tik tie trūkumai, kurie aiškiai nurodyti BTPR 51 straipsnio 4 dalyje ir aiškinami siaurai, yra pašalinami, visi kiti, susiję su atstovavimu, yra nepašalinami. Dar įdomiau tai, kad BTPR 51 straipsnio 4 dalis yra susijusi su Statuto 19 straipsnio ketvirtosios pastraipos reikalavimais, kurie yra aiškiai nustatyti Statute. Tai reiškia, kad pakankamai aiškiai nustatytų reikalavimų nesilaikymas yra pašalinamas. Priešingai, jei nesilaikoma reikalavimo, kuris nėra aiškiai nustatytas procedūrinėse taisyklėse, t. y. reikalavimo dėl „nepriklausomo“ advokato pagal Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą, ieškinys paskelbiamas nepriimtinu, o Bendrasis Teismas primygtinai laikosi nuomonės, kad dėl teisinio atstovo nepriklausomumo trūkumo ieškinys yra akivaizdžiai nepriimtinas ( 39 ).

76. Toks aiškinimas verčia galvoti apie Franzo Kafkos romanus ar apie maldos Nuskendusiam dievui iš „Sostų karų“ perfrazavimą. (Procedūrinių) reikalavimų, kurie yra aiškiai nurodyti (ir kurių, kaip galima pagrįstai tikėtis, apdairus advokatas laikysis), pažeidimai gali būti ištaisyti, o (taip pat procedūrinių) reikalavimų, kurie nėra aiškiai nurodyti (taigi jų laikymosi sunkiau tikėtis netgi iš apdairaus advokato), pažeidimai negali būti ištaisyti. Taigi nematomi dalykai niekada negali būti ištaisyti.

77. Norint susidaryti visapusį vaizdą, pažymėtina, kad pastaruoju atveju, prieš paskelbiant, kad ieškinys yra nepriimtinas, ieškovui iš anksto nepateikiamas joks pranešimas ar įspėjimas. Taigi ieškovas neturi jokios galimybės ištaisyti padėtį. Praktiškai ieškovas, – kurio advokatas, remdamasis nacionalinės teisės nuostatomis dėl tinkamo atstovavimo ir atsižvelgdamas į Statuto 19 straipsnio ketvirtą pastraipą, turėjo mažai priežasčių netikėti, kad jis turėjo teisę atstovauti savo klientui, – tik praėjus mėnesiams ar net metams po to, kai baigėsi visi terminai, gauna nutartį, kuria ieškinys pripažįstamas akivaizdžiai nepriimtinu ir kuria ieškovui apskritai užkertamas kelias siekti, kad ieškinys būtų nagrinėjamas iš esmės.

78. Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, negaliu nepritarti abiem į bylą įstojusioms šalims, kurios teigia, kad šis scenarijus neatitinka Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio pirmos pastraipos ir joje įtvirtintos teisės kreiptis į teismą. Todėl manau, kad turėtų būti iš esmės persvarstyta pozicija dėl Statuto 19 straipsnio trečios pastraipos ir jos aiškinimas.

B. Galimybės ir kintamieji

79. Prieš pasiūlant, kaip, mano nuomone, turėtų būti (naujai) išaiškintos Statuto 19 straipsnio trečia ir ketvirta pastraipos, reikia patikslinti du papildomus klausimus. Pirma, kur turėtų būti nustatyti reikalavimai, susiję su advokato, kuris atstovauja neprivilegijuotajam ieškovui Sąjungos teismuose, statusu: nacionalinėje teisėje, Sąjungos teisėje ar abiejose teisinėse sistemose? (1) Antra, siekiant užtikrinti tinkamą pusiausvyrą tarp interesų, susijusių su šių nuostatų aiškinimu, būtina prisiminti teisinio atstovavimo taisyklių ir reikalavimų logiką (2).

1. Galimybės

80. Spręsdami, ar konkretus teisinis atstovas atitinka Statuto 19 straipsnio standartus, Sąjungos teismai turi išnagrinėti dviejų rūšių klausimus.

81. Pirma, šie teismai turi įvertinti, ar laikomasi kiek formalaus ir bendro reikalavimo pagal tos nuostatos ketvirtą pastraipą, t. y. turėti leidimą verstis veikla valstybės narės (arba EEE susitarimo šalies) teisme. Ar konkretus teisinis atstovas pagal nacionalinę teisę turi teisę atstovauti klientams tokiais atvejais?

82. Antra, reikia įvertinti, ar atstovas, kuris paprastai turi teisę atstovauti klientams pagal nacionalinę teisę, taip pat turi teisę atstovauti konkrečiam klientui konkrečioje byloje. Tai yra kitoks vertinimas, daugiausia dėmesio skiriant konkrečios bylos aplinkybėms. Ar konkrečioje byloje kyla kokių nors problemų atsižvelgiant ne tik į atstovo ir kliento tapatybę ir jų tarpusavio santykius, bet taip pat į jų santykius su kitomis šalimis ar ginčo objektą?

83. Kuriose teisės sistemose turi būti nustatytos abiejų rūšių vertinimui taikomos taisyklės? Bent teoriškai yra trys galimybės.

84. Pirma, galima būtų pasiūlyti, kad taisyklės dėl advokato galimybės atstovauti ieškovui bendrai ir konkrečioje byloje būtų nustatytos pagal atitinkamos valstybės narės teisę. Tokiu atveju Statuto 19 straipsnio trečia ir ketvirta pastraipos būtų aiškinamos kartu, ketvirtos pastraipos nuorodą į nacionalinę teisę suprantant kaip trečiojoje pastraipoje pateiktos sąvokos „advokatas“ paaiškinimą.

85. Antra, galima būtų pasiūlyti, kad abu taisyklių rinkiniai būtų pagrįsti autonominėmis Sąjungos teisės sąvokomis. Juk pagal tiesioginius ieškinius pradėtose bylose jos taikomos procesui Sąjungos teismuose, o ne nacionaliniuose teismuose. Tokiu atveju Statuto 19 straipsnio ketvirta pastraipa būtų aiškinama labai siaurai, kaip nurodanti, kad turi būti pateikiami tik atitinkami pažymėjimai ir įrodymai, patvirtinantys, kad konkretus teisinis atstovas gali verstis savo veikla nacionaliniuose teismuose. Tačiau visos kitos taikytinos taisyklės, įskaitant profesines taisykles, būtų tik autonominės iš Sąjungos teisės kylančios taisyklės.

86. Trečia, Statuto 19 straipsnio trečia ir ketvirta pastraipos galėtų būti aiškinamos atsižvelgiant ir į nacionalinės, ir į Sąjungos teisės nuostatas. 19 straipsnio ketvirta pastraipa būtų aiškinama kaip nuoroda į nacionalinę teisę. Trečia pastraipa būtų autonomiška Sąjungos teisės nuostata, tačiau pakankamai siaura, skirta teisinio atstovavimo tinkamumui įvertinti konkrečiu atveju.

a) Statuto 19 straipsnio ketvirta pastraipa

87. Ką tik nurodytos antros galimybės tiesiog negalima taikyti, nes kitaip Statuto 19 straipsnio ketvirta pastraipa, kurioje yra aiški nuoroda į leidimą verstis veikla valstybės narės teisme, prarastų prasmę. 19 straipsnio ketvirtoje pastraipoje aiškiai daroma nuoroda į nacionalinę teisę, ir tai neginčijama šioje byloje. Taigi teisinio atstovo bendra galimybė atstovauti šaliai teismuose turi būti nustatyta atsižvelgiant į atitinkamoje valstybėje narėje taikytinas nuostatas.

88. Dėl to nedelsiant kyla klausimas dėl taikomų profesinių taisyklių.

89. Laikausi nuomonės, kad atitinkamos nacionalinės ir profesinės taisyklės, savaime suprantama, ir toliau taikomos net Sąjungos teismuose nagrinėjamose bylose. Valstybėje narėje į advokatų sąrašą įtraukti teisininkai negali išvengti būtinybės laikytis tokių nacionalinių taisyklių vien dėl to, kad jie atstovauja klientui Sąjungos teismuose. Vis dėlto šių taisyklių laikymasis (nesilaikymas) yra klausimas, kurį galiausiai ir vėliau turi įvertinti kompetentingos nacionalinės (profesinės) įstaigos, jeigu dėl to kyla problemų.

90. Atmetus antrąją galimybę, ką galima būtų pasakyti apie pirmąją ir trečiąją galimybes? Šiuo tikslu reikia grįžti prie Statuto 19 straipsnio trečios pastraipos formuluotės ir logikos, o tai yra sudėtingesnis klausimas.

b) Statuto 19 straipsnio trečia pastraipa

91. Pagal pirmąją galimybę Statuto 19 straipsnio ketvirtoje pastraipoje pateikta nuoroda į nacionalinę teisę taip pat skatina taikyti atitinkamas nacionalines profesines taisykles, kurios negali būti pakeistos ES teisės aktais ar bent jau be kurių negali būti nustatytos ES teisės ribos. Todėl klausimas, kam turėtų būti suteikta teisė atstovauti neprivilegijuotiesiems ieškovams Sąjungos teismuose, turi būti sprendžiamas pagal nacionalinės teisės nuostatas.

92. Logiška išvada remiantis šia prielaida reikštų, kad Statuto 19 straipsnio trečia ir ketvirta pastraipos turi būti aiškinamos kaip susijusios tik su nacionalinės teisės nuostatomis ir praktika. Sutinku, kad iš pirmo žvilgsnio toks sprendimas yra aiškus ir paprastas. Vis dėlto atidžiau pažvelgus kyla nemažai struktūrinių problemų.

93. Pirma, pareiga būti atstovaujamam reglamentuojama skirtingai skirtingose valstybėse narėse. Be to, net vienoje valstybėje narėje taisyklės gali skirtis atsižvelgiant į konkrečios teisminės instancijos lygį. Nacionalinės teisės aktuose arba jurisprudencijoje gali būti numatytos papildomos išimtys. Statuto 19 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nurodomas tik „valstybės narės teismas“, nenurodant, kurios „instancijos“ teismas turėtų būti teisingas kriterijus: gal nacionalinis aukščiausiosios instancijos teismas? O gal bet kuris teismas, įskaitant pirmosios instancijos teismus, kuriuose bylos šalims galbūt nebūtinai turi būti atstovaujama ( 40 )?

94. Tikslumo dėl to, ką reiškia „valstybės narės teismas“, trūkumas nėra klausimas, kylantis bylose dėl prejudicinių sprendimų, kai pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 97 straipsnio 3 dalį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustato teismo lygį ir taikytinas teisės normas. Be to, skirtingai nei prejudicinio sprendimo priėmimo procedūroje, Sąjungos teismai neturi jokios galimybės atsiklausti atitinkamo nacionalinio teismo, ar atitinkamam advokatui taikomos profesinės taisyklės yra įvykdytos. Taip pat nėra jokios bendradarbiavimo procedūros, kuri leistų Sąjungos teismams pasitarti su atitinkama nacionaline advokatų taryba.

95. Antra, aiški ir besąlygiška nuoroda į nacionalinės teisės nuostatas pagal tiesioginius ieškinius pradėtose bylose taip pat reikštų, kad nacionalinės teisės nuostatos taikomos, kiek tai susiję su atstovavimu įvairioms valstybių narių įstaigoms ir subjektams, kurie laikomi neprivilegijuotaisiais ieškovais. Tačiau toks aiškinimas galėtų prieštarauti visai Statuto 19 straipsnio, ypač jo pirmos pastraipos, logikai. Šia nuostata siekiama aiškiai atskirti privilegijuotuosius ieškovus (valstybes nares ir Sąjungos institucijas), kurie gali paskirti jų pasirinktą atstovą, ir visus kitus neprivilegijuotuosius ieškovus, kurie negali to padaryti ir kuriems turėtų atstovauti trečiasis asmuo. Jei Statuto 19 straipsnio ketvirtoje pastraipoje daroma besąlyginė nuoroda į valstybinių narių teisės aktus dėl atstovavimo, ar neprivilegijuotiesiems ieškovams, kurie yra juridiniai asmenys ir kurie pagal nacionalinės teisės nuostatas gali atstovauti patys sau, gali būti leidžiama taip atstovauti ir Sąjungos teismuose pagal tiesioginius ieškinius pradėtose bylose?

96. Atsakymas tikrai ne, nes taip būtų faktiškai panaikintas skirtumas, kurį ES teisės aktų leidėjas norėjo padaryti tarp privilegijuotųjų ir neprivilegijuotųjų ieškovų. Šiuo atžvilgiu tai, ar privilegijuotųjų ieškovų pasirinktas teisinis atstovas yra trečioji šalis jų atžvilgiu, lieka svarbu. Toks atskyrimas kyla ne iš Sprendimų AM & S Europe ir Akzo Nobel ( 41 ), o veikiau iš skirtumo tarp Statuto 19 straipsnio pirmos ir trečios pastraipų.

97. Trečia, taikant skirtingus standartus ieškovams, kurie pareiškia to paties ar panašaus teisinio pobūdžio ieškinius, atsižvelgiant į jų advokatų nacionalinę „kilmę“, tokiems ieškovams būtų nustatytos skirtingos sąlygos ir tvarka. 28 skirtingų sistemų (o iš tikrųjų dar daugiau, nes daugelyje valstybių narių yra kelios advokatų asociacijos ir galioja skirtingos taisyklės) valdymas ne tik būtų iššūkis Sąjungos teismams, bet ir keltų problemų, susijusių su ieškovų lygybe.

98. Ketvirta, aiški ir besąlygiška nuoroda tik į nacionalinės teisės nuostatas ir praktiką reikštų, kad Sąjungos teismai turėtų ne tik žinoti ir tikrinti visų nacionalinių sistemų taisykles, bet jiems taip pat būtų privalomas jų turinys. Ar dėl to Sąjungos teismai taip pat netektų net menkiausios galiojančių taisyklių ir jų taikymo peržiūros galimybės, taip pat tiesioginių ieškinių Sąjungos teismuose, dėl kurių bylos apskritai nėra nagrinėjamos nacionaliniuose teismuose, atvejais? Kas būtų, jeigu pagal taikytinas nacionalinės teisės nuostatas būtų reikalaujama per daug (pavyzdžiui, dėl kokios nors priežasties užkertant kelią advokatui teisme atstovauti šaliai konkrečioje valstybėje narėje, nors bet koks pagrįstas profesinės veiklos taisyklių aiškinimas paprastai leistų jam tai daryti) arba per mažai?

99. Penkta, galiausiai, man atrodo daroma (netinkama) analogija su prašymo priimti prejudicinį sprendimą procedūrai taikomomis taisyklėmis. Tiesa, kad Statuto 19 straipsnis taikomas visoms Teisingumo Teismo byloms. Taip pat tiesa, kad Teisingumo Teismo procedūros reglamento 97 straipsnio 3 dalyje yra nustatyta tvarka, kuri aiškiai grindžiama besąlygine nuoroda į nacionalines atstovavimo taisykles nagrinėjant bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

100. Vis dėlto, nepaisant to, kas išdėstyta pirmiau, dėl aiškių struktūrinių ir sisteminių prejudicinio sprendimo priėmimo procedūros ir tiesioginių ieškinių nagrinėjimo Sąjungos teismuose skirtumų pažymėtina, kad specialios prejudicinio sprendimo priėmimo procedūros nuostatos yra taikomos veikiau pagal kontrastą, o ne pagal analogiją. Kitaip nei prejudicinio sprendimo priėmimo procedūros atveju, tais atvejais, kai taisyklės ir praktika dėl atstovavimo priklauso nuo nacionalinio teismo, pagal tiesioginius ieškinius pradėtose bylose Sąjungos teismas turi turėti galimybę galutinai patikrinti teisinio atstovavimo tinkamumą konkrečioje tiesiogiai šio teismo nagrinėjamoje byloje, visų pirma kiek tai susiję su galimais interesų konfliktais.

101. Remiantis šiais samprotavimais galima daryti išvadą, kad tinkamai aiškinant Statuto 19 straipsnio trečią ir ketvirtą pastraipas turi būti derinami abu reguliavimo lygmenys: bendras leidimas verstis advokato praktika iš tiesų turėtų būti tikrinamas pagal nacionalines taisykles ir praktiką, o tai, ar nėra aplinkybių, dėl kurių kyla pavojus teisinio atstovavimo kokybei konkrečiu atveju, turėtų būti tikrinama atsižvelgiant į Sąjungos teisės autonominę sąvoka „būti atstovaujamam advokato“.

102. Prieš pereinant prie konkretaus tokio kriterijaus turinio, svarbu trumpai išdėstyti galutinės teisinio atstovavimo „kokybės kontrolės“ tikslus ir interesus, į kuriuos reikia atsižvelgti.

2. Teisinio atstovavimo tikslas

103. Tiesa, kad apskritai teisinis atstovavimas yra labai svarbus siekiant gero teisingumo vykdymo. Be tinkamo teisinio atstovavimo ieškovas gali neturėti galimybės pateikti visų būtinų argumentų savo naudai, o teisėjas – galimybės su jais susipažinti ( 42 ).

104. Vis dėlto tai nėra vienintelis kliento teisinio atstovavimo tikslas ir interesas. Pagrindinis teisinio atstovavimo tikslas – saugoti ir ginti kliento interesus, žinoma, laikantis teisiškai ir etiškai leidžiamų ribų. Taigi teisinio atstovavimo tikslas – užtikrinti, kad ieškovų interesai būtų kuo geriau ginami, taip užtikrinant ieškovams galimybę pasinaudoti savo teise į veiksmingą teisinę gynybą ( 43 ).

105. Todėl, mano nuomone, pagrindinis teisinio atstovavimo interesas yra privatus. Ginant privačių klientų interesus taip pat ginamas ir viešasis interesas, kad teisingumas būtų tinkamai vykdomas.

106. Skundžiamoje nutartyje, ypač jos 18 punkte, atrodo, remiamasi kita prielaida. Advokatas apibūdinamas kaip su teismu bendradarbiaujantis asmuo, kuris, atsižvelgiant į svarbiausius teisingumo vykdymo interesus, turi teikti teisinę pagalbą, atitinkančią kliento poreikius ( 44 ). Nustatydamas tokią teisinio atstovavimo funkciją, Bendrasis Teismas remiasi bendromis valstybių narių tradicijomis. Taigi, advokatas yra vaizduojamas kaip veikiantis visų pirma viešojo, bendrojo teisingumo intereso labui, ir šiam interesui teikiama pirmenybė prieš privatųjį interesą.

107. Kaip teisingai nurodo Čekijos Respublika, Bendrojo Teismo pateiktas advokato vaidmens apibūdinimas grindžiamas skirtumu tarp advokato ir kliento interesų, kuris neatitinka tikrovės. Be to, remdamasis savo žiniomis apie valstybių narių praktiką, abejoju, ar tokia vizija atspindi kokias nors valstybių narių bendras tradicijas.

108. Nors norėtųsi įsivaizduoti advokatus kaip romantiškus, pasiaukojančius didvyrius, kurie siekia aukštesnių teisingumo interesų, prireikus prieštaraudami savo klientų ir viso pasaulio norams, tikrovė yra tokia, kad teisinis atstovavimas pirmiausia yra paslauga. Šios reguliuojamos paslaugos teikimas turi atitikti tam tikras sąlygas ir standartus, tačiau ši paslauga pirmiausia teikiama siekiant ne svarbiausių teisingumo interesų, o konkretaus kliento interesų.

109. Antra, atrodo, kad lyginamieji duomenys patvirtina du dalykus. Pirma, atrodo, kad įvairios sąlygos pateisina kišimąsi į advokato ir jo kliento santykius siekiant tinkamo teisingumo vykdymo. Vis dėlto, vertinant abstrakčiau, atrodo, kad šiomis aplinkybėmis ypač svarbios yra dvi aplinkybės: išorės spaudimo teisiniam atstovui nebuvimas ir vidaus veiksnių nebuvimas, dėl kurių kiltų interesų konfliktas tarp advokato ir kliento ( 45 ). Kilus tokiam konfliktui, advokatas negali teikti savo paslaugų konkrečioje byloje ( 46 ).

110. Antra, vis dėlto iš valstybių narių praktikos matyti, kad net ir tokiais atvejais teismo kišimasis yra minimalus ir tik antraeilis ( 47 ). Taip yra todėl, kad, pirma, kiekvienas advokatas turi įvertinti, ar atstovaujant konkrečiai šaliai gali kilti abejonių dėl jo nepriklausomumo. Jis privalo susilaikyti nuo teisinių konsultacijų teikimo, jei taip yra. Antra, teisinė profesija iš esmės yra savarankiška, o profesinės veiklos taisyklių nesilaikymas yra klausimas, kurį nagrinėja atitinkamos drausminės įstaigos.

111. Taigi, apibendrinant mano (savaime suprantama ribotas) žinias apie praktiką valstybėse narėse, teisinis atstovavimas pirmiausia yra privataus pasirinkimo klausimas ir jam taikoma (abipusė) sutarties laisvė. Klientas gali laisvai pasirinkti savo advokatą, o advokatas iš esmės gali laisvai pasirinkti savo klientus ( 48 ). Santykiai grindžiami pasitikėjimu. Bet koks kišimasis į šiuos santykius turėtų būti grindžiamas rimtomis priežastimis, dėl kurių yra aiški būtinybė „apsaugoti ieškovą nuo jo advokato“. Be to, jei kyla problemų, jas tinkamiau spręstų atitinkamos reguliavimo institucijos drausminėse ar kitose procedūrose.

112. Taigi šiame skirsnyje teigiama, kad logika ir interesų pusiausvyra, kuriomis turėtų būti grindžiamas Statuto 19 straipsnio trečioje ir ketvirtoje pastraipose nustatytų sąlygų aiškinimas, šiek tiek skiriasi nuo Bendrojo Teismo sprendimo. Teisinis atstovavimas visų pirma pasirenkamas ir vykdomas siekiant ne tinkamo teisingumo vykdymo ar teismo malonumo ir pagalbos jam, tačiau atsižvelgiant į kliento interesus ir pasirinkimą. Todėl paprastai reikia gerbti šį pasirinkimą, net jei jis yra blogas. Tik išimtinėmis aplinkybėmis pirmiausia reiktų atsižvelgti į viešąjį interesą nepaisant privataus intereso.

113. Priešingu atveju paprastai minimalią teisminę priežiūrą šiais klausimais – paprastai taikomą tik tiems atvejams, kai akivaizdžiai yra teisinio atstovavimo trūkumų, laikomų tokiais rimtais, kad diskredituoja visą teismo procesą, – pakeistų sunkiai nuspėjamas ar pateisinamas teismų paternalizmas. Dėl to didėtų kišimasis į tai, kas visų pirma turėtų būti asmeninis pasirinkimas, neatsižvelgiant į kitus taip pat svarbius interesus ir vertybes, kurie taip pat yra bendros lygties dalis, kaip antai laisvę pasirinkti advokatą, teisinio atstovavimo tęstinumą arba išlaidas, kurių atsirastų pakeitus advokatą, nes naujam advokatui reikės daugiau laiko susipažinti su nagrinėjama byla.

C. Patikslintas kriterijus

114. Atsižvelgiant į šias bendresnes pastabas reikėtų patikslinti ligšiolinį Statuto 19 straipsnio trečios ir ketvirtos pastraipos aiškinimą ir taikymą, kuris matyti iš skundžiamos nutarties. Pakartotinis aiškinimas apima du aspektus: esminį (1) ir procedūrinį (2).

1. Esminis aspektas

115. Esminis aspektas yra susijęs su šalių atstovavimo valstybės narės teisme sąlygomis a) ir su dviguba sąlyga, kad advokatas turi būti nepriklausomas ir jis turi būti trečiasis asmuo, kaip apibrėžta Statuto 19 straipsnio trečioje pastraipoje.

a) Leidimas verstis advokato praktika nacionaliniuose teismuose

116. Pirmasis nagrinėjimo etapas prasideda klausimu, ar teisinis atstovas turi leidimą atstovauti valstybės narės (arba EEE susitarimo valstybės) teisme, t. y. ar jis yra nacionalinės advokatūros ar kitos atitinkamos profesinės organizacijos narys ir turi teisę verstis šia praktika. Kaip jau minėjau ( 49 ), tokia patikra atliekama remiantis atitinkamais nacionalinės teisės aktais ir yra tik formalumas (pažymėjimo patikrinimas).

117. Kaip taip pat jau minėjau, Sąjungos teismų atliekamas tikrinimas, ar laikomasi nacionalinių teisės aktų, turėtų šiame etape baigtis. Šis patikrinimas neturėtų apimti nacionalinių profesinių taisyklių laikymosi kontrolės. Ši užduotis turėtų būti palikta nacionalinėms (profesinėms) institucijoms, jei iškiltų kokių nors reikalavimų nesilaikymo problemų.

b) Advokato statusas – nepriklausomas trečiasis asmuo ieškovo atžvilgiu

118. Antruoju etapu Sąjungos teismai turėtų patikrinti, ar teisinis atstovas yra trečiasis asmuo ieškovo atžvilgiu (1) ir ar jis atitinka nepriklausomumo reikalavimą, t. y. neatrodo, jog atstovui daromas koks nors išorinis spaudimas arba yra interesų konflikto tikimybė (2).

1) Trečiasis asmuo

119. Reikalavimas, kad atstovas būtų trečiasis asmuo ieškovo atžvilgiu, kyla iš Statuto 19 straipsnio trečios ir ketvirtos pastraipų ir turėtų būti aiškinamas kaip neleidžiantis, kad teisiniai atstovai būtų asmenys, tapatinami su ieškovu.

120. Fizinių asmenų atveju ši sąlyga atrodo savaime suprantama. Tai taip pat užkerta kelią atstovauti sau tinkamai kvalifikuotiems ir į nacionalinį praktikuojančių advokatų sąrašą įtrauktiems advokatams.

121. Šios sąlygos įvykdymas juridiniams asmenims yra mažiau akivaizdus. Jeigu trečiojo asmens reikalavimas turi kokią nors reikšmę tame kontekste ir siekiant užtikrinti, kad Sąjungos teismuose būtų vienodai taikomos atstovavimo taisyklės, man atrodo, kad šis reikalavimas turėtų būti suprantamas kaip užkertantis kelią subjektams, kuriems netaikomos Statuto 19 straipsnio pirmos pastraipos nuostatos, būti atstovaujamiems jų pagal darbo sutartį dirbančių advokatų konkrečioje byloje ( 50 ).

122. Vis dėlto šis klausimas skiriasi nuo nepriklausomumo klausimo, kaip išdėstyta Sprendime Akzo Nobel arba neseniai priimtame Sprendime Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej. Priešingai, atsižvelgiant į teisinio atstovavimo Sąjungos teismuose specifiką, trečiojo asmens reikalavimas turėtų būti suprantamas kaip a contrario sąlyga, kylanti iš aiškiai pripažintos galimybės privilegijuotiesiems ieškovams atstovauti sau pagal Statuto 19 straipsnio pirmą ir antrą pastraipas ( 51 ).

123. Pripažįstu, kad pagal darbo sutartį dirbančių advokatų klausimą būtų galima nagrinėti per advokato nepriklausomumo prizmę. Iš tikrųjų galima sakyti, kad pagal darbo sutartį dirbantis advokatas susijęs pavaldumo ryšiu, kuris turi įtakos jo laisvei priimti sprendimus, taigi ir jo teisinėms konsultacijoms ( 52 ). Pagal darbo sutartį dirbančio advokato santykiai su atstovaujamąja šalimi pagrįsti ne sutartimi, sudaryta dėl konkrečios bylos, bet darbo (ar panašia) sutartimi, kuri apima ir teisinį atstovavimą. Todėl šį santykį lemia ne advokato pasirinkimas atstovauti tai šaliai byloje, o veikiau jo darbo sutartis.

124. Vis dėlto yra bent dvi priežastys, dėl kurių juridinio asmens įdarbintų advokatų klausimas turėtų būti nagrinėjamas atsižvelgiant į trečiojo asmens statusą, o ne nepriklausomumą.

125. Pirma, vertinimas, ar fizinis asmuo yra darbuotojas, taigi juridinio asmens dalis, ar jo vardu veikiantis trečiasis asmuo, visų pirma yra struktūrinis formalus klausimas. Priešingu atveju, jei trečiojo asmens statusas priklausytų nuo faktinio nepriklausomumo laipsnio priimant sprendimus, tai nebebūtų formalus klausimas ir apimtų esminę (ne)priklausomumo analizę. Nesusijusios trečiosios šalys taip pat negalėto to iš anksto numatyti, nes mažai tikėtina, kad jos žino apie visus (vidaus) advokato ir kliento susitarimus, nekalbant apie faktinę tokių susitarimų praktiką. Taigi, nors kai kurie pagal darbo sutartį dirbantys advokatai gali būti tokie nepriklausomi, kad galėtų būti iš esmės laikomi trečiaisiais asmenimis, kai kurie (formaliai) tretieji asmenys, faktiškai ekonomiškai ar kitaip priklausomi nuo juridinio asmens, laikytini to juridinio asmens dalimi.

126. Taikant šią logiką, ar bendrovės įdarbinti advokatai, kuriems darbdavys suteikia visišką laisvę, susijusią su tuo, kaip jie konsultuoja ir atstovauja tai bendrovei, staiga taptų „nepriklausomais advokatais“? Ar individualus advokatas, tinkamai įtrauktas į praktikuojančių advokatų sąrašą ir praktikuojantis savo vardu, tačiau turintis tik vieną pagrindinį klientą, nuo kurio jis yra faktiškai ekonomiškai priklausomas, nebebūtų laikomas „nepriklausomu advokatu“ ir būtų traktuojamas kaip „samdomas darbuotojas“?

127. Būtent dėl to, kad dingsta ribos tarp organizacinio statuso (trečiasis asmuo) formalaus vertinimo ir darbinio pavaldumo (nepriklausomumo) vertinimo, iš esmės neįmanoma nuspėti, kokie kriterijai iš tiesų taikomi pagal dabartinį vertinimą ( 53 ).

128. Antra, galbūt taip pat todėl nacionaliniu lygmeniu pagal darbo sutartį dirbančių advokatų klausimas paprastai (ir dažniausiai) nagrinėjamas vertinant struktūrinį nesuderinamumą su advokato profesija, o ne nepriklausomumo trūkumą konkrečioje byloje.

129. Šiuo atžvilgiu skirtingose valstybėse narėse taikoma skirtinga tvarka. Advokato profesijos ir darbo pagal darbo sutartį nesuderinamumas gali būti vertinamas iš dviejų perspektyvų. Pirma, galima kelti klausimą, ar galima derinti advokato (kaip advokatų tarybos ar teisininkų draugijos nario) profesiją ir bet kokią kitą profesiją (dirbant pagal darbo sutartį) ar valstybės tarnybą. Antra, klausimas gali būti susijęs su tuo, ar advokatas gali vykdyti savo profesinę veiklą (kaip advokatų tarybos ar teisininkų draugijos narys) tik „nepriklausomai“ (dirbdamas savarankiškai), o gal jis gali būti įdarbintas advokatu (kitų advokatų, įmonės ar kitos advokatų asociacijos arba bet kurio kito subjekto) ir neprivalo nutraukti savo narystės praktikuojančių advokatų ar teisininkų draugijoje ( 54 ).

130. Štai pavyzdys, susijęs su pastarąja perspektyva: Lenkijoje teisės patarėjo (radca prawny) profesija, nagrinėjama šioje byloje, gali būti vykdoma tiek darbo santykių pagrindu ( 55 ), tiek nesant tokių darbo santykių ( 56 ). Be to, atrodo, kad kai kuriose valstybėse narėse atitinkamas pagal darbo sutartį dirbančių ir „nepriklausomų“ advokatų vaidmuo evoliucionuoja ir dėl jo vyksta diskusijos ( 57 ).

131. Reikia pažymėti, kad pagal darbo sutartį dirbantys advokatai iš valstybių narių, kuriose „nepriklausomumas“ ir samdomo darbuotojo statusas laikomi struktūriškai nesuderinamais, neatitiks Statuto 19 straipsnio ketvirtosios pastraipos reikalavimo. Logiška, kad pagal darbo sutartį dirbančių advokatų iš valstybių narių, kuriose tokio nesuderinamumo nėra, turimas darbuotojų statusas jų šalies jurisdikcijoje nekelia problemų.

132. Vis dėlto, siekdamas išvengti painiavos šiuo klausimu, taip pat nereikalingo kišimosi į advokato profesijos nacionalinę koncepciją ( 58 ) ir užtikrinti visiems vienodas sąlygas Sąjungos teismuose, siūlau spręsti pagal darbo sutartį dirbančių advokatų klausimą atsižvelgiant į „trečiojo asmens“ sąvoką. Pagal darbo sutartį dirbantiems advokatams neleidžiama atstovauti neprivilegijuotiesiems ieškovams, nes jie neatitinka savarankiškos ES teisės sąlygos, pagal kurią jie turi būti tretieji asmenys kliento atžvilgiu, todėl negali „atstovauti“ tai šaliai, kaip apibrėžta Statuto 19 straipsnio trečioje ir ketvirtoje pastraipose.

133. Todėl pagal darbo sutartį dirbantis advokatas, kuris pagal darbo sutartį teisiškai atstovauja darbdaviui ir dėl to teikdamas šias teisines paslaugas yra jam pavaldus, negali būti laikomas „trečiuoju asmeniu“ savo kliento atžvilgiu, autonomiškai aiškinant Statuto 19 straipsnio trečiąją pastraipą.

2) Nepriklausoma šalis

134. Kalbant apie nepriklausomumo reikalavimą, neatrodo, kad šioje byloje arba kurioje nors ankstesnėje byloje kiltų problemų dėl jo išorės aspekto, t. y. dėl to, kad nėra jokio kito subjekto daromo išorinio spaudimo advokatui.

135. Taigi pereinu tiesiai prie vidaus spaudimo, t. y. interesų konflikto nebuvimo.

136. Mano nuomone, atsižvelgiant į nacionaliniu lygmeniu nustatytas įvairias galimybes, šis reikalavimas neturėtų būti aiškinamas kaip draudimas advokatams turėti bet kokių ryšių su ieškovu; juo veikiau draudžiami tokie ryšiai, kurie akivaizdžiai kelia abejonių dėl advokato galimybės teikti konsultacijas išimtinai atsižvelgiant į kliento interesus.

137. Todėl toks „diskvalifikacinis“ ryšys turėtų būti tik tokio pobūdžio ir laipsnio, kad būtų akivaizdu, jog advokatas, net jei ieškovo atžvilgiu formaliai jis yra trečiasis asmuo, turi ekonominių ar asmeninių ryšių su ginčo objektu arba viena iš šalių, ir dėl to kyla pagrįstų abejonių dėl jo gebėjimo iš tikrųjų ginti savo kliento, o ne savo paties ar kito asmens interesus.

138. Pripažįstu, kad galimi faktiniai scenarijai yra labai įvairūs, todėl neįmanoma pateikti išsamaus aplinkybių, kuriomis gali kilti toks abstrakčiai apibrėžtas konfliktas, sąrašo. Tačiau šiuo etapu svarbu ne tai, kokios gali būti šios aplinkybės, o veikiau kaip būtų galima nustatyti tokius galimus interesų konfliktus.

139. Interesų konflikto aplinkybių nustatymas turėtų būti atliekamas remiantis pagrįsta hipoteze, tačiau turėtų apsiriboti tik akivaizdžių ar neabejotinų interesų konfliktų atvejais.

140. Interesų konfliktas turi būti vertinamas remiantis pagrįsta (bet tinkamai patvirtinta) hipoteze, atsižvelgiant į (esamų ar buvusių) santykių pobūdį. Kartu esant tokiems santykiams konfliktas turi būti akivaizdus arba neabejotinas, t. y. turi būti tikėtina, jog nebus prieštaravimų dėl to, jog esant tokiems santykiams ar ryšiams kliento ir advokato interesai gali būti priešingi.

141. Vis dėlto, atsižvelgiant į pirmiau pateiktus bendrus argumentus ( 59 ), įspėjančius teismą pernelyg nesikišti į kliento ir jo advokato privačius santykius, pažymėtina, kad teismo užduotis nėra preventyviai svarstyti, kas kam ir kokiomis aplinkybėmis gali daryti įtaką. Konfliktas yra arba akivaizdus ir tokio sunkumo, kad bet kuris teismas bus priverstas kištis į asmeninį advokato pasirinkimą, kad būtų užtikrintas tinkamas teisingumo vykdymas, arba jis toks nėra, ir tokiu atveju bet kokie galimi trūkumai turėtų būti pašalinti vėliau, iškeliant drausmės byla advokatui, kuris pažeidė etikos kodeksą, arba civiliniu ieškiniu advokatui dėl kliento patirtos žalos atlyginimo.

142. Taip pat yra praktinių argumentų šio Statuto 19 straipsnio aiškinimo ir taikymo naudai. Ekspansinis ir prevencinis požiūris į nepriklausomumo reikalavimą sukuria tik netinkamas paskatas bylinėtis, o tai praktiniu požiūriu nėra naudinga ( 60 ). Be to, dėl jo gana sudėtingoje padėtyje atsiduria neprivilegijuotųjų ieškovų teisiniai atstovai: kaip teisinis atstovas arba jo klientas – ieškovas – gali nustatyti, kad nekils jokių su jų teisinio atstovo pasirinkimu susijusių problemų? Kaip praktiškai galima įrodyti, kad ateityje nieko nenutiks?

143. Atsižvelgdamas į visus šiuos argumentus siūlau Teisingumo Teismui dar kartą proporcingai išnagrinėti „advokato nepriklausomumo“ sąvoką pagal Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą. Pirma, tiek išorės, tiek vidaus nepriklausomumas skiriasi nuo sąvokos „trečiojo asmens statusas“. Antra, tokio nepriklausomumo vidaus aspektas, t. y. interesų konflikto nebuvimas konkrečiu atveju, turėtų ir toliau būti taikomas tik akivaizdžių ir aiškių konfliktų atvejais, kuriuos reikėtų vertinti atsižvelgiant į patirtį, susijusią su tam tikrų rūšių santykiais, dėl kurių kyla konfliktų, tačiau teismas neturėtų daryti prevencinių prielaidų šiuo klausimu arba imtis jo išsamaus nagrinėjimo.

144. Apibendrinant pažymėtina, kad, siekiant laikytis Statuto 19 straipsnio trečios ir ketvirtos pastraipos, ieškovui turi atstovauti advokatas, kuris tinkamai įgaliotas verstis advokato praktika valstybės narės nacionaliniame teisme, kaip matyti iš atitinkamo (-ų) pažymėjimo (-ų), ir yra trečiasis asmuo ieškovo atžvilgiu. Be to, advokatui neturi būti užkertamas kelias atstovauti konkrečioje byloje dėl to, kad egzistuoja išorės spaudimas arba bet koks kitas interesų konfliktas, kuris yra akivaizdus remiantis pagrįsta hipoteze, grindžiama atitinkamu (dabartiniu arba buvusiu) santykiu tarp advokato ir atstovaujamos šalies.

2. Procesinis matmuo

145. Galiausiai, pereinu prie bet kokių galimų teisinio atstovavimo neprivilegijuotiesiems ieškovams trūkumų procesinių pasekmių pagal Statuto 19 straipsnį nagrinėjimo.

146. Kaip jau minėta, iš Bendrojo Teismo jurisprudencijos matyti, kad teisinio atstovo nepriklausomumo trūkumas pagal Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą yra esminis ir nepašalinamas ieškinio trūkumas, dėl kurio ieškinys atmetamas kaip akivaizdžiai nepriimtinas ( 61 ).

147. Turiu pripažinti, kad iš visų šio apeliacinio skundo aspektų ši prielaida yra problemiškiausia, ypač dėl dviejų priežasčių.

148. Pirma, pagal jurisprudenciją (įskaitant skundžiamą nutartį) ( 62 ), aiškinančią Statuto 19 straipsnį, esama tam tikrų nuorodų į tai, kad sąlygos, reglamentuojančios neprivilegijuotųjų ieškovų teisinį atstovavimą, kyla iš bendrų valstybių narių tradicijų. Tačiau kai kalbama apie procesines pasekmes, kylančias dėl to, kad advokatas nesilaiko savo profesinių ar etikos taisyklių, visų pirma susijusių su interesų konfliktais, nacionalinės teisės nuostatos ir praktika (bent jau kuri man yra žinoma), atrodo, labai skiriasi nuo taikomos Sąjungos lygmeniu.

149. Viena vertus, teisinio atstovavimo trūkumai valstybėse narėse paprastai vertinami kaip procesiniai, kurie yra akivaizdžiai gali būti pašalinti ( 63 ). Tokiu atveju, jei atitinkamas teismas nustato tokią problemą, tas teismas praneša atitinkamam ieškovui, prašydamas ištaisyti padėtį, ir informuoja jį apie tai, kokių padarinių gali kilti, jei jis nesilaikys reikalavimų.

150. Kita vertus, atrodo, kad valstybėse narėse taip pat yra aiški tendencija nekelti klausimo kliento nenaudai dėl advokato procesinių veiksmų teisme pagrįstumo, jei kyla advokato ir kliento interesų konfliktas. Teismui pateikus įspėjimą, advokatas gali būti paprašytas nutraukti atstovavimą arba ieškovo gali būti paprašyta paskirti kitą advokatą ( 64 ). Tačiau valstybių narių teisės aktuose neradau pagrindo praktikai, kai dėl įtariamų ar realių profesinės etikos pažeidimų teismas ne tik prisiima „drausmės kolegijos“ funkcijas taikydamas skubias sankcijas, bet ir nustato tas sankcijas ne advokatui, o ieškovui, pripažindamas jo ieškinį yra akivaizdžiai nepriimtinu.

151. Antra, mano nuomone, toks aiškinimas ir jurisprudencija akivaizdžiai neatitinka Chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytų garantijų ir būtent teisės kreiptis į teismą ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą ( 65 ).

152. Todėl negaliu sutikti su Bendrojo Teismo aiškinimu ir jurisprudencija, nors ją patvirtino Teisingumo Teismas ( 66 ), pagal kurią ieškovo nepriklausomo teisinio atstovavimo trūkumas laikomas nepašalinamu ieškinio trūkumu.

153. Siūlau, kad galimi teisinio atstovavimo trūkumai būtų laikomi procesiniais ieškinio trūkumais, kuriuos galima pašalinti. Be to, jei Sąjungos teismas nustato teisinio atstovavimo trūkumą, jis turėtų atitinkamai informuoti ieškovą, kad jam būtų suteikta galimybė išspręsti problemą. Negaliu pritarti argumentui, kad tokiomis aplinkybėmis Sąjungos teismai gali tiesiog pripažinti ieškinį akivaizdžiai nepriimtinu ir taip galutinai užbaigti bylą.

154. Tai praktiškai reikštų, kad kai Bendrasis Teismas nustato galimą reikalavimų, taikomų „advokatų“ statusui pagal Statuto 19 straipsnio trečią ir ketvirtą pastraipas, nesilaikymą, jis privalo apie tai informuoti ieškovą, vadovaudamasis Procedūros reglamento 51 straipsnio 4 dalimi ( 67 ).

155. Toje nuostatoje numatytas „reikalaujamų dokumentų pateikimas per nustatytą terminą“ negali būti aiškinamas siaurai, kaip reiškiantis tik dokumentus apie advokato narystę nacionalinėje advokatūroje, nes tikroji problema, susijusi su šalies teisiniu atstovavimu ir pasekmėmis, kurių gali kilti, jei ji neištaisoma, yra nenustatoma ir apie ją nepranešama atitinkamai šaliai, paliekanti ją nežinioje dėl to, kokia iš tiesų galėtų būti problema. Toks aiškinimas būtų ne tik formalus, jei ne formalistinis, bet ir neatitiktų Sąjungos teismų procedūros reglamentų laipsniško vystymosi logikos ( 68 ), o svarbiausia – pagrindinės veiksmingos teisės kreiptis į teismą garantijos ( 69 ).

156. Todėl pranešimu, nusiųstu šaliai pagal BTPR 51 straipsnio 4 dalį, ieškovas turi būti informuojamas ne tik apie visus reikiamus papildomus dokumentus, bet ir apie priežastis, dėl kurių prašoma pateikti šiuos dokumentus, ir nurodomos galimos abejonės, kurių teismas galėtų turėti dėl šios šalies teisinio atstovavimo. Teismas privalo informuoti ieškovą apie tai, ar reikia pakeisti jo teisinį atstovą ir dėl kokios priežasties, kartu aiškiai nurodydamas, kokios procesinės pasekmės kils, jei į pranešimą nebus atsižvelgta. Be to, kaip taip pat nurodyta minėtoje nuostatoje, Teismo kancleris turėtų nustatyti pagrįstą terminą, per kurį ieškovas galėtų ištaisyti padėtį. Žinoma, bet koks Teismo kanclerio pagal BTPR 51 straipsnio 4 dalį nustatytas terminas pradedamas skaičiuoti ir baigiasi neatsižvelgiant į pradinį terminą pareikšti ieškinį.

157. Tik tuo atveju, jei per nustatytą terminą šalis nesiima reikiamų veiksmų, Bendrasis Teismas gali nuspręsti, ar dėl šios priežasties pagal BTPR 51 straipsnio 4 dalies antrąjį sakinį ieškinys pripažintinas nepriimtinu ( 70 ).

158. Galiausiai, siekiant išsamumo, reikėtų priminti, kad bet koks galimas teisinio atstovo pakeitimas nesuteikia ieškovui teisės pareikšti naują ieškinį. Panašiai, kaip tuo atveju, kai naujas advokatas paskiriamas po to, kai atstovui, patarėjui ar advokatui nebeleidžiama dalyvauti Bendrajame Teisme vykstančiame procese ( 71 ), naujai paskirtas advokatas turi perimti bylą konkrečiu procesu momentu.

D. Nagrinėjama byla

159. Taikant pirmiau pasiūlytą kriterijų ( 72 ) šioje byloje reikia pažymėti, pirma, kad atitiktis Statuto 19 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytam reikalavimui nėra ginčijama. Vroclavo universiteto teisiniam atstovui byloje, kurioje priimta skundžiama nutartis, buvo suteiktas tinkamas leidimas verstis advokato praktika Lenkijos teismuose.

160. Antra, kadangi ieškovas yra juridinis asmuo, taip pat nekyla abejonių, kad teisinis atstovas Bendrajame Teisme nagrinėjamoje byloje neveikė kaip advokatas, dirbantis Vroclavo universitete pagal darbo sutartį. Todėl akivaizdu, kad jis yra trečiasis asmuo savo kliento atžvilgiu. Neginčijama, kad nagrinėjama sutartis tarp advokato ir Vroclavo universiteto susijusi su dėstymu, o ne teisinių paslaugų teikimu Bendrajame Teisme. Taigi nepaisant to, ar dėl dėstymo sutarties teisinis atstovas atsidūrė pavaldumo ar priklausomybės nuo universiteto pozicijoje, svarbu tai, kad šios sutarties dalykas tiesiog neturi nieko bendra su teisiniu atstovavimu nagrinėjamoje byloje.

161. Trečia, dėl nepriklausomumo reikalavimo pažymėtina, kad nebuvo teigiama, jog teisiniam atstovui būtų daromas koks nors išorinis spaudimas. Kalbant apie galimą interesų konfliktą, galima manyti, kad Bendrasis Teismas laikėsi nuomonės, jog toks konfliktas buvo, kai jis konstatavo, kad teisinio atstovo ir Vroclavo universiteto civilinės teisės sutartis kelia pavojų, kad jo profesinei nuomonei bent iš dalies įtakos turėjo jo profesinė aplinka ( 73 ).

162. Atsižvelgdamas į šios išvados 139 ir 140 punktuose pateiktus pasiūlymus, kaip turėtų būti sprendžiamas interesų konflikto klausimas, negaliu pritarti šiai nuomonei. Nagrinėjama sutartis (akivaizdžiai dėl darbo ne visą darbo dieną) buvo susijusi su tarptautinės privatinės teisės dalyko dėstymu. Be sutarties sudarymo fakto ir buvusių ryšių su universitetu (kaip studento, vėliau kaip lektoriaus), nebuvo atskleista jokių finansinių ar kitokių Vroclavo universiteto ir teisinio atstovo ryšių, kurie galėjo sukelti pagrįstų abejonių dėl to, ar teisinis atstovas siekė kitų interesų nei Vroclavo universiteto.

163. Esant tokioms faktinėms aplinkybėms Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai išaiškino sąvoką „advokatas“ pagal Statuto 19 straipsnio trečią pastraipą ir pagal BTPR 51 straipsnio 1 dalį kaip reiškiančią, kad dėl tokio ryšio galėjo kilti abejonių dėl atitinkamo advokato nepriklausomumo.

164. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta pirmiau, darau išvadą, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas byloje C‑515/17 P ir pirmasis apeliacinio skundo pagrindas byloje C‑561/17 P yra pagrįstas. Taigi skundžiama nutartis turėtų būti panaikinta.

VI. Išlaidos

165. Kadangi bylą, dėl kurios pateiktas apeliacinis skundas byloje C‑515/17 P, siūlau grąžinti iš naujo nagrinėti Bendrajam Teismui, klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų priteisimo nagrinėjimą reikia atidėti.

166. Byloje C‑561/17 P, atsižvelgdamas į Procedūros reglamento 184 straipsnio 3 dalį, siūlau Teisingumo Teismui nurodyti kiekvienai šaliai padengti savo išlaidas.

167. Pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 ir 3 dalis, siejamas su jo 184 straipsnio 1 dalimi, Čekijos Respublika ir Krajowa Izba Radców Prawnych turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

VII. Išvada

168. Siūlau Teisingumo Teismui: – panaikinti 2017 m. birželio 13 d. Nutartį Uniwersytet Wrocławski / REA (T‑137/16, nepaskelbta Rink., EU:T:2017:407), – grąžinti bylą C‑515/17 P iš naujo nagrinėti Bendrajam Teismui ir atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų priteisimo nagrinėjimą, – nurodyti šalims byloje C‑561/17 P padengti savo bylinėjimosi išlaidas, – nurodyti Čekijos Respublikai ir Krajowa Izba Radców Prawnych padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) 2017 m. birželio 13 d. Nutartis Uniwersytet Wrocławski / REA (T‑137/16, nepaskelbta Rink., EU:T:2017:407).

( 3 ) 2017 m. birželio 13 d. Nutartis Uniwersytet Wrocławski / REA (T‑137/16, nepaskelbta Rink., EU:T:2017:407).

( 4 ) Skundžiamos nutarties 16 ir 17 punktai.

( 5 ) Skundžiamos nutarties 18 punktas.

( 6 ) Skundžiamos nutarties 19 punktas.

( 7 ) 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej / Komisija (C‑422/11 P ir C‑423/11 P, EU:C:2012:553).

( 8 ) Skundžiamos nutarties 20 punktas.

( 9 ) Skundžiamos nutarties 21 ir 22 punktai.

( 10 ) Žr., pvz., 2008 m. vasario 20 d. Teisingumo Teismo nutartį Comunidad Autónoma de Valencia – Generalidad Valenciana / Komisija (C-363/06 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2008:99), taip pat 2004 m. rugsėjo 9 d. Bendrojo Teismo nutartį Alto de Casablanca / OHIM - Bodegas Chivite (VERAMONTE) (T-14/04, EU:T:2004:258, 11 punktas) ir 2006 m. liepos 5 d. Bendrojo Teismo nutartį Comunidad Autónoma de Valencia – Generalidad Valenciana / Komisija (T-357/05, EU:T:2006:188). Taip pat žr. 2013 m. gruodžio 9 d. Bendrojo Teismo nutartį Brown Brothers Harriman / VRDT (TRUST IN PARTNERSHIP) (T-389/13, nepaskelbta Rink., EU:T:2013:691, 14 punktas) ir 2016 m. lapkričio 14 d. Bendrojo Teismo nutartį Neonart svetlobni in reklamni napisi Krevh / EUIPO (neonart) (T-221/16, nepaskelbta Rink., EU:T:2016:673, 8 punktas).

( 11 ) Žr., pvz., Europos pagrindinių teisininko profesijos principų chartiją ir Europos advokatų etikos kodeksą, Council of Bars & Law Societies of Europe, 2019. 2 straipsnis susijęs su bendraisiais principais, kurie yra „bendri nacionalinėms ir tarptautinėms nuostatoms, kuriomis reglamentuojama teisininkų profesija“ (žr. p. 1 ir 6). Nepriklausomumas pirmiausia įtrauktas į šį sąrašą.

( 12 ) 1982 m. gegužės 18 d. Sprendimas AM & S Europe / Komisija (155/79, EU:C:1982:157).

( 13 ) 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamentas: Pirmasis reglamentas, įgyvendinantis [SESV 101 ir 102] straipsnius (OL 13, 1962 2 21, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3).

( 14 ) Sprendimas AM & S Europe / Komisija (155/79, EU:C:1982:157, 21 ir 22 punktai).

( 15 ) Ten pat, 24 punktas. Šios nuostatos yra dabartinio Statuto 19 straipsnio teisinė bazė. Jose buvo šiek tiek kitokia formuluotė, teisinis atstovas, kuriam buvo leista atstovauti neprivilegijuotiesiems ieškovams Teisingumo Teisme, buvo apibrėžiamas tiesiog kaip „vienos iš valstybių narių praktikuojančių advokatų sąrašo narys“.

( 16 ) 2010 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Akzo Nobel Chemicals and Akcros Chemicals / Komisija (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 28 punktas).

( 17 ) 2010 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Akzo Nobel Chemicals ir Akcros Chemicals / Komisija (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 42, 43 ir 45 punktai). Išskirta mano.

( 18 ) Žr., pvz., 1996 m. gruodžio 5 d. Nutartį Lopes / Teisingumo Teismas (C-174/96 P, EU:C:1996:473); 2013 m. gruodžio 5 d. Nutartį Martínez Ferríz / Ispanija (T‑564/13, nepaskelbta Rink., EU:T:2013:650); 2018 m. gegužės 8 d. Nutartį Spieker / EUIPO (Science for a better skin) (T-92/18, nepaskelbta Rink., EU:T:2018:289), šiuo metu nagrinėjama apeliacinėje instancijoje byloje C-455/18 P, ir 2018 m. rugsėjo 27 d. Nutartį Sógor / Taryba ir kt. (T-302/18, nepaskelbta Rink., EU:T:2018:621).

( 19 ) 2017 m. gruodžio 4 d. Nutartis Nap Innova Hoteles / SRB (T-522/17, nepaskelbta Rink., EU:T:2017:881, 8 punktas).

( 20 ) 1999 m. gruodžio 8 d. Nutartis Euro-Lex / VRDT (EU-LEX) (T-79/99, EU:T:1999:312, 28 ir 29 punktai), 2009 m. lapkričio 19 d. Nutartis EREF / Komisija (T-94/07, nepaskelbta Rink., EU:T:2009:451, 17 punktas) ir 2011 m. kovo 21 d. Nutartis Milux / OHIM (REFLUXCONTROL) (T-139/10, T-280/10 –T-285/10 ir T-349/10–T‑352/10, nepaskelbta Rink., EU:T:2011:98, 22 punktas).

( 21 ) 2013 m. rugsėjo 5 d. Nutartis ClientEarth / Taryba (C-573/11 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2013:564) ir 2011 m. rugsėjo 6 d. Nutartis ClientEarth / Taryba (T-452/10, nepaskelbta Rink., EU:T:2011:420).

( 22 ) 2013 m. gegužės 31 d. Nutartis Codacons / Komisija (T-120/13, nepaskelbta Rink., EU:T:2013:287, 11 punktas).

( 23 ) 2014 m. lapkričio 18 d. Nutartis Justice & Environment / Komisija (T-221/14, nepaskelbta Rink., EU:T:2014:1002, 10–14 punktai).

( 24 ) 2017 m. lapkričio 20 d. Nutartis BikeWorld / Komisija (T-702/15, EU:T:2017:834).

( 25 ) 2011 m. gegužės 23 d. Nutartis Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej / Komisija (T‑226/10, EU:T:2011:234, 21 punktas).

( 26 ) 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej / Komisija (C‑422/11 P ir C-423/11 P, EU:C:2012:553, 33–34 punktai). Panašiu aspektu žr. 2014 m. lapkričio 18 d. Nutartį Justice & Environment / Komisija (T‑221/14, nepaskelbta Rink., EU:T:2014:1002), 2016 m. lapkričio 14 d. Nutartį Dimos Athinaion / Komisija (T-360/16, nepaskelbta Rink., EU:T:2016:694) ir 2019 m. balandžio 8 d. Nutartį Electroquimica Onubense / ECHA (T‑481/18, EU:T:2019:227).

( 27 ) 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimas Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej / Komisija (C‑422/11 P ir C-423/11 P, EU:C:2012:553, 24 ir 25 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Vis dėlto žr. 2011 m. gegužės 23 d. Nutartį Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej / Komisija (T-226/10, EU:T:2011:234, 16, 17 ir 21 punktai).

( 28 ) 2018 m. gegužės 30 d. Nutartis PJ / EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (T‑664/16, EU:T:2018:517), dėl kurios šiuo metu nagrinėjami du apeliaciniai skundai bylose PJ / EUIPO (C‑529/18 P) ir PC / EUIPO (C‑531/18 P).

( 29 ) Ten pat, 59 punktas.

( 30 ) 2017 m. birželio 13 d. Nutartis Uniwersytet Wrocławski / REA (T-137/16, nepaskelbta Rink., EU:T:2017:407, 20 punktas).

( 31 ) Šios išvados 37–40 punktai.

( 32 ) Žr., pvz., Europos pagrindinių teisininko profesijos principų chartijos ir Europos advokatų etikos kodekso, nurodytų šios išvados 11 išnašoje, p. 7 (6 punktas) ir p. 9 (principai: h) „Pagarba kolegoms“ ir i) „Teisinės valstybės ir tinkamo teisingumo vykdymo laikymasis“).

( 33 ) Visų pirma plg. 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej / Komisija (C-422/11 P ir C-423/11 P, EU:C:2012:553, 24 ir 25 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) su 2011 m. gegužės 23 d. Nutartimi Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej / Komisija (T-226/10, EU:T:2011:234, 16, 17 ir 21 punktai) ir 2018 m. gegužės 30 d. Nutartimi PJ / EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (T‑664/16, EU:T:2018:517).

( 34 ) Kaip jau minėjau (29 punktas), ši problema yra susijusi su kitais abiejų apeliacinių skundų pagrindais: Vroclavo universiteto apeliacinio skundo antruoju pagrindu ir Lenkijos Respublikos apeliacinio skundo antruoju ir trečiuoju pagrindais.

( 35 ) Žr., pvz., 2017 m. lapkričio 20 d. Nutartį BikeWorld / Komisija (T-702/15, EU:T:2017:834, 35 punktas).

( 36 ) Praktiniai nurodymai šalims dėl Teisingumo Teisme nagrinėjamų bylų (OL L 31, 2014, p. 1). Visų pirma žr. I skirsnio „Bendrosios nuostatos“ 2 punktą „Atstovavimas šalims Teisingumo Teisme“. Iš esmės pakartojant Statuto 19 straipsnio ketvirtą pastraipą, šių nurodymų 2 punkte tiesiog numatyta, kad neprivilegijuotiesiems ieškovams turi atstovauti advokatas, turintis teisę verstis advokato praktika valstybės narės teisme, ir kad „[t]uri būti pasirengta šios teisės įrodymą paprašius pateikti bet kurioje bylos nagrinėjimo stadijoje“.

( 37 ) Žr., pvz., 2010 m. spalio 14 d. Bendrojo Teismo nutartį Varga ir Haliu / Taryba (T‑296/10, nepaskelbta Rink., EU:T:2010:435) ir 2012 m. lapkričio 13 d. Bendrojo Teismo nutartį Hârsulescu / Rumunija (T-400/12, nepaskelbta Rink., EU:T:2012:595).

( 38 ) Klausimas, prie kurio grįšiu šios išvados 149–153 punktuose.

( 39 ) Žr., pvz., 2017 m. lapkričio 20 d. Nutartį BikeWorld / Komisija (T-702/15, EU:T:2017:834, 30 punktas). Tačiau atrodo, kad praktikoje leidžiamos tam tikros išimtys, kaip matyti iš 2013 m. rugsėjo 5 d. Teisingumo Teismo nutarties ClientEarth / Taryba (C-573/11 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2013:564, 21 ir 22 punktai). Toje byloje Bendrasis Teismas pripažino ieškinį nepriimtinu, nes ieškovo teisinis atstovas buvo vienas iš septynių „patikėtinių“. Išnagrinėjęs apeliacinį skundą Teisingumo Teismas patvirtino šią išvadą, nors pažymėjo, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į tai, jog teisinis atstovas pranešė Bendrajam Teismui apie teisinio atstovavimo pasikeitimą. Vis dėlto tas trūkumas neturėjo įtakos pagrindinei Teisingumo Teismo išvadai, „nors akivaizdu, kad 2011 m. lapkričio 9 d. Nutartyje ClientEarth ir kt. / Komisija (byla T‑120/10) ir Nutartyje ClientEarth ir kt. / Komisija (byla T-449/10) toks pakeitimas buvo numanomai suprantamas kaip pašalinantis Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnyje nurodytą trūkumą“; 44 straipsnis yra dabartinio BTPR 51 straipsnio teisinis pirmtakas.

( 40 ) Be to, jei Statuto 19 straipsnio ketvirta pastraipa būtų suprantama pažodžiui, kaip aiški ir besąlyginė nuoroda į nacionalinės teisės nuostatas ir praktiką, nekreipiant dėmesio į reikalavimą būti „atstovaujamam“ trečiojo asmens, aiškiau suformuluotą 19 straipsnio trečioje pastraipoje, ar to, kad, pvz., advokatas gali atstovauti sau valstybėje narėje, taip pat gali pakakti, kad būtų leista atstovauti sau Sąjungos teismuose?

( 41 ) Žr. šios išvados 37–40 punktus.

( 42 ) Šiuo klausimu žr. Europos pagrindinių teisininko profesijos principų chartiją ir Europos advokatų etikos kodeksą, nurodytą šios išvados 11 išnašoje, p. 7, 6 punktą, kur advokatas apibūdintas kaip, be kita ko, „būtinas tinkamo teisingumo vykdymo dalyvis“. Taip pat žr. p. 9, principą i) „Pagarba teisėtumui ir tinkamam teisingumo vykdymui“.

( 43 ) Taip pat žr. Chartijos 47 straipsnio antros pastraipos antrą sakinį: „Kiekvienas asmuo turi turėti galimybę gauti teisinę pagalbą, būti ginamas ir atstovaujamas.“

( 44 ) Remiantis 1982 m. gegužės 18 d. Sprendimu AM & S Europe / Komisija (155/79, EU:C:1982:157) ir vėlesne jurisprudencija.

( 45 ) Arba iš tiesų konfliktas tarp kelių to paties advokato klientų. Žr. Lenkijos pavyzdį, kurį nurodo Vroclavo universitetas, Lenkijos Respublika ir Krajowa Izba Radców Prawnych, būtent Kodeks Etyki Radcy Prawnego (Teisės patarėjų etikos kodeksas) 7 straipsnio 2 dalį: „Teisės patarėjui, vykdančiam savo profesinę veiklą, neturi daryti įtakos jokie veiksniai, susiję su jo asmeniniais interesais, išorės spaudimu, bet kokios kitos šalies kišimusi ar kita priežastimi. Bet kurio asmens nurodymai, pasiūlymai ar patarimai, ribojantys jo nepriklausomumą, negali turėti įtakos nuomonei, kurią jis pateikia byloje.“ Taip pat žr. šios išvados 11 išnašoje nurodytą Europos pagrindinių teisininko profesijos principų chartiją ir Europos advokatų etikos kodeksą, visų pirma 2.1 straipsnį. Taip pat žr. Thomas de Carranza Méndez de Vigo, S., Principios fundamentales en el ejercicio de la profesión de abogado, Vila Ramos, B. (coord.), Deontología profesional del abogado, Dickinson, Madridas, 2013, p. 35–50, p. 37 ir 38, arba Sánchez Stewart, N., Manual de Deontología para Abogados, La Ley, Madridas, 2012.

( 46 ) Kodeks Etyki Radcy Prawnego (Teisės patarėjų etikos kodeksas) 30 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad: „Teisės patarėjas negali teikti teisinės pagalbos klientui, jei konkrečiu atveju arba susijusiu atveju egzistuoja kliento ir teisės patarėjo interesų konfliktas arba rizika, kad gali kilti toks konfliktas, arba kai profesinė veikla susijusi su teisės patarėjo arba jam artimo asmens asmenybe ar turtu, išskyrus atvejus, kai ta veikla susijusi su reikalavimais, veiksmais ar interesais, kurie yra bendri su klientu.“

( 47 ) Pvz., Prancūzijoje, jei dėl konkretaus advokato nebuvo pradėta jokia drausminė procedūra, teisėjo gali būti prašoma nurodyti advokatui nebeatstovauti klientui konkrečioje byloje (2001 m. kovo 27 d.Cour de cassation (Kasacinis teismas, Prancūzija) Sprendimas Nr. 98–16.508). Ispanijoje teisėjas gali įspėti advokatą, kad jam geriau nebeatstovauti klientui. 2013 m. lapkričio 18 d.Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas, Ispanija) sprendimas, Nr. 841/2013, RJ 2014/3061.

( 48 ) Taip pat žr. Europos pagrindinių teisininko profesijos principų chartiją ir Europos advokatų etikos kodeksą, kaip nurodyta šios išvados 11 išnašoje, visų pirma p. 8.

( 49 ) Žr. šios išvados 87 punktą.

( 50 ) Nors tai nėra šios bylos dalykas, atkreipiu dėmesį į gana siaurą požiūrį į tai, kokiems nacionaliniams subjektams taikoma Statuto 19 straipsnio pirma pastraipa. Šioje nuostatoje nurodytos „valstybės narės“, bet nėra jokių papildomų apribojimų ar apibrėžties. Atrodo, kad Bendrasis Teismas, kuriam pritarė Teisingumo Teismas, sąvoką „valstybė narė“ aiškina labai siaurai, faktiškai nesuteikdamas viešiesiems subjektams, pvz., nepriklausomoms centrinėms įstaigoms, taip pat savivaldybėms ar regionams, galimybės paskirti tarpininką byloje. Žr., pvz., 2008 m. vasario 20 d. Nutartį Comunidad Autónoma de Valencia – Generalidad Valenciana / Komisija (C‑363/06 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2008:99) ir 2006 m. liepos 5 d. Nutartį Comunidad Autónoma de Valencia – Generalidad Valenciana / Komisija (T‑357/05, EU:T:2006:188). Taip pat žr. 2014 m. lapkričio 18 d. Nutartį Justice & Environment / Komisija (T-221/14, nepaskelbta Rink., EU:T:2014:1002) ir 2016 m. lapkričio 14 d. Nutartį Dimos Athinaion / Komisija (T-360/16, nepaskelbta Rink, EU:T:2016:694). Turiu pripažinti, kad nematau didelės šio siauro aiškinimo praktinės prasmės. Tikėtina, kad kai kurios viešosios įstaigos turės kvalifikuotų administracijos darbuotojų ar teisės departamentų, kurie gali, kaip ir atitinkamos ministerijos, atstovauti šiai valdžios institucijai be papildomų nereikalingų išlaidų valstybės biudžetui dėl būtinybės samdyti išorės teisininkus. Be to, kyla ir bendresnis klausimas: pagal Sąjungos teisę sąvoka „valstybė narė“ aiškinama gana plačiai, kai kalbama apie pareigas ir įsipareigojimus, kylančius iš Sąjungos teisės, kaip rodo, pvz., sąvokos „valstybės pavaldus subjektas“ aiškinimas (žr. 1990 m. liepos 12 d. Sprendimą Foster ir kt. (C-188/89, EU:C:1990:313, 17–20 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija), 2017 m. spalio 10 d. Sprendimą Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745, 24–29 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) ir 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimą Smith (C-122/17, EU:C:2018:631, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija)) arba tai, kokie organai, išskyrus valstybes, gali būti atsakingi už Sąjungos teisės pažeidimus (žr. 2000 m. liepos 4 d. Sprendimą Haim (C-424/97, EU:C:2000:357, 27–28 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija)), tačiau taikomas stebėtinai siauras apibrėžimas, kai kalbama apie galimą naudą ir privilegijas, suteikiamas pagal Sąjungos teisę „valstybėms narėms“. Žinoma, Sąjungos materialinės ir institucinės teisės sritys skiriasi nuo Statuto 19 straipsnio pirmos pastraipos aiškinimo. Tačiau ar yra konkretus tokio diferencijavimo tikslas? Iš viso apeliacinio skundo matyti, kad jurisprudencijos metodai ir apibrėžtys gali būti pakankamai lengvai perkeliami iš vienų Sąjungos teisės sričių į kitas.

( 51 ) Taip pat žr. šios išvados 96 punktą.

( 52 ) 2010 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Akzo Nobel Chemicals ir Akcros Chemicals / Komisija, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 47–48 punktai).

( 53 ) Žr. šios išvados 59–67 punktus.

( 54 ) Atrodo, kad praktika valstybėse narėse labai skiriasi atsižvelgiant į tai, ar pagal darbo sutartį dirbantys advokatai turi teisę verstis reglamentuojama teisine praktika, atstovauti darbdaviui nagrinėjant bylą, likti nacionalinės advokatų tarybos nariais arba naudotis profesinės paslapties apsauga. Žr., pvz., Marchandise, P., Jammaers, C., Macours, K. ir Vandoorne, L., Déontologie et organisation générale de la profession de juriste d’entreprise. Théorie et cas pratiques de réflexion, Institut de Juristes d’Entreprise, Briuselis, 2018 m. birželio mėn., p. 85, ir situacijos kiekvienoje iš 28 valstybių narių apžvalga p. 86– 94.

( 55 ) Žr. 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej / Komisija (C‑422/11 P ir C-423/11 P, EU:C:2012:553, 10–12 punktai).

( 56 ) Atrodo, kad tai buvo teisinio atstovo, atstovavusio Vroclavo universitetui byloje, kurioje priimta skundžiama nutartis, padėtis. Panaši dvejopa galimybė, atrodo, egzistuoja Airijoje ir susijusi su solisitoriais, kurie turi vadovautis Solisitorių gero profesinio elgesio vadovu ir kurių profesiją reglamentuoja 1954–2015 m. Solisitorių įstatymas.

( 57 ) Žr., pvz., dėl Prancūzijos 2015 m. rugsėjo 16 d.Cour de cassation sprendimą Nr. 1497 (14‑17.842) arba dėl Airijos – 2015 m. Teisinių paslaugų įstatymo 212 straipsnį, kuriam įsigaliojus bus sudarytos galimybės pagal darbo sutartį dirbančiam baristeriui, kuris įtrauktas į praktikuojančių baristerių sąrašą, teikti teisines paslaugas savo darbdaviui, be kita ko, atstovaujant jam teisme ar arbitražo teisme.

( 58 ) Turiu pripažinti diskusijos dėl išorės advokatų ir pagal darbo sutartis dirbančių advokatų vaidmens ir profesijos pobūdžio sudėtingumą. Žr., pvz., Haeri, K., L’avenir de la profession d’avocat, Rapport confié par Monsieur Jean-Jacques Urvoas, Garde des Sceaux, Ministre de la Justice à Monsieur Kami Haeri, Avocat au Barreau de Paris, 2017 m. vasario mėn., p. 72–73.

( 59 ) Žr. šios išvados 103–113 punktus.

( 60 ) Tikėtina, kad racionaliai veikianti ES institucija ar agentūra vos pasitaikius galimybei ir turėdama bet kokios informacijos pradės savo gynybą keldama klausimą dėl neprivilegijuotojo ieškovo advokato „nepriklausomumo“. Taip vis daugiau bylų veikiausiai bus susijusios su šiuo klausimu, „nepriklausomumo trūkumo“ atvejai pasipildys vis naujais faktiniais scenarijais ir tai natūraliai skatins reikšti vis daugiau tokių nepriimtinumu grindžiamų prieštaravimų. Tuomet teismas bus priverstas pradėti išsamias diskusijas dėl faktinių aplinkybių ir klausimų, kurie nėra pagrindinės jo veiklos sritys, ir taip palaipsniui esminės teisminės peržiūros sistemą pakeistų nepriimtinumo klausimų nagrinėjimo uždaras ratas.

( 61 ) Žr. šios išvados 68–78 punktus.

( 62 ) Skundžiamos nutarties 18 punktas.

( 63 ) Žr., pvz., spalio 4 d. Tribunal Constitucional (Konstitucinis Teismas, Ispanija) sprendimą 199/2001 (ES:TC:2001:199), gruodžio 20 d. sprendimą 213/1990 (ES:TC:1990:213) ir 2015 m. spalio 8 d.Ústavní soud (Konstitucinis Teismas, Čekijos Respublika) sprendimą Pl. ÚS-st. 42/15 (CZ:US:2015:Pl.US — st.42.15.1). Taip pat žr. 2018 m. vasario 28 d. Sprendimą IV. ÚS 3638/15 (CZ:US:2017:4.US.3638.15.1).

( 64 ) Žr., pvz., šios išvados 48 išnašoje nurodytą Prancūzijos ar Ispanijos pavyzdį.

( 65 ) Žr. taip pat šios išvados 72–78 punktus. Šiomis aplinkybėmis nemanau, kad būtina atlikti galimų Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytų apribojimų analizę, nes tokia praktika paprasčiausiai panaikina teisės į veiksmingą teisminę gynybą esmę. Taip pat atkreipiu dėmesį į tai, kad Europos Žmogaus Teisių Teismas (EŽTT) nusprendė, kad pernelyg griežtas nacionalinių proceso taisyklių dėl privalomo atstovavimo aiškinimas yra Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 1 dalies ir pirmiausia teisės kreiptis į teismą pažeidimas tais atvejais, kai ieškinys, kurį pareiškia praktikuojantis advokatas, atmetamas ir taip ieškovui užkertamas kelias siekti, kad ieškinys būtų nagrinėjamas iš esmės. Žr. 2014 m. vasario 11 d. EŽTT sprendimą Maširević / Serbija (CE:ECHR:2014:0211JUD003067108, 47–51 punktai).

( 66 ) Žr. 2013 m. rugsėjo 5 d. Teisingumo Teismo nutartį ClientEarth / Taryba (C‑573/11 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2013:564), aptartą šios išvados 39 išnašoje.

( 67 ) Panašus įpareigojimas Teisingumo Teismui būtų taikomas mutatis mutandis pagal jo Procedūros reglamento 119 straipsnį.

( 68 ) Todėl jau minėta aiškinimo logika (šios išvados 72–78 punktuose) tampa dar labiau šokiruojanti ir pavojingesnė. Vėlgi, ar nėra logiška, kad proceso taisyklės nenumato galimybės ištaisyti nenustatytų kriterijų nesilaikymą?

( 69 ) Be to, taip iš esmės nukrypstama nuo požiūrio, kad „turinys svarbesnis už formą“, kurį Teisingumo Teismas paprastai taiko, kai tai susiję su Chartijos 47 straipsnio arba valstybių narių teismams taikomo veiksmingos teisminės apsaugos principo aiškinimu, prašydamas šių teismų atitinkamas nacionalines proceso taisykles aiškinti taip, kad teisė kreiptis į teismą būtų suteikta, o ne atimta. Žr., pvz., 2014 m. birželio 12 d. Sprendimą Peftiev ir kt. (C‑314/13, EU:C:2014:1645, 29 punktas); 2016 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Star Storage ir kt. (C‑439/14 ir C-488/14, EU:C:2016:688, 49–63 punktai) ir 2017 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Puškár (C‑73/16, EU