GENERALINIO ADVOKATO

EVGENI TANCHEV IŠVADA,

pateikta 2020 m. gruodžio 17 d. ( 1 )

Byla C‑410/19

The Software Incubator Ltd

prieš

Computer Associates UK Ltd

(Supreme Court of the United Kingdom pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Savarankiškai dirbantys prekybos agentai – Direktyva 86/653/EEB – 1 straipsnio 2 dalis – Prekybos agento sąvokos apibrėžtis – Sąvokos „pardavimas“ ir „prekės“ – Kompiuterių programinės įrangos tiekimas atstovaujamojo klientams elektroniniu būdu, suteikiant nuolatinę licenciją“

I. Įžanga

1. Šis Supreme Court of the United Kingdom prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1986 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyvos 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo ( 2 ) 1 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.

2. Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje prekybos agentas apibrėžiamas kaip savarankiškai dirbantis tarpininkas, kurio veikla visų pirma apima prekių pardavimą arba pirkimą kito asmens, kuris vadinamas atstovaujamuoju, naudai. Šioje byloje kilęs pagrindinis klausimas susijęs su tuo, ar kompiuterių programinės įrangos tiekimas atstovaujamojo klientams elektroniniu būdu, kartu suteikiant nuolatinę licenciją, gali būti laikomas „prekių pardavimu“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

3. Taigi šioje byloje Teisingumo Teismui pirmą kartą suteikiama galimybė priimti sprendimą dėl sąvokų „pardavimas“ ir „prekės“ išaiškinimo pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį. Pagrindinėje byloje to reikia siekiant nustatyti, ar Direktyva 86/653 taikoma agentui, kuris yra įsipareigojęs skatinti nagrinėjamos kompiuterių programinės įrangos pardavimą, kad galėtų būti patenkintas reikalavimas atlyginti žalą remiantis šia direktyva.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

4. Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje numatyta: „Šioje direktyvoje prekybos agentas – tai savarankiškai dirbantis tarpininkas, kuris turi ilgalaikį įgaliojimą derėtis dėl prekių pardavimo arba pirkimo kito asmens (toliau – atstovaujamasis) naudai arba derėtis ir sudaryti tokius sandorius tokio atstovaujamojo naudai ir jo vardu.“

B. Jungtinės Karalystės teisė

5. Direktyva 86/653 Jungtinės Karalystės teisėje įgyvendinta Commercial Agents (Council Directive) Regulations 1993 (Statutory Instruments 1993/3053), su pakeitimais (Prekybos agentų (Tarybos direktyva) taisyklės, toliau – Taisyklės) ( 3 ). Šių Taisyklių 2 taisyklės 1 dalyje nurodyta: „Šiose taisyklėse prekybos agentas – savarankiškai dirbantis tarpininkas, kuris turi ilgalaikį įgaliojimą derėtis dėl prekių pardavimo arba pirkimo kito asmens („atstovaujamojo“) naudai arba derėtis dėl prekių pardavimo ar pirkimo ir sudaryti prekių pirkimo-pardavimo sutartį šio atstovaujamojo naudai ir vardu; <…>“

III. Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir pateikti prejudiciniai klausimai

6. Kaip nurodyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Computer Associates UK Ltd (toliau – Computer Associates) yra bendrovė, prekiaujanti tam tikros rūšies kompiuterių programine įranga, dar vadinama „application release automation software“ (taikomųjų programų automatizavimo programinė įranga, toliau – programinė įranga). Ši programinė įranga yra kompleksinė, brangi ir serijinės gamybos, t. y. ji nėra specialiai pritaikyta konkrečiam klientui. Šios programinės įrangos paskirtis – koordinuoti ir automatiškai vykdyti kitų programinės įrangos taikomųjų programų diegimą ir naujinimą skirtingose darbo aplinkose didelėse organizacijose, pavyzdžiui, bankuose ir draudimo bendrovėse, kad pagrindinės taikomosios programos būtų visiškai integruotos į programinės įrangos darbo aplinką.

7. The Software Incubator Ltd (toliau – The Software Incubator) yra Scott Dainty priklausanti bendrovė.

8. 2013 m. kovo 25 d.Computer Associates ir The Software Incubator sudarė rašytinį susitarimą (toliau – susitarimas).

9. Pagal šio susitarimo 2.1 punktą The Software Incubator, veikdama per S. Dainty, sutiko Computer Associates naudai ieškoti potencialių klientų Airijoje ir Jungtinėje Karalystėje „siekiant reklamuoti, tiekti rinkai ir parduoti produktą“. Produktas buvo apibrėžiamas kaip programinė įranga, kaip buvo nurodyta susitarimo pirmoje konstatuojamojoje dalyje. Taigi pagal šį susitarimą Computer Associates veikė kaip atstovaujamoji, o The Software Incubator – kaip agentė.

10. Kaip nurodyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pagrindinėje byloje nagrinėjamam programinės įrangos tiekimui buvo būdingos tokios pagrindinės savybės, kaip nurodyta toliau. Pirma, Computer Associates tiekė programinę įrangą klientams elektroniniu būdu, atsiųsdama e. laišką su nuoroda į internetinį portalą, iš kurio klientai galėdavo ją atsisiųsti. Nors buvo galimybė pateikti programinę įrangą materialioje laikmenoje, praktiškai ja nebuvo naudojamasi.

11. Be to, pagal susitarimo 4.1 punktą Computer Associates turėjo išimtinę teisę nustatyti programinės įrangos licencijavimo klientams sąlygas ir tvarką, o pagal susitarimo 6.1 punktą Computer Associates nustatė ir rinko iš klientų visus mokesčius, susijusius su programinės įrangos naudojimu. Taigi The Software Incubator, kaip agentės, įgaliojimai buvo susiję su Computer Associates programinės įrangos naudojimo licencijų suteikimo savo klientams skatinimu. The Software Incubator neturėjo jokių įgaliojimų perduoti jokių nuosavybės ar turtinių teisių į programinę įrangą.

12. Šiuo klausimu pagal Computer Associates susitarimus su klientais ( 4 ) klientui buvo suteikiama programinės įrangos naudojimo licencija, kuri daugeliu atvejų buvo nuolatinė, t. y. suteikiama neribotam laikui. Pagal tokią licenciją klientui buvo leidžiama, be kita ko, įdiegti ir naudoti programinę įrangą nustatytoje teritorijoje, neviršijant leistino galutinių naudotojų skaičiaus, ir leisti leidimą turintiems galutiniams naudotojams pasiekti programinę įrangą. Suteikiant licenciją klientui taip pat buvo nustatoma prievolė laikytis įpareigojimų, be kita ko, nesijungti prie bet kurios programinės įrangos dalies, kuriai jie neturi leidimo, ir jos nenaudoti, nedekompiliuoti, nekeisti programinės įrangos ir nevykdyti jos atvirkštinės inžinerijos, taip pat jos nenuomoti, neperleisti, neperduoti ir nesublicencijuoti. Computer Associates ir susiję subjektai išlaikė visas su programine įranga susijusias teises, nuosavybės teisę, autorių teises, patentus, prekių ženklus, komercines paslaptis ir kitus su programinės įrangos nuosavybės teise susijusius interesus. Kiekviena šalis galėjo nutraukti atitinkamą susitarimą, jeigu kita šalis ją iš esmės pažeistų arba taptų nemoki, nes tada licencija būtų panaikinta ir klientas privalėtų grąžinti arba sunaikinti visas programinės įrangos kopijas.

13. 2013 m. spalio 9 d. raštu Computer Associates nutraukė susitarimą su The Software Incubator.

14. The Software Incubator pareiškė ieškinį Computer Associates High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Anglijos ir Velso aukštasis teismas, Karalienės suolo skyrius, Jungtinė Karalystė), be kita ko, reikalaudama žalos atlyginimo pagal Taisykles, kuriomis įgyvendinamas Direktyvos 86/653 17 straipsnis. Computer Associates neigė bet kokią savo atsakomybę, motyvuodama tuo, kad, be kita ko, Taisyklės netaikomos, nes programinės įrangos, kurios pardavimą skatino The Software Incubator, tiekimas nebuvo „prekių pardavimas“, atsižvelgiant į prekybos agento sąvokos apibrėžtį, pateiktą Taisyklių 2 taisyklės 1 punkte, kuriuo įgyvendinama Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalis.

15. 2016 m. liepos 1 d. Sprendime ( 5 )the Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) konstatavo, kad programinės įrangos tiekimas elektroniniu būdu, suteikiant nuolatinę licenciją, yra „prekių pardavimas“ pagal Taisyklių 2 taisyklės 1 dalį, ir pagal šias Taisykles priteisė The Software Incubator, be kita ko, 475000 svarų (GBP) (apie 531100 EUR) kompensaciją. Kaip nurodė minėtas teismas, „prekių pardavimas“ pagal Taisykles turėtų būti apibrėžiamas savarankiškai, o pagal jas programinės įrangos tiekimas kaip „prekės“ neatmetamas todėl, kad tai nėra materialus daiktas, ar kaip „pardavimas“ todėl, kad jos intelektinės nuosavybės teisės paprastai nėra visiškai perduodamos.

16. Computer Associates apskundė tokį sprendimą Court of Appeal of England and Wales (Jungtinė Karalystė).

17. 2018 m. kovo 19 d. sprendime ( 6 )the Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) konstatavo, kad programinės įrangos tiekimas elektroniniu būdu, o ne fizinėje laikmenoje, nėra „prekės“, kaip tai suprantama pagal Taisyklių 2 taisyklės 1 dalį. Kaip nurodė minėtas teismas, jis priverstas daryti tokią išvadą pagal jurisprudenciją, nepaisant to, kad jo pozicija gali atrodyti pasenusi, atsižvelgiant į technologinę pažangą, todėl jis nenagrinėjo, ar programinės įrangos licencijų suteikimas Computer Associates klientams laikytinas „pardavimu“ pagal minėtą nuostatą. Taigi jis nusprendė, kad The Software Incubator pagal Taisykles nėra prekybos agentas, ir atmetė jos reikalavimą atlyginti žalą šiuo pagrindu.

18. 2019 m. kovo 28 d. nutartimi Supreme Court of the United Kingdom leido The Software Incubator apskųsti tokį Court of Appeal of England and Wales sprendimą.

19. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, jog neaišku, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai taikoma Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje pateikta prekybos agento sąvokos apibrėžtis, kuri apima tik „prekių pardavimą“.

20. Tokiomis aplinkybėmis Supreme Court of the United Kingdom nusprendė sustabdyti pagrindinės bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus: „1. Ar programinės įrangos kopija, kuri yra pateikiama atstovaujamojo klientui elektroniniu būdu, o ne materialioje laikmenoje, yra „prekė“, kaip tai suprantama pagal 1986 m. gruodžio [18 d.] Tarybos direktyvos 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo 1 straipsnio 2 dalyje pateiktą prekybos agento apibrėžtį? 2. Ar atvejai, kai kompiuterių programinė įranga atstovaujamojo klientui tiekiama suteikiant nuolatinę licenciją naudoti programinės įrangos kopiją, yra „prekių pardavimas“, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 86/653] 1 straipsnio 2 dalyje pateiktą prekybos agento apibrėžtį?“

IV. Procesas Teisingumo Teisme

21. Rašytines pastabas Teisingumo Teisme pateikė The Software Incubator, Computer Associates, Vokietijos vyriausybė ir Europos Komisija. The Software Incubator, Computer Associates ir Komisija taip pat atsakė į klausimus, į kuriuos Teisingumo Teismas paprašė atsakyti raštu pagal jo Procedūros reglamento 62 straipsnio 1 dalį.

22. Kol ši byla buvo nagrinėjama Teisingumo Teisme, Jungtinė Karalystė 2020 m. sausio 31 d. išstojo iš Sąjungos. Pagal Susitarimo dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos ( 7 ) 86 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas toliau turi jurisdikciją priimti prejudicinius sprendimus dėl Jungtinės Karalystės teismų prašymų priimti prejudicinį sprendimą, pateiktų iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, o jis, kaip apibrėžta minėto susitarimo 126 straipsnyje, iš esmės baigiasi 2020 m. gruodžio 31 d. Be to, pagal minėto susitarimo 89 straipsnio 1 dalį iki pereinamojo laikotarpio pabaigos ir vėliau paskelbtas Teisingumo Teismo sprendimas bus privalomas visas Jungtinės Karalystės teritorijoje.

23. Taigi, atsižvelgiant į tai, kad Teisingumo Teismo kanceliarija šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą gavo 2019 m. gegužės 28 d., Teisingumo Teismas išlaiko jurisdikciją priimti sprendimą dėl šio prašymo ir šioje byloje priimtas jo sprendimas bus privalomas Supreme Court of the United Kingdom.

V. Šalių pastabų santrauka

24. The Software Incubator teigia, kad į pirmąjį klausimą reikėtų atsakyti teigiamai. Jos nuomone, Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies sąvoka „prekės“ apima programinę įrangą, nepaisant to, ar ji pateikiama materialioje, ar nematerialioje laikmenoje. Jos teigimu, šios nuostatos tekste nedaroma skirtumo tarp materialių ir nematerialių prekių ir kad, atsižvelgiant į jos kilmę, Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino į šios direktyvos taikymo sritį neįtraukti tik „paslaugų“, o ne nematerialių prekių.

25. The Software Incubator nurodo, kad prekių sąvoka kitose Sąjungos srityse mažai padeda, nes priklauso nuo nagrinėjamų Sąjungos teisės aktų nuostatų konteksto ir tikslų. Vis dėlto ji pažymi, kad kompiuterių programinė įranga Sąjungos teisės aktuose, pavyzdžiui, susijusiuose su prekių ženklais ( 8 ) ir medicinos priemonėmis ( 9 ), laikoma „prekėmis“ ir kad programinė įranga patenka į „prekių“ sąvokos apibrėžtį Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, susijusioje su laisvu prekių judėjimu ( 10 ), kaip ir elektros energijos atveju. The Software Incubator nuomone, tai, kad neseniai priimtuose Sąjungos vartotojų teisės aktuose, įskaitant Direktyvą 2011/83 ( 11 ) ir Direktyvą 2019/770 ( 12 ), daromas skirtumas tarp prekių pardavimo sutarčių ir skaitmeninio turinio, pavyzdžiui, kompiuterių programinės įrangos tiekimo sutarčių, atspindi konkrečius šių direktyvų tikslus ir bet kuriuo atveju Direktyvoje 2019/770 vartotojams numatyta ta pati apsauga, nepaisant to, ar skaitmeninis turinys tiekiamas materialioje, ar nematerialioje laikmenoje.

26. The Software Incubator tvirtina, kad jos pozicija atitinka Direktyva 86/653 siekiamus tikslus, nes prekybos agentui, parduodančiam elektroniniu būdu tiekiamą programinę įrangą, reikalinga tokia pat apsauga kaip ir prekybos agentui, parduodančiam ją materialioje laikmenoje, ir kad tai iš esmės yra ta pati „prekyboje dirbančių tarpininkų veikla“, kaip nurodyta Direktyvos 86/653 pirmoje konstatuojamojoje dalyje. The Software Incubator nuomone, kadangi kompiuterių programinė įranga gali veikti tik materialioje aplinkoje, įdiegiant ją į kompiuterių techninę įrangą, dirbtina ją priskirti „prekėms“, jeigu ji tiekiama įrašyta į diską, o ne atsisiunčiant. Dėl tokio skirtumo taip pat iškraipoma konkurencija vidaus rinkoje, nes atstovaujamasis galėtų išvengti jam pagal Direktyvą 86/653 tenkančių įpareigojimų, tiekdamas savo prekes elektronine forma. Ji taip pat teigia, jog dėl to, kad prekybos agento vaidmuo yra vesti derybas dėl sandorių, o derybų etapu dar gali būti nesutarta dėl kompiuterių programinės įrangos tiekimo būdo, Direktyvos 86/653 taikytinumas neturėtų priklausyti nuo to, ką atstovaujamasis nusprendžia daryti po to, kai prekybos agentas atlieka savo vaidmenį.

27. The Software Incubator nurodo, kad į antrąjį klausimą taip pat reikėtų atsakyti teigiamai, nes Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje vartojama sąvoka „prekių pardavimas“ apima programinės įrangos tiekimą suteikiant nuolatinę licenciją. Ji teigia, kad, remiantis 2004 m. vasario 10 d. Nutartimi Mavrona ( 13 ), aiškinant šią nuostatą, pagrindinis dėmesys skiriamas prekybos agentą ir atstovaujamąjį siejančio sutartinio santykio esmei, šio agento vykdomai veiklai ir interesams bei apsaugos poreikiui, ir visa tai nesiskiria, nepaisant to, ar programinė įranga tiekiama materialioje, ar nematerialioje laikmenoje, pagal pirkimo-pardavimo sutartį ar suteikiant nuolatinę licenciją. The Software Incubator pabrėžia, kad programinės įrangos naudojimo apribojimai, susiję su intelektinės nuosavybės teisėmis, neturi reikšmės, nes jie iš esmės nesiskiria nuo apribojimų, kuriuos nustato pagal pirkimo-pardavimo sutartis parduodamų gaminių intelektinės nuosavybės teisių turėtojai. The Software Incubator taip pat teigia, kad jos poziciją patvirtina 2012 m. liepos 3 d. Sprendimas UsedSoft ( 14 ), kuriame Teisingumo Teismas kompiuterių programos tiekimą suteikiant nuolatinę licenciją laikė „pardavimu“ esant panašiai į šios bylos situacijai, kai klientas sumokėjo Computer Associates mokestį ir gavo programinę įrangą, kurią šis klientas galėjo naudoti neribotą laiką, nemokėdamas jokio papildomo mokesčio, bet kurios naudojimui dėl programinės įrangos intelektinės nuosavybės teisių buvo nustatyti apribojimai.

28. Computer Associates nurodo, kad į pirmąjį prejudicinį klausimą reikėtų atsakyti neigiamai, nes elektroniniu būdu tiekiama kompiuterių programinė įranga pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį nėra „prekės“. Jos nuomone, pagal įprastą „prekių“ sąvokos reikšmę šioje nuostatoje jos apima tik materialius ir kilnojamuosius daiktus, kaip rodo jos versijos kitomis kalbomis ( 15 ), todėl netaikoma nematerialiems objektams, pavyzdžiui, nematerialiu būdu tiekiamai programinei įrangai. Computer Associates teigia, kad, kai Direktyva 86/653 buvo priimta, kompiuterių programinė įranga ir atsisiuntimai dabartine forma neegzistavo, todėl „prekių“ sąvoka negalėjo būti suprantama kaip taikoma nematerialiems daiktams, ir nuo to laiko yra nepakeista. Ji taip pat tvirtina, kad, kalbant apie Direktyvos 86/653 genezę, Sąjungos teisės aktų leidėjas sąmoningai apribojo šios direktyvos taikymo sritį, įtraukdamas tik „prekes“, o galimas jos taikymas platesnei agentų kategorijai, įskaitant „gaminių“ agentus, nebuvo numatytas.

29. Computer Associates tvirtina, kad Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies poveikis ir padėtis pagal kontekstą patvirtina jos poziciją, nes tai yra pagrindinė nuostata, kurioje apibrėžiama šios direktyvos taikymo sritis. Ji pažymi, kad, remiantis 2004 m. vasario 10 d. Nutartimi Mavrona ( 16 ), Teisingumo Teismas suteikia Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies formuluotei praktinę reikšmę ir, net jei yra pageidautinas tolesnis derinimas, jis negali būti nustatytas teismo sprendimu. Computer Associates nuomone, kitose Sąjungos teisės srityse, įskaitant laisvą prekių judėjimą ( 17 ), muitus ( 18 ) ir pridėtinės vertės mokestį (PVM) ( 19 ), „prekių“ sąvoka susijusi tik su materialiais daiktais ir kad tarp Direktyvoje 86/653 pateikiamos prekių sąvokos reikšmės ir prekių ženklų klasifikacijos sistemoje pateikiamos šios sąvokos reikšmės nebūtinai yra ryšys. Ji taip pat pabrėžia, kad yra reikšmingi neseniai priimti Sąjungos vartotojų teisės aktai, įskaitant direktyvas 2011/83 ir 2019/770, taip pat Direktyvą 2019/771 ( 20 ), visų pirma todėl, kad jie parodo, kad jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas ketina taikyti Sąjungos priemonę kompiuterių programinei įrangai be jokios fizinės laikmenos, pavyzdžiui, tokiai programinei įrangai, kaip nagrinėjamoji šioje byloje, jis tai nurodo aiškiai, o ne vartodamas sąvoką „prekės“.

30. Computer Associates teigimu, jos pozicija atitinka Direktyvos 86/653 tikslus, nes šia direktyva, kaip yra aišku iš jos antros konstatuojamosios dalies, siekiama sukurti bendrosios rinkos sąlygas „prekybai [prekėmis]“, o pagal jos 1 ir 2 straipsnius jos derinimo tikslas neabejotinai apribotas „prekyba [prekėmis]“. Computer Associates pabrėžia, jog tai, kad pagal Direktyvą 86/653 materialioje laikmenoje tiekiama kompiuterių programinė įranga laikoma „prekėmis“, o tiekiama nematerialioje laikmenoje nelaikoma „prekėmis“, nėra savavališka, visų pirma todėl, kad tokia išvada darytina iš minėtos direktyvos taikymo srities, ir, kaip rodo direktyvos 2011/83, 2019/770 ir 2019/771, tai atspindi prekių ir skaitmeninio turinio skirtumus.

31. Computer Associates nurodo, kad jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, į antrąjį klausimą nereikėtų atsakyti ir kad papildomai „prekių pardavimo“ sąvoka neapima programinės įrangos kopijos naudojimo licencijos suteikimo. Jos teigimu, įprasta Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies žodžių „prekių pardavimo arba pirkimo“ reikšmė yra prekių nuosavybės teisės perdavimas iš pirkėjo pardavėjui, kaip yra akivaizdu iš kitų kalbinių versijų ( 21 ). Vis dėlto, Computer Associates nuomone, nuolatinės licencijos suteikimas šios bylos aplinkybėmis neapima nuosavybės teisės į programinę įrangą perdavimo. Iš tiesų pagal Computer Associates susitarimus su jos klientais toks perdavimas nebuvo galimas, nes programinės įrangos nuosavybės teisė lieka Computer Associates ir susijusiems subjektams, ir jokios kitos nuosavybės teisės, susijusios su programine įranga, klientams nebuvo perduodamos. Taigi tokia licencija yra ne „prekių pardavimas“, suprantant šią sąvoką tradiciškai, o laikinas leidimas naudoti programinę įrangą, kuris gali pasibaigti pažeidimo ar nemokumo atveju. Computer Associates taip pat teigia, kad Sprendimas UsedSoft ( 22 ) neturi reikšmės šiai bylai dėl specifinio nagrinėjamo Sąjungos teisės akto teksto ir tikslo, ir tai patvirtina neseniai suformuota jurisprudencija ( 23 ). Bet kuriuo atveju minėto sprendimo išvada, kad „pardavimas“ reiškia nuosavybės perdavimą, neleidžia Direktyvos 86/653 sąvokos „prekių pardavimas“ aiškinti kaip taikomos licencijos naudoti programinę įrangą suteikimui.

32. Vokietijos vyriausybė nurodo, kad į abu klausimus reikėtų atsakyti kartu, t. y. kad „prekių pardavimas“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį, yra tada, kai nuolatinė licencija naudoti kompiuterių programinės įrangos kopiją pateikiama atstovaujamojo klientui tik elektroniniu būdu, o ne materialioje saugojimo laikmenoje. Ji pažymi, kad, remiantis Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies versija vokiečių kalba, šios direktyvos taikymo srities negalima susiaurinti iki materialių objektų, nes įprasta daiktavardžio „Ware“ (prekės) reikšmė taip pat apima nematerialius objektus.

33. Vokietijos vyriausybė teigia, kad Teisingumo Teismas neturėtų kliautis Sąjungos pirminėje teisėje daromu skirtumu tarp laisvo prekių ir paslaugų judėjimo, nes Direktyvos 86/653 dalykas yra prekybos agentų veiklos derinimas, todėl jos taikymo sritis funkciniu požiūriu turi būti apibrėžta atsižvelgiant į šias aplinkybes, taigi ją reikėtų aiškinti kiek įmanoma palankiau prekybos agentui. Ji pabrėžia, kad siauras Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje esančios „prekių pardavimo“ sąvokos aiškinimas kaip apimančios tik materialias prekes neatitiktų šia direktyva siekiamo tikslo apsaugoti prekybos agentus, nes didelė dalis tradicinės prekybos agentų veiklos srities Vokietijoje nebepatektų į šios direktyvos taikymo sritį.

34. Vokietijos vyriausybės teigimu, dėl tokio siauro aiškinimo gaunami nesąžiningi rezultatai, nes prekybos agentas, parduodantis produktą materialia forma, yra saugomas Direktyvos 86/653, o jeigu jis parduoda tą patį produktą skaitmenine forma, jau nebėra jos saugomas. Pagal tokį aiškinimą atstovaujamajam taip pat leidžiama išvengti privalomųjų šios direktyvos nuostatų, pasirenkant sandorį, kurio dalykas nėra materialus daiktas. Jos nuomone, nors rengiant Direktyvą 86/653 nebuvo įmanoma numatyti kompiuterių programinės įrangos pateikimo rinkai, Sąjungos teisės aktų leidėjas neketino padaryti prekybos agentų apsaugos priklausomos nuo atsitiktinių technologinių pokyčių.

35. Komisija teigia, kad į abu klausimus reikėtų atsakyti kartu, taip, kad Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalis apima kompiuterių programinės įrangos kopijos tiekimą atstovaujamojo klientams elektroniniu būdu, o ne bet kurioje materialioje laikmenoje. Ji teigia, kad Direktyvos 86/653 sąvoka „prekių pardavimas“ yra savarankiška Sąjungos teisės sąvoka ir ji turėtų būti aiškinama dinamiškai, atsižvelgiant į technologinius pokyčius. Komisija taip pat siūlo nagrinėti prejudicinius klausimus atvirkštine tvarka.

36. Komisija tvirtina, jog Sprendimas UsedSoft ( 24 ) patvirtina išvadą, kad nuolatinės licencijos naudoti programinę įrangą suteikimas pagal Direktyvą 86/653 laikytinas „pardavimu“. Panašiai kaip ir tame sprendime, šiuo atveju klientas gauna nuolatinę teisę naudoti programinę įrangą mainais už mokesčio sumokėjimą, o sandorio pobūdžiui tai, ar programinė įranga pateikiama atsisiųsti, ar materialioje laikmenoje, neturi reikšmės, kaip pakartota paskesnėje jurisprudencijoje ( 25 ).

37. Komisijos nuomone, kalbant apie sąvoką „prekės“, su kitomis Sąjungos teisės sritimis susijusioje jurisprudencijoje vienareikšmio atsakymo nėra, nes ji priklauso nuo taikytinų teisės aktų ir konkrečių aplinkybių. Komisija mano, kad kompiuterių programinė įranga, parduodama kaip nematerialus objektas, pagal Direktyvą 86/653 sensu lato laikytina „prekėmis“ ir jos neketinta pašalinti iš šios direktyvos taikymo srities, kai ji buvo iš dalies keičiama siekiant neįtraukti „paslaugų“ sprendimo priėmimo procese. Komisija pabrėžia, kad Sąjungos teisės aktai keitėsi ir nuo tradicinio materialios nuosavybės akcentavimo bei prekių ir paslaugų dichotomijos kompiuterių programinės įrangos atveju, kaip tai parodo direktyvos 2011/83 ir 2019/770. Komisijos nuomone, platus aiškinimas atitinka Direktyvos 86/653 tikslą suteikti prekybos agentams apsaugą. Iš tiesų, jeigu tas pats prekybos agentas, dirbantis tam pačiam atstovaujamajam tomis pačiomis sąlygomis, netektų apsaugos vien dėl technologinių pokyčių ar kliento pageidavimų, susijusių su tuo, kaip kompiuterių programinė įranga turi būti pateikiama, tai neatitiktų minėto direktyvos tikslo. Komisija taip pat nurodo, kad pagal analogiją su Sprendimu UsedSoft ( 26 ) Direktyvos 86/653 veiksmingumui būtų pakenkta, jeigu atstovaujamasis galėtų išvengti jam pagal šią direktyvą tenkančių įpareigojimų, tiekdamas savo produktus elektroniniu būdu, visų pirma todėl, kad tokia pardavimo forma plačiai naudojama programinei įrangai.

VI. Analizė

38. Dviem prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia Teisingumo Teismo, pirma, ar tokia kompiuterių programinė įranga, kaip nagrinėjamoji šioje byloje, kuri tiekiama atstovaujamojo klientams elektroniniu būdu, o ne kokioje nors materialioje laikmenoje, laikytina „prekėmis“, ir, antra, ar tokios programinės įrangos tiekimas suteikiant nuolatinę licenciją, pagal kurią klientams suteikiama teisė neribotą laiką naudoti šios programinės įrangos kopiją mainais už mokestį, laikytina „pardavimu“ pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje pateiktą prekybos agento sąvokos apibrėžtį.

39. Šie du klausimai kyla todėl, kad, kaip yra akivaizdu iš The Software Incubator, Computer Associates ir Komisijos pateiktų pastabų, tradiciškai pagal Jungtinės Karalystės ir kitų valstybių teisę sąvoka „prekės“ apima tik materialius ir kilnojamuosius daiktus, t. y. daiktus, kurie paprastai gali būti fiziškai liečiami ir perkeliami, o sąvoka „pardavimas“ siejama su nuosavybės perdavimu, kuris reiškia parduodamo daikto įsigijimą ir teisę juo disponuoti, taigi ji persipina su susijusiomis turto ir valdymo sąvokomis. Vis dėlto, kalbant apie kompiuterių programinę įrangą, dėl šių sąvokų kyla iššūkių ( 27 ), nes bendrai programinė įranga – tai rinkinys kompiuterių programų, leidžiančių kompiuteriui veikti ir atlikti užduotis ( 28 ). Taip visų pirma yra šiais laikais, kai kompiuterių programinė įranga paprastai tiekiama atsisiųsti, o ne materialioje laikmenoje, pavyzdžiui, CD arba DVD, ir kartu, siekiant kontroliuoti jos naudojimą, suteikiama licencija, kuri paprastai yra nuolatinė, kaip rodo šioje byloje nagrinėjamas atvejis. Taigi dėl kompiuterių programinės įrangos teisinio kvalifikavimo Sąjungoje ir kitose jurisdikcijose įvairiomis aplinkybėmis kilo nemažai diskusijų ( 29 ), pavyzdžiui, kalbant apie toliau aptariamus Sąjungos vartotojų teisės aktus ( 30 ).

40. Negalima paneigti, kad nacionalinėje ir Sąjungos teisėje pardavimo ir prekių sąvokos gali būti aiškinamos skirtingai. Nacionalinėje privatinėje teisėje ir daugelyje Sąjungos pirminės ir antrinės teisės sričių tai yra kertinės sąvokos. Atsižvelgiant į tai, šioje byloje Teisingumo Teismas turėtų išaiškinti šias sąvokas konkrečiai remdamasis Direktyva 86/653, visų pirma esminėmis prekybos agento savybėmis, kaip ši sąvoka suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalį.

41. Šiuo aspektu reikėtų pažymėti, kad Teisingumo Teismas dar nėra nagrinėjęs šioje byloje keliamų klausimų ( 31 ). Siekiant į juos atsakyti, pirmiausia reikia pateikti tam tikras pirmines pastabas dėl Direktyvos 86/653 ir prekybos agento sąvokos apibrėžties, atsižvelgiant į 2012 m. liepos 3 d. Sprendimą UsedSoft ( 32 ) (A dalis). Tada nagrinėsiu Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies sąvokos „prekės“ aiškinimą, kaip nurodyta pirmajame prejudiciniame klausime (B dalis). Galiausiai nagrinėsiu šioje nuostatoje vartojamos pardavimo sąvokos aiškinimą, kaip prašoma antrajame prejudiciniame klausime (C dalis) ( 33 ).

42. Remdamasis tokia analize, padariau išvadą, kad tokia kompiuterių programinė įranga, kaip nagrinėjama šioje byloje, tiekiama elektroniniu būdu ir suteikiant nuolatinę licenciją, laikytina „prekių pardavimu“ pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį, todėl ši direktyva taikytina pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai.

A. Pirminės pastabos

1. Direktyva 86/653 ir prekybos agento sąvokos apibrėžtis

43. Nereikėtų pamiršti, kad Direktyva 86/653 yra pagrindinis teisės aktas, kuriuo Sąjungoje reglamentuojama prekybos agentų veikla ( 34 ). Kaip yra pripažinęs Teisingumo Teismas ir kaip matyti iš antros ir trečios konstatuojamųjų dalių, šia direktyva siekiama apsaugoti prekybos agentų ir atstovaujamųjų santykius, skatinti komercinių sandorių saugumą ir palengvinti prekybą tarp valstybių narių, suderinant jų teisines sistemas komercinio atstovavimo srityje ( 35 ). Šiuo tikslu Direktyvoje 86/653 nustatomos suderintos taisyklės, kuriomis reglamentuojamos prekybos agentų ir atstovaujamųjų teisės ir pareigos, prekybos agentų atlygis, taip pat komercinio atstovavimo sutarčių sudarymas ir nutraukimas, visų pirma įskaitant prekybos agentams mokėtiną žalos atlyginimą ar kompensaciją, jei sutartis nutraukiama, todėl ši tvarka yra imperatyvi ( 36 ).

44. Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalis yra pamatinė nuostata, kuria remiantis šia direktyva suteikiama apsauga prekybos agentams, nes tam, kad patektų į šios direktyvos taikymo sritį, asmuo privalo atitikti šiame straipsnyje pateiktoje prekybos agento apibrėžtyje nurodytas sąlygas. Kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas, Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos trys būtinos ir pakankamos sąlygos, kad asmuo galėtų būti laikomas „prekybos agentu“: pirma, toks asmuo turi būti savarankiškai dirbantis tarpininkas, antra, jis turi būti saistomas tęstinės sutarties su atstovaujamuoju, ir, trečia, jis turi vykdyti veiklą, kuria siekiama derėtis dėl prekių pardavimo ar pirkimo atstovaujamojo naudai arba derėtis ir sudaryti tokius sandorius atstovaujamojo vardu ir naudai ( 37 ), ir taip yra nagrinėjamoje byloje.

45. Kalbant apie minėtą trečiąją sąlygą, pažymėtina, kad Teisingumo Teismas aiškina Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį taip, kad ji neapima prekybos agentų, dalyvaujančių parduodant ir perkant paslaugas, o ne prekes ( 38 ). Vis dėlto iki šiol Teisingumo Teismo dar nebuvo prašoma išaiškinti pardavimo ir prekių sąvokų pagal minėtą nuostatą. Tai iš dalies galima paaiškinti tuo, kad kelios bylos buvo susijusios su nacionalinės teisės aktais, kuriuose prekybos agentai apibrėžti plačiai ( 39 ), todėl šio klausimo papildomai nereikėjo gvildenti ( 40 ).

2. 2012 m. liepos 3 d. Sprendimas „UsedSoft“

46. Taip pat reikėtų pažymėti, kad šiai bylai yra reikšmingas 2012 m. liepos 3 d. Sprendimas UsedSoft ( 41 ), nors jo aplinkybės ir skiriasi. Jis buvo priimtas gavus Vokietijos teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/24/EB dėl kompiuterių programų teisinės apsaugos ( 42 ) 4 straipsnio 2 dalies ir 5 straipsnio 1 dalies išaiškinimo. Vienas iš svarbiausių toje byloje kilusių klausimų buvo susijęs su tuo, ar kompiuterių programos kopijos pateikimas ją atsisiunčiant, kartu suteikiant nuolatinę licenciją, laikytinas pardavimu pirmą kartą, ar kitokiu perdavimu nuosavybėn, dėl kurio pagal Direktyvos 2009/24 4 straipsnio 2 dalį išnaudojama teisė platinti šią kopiją ( 43 ).

47. Tame sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, kad minėtoje nuostatoje vartojama sąvoka „pardavimas“ turi būti laikoma savarankiška Sąjungos teisės sąvoka ir, remiantis visuotinai pripažįstamu apibrėžimu, „pardavimas“ yra susitarimas, kuriuo vienas asmuo už tam tikrą kainą perleidžia kitam asmeniui savo turimas nuosavybės teises į jam priklausantį materialųjį arba nematerialųjį turtą ( 44 ). Tuo remdamasis Teisingumo Teismas konstatavo, kad kompiuterių programos kopijos, kartu suteikiant nuolatinę licenciją, tiekimas apima šios kopijos nuosavybės teisės perdavimą, taigi ir „pardavimą“ pagal Direktyvos 2009/24 4 straipsnio 2 dalį ( 45 ). Tai konstatuodamas jis nurodė, kad nėra skirtumo, ar kompiuterių programos kopija suteikiama klientui atsisiųsti, ar materialioje laikmenoje ( 46 ). Jis taip pat motyvavo, kad jeigu sąvoka „pardavimas“ nebūtų aiškinama plačiai, kaip apimanti visas produkto prekybos formas, kurioms būdinga tai, kad neterminuotai ir sumokėjus atitinkamą kainą, kurios paskirtis – sudaryti autoriaus teisių turėtojui galimybę gauti atlyginimą, atitinkantį jam priklausančio kūrinio kopijos ekonominę vertę, suteikiama teisė naudotis kompiuterio programos kopija, būtų pažeistas Direktyvos 2009/24 4 straipsnio 2 dalies veiksmingumas, nes norint apeiti šią teisės išnaudojimo taisyklę paslaugų teikėjams pakaktų nurodyti, kad tai yra „licencinė“, o ne „pardavimo“ sutartis ( 47 ).

48. Teisingumo Teismas taip pat konstatavo, kad Direktyvos 2009/24 4 straipsnio 2 dalyje nurodytas platinimo teisės išnaudojimas susijęs ir su materialiomis, ir su nematerialiomis kompiuterių programų kopijomis ( 48 ). Visų pirma jis pažymėjo, kad šios nuostatos tekste šiuo klausimu nedaroma jokio skirtumo ( 49 ). Jis taip pat nusprendė, kad ekonominiu požiūriu į materialią laikmeną įrašytos kompiuterio programos pardavimas ir kompiuterio programos pardavimas parsisiunčiant ją internetu yra panašūs, nes perdavimo internetu būdas funkciniu atžvilgiu yra ekvivalentiškas materialios laikmenos įteikimui. Taigi Direktyvos 2009/24 4 straipsnio 2 dalies aiškinimas atsižvelgiant į vienodo požiūrio principą suteikė pagrindą šiuos būdus vertinti vienodai ( 50 ).

49. Teisingumo Teismo pozicija, kurios jis laikėsi Sprendime UsedSoft, buvo patvirtinta paskesnėje jurisprudencijoje ( 51 ). Kaip rodo 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Nederlands Uitgeversverbond ir Groep Algemene Uitgevers ( 52 ), tai, kad Teisingumo Teismas savo išvadas Sprendime UsedSoft atskyrė nuo kitose situacijose susiklosčiusių aplinkybių, rodo ypatingą kompiuterio programų pobūdį, ypač kalbant apie materialių ir nematerialių tiekimo formų prilyginimą, palyginti su kitais skaitmeniniais produktais.

50. Taigi iš Sprendimo UsedSoft darytina išvada, kad, funkciniu ir ekonominiu požiūriais, kompiuterių programinės įrangos tiekimas elektroniniu būdu, suteikiant nuolatinę licenciją, gali būti „pardavimo“ dalykas ir kad perdavimo materialioje ir nematerialioje laikmenoje būdai sukelia panašias pasekmes. Taigi minėtas sprendimas patvirtina požiūrį, kad programinės įrangos tiekimas šios bylos aplinkybėmis pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį laikytinas „prekių „pardavimu“. Prie šio sprendimo dar grįšiu toliau, atlikdamas analizę (žr. šios išvados 74, 85 ir 87 punktus).

B. 1 klausimas

51. Kaip minėta šios išvados 38 punkte, pirmasis Teisingumo Teismui pateiktas klausimas susijęs su tuo, ar elektroniniu būdu pateikta kompiuterių programinė įranga, kaip antai nagrinėjama šioje byloje, pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį laikytina „prekėmis“.

52. Remiantis Computer Associates pateiktais argumentais, Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies sąvoka „prekės“ apima tik materialius objektus, todėl neapima tokios nematerialiomis priemonėmis pateikiamos kompiuterių programinės įrangos, kaip nagrinėjama šioje byloje. The Software Incubator, Vokietijos vyriausybė ir Komisija su tuo nesutinka.

53. Kaip matyti iš šios išvados 4 punkto, Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje nedaroma nuorodos į nacionalinę teisę. Pagal suformuotą jurisprudenciją ( 53 ) šioje nuostatoje esančios sąvokos, visų pirma sąvoka „prekės“, turi būti laikomos savarankiškomis Sąjungos teisės sąvokomis, kurias Sąjungoje reikia aiškinti vienodai, ir jos nepriklauso nuo nacionalinės teisės aktų ( 54 ). Pateikiant tokį aiškinimą turi būti atsižvelgiama į šios nuostatos tekstą, kontekstą ir į teisės akto, kurio dalis ji yra, siekiamus tikslus ( 55 ). Sąjungos teisės nuostatos genezė taip pat gali suteikti svarbios informacijos ją aiškinant ( 56 ).

54. Būtent tuo remdamasis padariau išvadą, kad pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį sąvoka „prekės“ apima tokią elektroniniu būdu tiekiamą kompiuterių programinę įrangą, kaip nagrinėjamoji šioje byloje. Tokią išvadą padariau dėl toliau nurodytų priežasčių.

55. Kalbant apie Direktyvos 86/653 formuluotę, sąvoka „prekės“ vartojama ne tik šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje, bet ir jos 4 straipsnio 2 dalies a punkte, 6 straipsnio 1 dalyje ir 20 straipsnio 2 dalies b punkte. Vis dėlto nė vienoje iš šių nuostatų nenurodyta šios sąvokos reikšmė ar taikymo sritis. Kalbant apie Computer Associates pateiktus argumentus, Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies versijose kitomis kalbomis vartojamos sąvokos, regis, nepatvirtina tokio šios nuostatos aiškinimo, kad ji apima tik materialius objektus ( 57 ). Pavyzdžiui, Vokietijos vyriausybės teigimu, remiantis versija vokiečių kalba, sąvoka „prekės“ apimtų nematerialius objektus (žr. šios išvados 32 punktą). Be to, regis, šios kalbinės versijos nerodo, kad sąvoka „prekės“ būtinai apima tik materialius objektus.

56. Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad šios bylos aplinkybės skiriasi nuo aplinkybių, kuriomis remiantis buvo priimta 2004 m. vasario 10 d. Nutartis Mavrona ( 58 ). Toje nutartyje Teisingumo Teismas atmetė galimybę išplėsti Direktyvos 86/653 taikymo sritį ir taikyti ją prekybos komisionieriams, kurie veikia atstovaujamojo naudai, bet savo pačių vardu, remdamasis tuo, kad, be kita ko, tai prieštarauja aiškiai Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies formuluotei. Tačiau šioje byloje kyla ne Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje nustatytos derinimo srities išplėtimo klausimas, nes Teisingumo Teismui reikia išaiškinti šios nuostatos sąvokas, t. y. sąvoką „prekės“, kai pačiame tekste nepateikiama aiški jos reikšmė.

57. Taigi Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies formuluotė nepateikia vienareikšmio atsakymo į klausimą, ar tokia elektroniniu būdu tiekiama kompiuterių programinė įranga, kaip nagrinėjama šioje byloje, pagal šią nuostatą laikytina „prekėmis“. Vis dėlto šioje nuostatoje nedaroma skirtumo pagal tai, ar nagrinėjamos prekės yra materialios, ar nematerialios. Taigi sąvoka „prekės“ gali būti aiškinama plačiai, apimant visus materialius ir nematerialius objektus, kurie gali būti komercinių sandorių dalykas.

58. Direktyvos 86/653 genezė patvirtina tokį aiškinimą. Komisijos pasiūlymo ( 59 ) nuostatoje, kurioje buvo pateikta prekybos agentų sąvokos apibrėžtis, buvo nurodytas „neribotas komercinių sandorių kiekis“, taip apimant ir prekes, ir paslaugas ( 60 ). Nebuvo pateikta jokių konkrečių sąvokos „prekės“ požymių, palyginti su kita to paties pasiūlymo nuostata, kurioje buvo nurodyta „kilnojamieji daiktai ir kitas turtas“, kalbant apie leidimą prekybos agentui suvaržyti atstovaujamojo turtą nutraukiant atstovavimo sutartį ( 61 ). Šiek tiek papildytos šios nuostatos išliko iš dalies pakeistame Komisijos pasiūlyme ( 62 ) po Europos Parlamento pirmojo svarstymo ( 63 ) ir Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonės ( 64 ).

59. Vis dėlto pirmajame Tarybos posėdyje dėl iš dalies pakeisto pasiūlymo ( 65 ) Danijos delegacija laikėsi nuomonės, kad šis pasiūlymas „turėtų apsiriboti komerciniais sandoriais, apimančiais prekių pardavimą“, ir tam pritarė Airijos ir Jungtinės Karalystės delegacijos. Tai atspindėjo šių delegacijų pastabos dėl prekybos agento sąvokos apibrėžties, pagal kurias jos prašė apibrėžti „komercinius sandorius“ kaip „gaminių pardavimo sutartis“ ( 66 ).

60. Taigi Komisija priėmė darbinį dokumentą dėl siūlomos direktyvos taikymo srities ( 67 ), kuriame išdėstė savo poziciją dėl tam tikrų galimų jos ribojimų. Visų pirma ji pažymėjo, kad paslaugų galima neįtraukti, nes yra vos kelių rūšių paslaugos, kurioms direktyva būtų taikoma. Vis dėlto, Komisijos nuomone, buvo labai svarbu įtraukti prekybos agentus, vykdančius veiklą ekonomiškai ypač svarbiuose sektoriuose, t. y. prekių pirkimo ir pardavimo sektoriuose. Ji nurodė, jog dėl to, kad prekybos agentai retai perka ar parduoda kai kurių rūšių prekes, pavyzdžiui, žaliavas ir žemės ūkio produktus, siūloma direktyva galėtų būti taikoma tik tiems agentams, kurie perka ar parduoda pramonės gaminius, o ne paslaugas ar žaliavas.

61. Kitame posėdyje ( 68 ) Taryba, atsižvelgdama į minėtą darbo dokumentą, nurodė, kad teikia pirmenybę tokiam variantui, pagal kurį siūloma direktyva „apimtų bent su prekių pardavimu ir pirkimu susijusią veiklą“. Nors kelios delegacijos pritarė požiūriui, pagal kurį nebūtų įtrauktos paslaugos, Danijos, Airijos ir Jungtinės Karalystės delegacijos išreiškė abejones dėl sprendimo sureguliuoti ką nors daugiau nei tik prekių pardavimą. Taigi, remiantis to posėdžio protokolu, „kadangi nebuvo įmanoma išspręsti nei šio klausimo, nei klausimo, ar direktyva turėtų apimti prekes, gaminius ar materialųjį turtą, Darbo grupė diskutuodama padarė darbinę prielaidą, kad direktyva taikoma „prekes parduodantiems ar perkantiems prekybos agentams“ ( 69 ). Tai buvo išreikšta prekybos agento sąvokos apibrėžtyje, nurodant joje prekių pirkimą arba pardavimą ( 70 ).

62. Toks požiūrius buvo išlaikytas ir priimtame Direktyvos 86/653 tekste ( 71 ). Nuostatos dėl prekybos agento galimybės suvaržyti atstovaujamojo „kilnojamuosius daiktus ir kitą turtą“ projektas buvo iš dalies pakeistas ir vėliau vykstant sprendimų priėmimo procesui ši nuostata buvo išbraukta ( 72 ).

63. Taigi iš susitarimo vartoti sąvoką „prekės“, o ne „gaminiai“, „kilnojamasis turtas“ ar „kilnojamieji daiktai“, galima spręsti, kad šia sąvoka siekta apimti sandorių dalyką, suprantamą plačiai, kuris yra pagrindinė prekybos agentų veikla ( 73 ), ir kad jis nebūtinai apima tik materialius ir kilnojamuosius daiktus. Toks aiškinimas taip pat atitinka Direktyvos 86/653 priėmimo istorines aplinkybes, kai buvo rengiama tarptautinė konvencija dėl atstovavimo sudarant tarptautinio prekių pirkimo-pardavimo sutartis ( 74 ), apėmusi tik prekių pardavimą, atsižvelgiant į pagrindinę prekybos agentų veiklą tuometinėje tarptautinėje prekyboje ( 75 ). Priešingai, nei teigia Computer Associates, iš minėtų dokumentų galima spręsti, kad minėtos direktyvos gal ir nesiekta „gaminiams“ taikyti plačiau nei „prekėms“, bet, ypač atsižvelgiant į nuorodą į „pramoninius gaminius“, siekta nurodyti prekyboje esančias konkrečių rūšių prekes, kurios sudaro svarbią prekybos agentų darbo dalį.

64. Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies kontekstas papildomai patvirtina požiūrį, kad šios nuostatos sąvoka „prekės“ gali būti aiškinama kaip apimanti materialius ir nematerialius objektus. Dėl tokio aiškinimo prekybos agentui nekliudoma atlikti pagrindines užduotis pagal Direktyvą 86/653, kurios, kaip matyti iš jos 3, 4 ir 17 straipsnių, yra surasti atstovaujamajam naujų klientų ir didinti verslo apimtis su esamais klientais ( 76 ).

65. Toks aiškinimas taip pat nedraudžia veikti kitoms Direktyvos 86/653 nuostatoms, kuriose minima sąvoka „prekės“. Šiuo klausimu prekių, kurias atstovaujamasis turi tiekti, apibūdinimas pagal Direktyvos 86/653 4 straipsnio 2 dalies a punktą; tinkamas atlyginimas prekybos agentui, grindžiamas tuo, kas atitinkamiems agentams suteikiama kartu su nagrinėjamomis prekėmis pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį; ir taikomas reikalavimas, jog tam, kad galiotų, prekybos agentui nustatytas komercinės sąlygos apribojimas turi būti susijęs su prekių, kurios įtrauktos į atstovavimo sutartį, rūšimi pagal minėtos direktyvos 20 straipsnio 2 dalies b punktą, nepaisant to, ar prekės yra materialios, ar nematerialios.

66. Tai parodo šios bylos aplinkybės. Kaip pažymėta šios išvados 9 punkte, programinė įranga susitarime buvo laikoma „suprekintu“„gaminiu“, kurio pardavimą The Software Incubator buvo įsipareigojusi skatinti, pateikti jį rinkai ir pardavinėti. Be to, pagal minėtą susitarimą: i) The Software Incubator privalėjo skirti daug laiko ir pastangų Computer Associates pardavimų plėtrai ir santykiams su klientais, susijusiems su programine įranga; ii) The Software Incubator komisiniai buvo apskaičiuojami remiantis programinės įrangos pardavimais; ir iii) buvo nustatyta veiklos ribojimo sąlyga, pagal kurią The Software Incubator buvo draudžiama verstis su programine įranga konkuruojančia veikla. Tuo remiantis reikėtų pažymėti, jog tai, kad programinė įranga buvo tiekiama nematerialiu būdu, regis, netrukdė The Software Incubator ar Computer Associates vykdyti susitarime numatytų pareigų.

67. Priešingai, nei teigiama Computer Associates pateiktuose argumentuose, nors Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalis yra kertinė nuostata šios direktyvos taikymo sričiai apibrėžti, tai nereiškia, kad sąvoka „prekės“ turi būti suprantama kaip apimanti tik materialius objektus. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją (žr. šios išvados 44 punktą) šioje nuostatoje pateikta prekybos agento sąvokos apibrėžtis yra visaapimanti, t. y. pagal ją visi joje nustatytas sąlygas atitinkantys asmenys laikomi prekybos agentais, jeigu jiems netaikomos šios direktyvos 1 straipsnio 3 dalyje ir 2 straipsnio 1 dalyje numatytos išimtys. Šios išimtys bendrai susijusios su tam tikrų asmenų profesija ir veikla, o ne su parduodamų prekių rūšimi ( 77 ).

68. Be to, mano analizės nepaneigia sąvokos „prekės“ aiškinimas kitose Sąjungos teisės srityse. Visų pirma, kalbant apie Sąjungos teisės aktus muitų ( 78 ) ir PVM ( 79 ) srityse, kuriuose sąvoka „prekės“ apima tik „materialųjį turtą“, nematerialiu būdu tiekiama kompiuterių programinė įranga nelaikoma „prekėmis“, o kalbant apie Sąjungos teisės aktus prekių ženklų ( 80 ) ir medicinos priemonių ( 81 ) srityje, kompiuterių programinė įranga laikoma tam tikros rūšies „prekėmis“. Šie pavyzdžiai skiriasi nuo šios bylos aplinkybių, nes šiuo atveju Direktyvos 86/653 sąvoka „prekės“ nėra aiškiai apribota materialių objektų ir joje nekalbama apie kompiuterių programinę įrangą.

69. Taip pat laisvo prekių judėjimo srityje Teisingumo Teismas nuosekliai apibrėžia prekes plačiai, kaip „gamini[us], kuriuos galima įvertinti pinigais ir kurie patys gali būti komercinių sandorių objektas“ ( 82 ). Pavyzdžiui, elektroniniai žaidimai, įskaitant kompiuterinius žaidimus ( 83 ) ir elektros energiją ( 84 ), patenka į šią sąvoką, nepaisant to, kad tai yra nematerialūs objektai. Kadangi, kaip yra aišku iš šios bylos aplinkybių, programinė įranga yra gaminys, kuris buvo įvertintas pinigais ir buvo komercinių sandorių objektas, atrodytų, kad ji vienareikšmiškai patenka į šią sąvoką. Mano nuomone, priešingai, nei teigia Computer Associates, Teisingumo Teismo išvados Sprendime Sacchi ( 85 ), kad televizijos signalų perdavimas yra paslaugos, o televizijos signalams perduoti naudojami gaminiai yra prekės, ir Sprendime Jägerskiöld ( 86 ), kad žvejybos teisės ir žvejybos leidimai yra paslaugos, o ne prekės, susijusios su konkrečiomis tų bylų aplinkybėmis ir nerodo, kad „prekių“ sąvoka tokiomis aplinkybėmis bendrai apribojama iki materialių objektų.

70. Mano nuomone, direktyvos 2011/83, 2019/770 ir 2019/771 taip pat nepatvirtina tokio Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies sąvokos „prekės“ aiškinimo, pagal kurį ši sąvoka apima tik materialius objektus. Trumpai tariant, šios direktyvos yra kertiniai Sąjungos teisės aktai su vartotojais sudaromų sutarčių srityje ( 87 ). Direktyva 2011/83 taikoma vartotojų sutartims dėl skaitmeninio turinio tiekimo, nepaisant perdavimo būdo, joje skaitmeninis turinys, pateikiamas materialioje laikmenoje, laikomas „prekėmis“, o nematerialioje laikmenoje pateiktas skaitmeninis turinys nelaikomas nei pirkimo-pardavimo sutartimi, nei paslaugų sutartimi, ir nustatomos specialios taisyklės ( 88 ). Taigi šia direktyva neišsprendžiamas tokio skaitmeninio turinio priskyrimo klausimas ( 89 ) ir jam nustatoma sui generis kategorija, atskiriant nuo „prekės“, kuri apibrėžiama kaip „materialus kilnojamasis daiktas“ ( 90 ).

71. Direktyvos 2019/770 ir 2019/771 suformuluotos panašiai. Direktyva 2019/770 taikoma vartotojų skaitmeninio turinio tiekimo arba skaitmeninių paslaugų teikimo sutartims, neatsižvelgiant į tai, ar joms perduoti naudojama laikmena yra materiali, ar nemateriali, net apimant pačią fizinę laikmeną, jeigu ji naudojama tik siekiant pateikti skaitmeninį turinį ( 91 ). Vis dėlto klausimą dėl tokių sutarčių teisinio pobūdžio paliekama spręsti pagal nacionalinę teisę ( 92 ). Direktyvoje 2019/770 papildomai nustatomos suderintos taisyklės dėl sutarčių, sudaromų su vartotojais dėl prekių pirkimo-pardavimo, apimant „skaitmeninių elementų turinčias prekes“, kurios apibrėžiamos kaip „kilnojamieji materialūs daiktai“, į kuriuos įtrauktas skaitmeninis turinys ar skaitmeninė paslauga arba kurie yra susieti su skaitmeniniu turiniu arba skaitmenine paslauga dėl savo funkcijų ( 93 ). Taigi šioje direktyvoje „prekės“ yra tik „materialūs kilnojamieji daiktai“, o skaitmeninėms prekėms nustatomos specialios taisyklės.

72. Tuo remiantis visų pirma reikėtų pažymėti, kad trijose minėtose direktyvose išreikštas Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimas išplėtoti specialias taisykles siekiant reglamentuoti skaitmeninį turinį, įskaitant kompiuterių programinę įrangą, sutarčių su vartotojais srityje, neliečiant tradicinės prekių sąvokos, kuri, priešingai nei Direktyvoje 86/653, aiškiai susieta su materialiais objektais. Be to, pagal Direktyvą 2019/770 tarp materialių ir nematerialių skaitmeninio turinio pateikimo būdų nedaroma skirtumo, ir tai patvirtina, kad pagal Direktyvą 86/653 „prekės“ turi būti aiškinamos kaip apimančios abu būdus.

73. Galiausiai pritariu The Software Incubator, Vokietijos vyriausybei ir Komisijai, kad aiškinimas, jog „prekių“ sąvoka apima ir materialius, ir nematerialius objektus, atitinka Direktyva 86/653 siekiamus tikslus. Visų pirma reikėtų pažymėti, kad jeigu prekių sąvoka būtų apribota tik materialiais objektais, būtų neapsaugoti tie prekybos agentai, kurie derasi dėl to paties daikto, tik pateikiamo nematerialia forma, pardavimo. Taip būtų apribotas prekybos agentams jų santykiuose su atstovaujamaisiais pagal Direktyvą 86/653 suteikiamos apsaugos mastas, o ši apsauga yra vienas iš šios direktyvos tikslų (žr. šios išvados 43 punktą).

74. Šiuo klausimu, kaip minėta šios išvados 46–50 punktuose, Teisingumo Teismas Sprendime UsedSoft pripažino, kad kompiuterio programos tiekimas materialioje laikmenoje funkciniu atžvilgiu yra ekvivalentiškas perdavimui parsisiunčiant. Taigi iš minėto sprendimo darytina išvada, kad aiškinant Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies sąvoką „prekės“ kaip apimančią ir materialius, ir nematerialius objektus, užtikrinama, kad prekybos agentai, kurie derasi dėl kompiuterių programinės įrangos pardavimo, gautų tą pačią apsaugą, neatsižvelgiant į tiekimo laikmeną.

75. Atvirkščiai, jeigu Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje esanti prekių sąvoka būtų aiškinama kaip apimanti tik materialius objektus, atstovaujamasis galėtų išvengti privalomųjų Direktyvos 86/653 nuostatų, įskaitant nuostatas, susijusias su prekybos agentams mokėtinu žalos atlyginimu ar kompensacija nutraukiant atstovavimo sutartį (žr. šios išvados 43 punktą), paprasčiausiai pasirūpindamas, kad prekės būtų tiekiamos nematerialiu būdu. Tai pakenktų šia direktyva siekiamiems tikslams užtikrinti prekybos agentų apsaugą ir skatinti komercinių sandorių saugumą. Iš tiesų, kaip pažymėjo The Software Incubator ir Komisija, prekybos agentas neturėtų netekti pagal šią direktyvą suteikiamos apsaugos dėl atstovaujamojo arba atitinkamu atveju kliento sprendimo dėl tiekimo būdo, kuris gali būti priimtas po to, kai šis agentas įvykdo savo užduotį susitarti dėl prekės pardavimo.

76. Be to, priešingai Computer Associates pateiktiems argumentams, nėra jokios informacijos, kuri rodytų, kad Direktyvos 86/653 trečioje konstatuojamojoje dalyje esanti frazė „prekyba prekėmis“, aiškinant ją kartu su šios direktyvos 1 ir 2 straipsniais, patvirtina tokį sąvokos „prekės“ aiškinimą, kad ji apima tik materialius objektus. Ši nuoroda susijusi su Direktyvos 86/653 tikslu suderinti valstybių narių taisykles dėl komercinio atstovavimo siekiant sukurti bendrąją rinką, o ne su šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies sąvokos „prekės“ reikšme. Tai patvirtina aplinkybė, kad tokia identiška nuoroda buvo pateikta Komisijos pasiūlyme dėl Direktyvos 86/653, kuriame nurodyta platesnė prekybos agento sąvokos apibrėžtis, apėmusi prekes ir paslaugas (žr. šios išvados 58 punktą) ( 94 ).

77. Be to, reikėtų atsižvelgti į poreikį Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį aiškinti dinamiškai arba kintamai, atsižvelgiant ir į technologinius pokyčius, kad būtų pasiekti šios direktyvos tikslai ( 95 ). Šiuo klausimu pažymėtina, kad priimant Direktyvą 86/653 nebuvo įmanoma numatyti kompiuterių programinės įrangos pardavimo parsisiunčiant, o dabar šis būdas yra plačiai paplitęs. Tokiomis aplinkybėmis laikausi nuomonės, kad nepripažinus šių technologinių pokyčių būtų užkirstas kelias Direktyvoje 86/653 prekybos agentams nustatytų taisyklių veiksmingumui.

78. Taigi darau išvadą, kad tokia atstovaujamojo klientams elektroniniu būdu tiekiama kompiuterių programinė įranga, kaip nagrinėjama šioje byloje, patenka į Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje vartojamą prekių sąvoką.

C. 2 klausimas

79. Kaip minėta šios išvados 38 punkte, antrasis Teisingumo Teismui pateiktas klausimas yra toks: ar tokia kompiuterių programinės įrangos kopija, kaip nagrinėjama šioje byloje, tiekiama atstovaujamojo klientams suteikiant nuolatinę licenciją, pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį laikytina „pardavimu“.

80. Kaip yra aišku iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Teisingumo Teismui pateiktos informacijos, šios bylos aplinkybėmis pagal licenciją, kurią Computer Associates suteikia savo klientams, klientas įgyja teisę neribotą laiką naudoti programinės įrangos kopiją mainais už mokestį, atitinkantį šios kopijos ekonominę vertę (žr. šios išvados 11 ir 12 punktus).

81. Remiantis Computer Associates pateiktais argumentais, tokios licencijos negalima laikyti „pardavimu“, nes ji neapima programinės įrangos nuosavybės teisės perdavimo. The Software Incubator, Vokietijos vyriausybė ir Komisija laikosi priešingos nuomonės.

82. Kaip pažymėta šios išvados 53 punkte, Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies tekste, kuriame yra ir sąvoka „pardavimas“, nėra jokios nuorodos į nacionalinę teisę. Taigi ši sąvoka turi būti laikoma savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, kuri visoje Sąjungoje turi būti aiškinama vienodai, iš esmės remiantis Direktyvos 86/653 tekstu, kontekstu ir tikslais.

83. Būtent tuo remdamasis padariau išvadą, kad tokia kompiuterių programinė įranga, kaip nagrinėjama šioje byloje, tiekiama atstovaujamojo klientams suteikiant nuolatinę licenciją, pagal kurią klientas gauna teisę neribotą laiką naudoti programinės įrangos kopiją mainais už mokestį, atitinkantį šios kopijos ekonominę vertę, pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį laikytina „pardavimu“. Tokią išvadą padariau dėl toliau nurodytų priežasčių.

84. Kalbant apie Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies formuluotę, pažymėtina, kad šioje nuostatoje nepateikiama jokios informacijos, kaip turi būti suprantama sąvoka „pardavimas“. Atsakant į Computer Associates pateiktus argumentus, skirtingos Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies kalbinės versijos nerodo, kad „pardavimas“ būtinai turi būti suprantamas vienaip, o ne kitaip ( 96 ).

85. Vis dėlto reikėtų pažymėti, jog tai, kad sąvoka „pardavimas“ minėtoje nuostatoje vartojama be jokių išlygų, leidžia ją aiškinti kaip apimančią visus sandorius, kurie susiję su prekių nuosavybės teisės perdavimu. Šiuo klausimu, kaip minėta šios išvados 46–50 punktuose, Sprendime UsedSoft Teisingumo Teismas pripažino, kad sąvoka „pardavimas“ turi būti aiškinama plačiai, kaip apimanti visas gaminio prekybos formas, kurioms būdinga tai, kad neterminuotai ir sumokėjus atitinkamą kainą, atitinkančią šios kopijos ekonominę vertę, suteikiama teisė naudotis kompiuterių programos kopija. Nesuprantu, kodėl Teisingumo Teismo pozicija, kurios jis laikėsi tame sprendime, neturėtų būti taikoma šiai bylai. Iš tiesų man atrodo, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 86/653 kontekstą ir tikslus, pardavimo sąvoka turi būti aiškinama plačiai.

86. Dėl Direktyvos 86/653 konteksto reikėtų pažymėti, kad toks aiškinimas atitinka svarbiausias prekybos agento atliekamas užduotis, kurios, kaip minėta šios išvados 64 punkte ir kaip matyti iš šios direktyvos 3, 4 ir 17 straipsnių, yra surasti atstovaujamajam naujų klientų ir didinti verslo apimtis su esamais klientais. Tai šioje byloje įrodo susitarimas, kuriame programinės įrangos „pardavimas“ nurodomas siejant su užduotimis, kurias turėjo atlikti The Software Incubator, kaip jau minėjau šioje išvadoje (žr. šios išvados 66 punktą).

87. Toks aiškinimas taip pat atitinka Direktyvos 86/653 tikslus. Visų pirma atsižvelgiant į Sprendimą UsedSoft reikėtų manyti, kad platus Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalyje vartojamos pardavimo sąvokos aiškinimas atitinka šia direktyva siekiamą tikslą apsaugoti prekybos agentus, jiems bendraujant su atstovaujamaisiais (žr. šios išvados 43 punktą). Bet koks kitas sprendimas neatitiktų šio tikslo, nes leistų atstovaujamajam išvengti privalomųjų Direktyvos 86/653 nuostatų, tiesiog pavadinant susitarimą su klientu ne „pirkimu-pardavimu“, o „licencija“. Be to, daug prekybos agentų galėtų dėl to netekti Direktyva 86/653 suteikiamos apsaugos, nes paprastai kompiuterių programinė įranga parduodama suteikiant licencijas.

88. Reikėtų pridurti, kad nors Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies genezė pateikia labai mažai informacijos apie sąvokos „pardavimas“ reikšmę, atsižvelgiant į to laiko komercines aplinkybes (žr. šios išvados 58–63 punktus), šioje nuostatoje vartojama pardavimo sąvoka buvo siekiama apimti pagrindinę prekybos agentų veiklą ir neužkirsti kelio taikyti Direktyvą 86/653 būsimiems technologiniams pokyčiams, turintiems poveikį šiai veiklai.

89. Taigi darau išvadą, kad tokia kompiuterių programinės įrangos kopija, kaip nagrinėjama šioje byloje, tiekiama atstovaujamojo klientams suteikiant nuolatinę licenciją, pagal kurią klientas gauna teisę neribotą laiką naudoti programinės įrangos kopiją mainais už mokestį, atitinkantį šios kopijos ekonominę vertę, pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį patenka į sąvoką „pardavimas“.

VII. Išvada

90. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Supreme Court of the United Kingdom (Jungtinės Karalystės Aukščiausiasis Teismas) pateiktus prejudicinius klausimus: 1. Tokia kompiuterių programinės įrangos kopija, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, tiekiama atstovaujamojo klientams elektroniniu būdu, o ne materialioje laikmenoje, yra „prekės“, kaip tai suprantama pagal 1986 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyvos 86/653/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su savarankiškai dirbančiais prekybos agentais, derinimo 1 straipsnio 2 dalį. 2. Tokia kompiuterių programinė įranga, kaip nagrinėjama šioje byloje, tiekiama atstovaujamojo klientams suteikiant nuolatinę licenciją, pagal kurią klientas gauna teisę neribotą laiką naudoti programinės įrangos kopiją mainais už mokestį, atitinkantį šios kopijos ekonominę vertę, pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį patenka į sąvoką „pardavimas“.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) OL L 382, 1986, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 177.

( 3 ) Šiaurės Airijai skirtas atskiras įgyvendinimo teisės aktas (Commercial Agents (Council Directive) Regulations (Northern Ireland), 1993 (Northern Ireland Statutory Rules 1993/483), kuris neturi reikšmės šiai bylai.

( 4 ) Kaip nurodyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, programinės įrangos naudojimo licenciją suteikdavo susijęs subjektas CA Europe S.A.R.L. pagal atitinkamą susitarimą, kurį Computer Associates sudarydavo su klientu. Licencijos sąlygos buvo nurodomos programinės įrangos modulyje pagal bendrąjį susitarimą (angl. Framework Agreement), kuris buvo skirtas naujiems klientams, o licencijos sąlygos esamiems klientams buvo nustatomos Master Agreement, nors abiejų šių sutarčių sąlygos iš esmės nesiskyrė. Remiantis minėtais susitarimais, pridėtais prie Computer Associates pastabų, paprastai klientas turėdavo sumokėti už programinę įrangą per 30 dienų nuo Computer Associates sąskaitos faktūros gavimo. Klientai taip pat užpildydavo užsakymo formą programinei įrangai įsigyti.

( 5 ) The Software Incubator Ltd v Computer Associates UK Ltd [2016] EWHC 1587 (QB), 35–69 punktai.

( 6 ) Computer Associates Ltd v Software Incubator Ltd [2018] EWCA Civ 518, 13, 17–69 punktai.

( 7 ) OL L 29, 2020, p. 7. Pagal šio susitarimo 86 straipsnio 3 dalį prašymai priimti prejudicinį sprendimą laikomi pateiktais tuo momentu, kai Teisingumo Teismo kanceliarija užregistravo dokumentą, kuriuo pradedama byla. Šioje byloje UK Supreme Court prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo užregistruotas Teisingumo Teismo kanceliarijoje 2019 m. gegužės 28 d.

( 8 ) The Software Incubator visų pirma nurodo 1957 m. birželio 15 d. Nicos diplomatinėje konferencijoje sudarytą Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų ženklų registravimo klasifikacijos, paskutinį kartą 1977 m. gegužės 13 d. peržiūrėtą Ženevoje ir iš dalies pakeistą 1979 m. rugsėjo 28 d. (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1154 t., Nr. I 18200, p. 89).

( 9 ) The Software Incubator visų pirma nurodo 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Brain Products (C‑219/11, EU:C:2012:742).

( 10 ) The Software Incubator visų pirma nurodo 1968 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Komisija / Italija (7/68, EU:C:1968:51); 1999 m. spalio 21 d. Sprendimą Jägerskiöld (C‑97/98, EU:C:1999:515) ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Komisija / Graikija (C‑65/05, EU:C:2006:673).

( 11 ) 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, 2011, p. 64).

( 12 ) 2019 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/770 dėl tam tikrų skaitmeninio turinio ir skaitmeninių paslaugų teikimo sutarčių aspektų (OL L 136, 2019, p. 1). Pagal šios direktyvos 24 straipsnį valstybės narės ne vėliau kaip 2021 m. liepos 1 d. priima nuostatas, perkeliančias šią direktyvą, ir tas nuostatas taiko nuo 2022 m. sausio 1 d.

( 13 ) C‑85/03, EU:C:2004:83.

( 14 ) C‑128/11, EU:C:2012:407 (sprendimas byloje UsedSoft).

( 15 ) Computer Associates šiuo klausimu nurodo Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies versiją danų k. („salg eller køb af varer“), nyderlandų k. („de verkoop of de aankoop van goederen“), prancūzų k. („la vente ou l’achat de marchandises“), vokiečių k. („den Verkauf oder den Ankauf von Waren“), graikų k. („εμπορευμάτων“), italų k. („la vendita o l’acquisto di merci“), portugalų k. („a venda ou a compra de mercadorias“) ir ispanų k. („la venta o la compra de mercancías“).

( 16 ) C‑85/03, EU:C:2004:83.

( 17 ) Computer Associates konkrečiai nurodo 1974 m. balandžio 30 d. Sprendimą Sacchi (155/73, EU:C:1974:40) ir 1999 m. spalio 21 d. Sprendimą Jägerskiöld (C‑97/98, EU:C:1999:515).

( 18 ) Computer Associates šiuo klausimu nurodo 1991 m. balandžio 18 d. Sprendimą Brown Boveri (C‑79/89, EU:C:1991:153).

( 19 ) Computer Associates šiuo klausimu nurodo 2005 m. spalio 27 d. Sprendimą Levob Verzekeringen ir OV Bank (C‑41/04, EU:C:2005:649) ir 2015 m. kovo 5 d. Sprendimą Komisija / Liuksemburgas (C‑502/13, EU:C:2015:143).

( 20 ) 2019 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/771 dėl tam tikrų prekių pirkimo-pardavimo sutarčių aspektų, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (ES) 2017/2394 ir Direktyva 2009/22/EB bei panaikinama Direktyva 1999/44/EB (OL L 136, 2019, p. 28). Pagal šios direktyvos 24 straipsnį valstybės narės ne vėliau kaip 2021 m. liepos 1 d. priima nuostatas, perkeliančias šią direktyvą, ir tas nuostatas taiko nuo 2022 m. sausio 1 d.

( 21 ) Computer Associates šiuo klausimu nurodo Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalies kalbines versijas, kurios paminėtos šios išvados 15 išnašoje.

( 22 ) 2012 m. liepos 3 d. sprendimas (C‑128/11, EU:C:2012:407).

( 23 ) Computer Associates šiuo klausimu nurodo 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Nederlands Uitgeversverbond ir Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111).

( 24 ) 2012 m. liepos 3 d. sprendimas (C‑128/11, EU:C:2012:407).

( 25 ) Komisija šiuo klausimu nurodo 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Nederlands Uitgeversverbond ir Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111).

( 26 ) 2012 m. liepos 3 d. sprendimas (C‑128/11, EU:C:2012:407).

( 27 ) Dėl skirtingų požiūrių į kompiuterių programinės įrangos teisinį kvalifikavimą valstybėse narėse, Jungtinėje Karalystėje ir kitose jurisdikcijose apžvalgos žr., pavyzdžiui, Clark, R., „The Legal Status of Software: Part 1“, Commercial Law Practitioner 23 t., 2016, p. 48–56; Clark, R. „The Legal Status of Software: Part 2“, Commercial Law Practitioner, 23 t., 2016, p. 78–86; von Bar, C. ir Clive, E. (red.), „Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference“(DCFR), Full Edition, 2 t., Sellier, 2009, p. 1217 ir 1218.

( 28 ) Pavyzdžiui, žr. Moon, K., „The nature of computer programs: tangible? goods? personal property? intellectual property?“, European Intellectual Property Review, 31 t., 2009, p. 396–407; Saidov, D. ir Green, S., „Software as goods“Journal of Business Law, 2007, p. 161–181.

( 29 ) Pavyzdžiui, vertėtų pažymėti, kad yra diskutuojama dėl 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvos 85/374/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo 2 straipsnyje vartojamos sąvokos „gaminys“ galimo pakeitimo (OL L 210, 1985, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 257), atsižvelgiant į naujas technologijas: šiuo klausimu žr. Komisijos ataskaitą dėl dirbtinio intelekto, daiktų interneto ir robotikos poveikio saugai ir atsakomybei, COM(2020) 64 final, 2020 m. vasario 19 d., p. 13 ir 14.

( 30 ) Žr. šios išvados 70–72 punktus.

( 31 ) Žr. šios išvados 45 punktą.

( 32 ) C‑128/11, EU:C:2012:407.

( 33 ) Šiuo klausimu man atrodo, kad nors jie kai kur neišvengiamai dubliuosis, abu klausimus reikėtų nagrinėti atskirai, visų pirma atsižvelgiant į dėl kiekvieno klausimo pateiktų argumentų įvairovę, ir nėra pagrindo nukrypti nuo tvarkos, kuria juos pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

( 34 ) Pavyzdžiui, žr. Komisijos tarnybų darbinį dokumentą „Direktyvos 86/653 vertinimas (REFIT vertinimas), SWD(2015) 146 final, 2015 m. liepos 16 d. Išsamesnį aptarimą žr. Saintier, S, „Commercial agency in European Union private law“, in Twigg-Flesner, C. (ed.), „The Cambridge Companion to European Union Private Law“, Cambridge University Press, 2010, p. 273–285, kuris daugiausia dėmesio skiria Jungtinės Karalystės aplinkybėms; taip pat žr., pavyzdžiui, Randoph, F. ir Davey, J., „The European Law of Commercial Agency“, Third Edition, Hart, 2010; Singleton, S., „Commercial Agency Agreements: Law and Practice“, Fifth Edition, Bloomsbury Professional, 2020.

( 35 ) Pavyzdžiui, žr. 2020 m. birželio 4 d. Sprendimą Trendsetteuse (C‑828/18, EU:C:2020:438, 36 punktas).

( 36 ) Pavyzdžiui, žr. 2018 m. balandžio 19 d. Sprendimą CMR (C‑645/16, EU:C:2018:262, 34 punktas).

( 37 ) Pavyzdžiui, žr. 2018 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Zako (C‑452/17, EU:C:2018:935, 23 punktas). Kaip Teisingumo Teismas konstatavo jo 24 punkte, pakanka, kad asmuo atitiktų šias tris sąlygas, kad jį būtų galima laikyti „prekybos agentu“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 2 dalį, neatsižvelgiant į jo veiklos vykdymo sąlygas, jeigu jam netaikomos šios direktyvos 1 straipsnio 3 dalyje ir 2 straipsnio 1 dalyje numatytos išimtys.

( 38 ) Pavyzdžiui, žr. 2003 m. kovo 6 d. Nutartį Abbey Life Assurance (C‑449/01, nepaskelbta Rink., EU:C:2003:133) (dėl prekybos agento, sudarinėjusio gyvybės draudimo, rentos iki gyvos galvos ir taupomosios sąskaitos sutartis); taip pat žr. kitoje išnašoje pateiktas nuorodas.

( 39 ) Nors šiuo klausimu nacionalinės teisės aktai, taikomi prekybos agentams ne prekių pirkimo ar pardavimo srityje, nepatenka į Direktyvos 86/653 taikymo sritį, Teisingumo Teismas nusprendė, kad turi jurisdikciją priimti sprendimą tokiais atvejais: žr. 2006 m. kovo 16 d. Sprendimą Poseidon Chartering (C‑3/04, EU:C:2006:176, 7, 11–19 punktai) (laivo frachtavimo sutartis); 2010 m. spalio 28 d. Sprendimą Volvo Car Germany (C‑203/09, EU:C:2010:647, 23–28 punktai) (koncesijos sutartis); 2013 m. spalio 17 d. Sprendimą Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, 30 ir 31 punktai) (agentavimo sutartis); 2015 m. gruodžio 3 d. Sprendimą Quenon K. (C‑338/14, EU:C:2015:795, 16–19 punktai) (banko paslaugų ir draudimo paslaugų pardavimo sutartis) ir 2017 m. gegužės 17 d. Sprendimą ERGO Poist’ovňa (C‑48/16, EU:C:2017:377, 26–32 punktai) (draudimo paslaugų pardavimo sutartis); taip pat žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą byloje Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:301, 48 punktas, 26 išnaša).

( 40 ) Pavyzdžiui, vertėtų pažymėti, kad Teisingumo Teismas (ir generalinis advokatas) nesvarstė prekybos agento sąvokos apibrėžties 2006 m. kovo 23 d. Sprendime Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199) (dėl verslo informacijos paslaugų pardavimą skatinusio prekybos agento) ir 2018 m. balandžio 19 d. Sprendime CMR (C‑645/16, EU:C:2018:262) (dėl individualių namų pardavimą skatinusio agento).

( 41 ) C‑128/11, EU:C:2012:407. Dėl išsamaus aptarimo žr., pavyzdžiui, Charleton, P. ir Kelly, S., „The Oracle Speaks. C‑128/11“, The Bar Review, 18 t., 2013, p. 33–44; taip pat kritinį požiūrį, pavyzdžiui, Moon, K., „Revisiting UsedSoft v. Oracle. Is Software Property and Can It Be Sold?“, Computer Law Review International, 2017, p. 113–119.

( 42 ) OL L 111, 2009, p. 16.

( 43 ) Žr. 2012 m. liepos 3 d. Sprendimą UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 20–35 punktai).

( 44 ) Žr. 2012 m. liepos 3 d. Sprendimą UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 40 ir 42 punktai).

( 45 ) Žr. 2012 m. liepos 3 d. Sprendimą UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 44–46 ir 48 punktai).

( 46 ) Žr. 2012 m. liepos 3 d. Sprendimą UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 47 punktas).

( 47 ) Žr. 2012 m. liepos 3 d. Sprendimą UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 49 punktas).

( 48 ) Žr. 2012 m. liepos 3 d. Sprendimą UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 59 punktas).

( 49 ) Žr. 2012 m. liepos 3 d. Sprendimą UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 55 punktas).

( 50 ) Žr. 2012 m. liepos 3 d. Sprendimą UsedSoft (C‑128/11, EU:C:2012:407, 61 punktas).

( 51 ) Pavyzdžiui, žr. 2014 m. sausio 23 d. Sprendimą Nintendo ir kt. (C‑355/12, EU:C:2014:25, 23 punktas) ir 2016 m. spalio 12 d. Sprendimą Ranks ir Vasiļevičs (C‑166/15, EU:C:2016:762, 28, 30, 35, 36, 49, 50 ir 53–55 punktai); taip pat žr. generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe išvadą byloje Ranks ir Vasiļevičs (C‑166/15, EU:C:2016:384, 69–80 punktai).

( 52 ) C‑263/18, EU:C:2019:1111, 53–58 punktai). Žr. taip pat generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Nederlands Uitgeversverbond ir Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:697, 52–67 punktai).

( 53 ) Pavyzdžiui, žr. 2020 m. birželio 4 d. Sprendimą Trendsetteuse (C‑828/18, EU:C:2020:438, 25 punktas).

( 54 ) Vertėtų pažymėti, kad tai buvo pripažinta ankstesnėje Jungtinės Karalystės teismų praktikoje (pavyzdžiui, žr. Fern Computer Consultancy Ltd v Intergraph Cadworx & Analysis Solutions Inc [2014] EWHC 2908 (Ch), visų pirma 74, 86 ir 93 punktus) ir vyriausybės dokumentuose (žr. Department of Trade and Industry (Prekybos ir pramonės departamentas), Guidance Notes on the Commercial Agents (Council Directive) Regulations 1993, 1994, Regulation 2 Interpretation, fourth paragraph). Šiuo klausimu taip pat žr. Tosato, A., „An exploration of the European dimension of the Commercial Agents Regulations“, Lloyd’s Maritime and Commercial Law Quarterly, 2013, p. 544–565.

( 55 ) Pavyzdžiui, žr. 2020 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Recorded Artists ActorsPerformers (C‑265/19, EU:C:2020:677, 46 punktas).

( 56 ) Pavyzdžiui, žr. 2019 m. spalio 1 d. Sprendimą Planet49 (C‑673/17, EU:C:2019:801, 48 punktas).

( 57 ) Žr. šios išvados 15 išnašą.

( 58 ) C‑85/03, EU:C:2004:83, 15–21 punktai.

( 59 ) Žr. Komisijos dokumentą „Lygios teisės prekybos agentams“. Pasiūlymas dėl Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su (savarankiškai dirbančiais) prekybos agentais, derinimo, COM(76) 670 final, 1976 m. gruodžio 13 d. (toliau – pasiūlymas), 2 straipsnio projektas.

( 60 ) Šiuo klausimu žr. šios išvados 59 išnašoje nurodyto pasiūlymo 7 straipsnio 1 ir 2 dalių, 8 straipsnio 1 dalies, 9 straipsnio 2 dalies, 10 straipsnio 2 dalies a punkto, 11 straipsnio 2 dalies, 21 straipsnio 1 dalies ir 32 straipsnio 2 dalies projektą.

( 61 ) Žr. šios išvados 59 išnašoje nurodyto pasiūlymo 29 straipsnio 2 dalies projektą.

( 62 ) Žr. Komisijos iš dalies pakeistą Pasiūlymą dėl Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su (savarankiškai dirbančiais) prekybos agentais, derinimo, COM(78) 773 final, 1979 m. sausio 22 d. (toliau – iš dalies pakeistas pasiūlymas), 2 ir 29 straipsnių projektai.

( 63 ) Žr. 1978 m. rugsėjo 12 d. Rezoliuciją, kurioje pateikiama Europos Parlamento nuomonė dėl pasiūlymo (OL C 239, 1978, p. 18), visų pirma dėl jo 2 ir 29 straipsnių projekto.

( 64 ) Žr. 1977 m. lapkričio 24 d. Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę (OL C 59, 1978, p. 31), visų pirma 2.3.1, 2.8.7 ir 2.8.8 punktus.

( 65 ) Žr. Dok. 8278/79, 1979 m. liepos 18 d., p. 2 ir 3.

( 66 ) Žr. Dok. 8278/79, nurodytą šios išvados 65 išnašoje, p. 6 ir 7.

( 67 ) Žr. Dok. 8664/79, 1979 m. rugpjūčio 22 d.

( 68 ) Žr. Dok. 11507/79, 1979 m. gruodžio 11 d., p. 2.

( 69 ) Žr. šios išvados 68 išnašoje nurodytą Dok. 11507/79, p. 2.

( 70 ) Žr. šios išvados 68 išnašoje nurodytą Dok. 11507/79, p. 3 ir 9.

( 71 ) Pavyzdžiui, žr. 1986 m. birželio 4 d. Dok. 7379/86, p. 3; 1986 m. liepos 18 d. Dok. 8543/86, p. 3. Šiuo klausimu Jungtinės Karalystės delegacijos pasiūlymas išbraukti „arba pirkimo“ iš prekybos agento sąvokos apibrėžties (pavyzdžiui, žr. Dok. 6877/80, 1980 m. gegužės 6 d., p. 22) buvo atmestas.

( 72 ) Pavyzdžiui, žr. 1981 m. vasario 10 d. Dok. 4737/81, p. 8 ir 9; 1981 m. spalio 28 d. Dok. 10292/81, p. 8–10; 1982 m. sausio 21 d. Dok. 4347/82, p. 23; 1983 m. birželio 9 d. Dok. 7381/83, p. 19.

( 73 ) Vertėtų pažymėti, kad tai akivaizdu iš kai kurių to meto publikacijų, pridėtų prie Computer Associates pastabų: žr. Lando, O., „The EEC Draft Directive Relating to Self-Employed Commercial Agents“, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationals Privatrecht, 44 t., 1980, p. 1–16, visų pirma p. 2 ir 5; United Kingdom Law Commission, Law of Contract. Report on the Proposed E.E.C. Directive on the Law relating to Commercial Agents, Nr. 84, 1977, visų pirma 2 straipsnio a–c punktai, p. 15.

( 74 ) 1983 m. vasario 17 d. Ženevoje pasirašyta Konvencija dėl atstovavimo sudarant tarptautinio prekių pirkimo-pardavimo sutartis, kuri prieinama adresu: http://www.unidroit.org; ji neįsigaliojo dėl nepakankamo ratifikavimo. Toliau žr., pavyzdžiui, Jansen, N. ir Zimmermann, R., Commentaries on European Contract Laws, Oxford University Press, 2018, p. 592 ir 593.

( 75 ) Šiuo klausimu žr. Maskow, D., „Internal Relations Between Principals and Agents in the International Sale of Goods“, Revue de droit uniforme / Uniform Law Review, I t., 1989, p. 60–187, taip pat p. 99–101.

( 76 ) Šiuo klausimu žr. 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Kontogeorgas (C‑104/95, EU:C:1996:492, 26 punktas) ir 2020 m. birželio 4 d. Sprendimą Trendsetteuse (C‑828/18, EU:C:2020:438, 33 punktas).

( 77 ) Apskritai pagal Direktyvos 86/653 1 straipsnio 3 dalį prekybos agento sąvoka neapima bendrovėse, asociacijose dirbančių asmenų, partnerių, arba asmenų, skiriamų bankroto atveju, o pagal jos 2 straipsnio 1 dalį ši direktyva netaikoma prekybos agentams, kurių veikla nėra apmokama arba kurie vykdo veiklą prekių biržose arba prekių rinkose, konkrečiai – Jungtinės Karalystės organizacijai.

( 78 ) Kalbant apie Sąjungos priemones, susijusias su bendruoju muitų režimu, sąvoka „prekės“ aiškinama kaip susijusi tik su „materialiu turtu“, atsižvelgiant į šio režimo pobūdį, todėl apėmė klausimus, susijusius su kompiuterių programine įranga kaip nematerialiuoju turtu, įeinančiu į materialios prekės sudėtį muitinio įvertinimo tikslais. Pavyzdžiui, žr. 1977 m. liepos 14 d. Sprendimą Bosch (1/77, EU:C:1977:130, 4 punktas); 1991 m. balandžio 18 d. Sprendimą Brown Boveri (C‑79/89, EU:C:1991:153, 21 punktas); 2006 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, 30, 31 ir 37 punktai) ir 2020 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą BMW (C‑509/19, EU:C:2020:694, 12–23 punktai); taip pat žr. generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvadą byloje Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:68, 50–58 punktai).

( 79 ) Kalbant apie Sąjungos teisės aktus PVM srityje, pažymėtina, kad sąvoka „prekių tiekimas“ aiškiai apribota „materialiu[oju] turtu“, todėl kai skaitmeniniai produktai, įskaitant kompiuterių programinę įrangą, tiekiami nematerialioje laikmenoje, tai laikoma „paslaugų“ teikimu, o jeigu tokie produktai tiekiami materialioje laikmenoje, tai laikoma „prekių“ tiekimu. Pavyzdžiui, žr. 2015 m. kovo 5 d. Sprendimą Komisija / Prancūzija (C‑479/13, EU:C:2015:141, 35 punktas); 2015 m. kovo 5 d. Sprendimą Komisija / Liuksemburgas (C‑502/13, EU:C:2015:143, 42 punktas) ir 2017 m. kovo 7 d. Sprendimą RPO (C‑390/15, EU:C:2017:174, 43–72 punktai, visų pirma 50 punktas). Dėl specialiai pritaikytos kompiuterių programinės įrangos taip pat žr. 2005 m. spalio 27 d. Sprendimą Levob Verzekeringen ir OV Bank (C‑41/04, EU:C:2005:649, 17–30 punktai) ir generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Levob Verzekeringen ir OV Bank (C‑41/04, EU:C:2005:292, 28–60 punktai).

( 80 ) Pavyzdžiui, žr. 2020 m. sausio 29 d. Sprendimą Sky ir kt. (C‑371/18, EU:C:2020:45, visų pirma 30, 47 ir 54 punktai).

( 81 ) Pavyzdžiui, žr. 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimą Brain Products (C‑219/11, EU:C:2012:742, visų pirma 16–19 punktai).

( 82 ) Pavyzdžiui, žr. 1968 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Komisija / Italija (7/68, EU:C:1968:51, p. 428) ir 2018 m. sausio 23 d. Sprendimą Buhagiar ir kt. (C‑267/16, EU:C:2018:26, 67 punktas).

( 83 ) Žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Komisija / Graikija (C‑65/05, EU:C:2006:673, 23 ir 24 punktai).

( 84 ) Pavyzdžiui, žr. 2018 m. gruodžio 6 d. Sprendimą FENS (C‑305/17, EU:C:2018:986, 34 punktas) ir generalinės advokatės E. Sharpston išvadą byloje FENS (C‑305/17, EU:C:2018:536, 19–21 punktai).

( 85 ) Žr. 1974 m. balandžio 30 d. sprendimą (155/73, EU:C:1974:40, 6 ir 7 punktai).

( 86 ) Žr. 1999 m. spalio 21 d. sprendimą (C‑97/98, EU:C:1999:515, 30–39 punktai).

( 87 ) Dėl šių direktyvų ir platesnio jų konteksto žr., pavyzdžiui, Helberger, N. ir kt., „Digital Content Contracts for Consumers“, Journal of Consumer Policy, 36 t., 2013, p. 37–57; Jansen ir Zimmermann, „Commentaries on European Contract Laws“, nurodyti šios išvados 74 išnašoje, p. 1–18; Staudenmayer, D., „The Directives on Digital Contracts: First Steps Towards the Private Law of the Digital Economy“, European Review of Private Law, 28 t., 2020, p. 219–250.

( 88 ) Žr. Direktyvą 2011/83, visų pirma jos 1 straipsnį, 5 straipsnio 2 dalį, 6 straipsnio 2 dalį, 9 straipsnio 2 dalies c punktą, 14 straipsnio 4 dalies b punktą, 16 straipsnio m punktą, 17 straipsnio 1 dalį ir 19 konstatuojamąją dalį. Taip pat žr., pavyzdžiui, Komisijos parengtos Direktyvos 2011/83 taikymo ataskaitos, COM(2017) 259 final, 2017 m. gegužės 23 d., 5 punktą.

( 89 ) Šiuo klausimu žr. šios išvados 87 išnašoje nurodytą Helberger, N. ir kt., p. 44.

( 90 ) Žr. Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 3 dalį.

( 91 ) Žr. Direktyvą 2019/770, visų pirma jos 1 straipsnį ir 3 straipsnio 1 ir 3 dalis, 19 ir 20 konstatuojamąsias dalis.

( 92 ) Žr. Direktyvą 2019/770, visų pirma jos 12 konstatuojamąją dalį.

( 93 ) Žr. Direktyvą 2019/771, visų pirma jos 1 straipsnį, 2 straipsnio 5 dalį, 3 straipsnio 3 bei 4 dalis ir 12–16 konstatuojamąsias dalis. Taip pat žr. Direktyvos 2019/770 2 straipsnio 3 dalį, 3 straipsnio 4 dalį ir 21 bei 22 konstatuojamąsias dalis.

( 94 ) Žr. šios išvados 59 išnašoje nurodyto pasiūlymo trečios konstatuojamosios dalies projektą. Taip pat žr. šios išvados 62 išnašoje nurodyto pasiūlymo trečios konstatuojamosios dalies projektą.

( 95 ) Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Vereniging Openbare Bibliotheken (C‑174/15, EU:C:2016:459, 24–40 punktai) ir generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje Entoma (C‑526/19, EU:C:2020:552, 69–84 punktai).

( 96 ) Žr. šios išvados 15 išnašą.