ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Savo pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Pagrindų direktyvos 2 straipsnio c punktas turi būti aiškinamas taip, kad internete teikiama elektroninio pašto paslauga, neapimanti prieigos prie interneto, kaip antai Google teikiama „Gmail“ paslauga, yra paslauga, kuri visa arba didžiąja dalimi susideda iš signalų perdavimo elektroninių ryšių tinklais, atsižvelgiant į šios paslaugos teikėjo per elektroninio pašto serverius informacinėmis technologijomis vykdomą duomenų apdorojimą, pirma, priskiriant elektroninio pašto adresams atitinkamų galinių įrenginių IP adresus ir, antra, įvedant į atvirą internetą ar gaunant iš jo su elektroniniais laiškais susijusius duomenų paketus. Jeigu atsakymas būtų neigiamas, nacionalinis teismas taip pat siekia išsiaiškinti, ar ir su kokia sąlyga tokios internete teikiamos pašto paslaugos teikėjas vis dėlto gali būti laikomas perduodančiu signalus arba tokia veikla jam gali būti priskirta, jeigu, be to, jis naudoja nuosavus su internetu susietus elektroninių ryšių tinklus, kurie galėtų būti naudojami teikiant minėtą paslaugą.
52

Šios išvados nepaneigia proporcingumo principo išaiškinimas, pateiktas 2015 m. kovo 26 d. Sprendimo Macikowski (C‑499/13, EU:C:2015:201) rezoliucinės dalies 2 punkte, kuriuo grindžiamas antrasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas. Šiuo aspektu primintina, kad minėtame 2 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog pagal proporcingumo principą nedraudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią teismo antstolis visu savo turtu atsako už PVM, mokėtino nuo pajamų iš priverstinio vykdymo tvarka parduoto nekilnojamojo turto, sumą tuo atveju, kai neįvykdo savo pareigos surinkti ir sumokėti šį mokestį, su sąlyga, kad jis iš tiesų turi visas teisines priemones įvykdyti šią pareigą. Toks atsakymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos, kurioje priimtas 2015 m. kovo 26 d. Sprendimas Macikowski (C‑499/13, EU:C:2015:201), aplinkybes, kurios skiriasi nuo šios pagrindinės bylos aplinkybių. Iš esmės byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, priešingai nei aptariamoje pagrindinėje byloje, nagrinėta situacija, kai teismo antstolis veikė ne kaip PVM mokėtojas, o kaip asmuo, kuriam tenka prievolė sumokėti šį mokestį už kitą apmokestinamąjį asmenį, ir negalėjo disponuoti per atitinkamo priverstinio vykdymo procedūrą gauta suma ir pervesti priklausančio PVM per nacionalinėje teisėje nustatytą terminą, kol kompetentingas nacionalinis teismas nedavė sutikimo. Be to, šioje pagrindinėje byloje iš Teisingumo Teismui suteiktos informacijos nematyti, kad teismo antstolis neturėjo teisinių priemonių, jam, kaip PVM mokėtojui, leidžiančių įvykdyti savo mokestinę prievolę.
15

Tą sprendimą A. P. Mastromartino užginčijo Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija). Tame teisme jis, be kita ko, nurodė, kad TUF 55 straipsnio 2 dalis, taikyta kaip teisinis pagrindas laikinai uždraudžiant užsiimti pagrindinėje byloje nagrinėjamo konsultanto finansų klausimais veikla, yra nesuderinama su FPRD direktyvos nuostatomis. Be to, ieškovo teigimu, diskrecijos, kurią Consob turi pagal nacionalinės teisės aktus nustatydama tokį laikiną draudimą, apimtis pažeidžia skaidrumo ir objektyvumo principus, įtvirtintus su pagrindinėmis laisvėmis susijusioje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje.
21

Be to, Austrijos Respublika nurodė, kad perpardavimo teisė leidžia atsižvelgti į kūrinio pridėtinę vertę jį perparduodant, todėl papildomai padidėja per pirmąjį pardavimą autoriaus atlikto tiekimo ar teikimo apmokestinamoji vertė. Todėl, kadangi šis pirmasis ir vienintelis tiekimas ar teikimas būtų apmokestinamas PVM, atlyginimas, mokėtinas už perpardavimo teisę, taip pat turi būti apmokestintas PVM.
10

Be to, metinis referencinis laikotarpis, kuris trunka nuo atitinkamų metų balandžio 1 d. iki kitų metų kovo 31 d., gali apimti tik 12 mėnesinių referencinių laikotarpių. Jeigu darbuotojas per referencinį laikotarpį sukaupia 12 ištisų referencinių mėnesių, pagal Kasmetinių atostogų įstatymą jam priklauso, atsižvelgiant į darbo santykių trukmę, 24 arba 30 darbo dienų atostogų.
26

Bendrasis Teismas atmetė ieškinį tiek, kiek jis susijęs su ginčijamu sprendimu, kaip iš dalies netinkamą, iš dalies nepriimtiną ir, be to, kaip nepagrįstą. Kadangi jame pareikštas ieškinys laikytinas susijusiu ir su minėtais dviem sprendimais, skirtais atitinkamai European Network of Scientists for Social and Environmental Responsibility ir Sambucus, Bendrasis Teismas nusprendė: kadangi šie sprendimai identiški ginčijamam sprendimui, pateiktus pagrindus bet kuriuo atveju reikia atmesti dėl tų pačių motyvų kaip tie, kuriais pagrįstas ieškinio atmetimas, kiek tai susiję su ginčijamu sprendimu.
10

Šios direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta: „1. Valstybės narės užtikrina audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų priėmimo laisvę ir savo teritorijoje neriboja jų perdavimo iš kitų valstybių narių dėl priežasčių, kurios patenka į šia direktyva koordinuojamas sritis. 2. Televizijos programų transliavimo atžvilgiu valstybės narės gali laikinai nesilaikyti 1 dalies, jei įvykdomos šios sąlygos: a) kitos valstybės narės transliuojamos televizijos programos akivaizdžiai, rimtai ir sunkiai pažeidžia 27 straipsnio 1 arba 2 dalis ir (arba) 6 straipsnį; b) per praėjusius 12 mėnesių transliuotojas ne mažiau kaip du kartus pažeidė a punkte nurodytą (-as) nuostatą (-as); c) atitinkama valstybė narė raštu pranešė transliuotojui ir Komisijai apie įtariamus pažeidimus ir apie priemones, kurių ji ketina imtis, jei tokie pažeidimai pasikartotų; d) konsultuojantis su transliuojančiąja valstybe ir Komisija nepavyko per 15 dienų nuo c punkte numatyto pranešimo draugiškai susitarti, ir tariami pažeidimai toliau daromi. Per du mėnesius po pranešimo apie priemones, kurių ėmėsi valstybė narė, Komisija priima sprendimą, ar tos priemonės neprieštarauja Sąjungos teisei. Jei ji nusprendžia, kad prieštarauja, iš valstybės narės pareikalaujama kaip galima greičiau užbaigti minėtų priemonių taikymą.“
4

Direktyvos 2011/95 2 straipsnyje nustatyta: „Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys: a) tarptautinė apsauga – pabėgėlio statusas ir papildomos apsaugos statusas <…> <…> d) pabėgėlis – trečiosios šalies pilietis, kuris dėl visiškai pagrįstos persekiojimo dėl rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo prie tam tikros socialinės grupės baimės yra už šalies, kurios pilietis jis yra, ribų ir negali arba dėl tokios baimės nepageidauja naudotis tos šalies apsauga, arba asmuo be pilietybės, kuris dėl minėtų priežasčių būdamas už šalies, kurioje yra jo ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, ribų negali ar dėl tokios baimės nepageidauja į ją grįžti ir kuriam netaikomas 12 straipsnis; <…> f) papildomą apsaugą galintis gauti asmuo – trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, kuris negali būti laikomas pabėgėliu, tačiau apie kurį pagrįstai galima manyti, kad jei jis būtų grąžintas į savo kilmės šalį arba – asmens be pilietybės atveju – į šalį, kurioje yra jos ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, jam kiltų realus pavojus patirti 15 straipsnyje apibrėžtą didelę žalą, kuriam netaikomos 17 straipsnio 1 bei 2 dalys ir kuris negali arba dėl tokio pavojaus nepageidauja naudotis tos šalies apsauga; <…>“
1

Ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad apribodama mediatorius rengiančių įstaigų teisinę formą tik pelno nesiekiančiomis asociacijomis, kurias turi sudaryti bent viena Graikijos advokatų asociacija ir bent viena profesinė asociacija, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 49 straipsnį ir 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, 2006, p. 36) 15 straipsnio 2 dalies b ir c punktus ir 3 dalį. Be to, ši institucija prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad nustačiusi akademinių kvalifikacijų pripažinimo procedūrai papildomus reikalavimus dėl pažymėjimų turinio ir kompensacines priemones, prieš tai neįvertinus esminių skirtumų, ir palikusi galioti diskriminacines nuostatas, pagal kurias mediatoriaus akreditacijos prašantys asmenys, kurie turi užsienyje gautus arba pripažintos užsienio profesinio rengimo įstaigos baigus Graikijoje organizuotus kursus išduotus akreditavimo pažymėjimus, privalo įrodyti, kad bent tris kartus dalyvavo mediacijos procedūroje, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 49 straipsnį ir 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (O L 255, 2005, p. 22), iš dalies pakeistos 2013 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/55/ES (OL L 354, 2013, p. 132) (toliau – Direktyva 2005/36), 13 ir 14 straipsnius, 50 straipsnio 1 dalį ir VII priedą.
56

Vadovaujantis Muitinės kodekso 4 straipsnio 15 punkto a papunkčiu ir 16 punkto a papunkčiu, vienas iš muitinės sankcionuotų veiksmų su prekėmis yra muitinės procedūros įforminimas prekėms, o viena iš muitinės procedūrų – išleidimas į laisvą apyvartą. Be to, pagal Muitinės kodekso 4 straipsnio 7 punkte pateiktą Sąjungos prekės apibrėžtį šis statusas, be kita ko, suteikiamas prekėms, importuotoms iš šalių, kurios nėra Sąjungos muitų teritorijos dalys, ir išleistoms į laisvą apyvartą.
27

Be to, būtent šis kriterijus, suformuotas Teisingumo Teismo jurisprudencijoje dėl Briuselio konvencijos aiškinimo, buvo nurodytas ir Reglamento Nr. 1346/2000 6 konstatuojamojoje dalyje siekiant atskirti to reglamento dalyką ir patvirtintas šioje byloje ratione temporis netaikomame 2015 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (ES) 2015/848 dėl nemokumo bylų (OL L 141, 2015, p. 19), kurio 6 straipsnyje nurodyta, kad jurisdikciją nagrinėti visus tiesiogiai iš nemokumo bylos kylančius ir glaudžiai su ja susijusius ieškinius turi valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta nemokumo byla, teismai.
38

Antra, kyla klausimas, ar mokesčių lengvata, kuri suteikta pagal GrEStG 6 straipsnį ir taikoma tik reorganizavimo sandoriams, kuriuose dalyvauja išimtinai bendrovių grupės bendrovės, siejamos to, kad viena bendrovė valdo ne mažiau kaip 95 % kitos bendrovės akcijų nepertraukiamą penkerių metų laikotarpį iki to sandorio ir penkerius metus po jo, taikomas skirtingas požiūris į ūkio subjektus, kurių faktinė ir teisinė padėtis, atsižvelgiant į pagrindinėje byloje aptariamą bendra mokesčių sistema siekiamą tikslą, yra panaši, dėl to, kad šiuos reorganizavimo sandorius vykdančioms bendrovėms, kurių nesieja turimos akcijos, šis atleidimas nuo mokesčio netaikomas.
31

Be to, pagal PVM direktyvos 273 straipsnį valstybės narės gali nustatyti prievoles, kurias laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui, su sąlyga, kad ši galimybė nebūtų naudojama nustatant papildomas su sąskaitų faktūrų išrašymu susijusias prievoles, be tų, kurios nustatytos šios direktyvos 3 skyriuje (2014 m. gegužės 15 d. Sprendimo Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, 36 punktas).
15

2010 m. gruodžio 10 d.decreto ministeriale – Attuazione dell’articolo 30, comma 27, della legge 23 luglio 2009, n. 99, in materia di rapporti intercorrenti fra i gestori delle reti elettriche, le società di distribuzione in concessione, i proprietari di reti private ed i clienti finali collegati a tali reti (Ministerijos nutarimas, kuriuo įgyvendinama 2009 m. liepos 23 d. Įstatymo Nr. 99 dėl elektros tinklo operatorių, skirstymo įmonių koncesininkių, privačių tinklų savininkų ir prie tų tinklų prijungtų galutinių vartotojų santykių 30 straipsnio 27 dalis; GURI Nr. 305, 2010 m. gruodžio 31 d.) privačių sistemų operatoriams nustatytos pareigos, be kita ko, leisti prie jų prisijungusiems galutiniams vartotojams prašyti fizinio ar virtualaus prisijungimo prie viešųjų tinklų ir jį gauti ir leisti jais naudotis viešųjų tinklų operatoriams, kad būtų užtikrinta galutinių vartotojų teisė prisijungti prie viešojo tinklo.
21

Korkein oikeus (Aukščiausiasis Teismas) mano, kad net ir pateikdamas nuomonę dėl ekstradicijos prašymo jis turi būti laikomas „teismu“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį. Jis nurodo, kad atitinka šios sąvokos kriterijus, kurie Teisingumo Teismo buvo priminti, be kita ko, 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendime Epitropos tou Elegktikou Synedriou (C‑363/11, EU:C:2012:825, 18 punktas), atsižvelgiant į tai, kad jis įsteigtas pagal įstatymą, veikia nuolat, jo jurisdikcija yra privaloma, procesas šioje institucijoje pagrįstas rungimosi principu, jis taiko teisės normas ir yra nepriklausomas. Be to, jis teigia, kad nagrinėja ginčą, nes D. Raugevičius ginčijo teisines ekstradicijos sąlygas, o Teisingumo ministerija nusprendė, kad Rusijos Federacijos ekstradicijos prašymas neturėjo būti atmestas iš karto. Galiausiai Korkein oikeus (Aukščiausiasis Teismas) nurodo, kad jo priimama nuomonė yra privaloma tuo aspektu, kad ekstradicijos prašymas negali būti tenkinamas, jeigu jis konstatuoja, kad yra kliūčių ekstradicijai.
26

Klausimas dėl nepernelyg brangios procedūros taisyklės tiesioginio veikimo pagrindinėje byloje kyla dėl to, kad Airija neperkėlė į savo teisę iš dalies pakeistos Direktyvos 85/337 10a straipsnio penktos pastraipos per Direktyvos 2003/35 6 straipsnyje numatytą terminą, t. y. ne vėliau kaip 2005 m. birželio 25 d. Šis įsipareigojimų neįvykdymas konstatuotas 2009 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo sprendimu Komisija / Airija (C‑427/07, EU:C:2009:457, 92–94 punktai ir rezoliucinė dalis). Be to, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų paaiškinimų matyti, kad nacionalinės teisės nuostata, kuria į vidaus teisę perkelta nepernelyg brangios procedūros taisyklė, priimta tik 2011 m., t. y. po to, kai priimtas sprendimas dėl esmės, kuriuo užbaigta teismo procedūra, su kuria susijusių bylinėjimosi išlaidų apskaičiavimas nagrinėjamas pagrindinėje byloje.
30

Pirma, dėl šių priemonių patobulėjo vynuogynų valdymo metodikos, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 479/2008 11 straipsnio 3 dalies c punktą, nes apsaugodamos vynuoges ir vynmedžius nuo kenkėjų jos padeda didinti derlingumą. Šiuo aspektu apeliantė pažymi, kad Čekijos Respublikoje gyvūnai ir paukščiai kasmet padaro vynuogynams daug žalos. Iš tiesų gyvūnai naikina vynmedžių kamienus, o taip pažeisto vynmedžio derlingumas sumažėja arba tampa lygus nuliui. Kiek tai susiję su paukščiais, visų pirma paprastaisiais varnėnais, jie tupi ant vynmedžių nokimo laikotarpiu, taip sukeldami specifinių problemų Centrinės Europos, kur šie paukščiai būna tuo laiku, vynuogynams. Tai gali visiškai sunaikinti derlių arba pabloginti vynuogių, kurios dėl to tampa netinkamos vynui gaminti, kokybę. Be to, vynuogės tampa jautresnės ligoms, kurios vėliau gali plisti.
24

Šiuo atveju taip nėra. Niekada nebuvo teigta, kad yra naujų faktų. Be to, Mitsubishi, kaip ir kiti šiame procese dalyvavę suinteresuotieji asmenys, ir per rašytinę, ir per žodinę proceso dalį galėjo nurodyti faktines ir teisines aplinkybes, kaip ji mano, svarbias atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus klausimus, ypač kiek tai susiję su sąvoka „naudojimas prekybos veikloje“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/95 5 straipsnio 1 dalį ir Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 dalį. Taigi Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, mano, kad turi visą būtiną informaciją sprendimui priimti.
3

Direktyvos 2011/83 4, 5, 7, 21, 22 ir 37 konstatuojamosiose dalyse nustatyta: „(4) <…> Suderinti tam tikrus vartotojų nuotolinės prekybos ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių teisės aspektus yra būtina siekiant skatinti realią vartotojų vidaus rinką, kurioje būtų siekiama nustatyti tinkamą pusiausvyrą tarp aukšto vartotojų apsaugos lygio ir įmonių konkurencingumo, tuo pačiu užtikrinant subsidiarumo principo laikymąsi; (5) <…> visiškas vartotoj[ui] [teikiamos] informacijos ir teisės atsisakyti sutarties suderinimas nuotolinės prekybos ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytose sutartyse padės pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį ir pagerinti <…> vidaus rinkos veikimą; <…> (7) visiškas kai kurių pagrindinių reglamentavimo aspektų suderinimas turėtų labai padidinti teisinį tikrumą vartotojams ir prekiautojams. <…> Be to, visoje Sąjungoje būtų užtikrinamas aukštas bendras vartotojų apsaugos lygis; <…> (21) ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis turėtų būti apibrėžta kaip sutartis, sudaryta vietoje, kuri nėra prekybai skirtos prekiautojo patalpos, pavyzdžiui, vartotojo namuose arba darbo vietoje fiziškai kartu dalyvaujant prekiautojui ir vartotojui. Sutarties sudarymo ne prekybai skirtose patalpose kontekste, vartotojui gali būti daromas potencialus psichologinis spaudimas arba vartotojas gali susidurti su netikėtumais, nepaisant to, ar vartotojas prekiautoją kvietė, ar ne. Ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties termino apibrėžtis taip pat turėtų apimti situacijas, kai asmeniškai ir betarpiškai kreipiamasi į vartotoją sutarties sudarymo ne prekybai skirtose patalpose kontekste, tačiau sutartis sudaroma iš karto po to prekybai skirtose prekiautojo patalpose arba naudojantis nuotolinio ryšio priemonėmis. <…> Produktai, nupirkti per prekiautojo organizuotą ekskursiją, kurios metu jis reklamuoja ir parduoda įsigytus produktus, turėtų būti laikomi įsigytais sudarius sutartis ne prekybai skirtose patalpose; (22) prekybai skirtomis patalpomis turėtų būti laikomos bet kokios rūšies patalpos (pavyzdžiui, parduotuvės, kioskai ar transporto priemonės), kuriomis prekiautojas naudojasi kaip nuolatine ar įprastine prekybos vieta. Turgaviečių prekystaliai ir parodų stendai turėtų būti laikomi prekybai skirtomis patalpomis, jeigu jie atitinka šią sąlygą. Mažmeninės prekybos patalpos, kuriose prekiautojas vykdo sezoninę veiklą, pavyzdžiui, turizmo sezono metu slidinėjimo ar pajūrio kurorte, turėtų būti laikomos prekybai skirtomis patalpomis, nes prekiautojas tose patalpose vykdo įprastą veiklą. Viešai prieinamos vietos, pavyzdžiui, gatvės, prekybos centrai, paplūdimiai, sporto infrastruktūros objektai ir viešasis transportas, kuriuose prekiautojas išimties tvarka vykdo savo verslo veiklą, taip pat privatūs namai ar darbo vietos neturėtų būti laikomos prekybai skirtomis patalpomis. <…> <…> (37) <…> Ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių atveju vartotojas turėtų turėti teisę atsisakyti sutarties dėl galimų netikėtumų ir (arba) psichologinio spaudimo. Sutarties atsisakymu turėtų būti nutraukiama sutarties šalių pareiga vykdyti sutartį.“
44

Be to, ne bis in idem principas taikomas tik tiems asmenims, dėl kurių valstybėje narėje yra priimtas galutinis teismo sprendimas (žr. 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo Gasparini ir kt., C‑467/04, EU:C:2006:610, 37 punktą). Jis netaikomas asmenims, pavyzdžiui, liudytojams, kurie per ikiteisminį tyrimą buvo tik apklausti.
41

Be to, jei taikant PVM bendrą sistemą ir atsižvelgiama į bendrojo intereso tikslą teikti tam tikras paslaugas, kurias, be kita ko, teikia viešosios teisės reguliuojamos įstaigos, tiek, kiek pagal minėtos direktyvos 132 straipsnio 1 dalį tam tikros iš šių paslaugų turi būti neapmokestinamos PVM, neginčijama, kad NTN veikla, kurią ji vykdo pagal atitinkamą sutartį, nepatenka į šių neapmokestinimo atvejų taikymo sritį (pagal analogiją žr. 2015 m. spalio 29 d. Sprendimo Saudaçor, C‑174/14, EU:C:2015:733, 41 punktą).
53

Šiomis aplinkybėmis Rechtbank Amsterdam (Amsterdamo apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Jei prašomas perduoti asmuo galutiniu nuosprendžiu buvo pripažintas kaltu per procesą, kuriame jis dalyvavo, ir jam buvo skirta laisvės atėmimo bausmė, o jos vykdymas buvo atidėtas nustačius sąlygas, ar vėlesnis procesas, per kurį teismas nedalyvaujant prašomam perduoti asmeniui atšaukia šį atidėjimą dėl to, kad nebuvo laikomasi nustatytų reikalavimų ir nebuvo sudaromos sąlygos prižiūrinčiam pareigūnui atlikti patikrinimus ir duoti nurodymus, yra „teisminis nagrinėjimas, per kurį buvo priimtas sprendimas“, kaip tai suprantama pagal [Pagrindų sprendimo 2002/584] 4a straipsnį?“
Šiuo klausimu reikia priminti, kad perėmimo savo žinion ir atsiėmimo procedūros būtinai turi būti vykdomos laikantis taisyklių, išdėstytų, be kita ko, reglamento „Dublinas III“ VI skyriuje, ir šios procedūros turi būti vykdomos visų pirma laikantis griežtų terminų (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 26 d. Sprendimo Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, 49 ir 50 punktus ir 2018 m. sausio 25 d. Sprendimo Hasan, C‑360/16, EU:C:2018:35, 60 punktą).

Be to, Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė tokius imperatyvius atsakymo į prašymą perimti savo žinion ar atsiimti terminus ir jų pabaigos pasekmes. Pagal reglamento „Dublinas III“ 22 straipsnio 7 dalį tai, kad sprendimas nepriimamas per šio straipsnio 1 dalyje nustatytą dviejų mėnesių laikotarpį ar per šio straipsnio 6 dalyje minėtą vieno mėnesio laikotarpį, prilygsta prašymo priėmimui ir reiškia pareigą perimti asmenį savo žinion, taip pat pareigą tinkamai pasirūpinti atvykimo organizavimu. Pagal reglamento „Dublinas III“ 25 straipsnio 2 dalį, nesiėmus veiksmų per šio straipsnio 1 dalyje minėtą vieno mėnesio ar dviejų savaičių laikotarpį, laikoma, kad su prašymu sutinkama ir prisiimama pareiga atsiimti atitinkamą asmenį, taip pat pareiga tinkamai pasirūpinti atvykimo organizavimu.

Atsižvelgiant į reglamento „Dublinas III“ 22 straipsnio 7 dalyje ir 25 straipsnio 2 dalyje numatytas atsakymo į prašymą atsiimti arba perimti savo žinion nepateikimo per šio reglamento 22 straipsnio 1 ir 6 dalyse ir šio reglamento 25 straipsnio 1 dalyje nustatytus terminus pasekmes, svarbu pabrėžti, kad jos negali būti apeinamos išsiunčiant tik formalų atsakymą prašančiajai valstybei narei. Iš tiesų iš 22 straipsnio 1 dalies ir 25 straipsnio 1 dalies aiškiai matyti, kad prašoma valstybė narė privalo laikydamasi šių imperatyvių terminų atlikti bet kokius reikalingus patikrinimus, kad galėtų priimti sprendimą dėl prašymo perimti savo žinion arba atsiimti. Įgyvendinimo reglamento 5 straipsnio 1 dalyje nurodyta, be kita ko, kad neigiamas atsakymas į tokį prašymą turi būti visapusiškai pagrįstas ir išsamiai paaiškintos atsisakymo priežastis.

(žr. 57, 61, 64, 66 ir 67 punktus)
48

Iš šios ataskaitos matyti, kad minėto direktyvos pasiūlymo 14 straipsnio 4 dalyje, iš kurios kilo Direktyvos 2011/95 14 straipsnio 4 dalis, pabėgėlio statuso nesuteikimo motyvai suformuluoti plačiau nei nesuteikimo ar panaikinimo sąlygos, numatytos Ženevos konvencijos 1 straipsnyje, nors jame numatytas išsamus sąlygų sąrašas, o šios konvencijos 42 straipsnio 1 dalimi susitariančiosioms valstybėms draudžiama nustatyti jos 1 straipsnio išimtis. Iš minėtos ataskaitos taip pat matyti, kad nors Ženevos konvencijos 33 straipsniu leidžiama išsiųsti asmenį į jo kilmės ar kitą valstybę, ši nuostata vis dėlto neturi jokio poveikio šio asmens pabėgėlio statusui valstybėje, kurioje jis gyvena. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad PRVK išreikštoms abejonėms pritaria, be kita ko, European Council on Refugees and Exiles, International Association of Refugee and Migration Judges ir Čekijos Respublikos ombudsmenė.
12

Komisija nusprendė atskirti klausimo, ar IFPEN pertvarkymas į PKVĮ galėjo būti valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, nagrinėjimą nuo IFPEN viešojo finansavimo nagrinėjimo. Taigi, viena vertus, 2008 m. liepos 16 d. ji baigė nagrinėti IFPEN suteiktą viešąjį finansavimą ir priėmė Sprendimą 2009/157/EB dėl valstybės pagalbos, kurią Prancūzija suteikė IFP grupei (C 51/05 (ex NN 84/05)) (OL L 53, 2009, p. 13). Kita vertus, tą pačią dieną Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje buvo paskelbtas sprendimas (OL C 259, 2008, p. 12), kuriuo ji nusprendė pradėti oficialią tyrimo procedūrą dėl neribotos valstybės garantijos suteikimo IFPEN ir paragino suinteresuotąsias šalis pateikti pastabas.