ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
33

Vis dėlto PVM direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje ši sąvoka apibrėžta kaip teisės kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu perdavimas. Be to, šios direktyvos 14 straipsnio 2 dalies a punkte nustatyta, kad, be šio straipsnio 1 dalyje nurodyto sandorio, „prekių tiekimu“ laikomas nuosavybės teisės į turtą perdavimas už atlyginimą valdžios institucijos ar jos vardu duotu nurodymu arba pagal įstatymus.
67

Be to, Bendrasis Teismas skundžiamos nutarties 32 punkte pats pripažįsta, kad iš 2015 m. liepos 17 d. elektroninio laiško teksto, kuriame, be kita ko, buvo pateikta informacija apie galimus bendrovės Spliethoff teisių gynimo būdus ir jiems taikomus terminus, „galima manyti, kad šiuo laišku pranešama apie galutinį Komisijos sprendimą“.
27

Nagrinėjamu atveju konstatuotina, kad minėta programa yra 2007 m. lapkričio 6 d. Komisijos sprendimo C (2007) 5465, kuris buvo priimtas po to, kai Italijos Respublika pateikė pasiūlymą dėl šios programos, ir kurio adresatas yra ši valstybė narė, dalykas. Vadovaujantis to sprendimo 1 straipsniu, Lombardijos regionui skirta regioninė veiksmų programa apima programavimo laikotarpį nuo 2007 m. sausio 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d.
6

To paties reglamento 12 straipsnio „Jurisdikcijos prorogacija“ 1–3 dalyse nustatyta: „1. Valstybės narės teismai, kuriems pagal 3 straipsnį yra suteikta jurisdikcija nagrinėti pareiškimą dėl santuokos nutraukimo, gyvenimo skyrium (separacija) arba santuokos pripažinimo negaliojančia, turi jurisdikciją bet kurioje byloje dėl su tėvų pareigų, susijusioje su tuo pareiškimu [turi jurisdikciją spręsti bet kokį klausimą dėl tėvų pareigų, susijusį su tokiu pareiškimu], jeigu: <…> b) tokiai teismų jurisdikcijai, teismui priėmus bylą savo žinion, aiškiai išreikštu ar kitokiu nedviprasmišku būdu pritarė abu sutuoktiniai ir tėvų pareigų turėtojai, ir ji labiausiai atitinka vaiko interesus. 2. Pagal šio straipsnio 1 dalį suteikta jurisdikcija baigiasi, kai tik: a) teismo sprendimas priimti [patenkinti] arba atmesti pareiškimą dėl santuokos nutraukimo, gyvenimo skyrium (separacija) ar santuokos pripažinimo negaliojančia tapo galutinis [įsiteisėjo]; b) tais atvejais, kai byla dėl tėvų pareigų nagrinėjama dieną, nurodytą a punkte, teismo sprendimas šiose bylose tapo galutinis [teismo sprendimas dėl tėvų pareigų įsiteisėja, jei byla dėl tėvų pareigų dar buvo nagrinėjama a punkte nurodytą dieną]; arba c) šios dalies a ir b punktuose nurodytos bylos užbaigiamos dėl kitos priežasties. 3. Valstybės narės teismai taip pat turi jurisdikciją tėvų pareigoms kitose bylose, nei nurodyta šio straipsnio 1 dalyje, jeigu: a) vaikas turi esminį ryšį su ta valstybe nare, pavyzdžiui, dėl to, kad vienas iš tėvų pareigų turėtojų toje valstybėje narėje turi nuolatinę gyvenamąją vietą arba kad vaikas yra tos valstybės narės pilietis; arba [ir] b) teismų jurisdikcijai, teismui priėmus bylą savo žinion, aiškiai išreikštu ar kitokiu nedviprasmišku būdu pritarė visos bylos šalys, ir ji labiausiai atitinka vaiko interesus.“
11

Pirma, Bendrasis Teismas išnagrinėjo trečiąjį ieškinio pagrindą. Pirmiausia jis atmetė kaltinimą, kad trečiasis konkurso laimėtojas pagal pakopinį mechanizmą, t. y. konsorciumas Drasis, dėl to, kad jame dalyvavo specifikacijas rengusi bendrovė, buvo patekęs į interesų konfliktą, kaip tai suprantama pagal Finansinio reglamento 94 straipsnio a punktą. Be to, Bendrasis Teismas taip pat atmetė argumentą, jog egzistavo interesų konfliktas, kiek tai susiję su konsorciumu Unisys. Vis dėlto Bendrasis Teismas pritarė trečiajai trečiojo pagrindo daliai ir nusprendė, kad EUIPO akivaizdžiai neįvykdė pareigos veikti rūpestingai tirdama, ar egzistuoja specifikacijų 13.1 punkto pirmos pastraipos e punkte ir Finansinio reglamento 93 straipsnio 1 dalies e punkte numatytas draudimo dalyvauti konkurse pagrindas. Visų pirma EUIPO neturėjo teisės pasitenkinti Siemens SA pateikta garbės deklaracija kaip įrodymu, kad nėra draudimo dalyvauti konkurse priežasčių, taikomų konsorciumui Drasis, kaip tai suprantama pagal specifikacijų 13.1 punkto pirmos pastraipos e punktą ir Finansinio reglamento 93 straipsnio 1 dalies e punktą. Toks įrodymas juo labiau netinkamas įrodyti draudimo dalyvauti konkurse priežasties nebuvimą Siemens SL atveju, dėl kurios EUIPO nei prašė, nei pateikė reikšmingo įrodymo.
34

Šiomis aplinkybėmis negali būti manoma, kad tokia paslauga, kokią siūlo bendrovė RE per daugiafunkcius terminalus, sudarė sąlygas „grynuosius pinigus išimti iš mokėjimo sąskaitos“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2007/64 priedo 2 punktą. Be to, Teisingumo Teismas neturi jokios informacijos, įrodančios, kad ši bendrovė, teikdama šią paslaugą, būtų vykdžiusi „vis[a]s su mokėjimo sąskaitos tvarkymu susijusi[a]s operacij[a]s“, kaip tai suprantama pagal tą patį punktą.
27

Iš to išplaukia, kad nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, gali kliudyti vykdyti profesinę veiklą už atitinkamos valstybės narės ribų, t. y. kitoje valstybėje narėje arba Sąjungos institucijoje ar kitoje tarptautinėje organizacijoje, ir todėl nuo to atgrasyti, nes tokį darbo pasiūlymą priėmusi darbuotoja, kuri prieš tai ar po to buvo apdrausta pagal atitinkamos valstybės narės socialinės apsaugos sistemą, pagal šią sistemą gauna gerokai mažesnio dydžio išmoką nei ta, į kurią būtų turėjusi teisę, jeigu nebūtų pasinaudojusi savo teise į laisvą judėjimą.
24

Grįsdama savo prašymą ji nurodo, kad generalinio advokato analizė, pateikta išvadoje, yra klaidinga, nes joje neatsižvelgiama į kai kurias Reglamente 2015/751 ir Direktyvoje 2015/2366 įtvirtintas svarbias apibrėžtis, nors šie du teisės aktai vienas kitą papildo ir priklauso tam pačiam teisės aktų paketui, be to, dėl to sutaria šiame procese dalyvaujančios šalys. Šią analizę nulėmė ir netikslus reglamento 5 straipsnio apimties, ypač jame esančios „tarpininko“ sąvokos, supratimas. Be to, kalbant apie šios išvados 98 punktą, pažymėtina, kad arba jame esantis tekstas yra nepilnas, arba jame nurodyti motyvai prieštarauja vienas kitam. Galiausiai dėl generalinio advokato siūlomo minėto reglamento aiškinimo būtų gerokai labiau išplėsta to paties reglamento taikymo sritis, nei remiantis bet kuriuo kitu Teisingumo Teismo procese dalyvavusių šalių palaikomu aiškinimu.
51

Šiuo klausimu konstatuotina, kad, nors pagal Direktyvos 2003/87 10a straipsnį ir Sprendimą 2011/278 tam tikriems veiklos vykdytojams, kaip antai INEOS, suteikiama teisė naudotis nemokamais apyvartiniais taršos leidimais 2013–2020 m. laikotarpiu, šis veiklos vykdytojas nagrinėjamu atveju neteigė, kad šis šiek tiek ilgesnis nei trys mėnesiai terminas yra per trumpas paraiškai dėl leidimų suteikimo pateikti, kad jam būtų suteikta tokia teisė, tuo labiau kad minėtas veiklos vykdytojas pateikė tokią paraišką per minėtą terminą. Be to, kaip savo išvados 87 punkte nurodė generalinis advokatas, Teisingumo Teismui pateiktoje bylos medžiagoje nėra informacijos, kuri leistų manyti, kad dėl aptariamo naikinamojo termino naudojimasis šia teise galėtų tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.
26

Be to, Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, kad muitinė vertė turi būti nustatoma pirmiausia taikant vadinamąjį sandorio vertės metodą pagal Muitinės kodekso 29 straipsnį. Tik tuomet, jei už eksportui parduodamas prekes faktiškai sumokėta arba mokėtina kaina negali būti nustatyta, galima taikyti papildomus metodus, numatytus šio kodekso 30 ir 31 straipsniuose (be kita ko, žr. 2013 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Christodoulou ir kt., C‑116/12, EU:C:2013:825, 38, 41, 42 ir 44 punktus ir 2016 m. birželio 16 d. Sprendimo EURO 2004. Hungary, C‑291/15, EU:C:2016:455, 24 ir 27–30 punktus).
13

Remdamasi Įstatymo dėl transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo 1 straipsnio 6 dalimi, aiškinama atsižvelgiant į Reglamento dėl privalomojo draudimo 2 straipsnį, AIG atsisakė jam išmokėti šią sumą tuo pagrindu, kad įvykis nebuvo „eismo įvykis“, nes kilo tuo metu, kai aptariama transporto priemonė važiavo kariniame poligone, į kurį patekimas yra ribojamas visoms nekarinėms transporto priemonėms. Ši draudimo bendrovė iš esmės nusprendė, kad teritorija nebuvo „pritaikyta eismui“, be to, nebuvo „įprastai naudojama“, kaip tai suprantama pagal to reglamento 2 straipsnį.
41

Be to, kaip numatyta Reglamento 4/2009 68 straipsnio 1 dalyje, šiuo reglamentu pakeičiamas Reglamentas 44/2001, pakeičiant išlaikymo prievolių srityje taikytinas to reglamento nuostatas. Atsižvelgdamos į Reglamento Nr. 4/2009 pereinamojo laikotarpio nuostatas, valstybės narės nuo šio reglamento įsigaliojimo dienos išlaikymo prievolių srityje turi taikyti ne Reglamento Nr. 44/2001 nuostatas, o šio reglamento dėl jurisdikcijos, teismo sprendimų pripažinimo, vykdytinumo ir vykdymo bei teisinės pagalbos nuostatas. Reglamento Nr. 4/2009 3 straipsnio a punktas yra viena iš reglamento nuostatų dėl jurisdikcijos.
21

Tačiau C. King mano, kad jo teisės, susijusios su kasmetinėmis mokamomis atostogomis, kurių jis nepanaudojo dėl to, kad darbdavys už jas nemokėjo užmokesčio, perkeltos į kitus darbo metus, už kuriuos suteikiamos kasmetinės atostogos, nepaisant 1998 m. taisyklių 13 straipsnio 9 dalies a punkto nuostatų, ir taip metai iš metų iki darbo santykių pabaigos. Remdamasis 2009 m. sausio 20 d. Sprendimu Schultz-Hoff ir kt. (C‑350/06 ir C‑520/06, EU:C:2009:18) C. King teigia, kad teisė į piniginę kompensaciją už nepanaudotas kasmetines atostogas atsirado tik baigiantis darbo santykiams, dėl to jo ieškinys pareikštas laiku.
7

Šio reglamento 19 straipsnyje, susijusiame su „Europos vertinimo dokumentu“, be kita ko, nustatyta: „1. Gamintojui pateikus prašymą išduoti Europos techninį įvertinimą, [techninio vertinimo įstaigų] organizacija parengia ir patvirtina Europos vertinimo dokumentą statybos produktams, kuriems netaikomas arba taikomas [ne visas] darnusis standartas ir kurių eksploatacinių savybių negalima visapusiškai įvertinti remiantis galiojančiu darniuoju standartu dėl to, kad, inter alia: a) produktui netaikomas joks galiojantis darnusis standartas; b) darniajame standarte numatytas vertinimo metodas yra netinkamas bent vienos esminės to produkto charakteristikos atžvilgiu; arba c) darnusis standartas nenumato vertinimo metodo bent vienos esminės to produkto charakteristikos atžvilgiu.“
55

Be to, šio sprendimo 52 punkte pateiktas sąvokos „pertvarkymas“ aiškinimas atitinka PVM direktyvos tikslą, be kita ko, apmokestinti sandorius, kuriais siekiama padidinti atitinkamo turto vertę. Kiek tai susiję su naujais pastatais, kaip savo išvados 71 ir 72 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, šią pridėtinę vertę sukuria statybos darbai, kuriais iš esmės pakeičiama materiali realybė dėl to, kad pereinama nuo nepastatyto nekilnojamojo turto ar net neįrengto sklypo prie gyvenamojo pastato. Kiek tai susiję su senais pastatais, minėta pridėtinė vertė sukuriama, kai atliekamas esminis pertvarkymas, todėl atitinkamą seną pastatą galima prilyginti naujam pastatui.
46

Šiuo klausimu Rumunijos vyriausybė per posėdį pažymėjo, kad būtent dėl valdžios institucijų patiriamų sunkumų kovojant su sukčiavimu PVM srityje Rumunijos teisės aktų leidėjas nustatė mokesčių vengimo prevencijos mechanizmą, mokesčių mokėtojus, kurių netinkamas elgesys mokesčių srityje trukdo renkant PVM nustatyti pažeidimus ir yra sukčiavimo požymis, paskelbti nevykdančiais veiklos. Be to, nesumokėtas PVM turi įtakos prekės ar paslaugos kainai ir suteikia konkurencinį pranašumą, leidžiantį padidinti pardavimų apimtį, todėl piniginės baudos nėra pakankama priemonė kovojant su sukčiavimu PVM srityje.
30

Be to, atsižvelgiant į vartotojų apsaugos tikslą, kuriuo, be kita ko, siekiama, kaip nurodyta Reglamento Nr. 834/2007 3 ir 5 konstatuojamosiose dalyse, išlaikyti ir pateisinti vartotojų pasitikėjimą produktais, paženklintais kaip ekologiški produktai, pripažinimas, kad Reglamento Nr. 834/2007 28 straipsnio 2 dalyje numatyta nukrypti leidžianti nuostata gali būti taikoma ir kitais nei teisės aktų leidėjo aiškiai nurodytais atvejais, prieštarautų šiam tikslui.
30

Iš, be kita ko, šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies matyti, kad direktyvos tikslas – suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl vartojimo prekių „pardavimo“ ir su tuo susijusių garantijų tam tikrų aspektų. Be to, iš minėtos direktyvos, būtent jos 1 straipsnio 2 dalies, kurioje apibrėžtos, be kita ko, „vartotojo“ ir „pardavėjo“ sąvokos, taip pat matyti, kad direktyva taikoma tik profesionalių pardavėjų ir pirkėjų, kurie yra vartotojai, sudarytoms pardavimo sutartims.
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Ornua Co-operative Ltd, ankstesnis pavadinimas – The Irish Dairy Board Co-operative Ltd (toliau – Ornua), ir Tindale & Stanton Ltd España SL (toliau – T & S) ginčą, kilusį dėl to, kad T & S naudojo žymenį, kuris, Ornua nuomone, gali būti supainiotas su jai priklausančiais Europos Sąjungos prekių ženklais ir dėl kurio naudojimo gali būti pakenkta šių prekių ženklų geram vardui.
33

Be to, pažymėtina, kad šiomis aplinkybėmis nesvarbu, ar nacionalinė mokesčių priemonė yra laikoma pelno mokesčiu, ar ne. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad Patronuojančiųjų ir patronuojamųjų bendrovių direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a punkto taikymas nepriklauso nuo konkretaus mokesčio. Iš tiesų šioje nuostatoje numatyta, kad patronuojančiosios bendrovės valstybė narė neapmokestina patronuojamosios bendrovės nerezidentės paskirstyto pelno. Taigi minėta nuostata taip siekiama išvengti to, kad valstybės narės priimtų mokesčių priemones, dėl kurių toks pelnas būtų du kartus apmokestintas patronuojančiosios bendrovės lygiu.
19

Vis dėlto Direktyvos 2008/69 3 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos tekstas vokiečių kalba („die sämtlich bis spätestens 31. Dezember 2008 in Anhang I der Richtlinie 91/414/EWG aufgeführt waren“), anglų kalba („all of which were listed in Annex I to Directive 91/414/EEC by 31 December 2008 at the latest“) ir prancūzų kalba („toutes inscrites à l’annexe I de la directive 91/414/CEE au plus tard le 31 décembre 2008“) turėtų būti aiškinamas taip, kad 2008 m. gruodžio 31 d. susijusi su registruoto augalų apsaugos produkto, kurį valstybės narės turi iš naujo įvertinti pagal minėto 3 straipsnio 2 dalies reikalavimus, sudėtyje esančių veikliųjų medžiagų įtraukimu. Tokia pati situacija yra, be kita ko, su šios nuostatos versijomis graikų, italų ir nyderlandų kalbomis.
19

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, šiuo klausimu atrodo nesvarbu tai, kad klientas reklamuojamus produktus gali įsigyti tik per reklamuojančios įmonės interneto svetainę. Tiesa, šiame etape pateikiama informacija vartotoją pasiekia dar prieš sudarant sandorį arba su ja galima susipažinti dar iki sandorio sudarymo momento. Vis dėlto ši informacija gaunama per vėlai, kad jis galėtų priimti aiškų sprendimą dėl to, ar nori išsamiau susipažinti su reklamuojamais produktais ir tuo tikslu apsilankyti toje interneto svetainėje. Be to, aplinkybė, kad vartotojas prekę gali užsisakyti ramiai prie kompiuterio, nestebimas pardavėjų, taip pat nedaro įtakos tam, kad prieš apsilankydamas reklamuojančios įmonės interneto svetainėje jis nežino reklamuojamų produktų pardavėjo adreso ir tapatybę nustatančių duomenų, kurie yra esminė informacija.
69

Be to, iš to paties statuto 56 straipsnio trečios pastraipos matyti, jog tam, kad galėtų paduoti apeliacinį skundą dėl Bendrojo Teismo sprendimo byloje, kitoje nei su Sąjungos ir jų tarnautojų ginčais susijusios bylos, valstybės narės ir Sąjungos institucijos neturi įrodyti jokio suinteresuotumo (žr. 2005 m. vasario 22 d. Sprendimo Komisija / max.mobil, C‑141/02 P, EU:C:2005:98, 48 punktą ir 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Prancūzija / People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 45 punktą).
41

Vizų kodekso 1 straipsnyje nurodyta, kad jame nustatomos procedūros ir sąlygos, taikomos išduodant vizas vykti tranzitu per valstybių narių teritoriją arba dėl numatomo buvimo joje, neviršijančio 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį. Šio kodekso 2 straipsnio 2 punkto a ir b papunkčiuose sąvoka „viza“ jo taikymo tikslais apibrėžta kaip „valstybės narės išduotas leidimas“„vykti tranzitu per valstybių narių teritoriją arba numatomam buvimui joje, kurio bendra trukmė neviršija 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį“ ir „vykti tranzitu per valstybių narių oro uostų tarptautines tranzito zonas.“
36

Kaip nurodė EFSA 2015 m. sausio 6 d. nuomonėje „Scientific Opinion on the risk to plant health posed by Xylella <...> in the EU territory, with the identification and evaluation of risk reduction options“ („Mokslinė nuomonė dėl Xylella <...> keliamo pavojaus augalų sveikatai Sąjungos teritorijoje, kurioje nustatytos ir įvertintos rizikos mažinimo galimybės“) (toliau – 2015 m. sausio 6 d. EFSA nuomonė), kuria Įgyvendinimo sprendimo 2015/789 2 konstatuojamojoje dalyje remiasi Komisija, šios išankstinės priemonės reikia imtis, kai užkratą pernešantys vabzdžiai gali nuo užkrėstų augalų pereiti ant kitų augalų (p. 109). Taigi, kaip savo pastabose raštu paaiškino Komisija, ši priemonė leidžia apriboti šių užkrato pernešėjų, todėl ir pačių bakterijų išplitimo riziką tuo metu, kai pagal šio sprendimo 6 straipsnio 2 dalies a punktą šalinami augalai šeimininkai, ant kurių gali gyventi šių pernešėjų.
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais turi būti aiškinama taip, kad, pirma, ji netaikoma tokiai komercinei praktikai, kai už nedidelę kainą perleidžiama arba nuperkama skola, nors tokios perleidimo galimybės nebuvo konkrečiai numatyta su vartotoju sudarytoje paskolos sutartyje, prieš tai vartotojas nebuvo iš anksto informuotas arba nebuvo gautas jo sutikimas ir jam nebuvo suteikta galimybės savo skolą išpirkti ir taip ją panaikinti, kompensuojant perėmėjui sumą, kurią šis sumokėjo už šį perleidimą, kartu su taikytinomis palūkanomis ir išlaidomis. Antra, ši direktyva taip pat nedraudžia tokių nacionalinės teisės nuostatų, kaip numatytos Código Civil (Civilinis kodeksas) 1535 straipsnyje ir 2000 m. sausio 7 d.Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Įstatymas 1/2000 dėl Civilinio proceso kodekso) 17 ir 540 straipsniuose, kuriomis reglamentuojama tokia skolos išpirkimo galimybė ir perleidėjo pakeitimas perėmėju per vykstančias procedūras.

Direktyva 93/13 turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiama tokia nacionalinio teismo jurisprudencija, kaip pagrindinėse bylose nagrinėjama Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas, Ispanija) jurisprudencija, pagal kurią delspinigių normą nustatanti paskolos sutarties, sudarytos su vartotoju, sąlyga, dėl kurios nebuvo derėtasi, yra nesąžininga, jeigu mokėjimo įsipareigojimą delsiantis įvykdyti vartotojas privalo sumokėti neproporcingai didelę kompensaciją, nes ši norma daugiau kaip dviem procentiniais punktais viršija sutartyje numatytų įprastų palūkanų normą.

Šiuo klausimu, kaip generalinis advokatas iš esmės pažymėjo savo išvados 60 punkte, negalima atmesti galimybės, kad valstybės narės aukštesnės instancijos teismai, kaip antai Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas), atlikdami teisės derinimo ją aiškinant vaidmenį ir siekdami užtikrinti teisinį tikrumą, gali pagal Direktyvą 93/13 nustatyti tam tikrus kriterijus, kuriais vadovautųsi žemesnės instancijos teismai, privalantys įvertinti nesąžiningą sutarties sąlygų pobūdį. Nors nepanašu, kad pagrindinėse bylose nagrinėjama Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas) jurisprudencija atitinka griežtesnes nuostatas, kurias gali priimti valstybės narės, siekdamos, kad pagal šios direktyvos 8 straipsnį būtų užtikrinta aukštesnio lygio vartotojų apsauga, nes, be kita ko, kaip per posėdį Teisingumo Teisme nurodė Ispanijos vyriausybė, neatrodo, kad Ispanijos teisinėje sistemoje ši jurisprudencija turi įstatymo galią arba kad yra laikoma teisės šaltiniu, tai negali paneigti fakto, kad tokio jurisprudencijoje pripažinto kriterijaus, pavyzdžiui, to, kurį įtvirtino Tribunal Supremo (Aukščiausiasis Teismas), nustatymas atitinka šia direktyva siekiamą vartotojų apsaugos tikslą. Iš tiesų tiek iš Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalies, tiek iš šios direktyvos bendros struktūros matyti, kad ši direktyva labiau skirta ne bendrai sutarties šalių teisių ir pareigų pusiausvyrai užtikrinti, o tam, kad būtų išvengta šių teisių ir pareigų pusiausvyros pažeidimo vartotojų nenaudai.

(žr. 68, 69, 71 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
Sąjungos teisei būdinga tai, kad ji yra kilusi iš savarankiško šaltinio, kurį sudaro Sutartys, kad ji yra viršesnė už valstybių narių teisę, ir tai, kad įvairios Sąjungos nuostatos yra tiesiogiai taikomos nacionaliniams subjektams ir pačioms valstybėms narėms. Dėl šių esminių Sąjungos teisės ypatumų susiformavo struktūrinis principų, normų ir tarpusavyje priklausomų teisinių santykių, siejančių pačią Sąjungą su jos valstybėmis narėmis ir tarpusavyje pačias valstybes nares, tinklas (šiuo klausimu žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Nuomonės 2/13 (Sąjungos prisijungimas prie EŽTK), EU:C:2014:2454, 165–167 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Atsižvelgiant į Sąjungos teisės pobūdį ir ypatumus, nurodytus šio sprendimo 33 punkte, ši teisė turi būti laikoma kiekvienoje valstybėje narėje galiojančios teisės dalimi ir išplaukia iš tarptautinės valstybių narių sutarties.

Iš to darytina išvada, kad šiais dviem aspektais DIS 8 straipsnyje nurodytas arbitražo teismas prireikus turi išaiškinti ar taikyti Sąjungos teisę ir, konkrečiai, nuostatas, susijusias su pagrindinėmis laisvėmis, tarp jų susijusias su įsisteigimo laisve ir kapitalo judėjimo laisve. Todėl, antra, reikia patikrinti, ar arbitražo teismas, kaip antai numatytas DIS 8 straipsnyje, priklauso Sąjungos teisminei sistemai ir, konkrečiai, ar jis gali būti laikomas valstybės narės teismu, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį. Pagrindinėje byloje arbitražo teismas nėra Nyderlanduose ir Slovakijoje sukurtos teisminės sistemos dalis. Be to, konkrečiai šio teismo jurisdikcijos išimtinis pobūdis, palyginus su šių dviejų valstybių narių teismų jurisdikcijos pobūdžiu, yra viena iš pagrindinių DIS 8 straipsnio egzistavimo priežasčių. Ši pagrindinėje byloje aptariamo arbitražo teismo ypatybė reiškia, kad jis bet kuriuo atveju neturi būti kvalifikuojamas kaip „valstybės narės teismas“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį.

(žr. 33, 41–43, 45, 46 punktus)
1999 m. gegužės 28 d. Monrealyje sudarytos ir Europos bendrijos vardu 2001 m. balandžio 5 d. Tarybos sprendimu 2001/539/EB patvirtintos Konvencijos dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo 31 straipsnio 4 dalį reikia aiškinti taip, kad per šio straipsnio 2 dalyje nurodytus terminus skundas turi būti pateiktas raštu, kaip nurodyta šio straipsnio 3 dalyje, nes priešingu atveju bet koks ieškinys vežėjui yra nepriimtinas.

Šiuo klausimu visų pirma iš Monrealio konvencijos 31 straipsnio 2 dalies, be kita ko, matyti, kad žalos atveju asmuo, turintis teisę, kad jam būtų pristatytas krovinys, pastebėjęs padarytą žalą, tuoj pat arba vėliausiai per šioje nuostatoje nurodytus terminus atitinkamai nuo įregistruoto bagažo gavimo dienos ir nuo krovinio gavimo dienos privalo pateikti skundą oro vežėjui. Be to, pagal šios konvencijos 31 straipsnio 3 dalį visi skundai privalo būti pateikti raštu ir perduoti arba išsiųsti per šiems skundams pateikti nustatytus terminus.

Monrealio konvencijos 31 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatos papildo viena kitą. Šios konvencijos 31 straipsnio 2 dalyje tik nustatomi terminai, per kuriuos skirtingų rūšių skundai turi būti pateikti oro vežėjui, o jos 31 straipsnio 3 dalyje nurodyta, pirma, kokiu būdu šie skundai turi būti pateikti vežėjui ir, antra, kokia forma turi būti pateikti šie skundai, turint omenyje, kad toks patikslinimas negali daryti poveikio pareigai laikytis minėto 31 straipsnio 2 dalyje nustatytų terminų.

Vadinasi, kartu siejamos Monrealio konvencijos 31 straipsnio 2 ir 3 dalys turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas reikalaujama, jog skundas būtų parengtas raštu ir pateiktas oro vežėjui per 31 straipsnio 2 dalyje nurodytus terminus. Be to, atsižvelgiant į ypatingą Monrealio konvencijos 31 straipsnio 2 ir 3 dalių sąsają, kaip antai nurodyta šio sprendimo 26 punkte, negalima teigti, kad skundas oro vežėjui buvo tinkamai pateiktas per nustatytus terminus, kaip tai suprantama pagal šio straipsnio 4 dalį, jeigu jis nebuvo pateiktas raštu, kaip reikalaujama pagal šio straipsnio 3 dalį.

(žr. 24–27, 30, 31 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)