GENERALINIO ADVOKATO

PAOLO MENGOZZI IŠVADA,

pateikta 2016 m. lapkričio 24 d. ( 1 )

Byla C‑489/15

CTL Logistics GmbH

prieš

DB Netz AG

(Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Transportas – Mokesčiai, susiję su geležinkelių infrastruktūros naudojimu – Infrastruktūros valdytojo vienašališkai sutartyje su geležinkelių įmone nustatytų mokesčių teisingumo kontrolė – Direktyva 2001/14/EB – Vienodas geležinkelių reguliavimo teisės aktų taikymas – Geležinkelių įmonių nediskriminavimo principas“

1. Nors Teisingumo Teismo dažnai prašoma priimti sprendimą dėl nacionalinių teisių gynimo priemonių, skirtų užtikrinti pakankamai Sąjungos teisės garantuojamų teisių ir laisvių apsaugai, tinkamumo, šioje prejudicinėje byloje jo klausiama, ar vidaus teisėje numatytas teisminis teisių gynimo būdas, kuriuo teisės subjektai gali pasinaudoti lygiagrečiai valstybės narės nustatytam administracinio skundo ir ieškinio teismui mechanizmui ir greta šio mechanizmo, kad būtų įvykdyti šiai valstybei narei pagal direktyvos nuostatas tenkantys įpareigojimai, tam tikru požiūriu nėra „perteklinė apsauga“, nesuderinama su šios direktyvos reikalavimais ir tikslais.

2. Pateiktame prašyme priimti prejudicinį sprendimą Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas, Vokietija) užduoda Teisingumo Teismui tam tikrą skaičių klausimų, susijusių su kelių 2001 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/14/EB dėl geležinkelių infrastruktūros pajėgumų paskirstymo, mokesčių už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra ėmimo ir saugos sertifikavimo ( 2 ) straipsnių išaiškinimu.

3. Šie klausimai iškelti nagrinėjant ieškinį, kurį CTL Logistic GmbH (toliau – CTL Logistic), privati geležinkelių transporto įmonė, pagal Vokietijos civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB) 315 straipsnį pareiškė DB Netz AG, licencijuotai viešajai geležinkelių infrastruktūros įmonei, siekdama susigrąžinti mokesčius, kuriuos ji sumokėjo atsakovei tarnybinio traukinių tvarkaraščio laikotarpiu nuo 2004 m. iki 2011 m.

I. Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

4. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad DB Netz leidžia savo klientams naudotis geležinkelių infrastruktūra už užmokestį pagal vadinamąsias „infrastruktūros naudojimo“ sutartis. Tai yra tipinė sutartis, kurioje reglamentuojami geležinkelių transporto įmonių ir DB Netz sutartinių santykių principai. Šia sutartimi grindžiamos atskiros naudojimo sutartys, kurios turi būti sudaromos dėl konkretaus traukinio linijų naudojimo. Jos nuostatos įtraukiamos į kiekvieną atskirą naudojimo sutartį.

5. Pagal šias infrastuktūros naudojimo sutartis už DB Netz geležinkelių tinklo naudojimą mokama geležinkelio linijų kaina, apskaičiuojama pagal galiojantį tarifą. DB Netz iš anksto be geležinkelių transporto įmonių įsikišimo už tam tikrą laikotarpį nustato geležinkelių linijų kainoraštį, dar vadinamą „geležinkelių linijų kainų sistema“ (toliau – TPS).

6. Tarp šalių kilo ginčas dėl tam tikrų atšaukimo ir keitimo mokesčių, kuriuos DB Netz vienašališkai įtraukė į TPS ir kurie susidarė dėl to, kad CTL Logistics pageidavo pakeisti arba atšaukti užsakytą liniją. CTL Logistics prašo grąžinti jos 2004–2011 m. sumokėtus mokesčius, kurie, kaip ji mano, buvo nustatyti neteisingo dydžio. CTL Logistics teigimu, pagal BGB 315 straipsnį DB Netz nustatyti mokesčiai negalioja, todėl prašymą priimi prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti mokestį ex aequo et bono. Šį mokestį viršijančios sumos neturėtų teisinio pagrindo ir turėtų būti grąžintos.

7. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo klausimu nurodo, jog Vokietijos civilinėje teisėje, BGB 315 straipsnio 1 dalyje, numatyta, kad pagal teisės aktus arba sutartį šaliai gali būti suteikiama teisė vienašališkai nustatyti pagal sutartį mokėtiną mokestį, o kilus abejonių jis turi būti nustatomas ex aequo et bono. Pagal šio straipsnio 3 dalį tai, ar mokestis nustatytas teisingai, gali tikrinti civiliniai teismai. Jei teismas nustato, kad mokestis nustatytas neteisingai, teismo sprendimu pakeičia jį teisingu ( 3 ). Taigi BGB 315 straipsnio tikslas – neleisti konkrečiais atvejais piktnaudžiauti diskrecija savo nuožiūra.

8. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal Bundesgerichtshof (Federalinis Teisingumo Teismas, Vokietija) praktiką BGB 315 straipsnio 3 dalyje numatyta kontrolė yra galima, atsižvelgiant į Vokietijos viešuosius geležinkelių teisės aktus, jeigu mokestis už geležinkelių infrastruktūros naudojimą nustatomas naudojantis diskrecija savo nuožiūra. Šios kontrolės tikslas – patikrinti, ar naudodamasis šia diskrecija geležinkelių infrastruktūros valdytojas paisė BGB 315 straipsnio 1 dalyje nustatyto teisingumo kriterijaus, taip pat tinkamai atsižvelgdamas į savo kontrahento interesus, kurie apima daugiau nei nediskriminacinę prieigą prie tinklo.

9. Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagal minėtą teismų praktiką, kuria BGB 315 straipsniui pripažįstama savarankiška taikymo sritis, nustatyta, kad šis straipsnis taikomas lygiagrečiai geležinkelių teisės aktams, pagal kuriuos geležinkelių infrastruktūros valdytojas turi laikytis ir šiuose teisės aktuose numatytų naudojimo mokesčių apskaičiavimo taisyklių, ir minėtame straipsnyje nustatyto teisingumo kriterijaus. Todėl mokesčiams taikoma dviguba kontrolė – vieną iš jų atlieka reguliavimo institucija (o jeigu jos sprendimai apskundžiami – administraciniai teismai), taikydama geležinkelių teisės aktuose numatytas procedūras, o kitą – civilinis teismas pagal BGB 315 straipsnio 3 dalį.

10. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar toks lygiagretus taikymas ir tokia dviguba kontrolė atitinka Direktyvos 2001/14 nuostatas, ir pateikia Teisingumo Teismui šiuos septynis klausimus: „1. Ar Sąjungos teisės aktų nuostatos, pirmiausia Direktyvos 2001/14/EB 30 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys, 2 dalis, 3 dalis, 5 dalies pirma pastraipa, 6 dalis, turi būti aiškinamos taip, kad reikalavimai grąžinti mokesčius už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra, dėl kurių pamatiniame susitarime susitarė arba kuriuos nustatė infrastruktūros valdytojas ir pareiškėjas, neteikiami, jeigu jie pareikšti ne per procedūras, numatytas iki nacionalinės reguliavimo institucijos įsikišimo, ir per atitinkamus teismo procesus, per kuriuos buvo patikrinti šie reguliavimo institucijos sprendimai? 2. Ar Sąjungos teisės aktų nuostatos, pirmiausia Direktyvos [2001/14] 30 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys, 2 dalis, 3 dalis, 5 dalies pirma pastraipa, 6 dalis, turi būti aiškinamos taip, kad reikalavimai grąžinti mokesčius už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra, dėl kurių pamatiniame susitarime susitarė arba kuriuos nustatė infrastruktūros valdytojas ir pareiškėjas, neteikiami, jei prieš tai nacionalinė reguliavimo institucija nebuvo nagrinėjusi ginčytinų mokesčių už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra? 3. Ar civiliniame procese atliekama mokesčių už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra teisingumo patikra, grindžiama nacionalinės civilinės teisės norma, pagal kurią teismams tuo atveju, kai viena šalis vienašališkai nustato mokestį, leidžiama tikrinti šio mokesčio nustatymo teisingumą ir prireikus mokestį nustatyti paties teismo sprendimu ex aequo et bono, suderinama su Sąjungos teisės reikalavimais, kad infrastruktūros valdytojai privalo laikytis pagrindinių reikalavimų mokesčiams nustatyti, kaip antai reikalavimo padengti išlaidas (Direktyvos [2001/14] 6 straipsnio 1 dalis) arba reikalavimo atsižvelgti į rinkos pajėgumo kriterijus (Direktyvos [2001/14] 8 straipsnio 1 dalis)? 4. Jei į trečiąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar civilinis teismas, naudodamasis savo diskrecija, turi atsižvelgti į Direktyvoje [2001/14] nurodytus mokesčių už naudojimąsi geležinkeliais nustatymo kriterijus, ir, jei taip, į kuriuos? 5. Ar civilinio teismo atliekama mokesčių teisingumo patikra remiantis trečiajame klausime minėta nacionalinės teisės norma suderinama su Sąjungos teise, jei civiliniai teismai, nukrypdami nuo geležinkelių infrastruktūros valdytojo taikomų bendrųjų mokesčių principų ir dydžių, gali nustatyti mokestį, nors geležinkelių infrastruktūros valdytojas pagal Sąjungos teisės nuostatas privalo laikytis nediskriminuojančio vienodo požiūrio į visus teisę į prieigą turinčius subjektus (Direktyvos [2001/14] 4 straipsnio 5 dalis)? 6. Ar civilinio teismo atliekama infrastruktūros valdytojo mokesčių teisingumo patikra suderinama su Sąjungos teise tuo aspektu, kad Sąjungos teisė grindžiama reguliavimo institucijos kompetencija spręsti infrastruktūros valdytojo ir teisę į prieigą turinčių subjektų nesutarimus dėl mokesčių už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra arba dėl mokesčių, kuriuos turi ar turėtų mokėti teisę į prieigą turintys subjektai už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra, dydžio arba struktūros (Direktyvos [2001/14] 30 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa), ir kad reguliavimo institucija dėl galimo didelio ginčų, kuriuos nagrinėja įvairūs civiliniai teismai, skaičiaus nebegalėtų užtikrinti vienodo geležinkelių infrastruktūrą reglamentuojančių teisės aktų taikymo (Direktyvos [2001/14] 30 straipsnio 3 dalis)? 7. Ar aplinkybė, kad nacionalinės teisės aktuose reikalaujama visus infrastruktūros valdytojo taikomus mokesčius už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra apskaičiuoti tik remiantis tiesioginėmis išlaidomis, yra suderinama su Sąjungos teise, pirmiausia Direktyvos 2001/14 4 straipsnio 1 dalimi?“

II. Analizė

A. Pirminės pastabos

11. Nors ši byla iš esmės nacionalinė, joje kilusi problema rodo, kokie jautrūs yra klausimai, susiję su nacionalinės geležinkelių infrastruktūros naudojimo mokesčių nustatymo procesu, kuris iš dalies suderintas Sąjungos teise, ir su šių mokesčių dydžiu.

12. Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodoma teismų praktika, kurios nacionalinis teismas nesilaiko, pastarąjį kartą įtvirtinta 2011 m. spalio 18 d.Bundesgerichtshof (Federalinis Teisingumo Teismas) sprendime ( 4 ) ir, atrodo, palaikoma daugumos Vokietijos civilinių teismų, be kita ko, apeliacinio teismo, kuris, remdamasis vidaus teisės aktais, į nacionalinę teisę perkeliančiais Direktyvą 2001/14, ir tarifų srityje numatytos priežiūros sistemos tariamomis spragomis, pasitelkdamas civilinės teisės priemonę siekia atlikti su geležinkelių infrastruktūros naudojimu susijusių mokesčių dydžio teisingumo teisminę kontrolę tokiomis aplinkybėmis, kai šios infrastruktūros valdytojams būdinga didelė, gal net per didelė diskrecija.

13. Atrodo, kad dėl šios teismų praktikos kilusios vidinės diskusijos virto tikru instituciniu ginču, kaip tai rodo, be kita ko, aiškus Bundesrat (Federalinė Taryba, Vokietija) nepritarimas geležinkelių teisės aktų pakeitimo ir Direktyvos 2012/34 perkėlimo į nacionalinę teisę įstatymo projekte ( 5 ) pateiktam pasiūlymui neleisti taikyti BGB 315 straipsnio šių teisės aktų taikymo srityje ( 6 ).

14. Kaip per posėdį nurodė Vokietijos vyriausybė, kuri per visą procesą Teisingumo Teisme sąmoningai laikėsi neutralios pozicijos ( 7 ), šis įstatymo projektas galiausiai buvo priimtas 2016 m. rugpjūčio mėn. ( 8 ) Naujajame įstatyme numatytas ne tik kontrolės netaikymas pagal BGB 315 straipsnį ( 9 ), bet ir griežčiau apribojama infrastruktūros valdytojo diskrecija ir numatoma didesnė jo sprendimų priežiūra, todėl, kaip nurodo minėta vyriausybė, iš esmės išnyko prielaida, kuria remiantis buvo galima pagrįstai taikyti tokią kontrolę.

15. Kadangi klausimas dėl ateities jau išspręstas, Teisingumo Teismo sprendimas yra svarbus tik dėl laikotarpio iki naujojo įstatymo įsigaliojimo dienos.

16. Šiuo klausimu primenu, kad 2016 m. birželio mėn. Bundesgerichtshof (Federalinis Teisingumo Teismas) pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą tuo pačiu klausimu ( 10 ). Tame prašyme, pateiktame nagrinėjant Die Länderbahn GmbH DLB (toliau – Die Länderbahn), trumpalaikių kelionių geležinkelių transporto įmonės, ir DB Station & Service AG (toliau – DB Station & Service), DB patronuojamosios bendrovės, ginčą dėl Die Länderbahn nuo 2006 m. lapkričio mėn. iki 2008 m. vasario mėn. mokėto mokesčio sumos už stočių, kurių priežiūrą užtikrina DB Station & Service, naudojimą, Bundesgerichtshof (Federalinis Teisingumo Teismas) laikosi visiškai priešingos nuomonės nei Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas) šioje byloje pateiktame sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, labai panašiai apibūdindamas pagal BGB 315 straipsnį atliekamos teisingumo kontrolės ypatybes.

17. Taigi šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliami iš esmės nacionalinį aspektą turintys klausimai, apriboti laiko atžvilgiu, tačiau juose gvildenama jautri tema, dėl kurios šalies viduje tarp įvairių institucinių valdžių kilo gana intensyvių vidinių diskusijų. Manau, kad dėl visų šių aplinkybių Teisingumo Teismas turėtų laikytis atsargaus požiūrio.

18. Atsižvelgiant į tai, Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas) pateiktus septynis prejudicinius klausimus, kurie, priešingai, nei teigia CTL Logistics, visi yra priimtini, galima suskirstyti į dvi grupes.

19. Pirmajame, antrajame, penktajame ir šeštajame klausimuose Teisingumo Teismo klausiama dėl procedūrinių ir sisteminių aspektų, kylančių taikant BGB 315 straipsnį infrastruktūros mokesčių, susijusių su geležinkelių tinklo naudojimu, srityje.

20. Trečiasis, ketvirtasis ir septintasis klausimai susiję su materialinės teisės aspektais ir jais siekiama leisti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui įvertinti pagal BGB 315 straipsnį atliekamos kontrolės suderinamumą su direktyvos nuostatomis, kuriose apibrėžiami šių mokesčių apskaičiavimo kriterijai. Pirmiausia reikėtų analizuoti antrąją klausimų grupę.

B. Dėl trečiojo, ketvirtojo ir septintojo prejudicinių klausimų

21. Trečiuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2001/14 nuostatomis dėl apmokestinimo draudžiama mokesčių, susijusių su geležinkelių infrastruktūros naudojimu, teisingumo kontrolė, kurią civilinis teismas atlieka pagal BGB 315 straipsnį, ir, jei taikytina, šiam teismui draudžiama ex aequo et bono nustatyti šių mokesčių dydį. Tuo atveju, jeigu į trečiąjį klausimą reikėtų atsakyti, kad Direktyva 2001/14 nedraudžia tokios kontrolės, ketvirtuoju klausimu šis teismas iš esmės siekia sužinoti, kokios yra galimos ribos, kurios pagal šią direktyvą nustatytos civilinio teismo diskrecijai, jam savo iniciatyva, remiantis BGB 315 straipsnio 3 dalimi, nustatant infrastruktūros mokesčių dydį. Septintuoju klausimu siekiama išsiaiškinti Direktyvos 2001/14 4 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, siejant su iš nacionalinės teisės kylančiu įpareigojimu apskaičiuoti geležinkelių infrastruktūros naudojimo mokesčius remiantis vien „tiesioginėmis išlaidomis“.

22. Šiuos tris klausimus reikia nagrinėti kartu (1 dalis). Be to, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tiesiogiai nepateikė klausimo, susijusio su teisingumo kontrolės pagal BGB 315 straipsnį suderinamumu su Direktyva 2001/14, infrastruktūros valdytojui pripažįstama diskrecija nustatant infrastruktūros mokesčius, šis klausimas niekur neišnyksta ir buvo analizuojamas Teisingumo Teismui pateiktose pastabose. Todėl reikėtų trumpai jį aptarti (2 dalis).

1. Teisingumo kontrolė remiantis BGB 315 straipsniu ir Direktyvos 2001/14 nuostatos dėl apmokestinimo

23. Direktyvos 2001/14 II skyrius, kuriame yra 4–12 straipsniai, susijęs su infrastruktūros mokesčiais.

24. Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies pirmą ir antrą pastraipas valstybės narės turi nustatyti apmokestinimo sistemą, laikydamosi infrastruktūros valdytojo nepriklausomumo principo. Jeigu laikomasi šios sąlygos, valstybės narės taip pat gali nustatyti specialiąsias apmokestinimo taisykles ( 11 ).

25. Direktyvos 2001/14 7–12 straipsniuose išsamiai reglamentuota, kokie mokesčiai gali būti renkami, ir, jei taikytina, jų apskaičiavimo būdas. 7 straipsnio „Mokesčių ėmimo principai“ 3 dalyje, be kita ko, numatyta, kad „už minimalų prieigos paketą ir prieigą prie geležinkelių infrastruktūros objektų nustatomi mokesčiai <…> lygūs išlaidoms, tiesiogiai turėtoms dėl tam tikros vežimo geležinkeliais paslaugos“ ( 12 ). To paties 7 straipsnio 4 ir 5 dalyse patikslinta, kad pagal šio straipsnio 3 dalyje nurodytą kriterijų nustatyti mokesčiai gali apimti išlaidas, susijusias su pajėgumų stoka (Direktyvos 2001/14 7 straipsnio 4 dalis) ( 13 ) ir su traukinių eksploatavimo poveikiu aplinkai (Direktyvos 2001/14 7 straipsnio 5 dalis).

26. Taigi pagrindinis ekonominis geležinkelių tinklo apmokestinimo kriterijus Sąjungos teisėje, kiek tai susiję su vadinamosiomis „minimaliomis“ paslaugomis ( 14 ), išreiškiamas „tiesiogiai turėtų išlaidų“ apmokestinimu, ir pagal šią sąvoką valstybėms narėms paliekama tam tikra diskrecija perkelti ją į vidaus teisę ir taikant šioje teisėje ( 15 ).

27. Pagal Direktyvos 2001/14 8 straipsnio 1 dalį valstybės narės gali nustatyti šio kriterijaus išimtį, pagal kurią infrastruktūros valdytojas gali taikyti tiesiogiai turėtų išlaidų antkainius, rinkti tiesiogiai turėtas išlaidas viršijantį mokestį, tačiau tik „jei rinka pajėgi tai pakelti“, t. y. jeigu geležinkelių įmonės gali jį mokėti. Reikėtų pabrėžti, kad pagal šią nuostatą valstybėms narėms suteikiama tik paprasta teisė ( 16 ), kuria jos gali pasinaudoti, kad infrastruktūros valdytojas galėtų siekti visų patirtų sąnaudų padengimo tikslo ( 17 ) ir taip įgyvendinti Direktyvos 2001/14 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą finansinės pusiausvyros tikslą ( 18 ), gaunant kuo mažiau finansavimo iš valstybės.

28. Remiantis tuo, kas nurodyta, darytina išvada, kad nors Direktyvoje 2001/14 nustatyti pagrindiniai apmokestinimo principai ir tikslai – iš esmės valdytojo finansinės pusiausvyros užtikrinimas ir optimalus infrastruktūros naudojimas – valstybėms narėms paliekama didelė diskrecija pasirinkti jų apmokestinimo mechanizmų struktūrą ( 19 ), jeigu yra laikomasi minėtų principų ( 20 ).

29. Šioje byloje, nepaisant to, kad yra netiksliai nurodyti atitinkami sutarties šalių interesai, iš bylos medžiagos matyti, ir, atrodo, šalys dėl to nesiginčija, kad, kalbant konkrečiau, atliekant teisingumo kontrolę pagal BGB 315 straipsnį reikia taikyti vertinimo kriterijų, iš esmės grindžiamą tiesioginių infrastruktūros valdytojo teikiamos paslaugos išlaidų, t. y. ribinių išlaidų, kurių yra patiriama dėl infrastruktūros naudojimo, analize.

30. Toks kriterijus neatrodo nesuderinamas su Direktyvoje 2001/14 nustatytais apmokestinimo principais, nurodytais šios išvados 25–27 punktuose, visų pirma su joje įtvirtintu pamatiniu principu, pagal kurį mokesčiai „lygūs išlaidoms, tiesiogiai turėtoms dėl tam tikros vežimo geležinkeliais paslaugos“.

31. Tai, kad Vokietijos Federacinė Respublika labai aiškiai pasirinko apmokestinimo sistemą, grindžiamą „visų išlaidų principu“, nes turėjo tokią galimybę pagal Direktyvos 2001/14 8 straipsnio 1 dalį ( 21 ), ir tai, kad BGB 315 straipsnio taikymas gali pakenkti tokio pasirinkimo veiksmingumui, nes juo remiantis mokesčių kontrolė daugiausia grindžiama ribinių išlaidų analize, neleidžia suabejoti išvada, kad tokia metodika savaime nėra nesuderinama su minėta direktyva. Iš tiesų, kaip jau buvo priminta šioje išvadoje, pagal šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi tik teisę, bet ne pareigą savo apmokestinimo mechanizmuose numatyti infrastruktūros valdytojo galimybę taikyti šioje nuostatoje numatytus antkainius, teisę, kuri, be to, direktyvos sistemoje numatyta kaip nukrypimas nuo pamatinio kriterijaus, grindžiamo „tiesiogiai turėtomis išlaidomis“ ( 22 ).

32. Atsižvelgiant į valstybėms narėms paliktą plačią diskreciją tvarkyti savo apmokestinimo sistemų struktūrą, vien dėl to, kad atliekant kontrolę pagal BGB 315 straipsnį, kaip pažymi DB Netz, gali būti taikomi „papildomi esminiai reikalavimai, gal net priešingi nei tie, kurie numatyti nacionalinės teisės aktuose, perkeliančiuose Direktyvą 2001/14 į nacionalinę teisę, ši kontrolė savaime, vien dėl šios priežasties netampa nesuderinama su šios direktyvos reikalavimais.

33. Be to, reikėtų pažymėti, jog iš bylos medžiagos matyti, kad Vokietijos civiliniai teismai pagal BGB 315 straipsnį atliekamos kontrolės imasi kaip priemonės, kuria siekiama ištaisyti sutarties dalyko atžvilgiu perteklinį ar neproporcingą infrastruktūros valdytojo nustatyto mokesčio pobūdį.

34. Vis dėlto ir šis tikslas nėra nesuderinamas su Direktyva 2001/14, kurioje kaip tik pabrėžiamas tinkamos, o ne tik nediskriminacinės prieigos prie tinklo reikalavimas ( 23 ).

35. Sąjungos teisės aktų leidėjo siekis neleisti, kad reikalaujamų mokesčių dydis taptų toks, kad nebebūtų užtikrinama tinkama prieiga prie tinklo, be kita ko, kylantis iš Direktyvos 2001/14 7 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto „tiesiogiai turėtų išlaidų“ principo išimčių taikymo reikalavimų, taip pat išlieka nustatant pagrindinėje byloje nagrinėjamą mokestį, t. y. mokestį, kurį infrastruktūros valdytojas gali imti pagal Direktyvos 2001/14 12 straipsnio pirmą pastraipą už paprašytus skirti, tačiau nepanaudotus pajėgumus.

36. Iš tiesų šioje nuostatoje aiškiai nurodyta, kad šis mokestis turi būti atitinkamas ( 24 ).

37. Žinoma, Direktyvoje 2001/14 neapibrėžta, ką reiškia „tinkama prieiga“ prie tinklo, ir nepatikslinta, kokiomis sąlygomis už paprašytus skirti, tačiau nepanaudotus pajėgumus surinktas mokestis gali būti laikomas tinkamu ( 25 ).

38. Vis dėlto, kaip jau minėjau, toje direktyvoje numatyti kai kurie kriterijai, kuriuos, nepaisant valstybėms narėms paliktos diskrecijos, turi tenkinti jų apmokestinimo sistemos.

39. Tais pačiais kriterijais turi vadovautis ir nacionaliniai teismai, įgyvendindami jų teisinėje sistemoje jiems pripažintus įgaliojimus, atlikdami mokesčių, susijusių su geležinkelių infrastruktūros naudojimu, dydžio kontrolę, taip pat ir tuo atveju (prieinant prie Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas) pateikto ketvirtojo klausimo), kai atliekama teisingumo kontrolė, kada ginčijami mokesčiai gali būti nustatomi ex aequo et bono.

40. Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką valstybėms narėms iš direktyvos kylantis įpareigojimas pasiekti joje numatytą rezultatą ir jų pareiga imtis visų bendrųjų ar specialiųjų priemonių siekiant užtikrinti šios pareigos įvykdymą taikomas visoms valstybių narių valdžios institucijoms, įskaitant teismines institucijas pagal jų kompetenciją ( 26 ).

41. Taigi civiliniai teismai, kurių pagal BGB 315 straipsnį prašoma patikrinti, ar mokesčiai, susiję su geležinkelių infrastruktūros naudojimu, yra teisingi, ir prireikus nustatyti jų dydį ex aequo et bono, pirma, kai jiems reikia taikyti nacionalinės geležinkelių teisės aktus, turi aiškinti juos laikydamiesi Direktyvos 2001/14 ir, antra, kai vertindami teisingumą nukrypsta nuo šių teisės aktų, jie turi atsižvelgti į minėtoje direktyvoje nustatytus kriterijus ir ja siekiamus tikslus, taip pat siekti užtikrinti jos nuostatų veiksmingumą.

42. Šiuo klausimu pažymiu, kad 2013 m. vasario 28 d. Sprendime Komisija / Vokietija (C‑556/10, EU:C:2013:116), kuris buvo susijęs su įsipareigojimų neįvykdymo procedūra, ginčijant, be kita ko, AEG 14 straipsnio 4 dalį ( 27 ), Teisingumo Teismas patikslino, kad siekiant laikytis Direktyvoje 2001/14 numatytų tikslų, mokestis už naudojimąsi infrastruktūra yra minimumas, kuris atitinka šios direktyvos 7 straipsnio 3 dalyje numatytas išlaidas, tiesiogiai patirtas dėl naudojimosi geležinkelio paslaugomis, ir maksimumas, atitinkantis bendras infrastruktūros valdytojo patirtas išlaidas, kaip nustatyta tos direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje, ir kad nuo vienos ribos iki kitos mokestis gali kisti atsižvelgiant į pajėgumų stoką, kaip numatyta tos direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje, arba į to paties straipsnio 5 dalyje nurodytas poveikio aplinkai išlaidas, arba į tos direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje nurodytus konkrečius investicinius projektus ( 28 ) ir į tos direktyvos 9 straipsnyje nurodytas nuolaidas.

43. Taigi civilinis teismas turi atlikti teisingumo kontrolę pagal BGB 315 straipsnį ir galimai nustatyti teisingą mokesčio dydį, vadovaudamasis būtent šiais kriterijais ir atsižvelgdamas būtent į šias aplinkybes.

44. Be to, nors iš Direktyvos 2001/14, be kita ko, jos 11 konstatuojamosios dalies, pagal kurią mokesčių ėmimo sistemos turėtų „kiek galima labiau siekti teisingai ir nediskriminuojant patenkinti visų naudotojų ir vežimo rūšių poreikius“, ir jos 17 konstatuojamosios dalies, kurioje nurodyta, kad „svarbu atsižvelgti į pareiškėjų ir į infrastruktūros valdytojo veiklos poreikius“, darytina išvada, kad kai atsižvelgimas į atitinkamus geležinkelių infrastruktūros naudojimo sutarties šalių interesus ir jų suderinamas nėra visiškai negalimas, teismai, kurių prašoma patikrinti šios infrastruktūros valdytojo nustatytų mokesčių teisingumą, atlikdami šį vertinimą turi atsižvelgti į tai, ar šie mokesčiai skaidrumo sumetimais ir siekiant užtikrinti nediskriminacinį požiūrį nustatomi iš anksto ir pagal naudotojų kategorijas, todėl jie gali tik labai ribotai atspindėti tikrąją konkrečios geležinkelių įmonės situaciją.

45. Be to, minėti teismai taip pat turi atsižvelgti į tai, kad vienas iš Direktyvos 2001/14 tikslų, be kita ko, pripažįstant infrastruktūros valdytojo diskreciją nustatant mokesčius, yra leisti jam naudotis apmokestinimo sistema kaip valdymo priemone siekiant optimizuoti infrastruktūros naudojimą ( 29 ).

46. Šiomis aplinkybėmis, konkrečiau kalbant apie teises, kurios yra nagrinėjamos pagrindinėje byloje, teismui taip pat reikės atsižvelgti į tai, kad Direktyvos 2001/14 12 straipsnio pirmoje pastraipoje, pagal kurią šie mokesčiai turi būti tinkami, jiems numatomas tikslas skatinti efektyvų pajėgumų naudojimą.

2. Teisingumo kontrolė remiantis BGB 315 straipsniu ir infrastruktūros valdytojo diskrecija nustatant mokesčius

47. Pagal Direktyvos 2001/14 4 straipsnio 1 dalį nustatydamos apmokestinimo sistemą valstybės narės turi laikytis infrastruktūros valdytojo nepriklausomumo principo, nes jam priklauso, pirma, nustatyti infrastruktūros naudojimo mokestį ir, antra, jį išieškoti ( 30 ). Pagal šią nuostatą, kaip jau minėjau, siekiama tikslo leisti infrastruktūros valdytojui pasinaudoti apmokestinimo sistema kaip valdymo priemone siekiant optimizuoti infrastruktūros naudojimą pagal valstybių narių nustatytą sistemą, o tai reiškia, kad jis turi tam tikrą diskreciją nustatydamas mokesčių dydį ( 31 ). Tuo remdamasis, Teisingumo Teismas jau du kartus pripažino nesuderinamomis su Direktyvos 2001/14 4 straipsnio 1 dalies reikalavimais nacionalines nuostatas, kuriomis ši direktyvos nuostata perkeliama į nacionalinę teisę ir kuriose numatyta mokesčių dydį nustatyti infrastruktūros valdytojui privalomame vykdomosios valdžios akte ( 32 ).

48. Mano nuomone, šioje byloje nei teisingumo kontrolė pagal BGB 315 straipsnio 1 dalį, nei visų pirma galimybė, kad civilinis teismas nustatys teisingą mokestį pagal šio straipsnio 3 dalį, negali leisti suabejoti infrastruktūros valdytojo nepriklausomumu, kurio reikalaujama pagal Direktyvos 2001/14 4 straipsnio 1 dalį.

49. Iš tiesų iš bylos medžiagos matyti, pirma, kad, Bundesgerichtshof (Federalinis Teisingumo Teismas) teigimu, tokia kontrolė yra grindžiama Vokietijos teisėje infrastruktūros valdytojui palikta didele diskrecija priimti sprendimą dėl mokesčių dydžio, antra, kad jis prižiūri, kaip infrastruktūros valdytojas naudojasi šia diskrecija, ir, trečia, pakaitinis mokestis nustatomas teismo tik jeigu įvykus teismo procesui konstatuojamas neteisingas infrastruktūros valdytojo nustatyto mokesčio pobūdis. Tokios kontrolės ir tokio nustatymo tikrai negalima prilyginti vykdomosios valdžios taikomam kainų reglamentavimui, kuriam neretai turi įtakos pramonės, socialinės ir aplinkos politikos motyvai, kurie neparodo išlaidų, ir dėl savo pobūdžio bei rezultatų ši kontrolė ir nustatymas veikiau yra teisminė infrastruktūros valdytojo sprendimų mokesčių srityje kontrolė.

3. Tarpinė išvada

50. Remdamasis pateiktais argumentais laikausi nuomonės, kad pagal Direktyvą 2001/14 ir, be kita ko, jos 6 straipsnio 1 dalies bei 8 straipsnio 1 dalies nuostatas infrastruktūros mokesčių srityje nedraudžiama atlikti tokios kontrolės, kurią remdamiesi BGB 315 straipsniu atlieka Vokietijos civiliniai teismai dėl mokesčių, susijusių su geležinkelių infrastruktūros naudojimu ir šios infrastruktūros valdytojo vienašališkai nustatytų esant jo sutartiniams santykiams su geležinkelių įmone, teisingumo, ir šiems teismams nedraudžiama ex aequo et bono galimai nustatyti šių mokesčių sumos. Tačiau nacionaliniai teismai, kurių prašoma atlikti šią kontrolę ir nustatyti mokesčių sumą, atlikdami vertinimą turi atsižvelgti į minėtos direktyvos 7–12 straipsniuose nurodytus apmokestinimo kriterijus ir ja siekiamus tikslus, taip pat užtikrinti, kad būtų išlaikytas jos nuostatų veiksmingumas.

C. Dėl pirmojo, antrojo, penktojo ir šeštojo prejudicinių klausimų

51. Pirmuoju, antruoju, penktuoju ir šeštuoju prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimi prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar pagal Direktyvos 2001/14 4 straipsnio 5 dalies ir 30 straipsnio nuostatas draudžiama tokia mokesčių teisingumo kontrolė, kurią Vokietijos civiliniai teismai atlieka remdamiesi BGB 315 straipsniu.

52. Tiksliau, pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar ieškinys dėl grąžinimo turi būti privalomai pareikštas pagal numatytas procedūras reguliavimo institucijoje, įsteigtoje pagal Direktyvos 2001/14 30 straipsnį ( 33 ), ir teismuose, kurie užtikrina šios institucijos sprendimų peržiūrą, o antruoju klausimu jis siekia sužinoti, ar pareiškėjas gali pareikšti tokį ieškinį, jeigu prieš tai nebuvo kreiptasi į nacionalinę reguliavimo instituciją. Penktuoju ir šeštuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, kokie yra civilinio teismo įgaliojimai nagrinėti infrastruktūros valdytojo ir prieigos leidimo turėtojo ginčus dėl mokesčių, susijusių su infrastruktūros naudojimu, kurie iš esmės priklauso reguliavimo institucijos kompetencijai, taip pat galimą šios kompetencijos įgyvendinimo poveikį šiai institucijai patikėtai užduočiai užtikrinti vienodą geležinkelių teisės aktų taikymą (šeštasis klausimas) ir infrastruktūros valdytojui tenkančiam įpareigojimui nediskriminuojamai taikyti apmokestinimo sistemą (penktasis klausimas).

53. Šie klausimai susiję su kebliausiu šios bylos aspektu, t. y. iš esmės teisminės kontrolės, lygiagrečios nustatytajai pagal Direktyvos 2001/14 30 straipsnį, suderinamumu su, pirma, reguliavimo institucijai pagal šį straipsnį suteiktais įgaliojimais (1 dalis) ir, antra, infrastruktūros valdytojui taikomu įpareigojimu užtikrinti nediskriminacinę geležinkelių įmonių prieigą prie tinklo (2 dalis).

1. Teisingumo kontrolė remiantis BGB 315 straipsniu ir pagal Direktyvos 2001/14 30 straipsnį įsteigtos reguliavimo institucijos įgaliojimai

54. Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad nė pagal vieną Direktyvos 2001/14 nuostatą nedraudžiama geležinkelių infrastruktūros naudojimo mokesčiams taikyti teisminės kontrolės, kuria siekiama patikrinti jų teisingumą ex post.

55. Mokesčių dydžio kontrolė, iš esmės apimanti jų teisingumą, vis dėlto priskiriama prie pagal Direktyvos 2001/14 30 straipsnį įsteigtos institucijos kompetencijos, jo 2 dalies e punkte nurodant, kad „pareiškėjas“ ( 34 ) gali kreiptis į šią instituciją, „jeigu mano, kad su juo buvo neteisingai pasielgta <…>“ ( 35 ), be kita ko, siekdamas pareikšti ieškinį dėl infrastruktūros valdytojo priimtų sprendimų dėl „infrastruktūros mokesčių, kuriuos jis turi arba gali turėti sumokėti, dydžio ar struktūros“.

56. Žinoma, priežiūra, kurią reguliavimo institucija atlieka mokesčių dydžio srityje, pagal Direktyvos 2001/14 30 straipsnio 3 dalį apima tik šių mokesčių atitikties šios direktyvos II skyriaus nuostatoms patikrinimą ( 36 ), o civilinio teismo pagal BGB 315 straipsnį atliekamos teisingumo kontrolės apimtis yra platesnė nei vien mokesčių atitikties Vokietijos geležinkelių teisės aktų nuostatoms vertinimo. Tačiau, kaip jau nurodžiau, įgyvendindami šią kontrolę civiliniai teismai privalo laikytis atitinkamų Direktyvos 2001/14 II skyriaus nuostatų ( 37 ). Remiantis tuo darytina išvada, kad minėta kontrolė yra atliekama ne tik lygiagrečiai direktyvoje numatytai priežiūros sistemai, bet ir gali su ja dubliuotis.

57. Tačiau dėl nurodytų priežasčių laikausi nuomonės, kad nei reguliavimo institucijos, veikiančios kaip skundą nagrinėjanti institucija, nors ji būtų nepriklausoma ir turinti reikiamą techninę kompetenciją savo užduočiai atlikti, įsteigimas, nei bendros kompetencijos tikrinti infrastruktūros valdytojo patvirtintus mokesčius, iš esmės ir jau patikslintomis sąlygomis apimančių šių mokesčių teisingumo vertinimą, suteikimas šiai institucijai negali atimti iš geležinkelių įmonių teisių gynimo priemonių, kurios joms yra suteikiamos pagal nacionalinės teisės nuostatą, kaip ją aiškina ir taiko atitinkamos valstybės narės teismai, ir pagal kurias jos gali prašyti civilinio teismo patikrinti sutartyje numatytų mokesčių, vienašališkai nustatytų infrastruktūros valdytojo, atitiktį teisingumo principui, siekdamos susigrąžinti šių mokesčių dalį, viršijančią mokestį, kurį minėtas teismas nustatė kaip teisingą.

58. Pirmiausia galima kelti klausimą dėl pagal Direktyvos 30 straipsnį įsteigtos institucijos kompetencijos nagrinėti skundą dėl mokesčių, kurie jau sumokėti ir kurie prireikus gali būti daugiau nebetaikomi, dydžio. Iš tiesų pripažinus, kaip siūlo Komisija, jog sąvokos „pareiškėjas“ vartojimas minėtos direktyvos 30 straipsnio 2 dalyje nebūtinai reiškia, kad skundas gali būti pateiktas tik kol dar nesudaryta sutartis su infrastruktūros valdytoju, vis dėlto atrodo, kad šios direktyvos 30 straipsnio 2 dalies e punkte, patikslinant, kad skundas gali būti susijęs su mokesčių, kuriuos suinteresuotasis asmuo „turi arba gali turėti sumokėti“, dydžiu ir struktūra ( 38 ), nustatyta, kad į šią instituciją veikiausiai negalima kreiptis dėl ginčų, susijusių su mokesčiais, kurie jau nebetaikomi, arba dėl jau įvykdytų sutarčių.

59. Vis dėlto iš Teisingumo Teisme vykusių diskusijų matyti, kad BGB 315 straipsniu grindžiamas ieškinys iš esmės reiškiamas siekiant susigrąžinti jau sumokėtus mokesčius ( 39 ). Tai patvirtina ir pagrindinės bylos, susijusios su prašymu grąžinti atšaukimo mokesčius, kuriuos CTL Logistic sumokėjo 2004–2011 m., faktinės aplinkybės, ir bylos, kurioje į Teisingumo Teismą kreipėsi Bundesgerichtshof (Federalinis Teisingumo Teismas), susijusios su prašymu grąžinti geležinkelių stočių naudojimo mokesčius, kuriuos Die Länderbahn sumokėjo 2006–2008 m., faktinės aplinkybės (prašymas nagrinėjamas minėtoje byloje C‑344/16).

60. Antra, nors pagal Direktyvos 2001/14 30 straipsnį įsteigtos reguliavimo institucijos centralizuotai vykdoma geležinkelių infrastruktūros naudojimo mokesčių priežiūra nepaneigiamai turi esminę reikšmę šios direktyvos sistemoje, kaip DB Netz ir Komisija iš esmės teigė savo pastabose Teisingumo Teismui, manau, kad Teisingumo Teismas turėtų padaryti neprieinamą nacionalinėje teisėje numatytą teisminį teisių gynimo būdą, kuriuo gali pasinaudoti geležinkelių įmonės, siekdamos pagal šioje direktyvoje nustatytus principus apsaugoti joms šioje direktyvoje suteiktas teises, be kita ko, teisę naudotis geležinkelių infrastruktūra teisingomis sąlygomis, atsižvelgdamas bent jau į vienodumo reikalavimus, susijusius su tokios priežiūros sistemos sukūrimu.

61. Iš tiesų, viena vertus, pažymiu, jog pagal šiuos reikalavimus neatmetama, kad mokesčių dydžio kontrolė, nesusijusi su numatytąja šioje direktyvoje, gali būti atliekama tiek administraciniu, tiek teisminiu lygmeniu remiantis konkurencijos teisės nuostatomis ( 40 ), todėl Direktyvoje 2001/14 numatyta centralizuotos kontrolės sistema nėra be išimčių ( 41 ). Kita vertus, primenu, jog Direktyvos 2001/14 46 konstatuojamojoje dalyje nurodant, kad reguliavimo institucijos, įgaliotos veikti kaip apeliacinis organas, įsteigimas atitinka reikalavimą, kad geležinkelių infrastruktūra būtų „veiksmingai valdoma“ ir „tinkamai bei nediskriminuojant naudojama“, nepamirštama patikslinti, kad šis įsteigimas neturi poveikio teisminės kontrolės galimybei („nepaisant nagrinėjimo teismine tvarka galimybės“).

62. Mano nuomone, iš 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija / Čekija (C‑545/10, EU:C:2013:509) ir iš generalinio advokato N. Jääskinen išvados byloje Komisija / Čekija (C‑512/10, C‑545/10, C‑625/10, C‑627/10 ir C‑412/11, EU:C:2012:791) ( 42 ), kuriuos Komisija ir DB Netz įvairiais aspektais nurodo savo rašytinėse pastabose Teisingumo Teisme, negalima daryti jokios priešingos išvados. Iš tiesų toje byloje buvo kalbama apie transporto ministro atliekamą suinteresuotosios valstybės narės pagal Direktyvos 2001/14 30 straipsnį įsteigtos institucijos sprendimų papildomą administracinę kontrolę, o ne apie teisminę kontrolę, susijusią su infrastruktūros valdytojo esant sutartiniams santykiams su geležinkelių įmone nustatytais mokesčiais.

63. Trečia, nemanau, kad reikėtų pervertinti mokesčių kontrolės sistemos darnai ir vienodumui gresiančius pavojus, kuriuos DB Netz ir Komisija nurodė savo pastabose Teisingumo Teisme.

64. Pirma, pavojus, kad, lygiagrečiai kreipusis į reguliavimo instituciją ir į civilinį teismą, kaip nurodo Komisija, galėtų būti „supriešinami du nesuderinti sprendimų priėmimo ramsčiai“, atrodo nedidelis. Iš tiesų iš Vokietijos vyriausybės atsakymų į Teisingumo Teismo raštu pateiktus klausimus matyti, kad civiliniai teismai negali tikrinti galutinių reguliavimo institucijos sprendimų ir kad Vokietijoje yra bendra aukščiausiųjų teismų kolegija, kad nebūtų priimama skirtingų administracinių ir civilinių teismų sprendimų. Kalbant apie DB Netz nurodytą aplinkybę, kad, nagrinėjant ieškinį pagal BGB 315 straipsnį, civiliniam teismui gali tekti vietoj reguliavimo institucijos ir administracinio teismo išaiškinti Vokietijos geležinkelių teisės aktų nuostatas, pakanka pažymėti, kad iš esmės sprendimas, kurios teisminės institucijos yra įgaliotos aiškinti jų vidaus teisę, įskaitant aktus, priimtus siekiant perkelti Sąjungos teisę į nacionalinę teisę, priklauso valstybių narių procedūrinei autonomijai.

65. Antra, mano nuomone, galimybę, kad infrastruktūros valdytojo ir geležinkelių įmonės derybos, kuriomis siekiama taikiai išspręsti ginčą, vyktų visiškai neprižiūrint reguliavimo institucijai, priešingai, nei numatyta Direktyvos 2001/14 30 straipsnio 3 dalies antrame ir trečiame sakiniuose ( 43 ), galima nesunkiai atmesti. Iš tiesų net darant prielaidą, kad ieškiniai pagal BGB 315 straipsnį dėl geležinkelių tinklo naudojimo mokesčių teisingumo, taip pat atsižvelgiant į minėtos direktyvos 30 straipsnio 3 dalyje numatytą draudimą, gali būti išsprendžiami taikiai, siekiant išvengti prieštaravimo šiai nuostatai, pakanka, kad ši institucija būtų pakviesta dalyvauti šalių derybose arba tinkamai informuota apie šių derybų eigą, ir tokį ieškinį nagrinėjančiam teismui turi būti leidžiama tai padaryti.

66. Galiausiai, kalbant apie argumentą, susijusį su civilinių teismų specializacijos stoka geležinkelių teisės aktų srityje, pakanka pažymėti, kad, priešingai nei kitose direktyvose tinklų sistemų srityje, Direktyvoje 2001/14 aiškiai nenumatyta, kad teismas, nagrinėjantis ieškinį dėl reguliavimo institucijos sprendimų, turėtų konkrečią techninę kompetenciją ( 44 ). Todėl galimas tokios kompetencijos nebuvimas savaime negali būti priežastis, suteikianti pagrindą teigti, kad pagal BGB 315 straipsnį vykdoma teisingumo kontrolė yra nesuderinama su Direktyva 2001/14 ir, be kita ko, su šia direktyva nustatyta infrastruktūros naudojimo mokesčių centralizuotos priežiūros sistema.

67. Galiausiai, ketvirta, mano nuomone, apie šį nesuderinamumą negalima spręsti iš Direktyvos 2001/14 30 straipsnio 6 dalies, kurioje numatyta, kad reguliavimo institucijos priimtiems sprendimams taikoma teisminė kontrolė.

68. Iš tiesų minėtoje nuostatoje valstybės narės tik įpareigojamos nustatyti reguliavimo institucijos sprendimų teisminių apskundimo priemonių mechanizmą ir ja nesiekiama suderinti nacionalinių taisyklių ir praktikos, susijusios su geležinkelių infrastruktūros apmokestinimo srityje taikytinomis teisminėmis procedūromis. Taigi iš šios nuostatos niekaip negalima spręsti apie šių sprendimų teisminės kontrolės, kurią turi atlikti nacionalinis teismas ir kuri Vokietijoje yra patikėta administraciniams teismams, pobūdį ir apimtį ( 45 ). Be to, vien iš šios nuostatos negalima spręsti apie bet kokios infrastruktūros mokesčių teisminės kontrolės, atliekamos ne pagal minėtą apskundimo mechanizmą, neleistinumą atsižvelgiant į Direktyvą 2001/14.

69. Šiuo klausimu pažymėtina, jog iš Vokietijos vyriausybės atsakymų į Teisingumo Teismo raštu pateiktus klausimus matyti, kad pagal teismų praktiką civilinių teismų pagal BGB 315 straipsnį atliekama teisingumo kontrolė taip pat yra leidžiama kituose reguliuojamuose sektoriuose, pavyzdžiui, energetikos sektoriuje, jeigu reguliuojamai įmonei tarifų srityje yra suteikta diskrecija.

2. Pagal BGB 315 straipsnį atliekama teisingumo kontrolė ir įpareigojimas infrastruktūros valdytojui užtikrinti nediskriminacinę geležinkelių įmonių prieigą prie tinklo

70. Pagal Direktyvos 2001/14 4 straipsnio 5 dalį infrastruktūros valdytojas turi užtikrinti, kad taikant apmokestinimo sistemą „įvairioms geležinkelio įmonėms, panašioje rinkos dalyje teikiančioms lygiaverčio pobūdžio paslaugas, būtų nustatomi lygiaverčiai ir nediskriminuojantys mokesčiai <…>“.

71. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, taip pat DB Netz ir Komisija abejoja, ar tokio įpareigojimo laikymasis ir apskritai nediskriminacinių tinklo naudojimo sąlygų išlaikymas yra suderinama su mokesčių teisingumo kontrole, atliekama pagal BGB 315 straipsnį.

72. Nekyla abejonių, kad nediskriminacinė prieiga ir naudojimasis geležinkelių infrastruktūra yra vienas iš pagrindinių Direktyvos 2001/14 tikslų ( 46 ), kurio šia direktyva siekiama, pirma, nustatant infrastruktūros valdytojui konkrečius įpareigojimus įmonių informavimo ir apmokestinimo bei sąskaitų išrašymo taisyklių rengimo ir taikymo srityje ir, antra, pavedant pagal jos 30 straipsnį įsteigtai reguliavimo institucijai užduotį savo iniciatyva arba pagal įmonės, kuri mano, kad nukentėjo nuo diskriminacinio požiūrio, prašymą prižiūrėti šių įpareigojimų laikymąsi.

73. Taigi, jeigu paaiškėtų, kad mokesčių, susijusių su geležinkelių infrastruktūros naudojimu, kontrolė, kurią civilinis teismas atlieka pagal BGB 315 straipsnį, gali kliudyti pasiekti šį tikslą, reikėtų konstatuoti jos nesuderinamumą su Direktyva 2001/14.

74. Vis dėlto laikausi nuomonės, kad taip nėra.

75. Kaip ir sprendimai, kuriuos civilinis teismas priima pagal BGB 315 straipsnį, reguliavimo institucijos sprendimai pagal pareiškėjo skundą iš esmės priimami atsižvelgiant į konkretų atvejį ( 47 ) ir pagal Direktyvos 2001/14 30 straipsnio 5 dalies antrą pastraipą sukelia pasekmių inter partes („sprendimas yra privalomas visoms šalims, kurioms tas sprendimas taikomas“).

76. Žinoma, jeigu tai būtų būtina, be kita ko, siekiant neleisti, kad mokesčių dydis skirtųsi ir būtų diskriminuojama, šiuose sprendimuose gali būti nustatomi infrastruktūros valdytojui skirti įpareigojimai pakeisti tinklo naudojimo sąlygas visiems naudotojams, o ne vien skundą pateikusiai įmonei, nors civilinis teismas, nagrinėjantis ieškinį pagal BGB 315 straipsnį, negali taikyti tokio įpareigojimo.

77. Vis dėlto, priešingai, nei teigia DB Netz ir Komisija, neįžvelgiu didelių kliūčių, kurios galėtų trukdyti reguliavimo institucijai taikyti tokį įpareigojimą, jai įgyvendinant priežiūros funkcijas po to, kai civilinis teismas priima sprendimą, kuris turėjo būti pritaikytas ir kitiems naudotojams, be kita ko, jeigu tinklo valdytojas, kuriam tenka pareiga užtikrinti nediskriminacinę prieigą prie infrastruktūros turinčių įmonių vertinimą ir kuris buvo bylos minėtame teisme šalis, to nepadaro savo iniciatyva.

78. Be to, pabrėžiu, kad jeigu pagal BGB 315 straipsnį priimtu sprendimu būtų diskriminuojamos įmonės, kurių situacija yra tokia pati kaip ir ta, kurią nagrinėjo civilinis teismas, šios įmonės pagal Direktyvos 2001/14 30 straipsnio 2 dalį turėtų teisę pateikti skundą reguliavimo institucijai, kad joms būtų taikomas tas pats mokestinis vertinimas.

79. Šie įvairūs mechanizmai – infrastruktūros valdytojo iniciatyva, reguliavimo institucijos įsikišimas savo iniciatyva, įmonės, manančios, kad ji yra diskriminuojama, kreipimasis į šią instituciją – turi leisti per priimtinus terminus pritaikyti mokesčių dydį visiems atitinkamiems naudotojams, jeigu tai yra būtina civiliniam teismui priėmus sprendimą.

80. Be to, kadangi, kaip jau pažymėta, ieškinys pagal BGB 315 straipsnį iš esmės naudojamas reikalaujant grąžinti jau sumokėtus mokesčius, kurie gali būti daugiau nebetaikomi, galima kelti klausimą, ar toks pritaikymo reikalavimas kyla sistemingai. Jeigu civilinio teismo sprendimas susijęs tik su praeitimi, BGB 315 straipsnyje numatytas teisių gynimo būdas iš esmės išlieka prieinamas įmonėms, kurioms buvo taikomi tie patys, neteisingais pripažinti mokesčiai, siekiant susigrąžinti sumokėtas perviršines sumas.

3. Tarpinė išvada

81. Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus laikausi nuomonės, kad pagal Direktyvos 2001/14 4 straipsnio 5 dalį ir 30 straipsnį nedraudžiama tokia kontrolė, kurią atlieka Vokietijos civiliniai teismai, remdamiesi BGB 315 straipsniu, dėl mokesčių, susijusių su geležinkelių infrastruktūros naudojimu ir esant sutartiniams santykiams su geležinkelių įmone vienašališkai nustatytų šios infrastruktūros valdytojo, teisingumo, ir šiems teismams nedraudžiama ex aequo et bono nustatyti šių mokesčių sumos.

III. Išvada

82. Remdamasis visais pateiktais argumentais siūlau Teisingumo Teismui į Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas) pateiktus prejudicinius klausimus, vertinamus kartu, atsakyti taip, kad pagal Direktyvos 2001/14 nuostatas ir, be kita ko, jos 4 straipsnio 5 dalį, 6 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 1 dalį infrastruktūros mokesčių srityje, taip pat jos 30 straipsnį dėl reguliavimo institucijos įgaliojimų nedraudžiama tokia kontrolė, kurią, remdamiesi BGB 315 straipsniu, atlieka Vokietijos civiliniai teismai dėl mokesčių, susijusių su geležinkelių infrastruktūros naudojimu ir esant sutartiniams santykiams su geležinkelių įmone vienašališkai nustatytų šios infrastruktūros valdytojo, teisingumo, ir šiems teismams nedraudžiama ex aequo et bono nustatyti šių mokesčių sumą. Tačiau nacionaliniai teismai, kurių prašoma atlikti šią kontrolę ir tai nustatyti, atlikdami šį vertinimą turi atsižvelgti į minėtos direktyvos 7–12 straipsniuose nustatytus apmokestinimo kriterijus ir šia direktyva siekiamus tikslus, taip pat užtikrinti, kad būtų išlaikytas jos nuostatų veiksmingumas.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) OL L 75, 2001, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 404. Ši direktyva buvo panaikinta ir nuo 2015 m. birželio 17 d. pakeista 2012 m. lapkričio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2012/34/ES, kuria sukuriama bendra Europos geležinkelių erdvė (OL L 343, 2012, p. 32); žr. 65 straipsnio pirmą pastraipą su klaidų ištaisymu (OL L 67, 2015, p. 32).

( 3 ) BGB 315 straipsnio „Šalies nustatomas mokestis“ 1 dalyje numatyta, kad „jei viena iš sutartį sudarančių šalių nustato mokestį, tai kilus abejonių mokestis turi būti nustatomas ex aequo et bono“, o jo 3 dalyje nurodyta, kad „jei mokestis nustatomas ex aequo et bono, tai atsižvelgiant į kitą dalį jis privalomas tik tada, kai atitinka teisingumo principą. Jei taip nėra, mokestis nustatomas teismo sprendimu <…>“.

( 4 ) 2011 m. spalio 18 d. Federalinio Teisingumo Teismo sprendimas – KZR 18/10 = NVwZ 2012, p. 189.

( 5 ) Nurodytas 2 išnašoje.

( 6 ) Stellungnahme des Bundesrates vom18.03.2016 (BR-Drucksache 22/16, Ziff. 29, p. 26 ir 27).

( 7 ) Ši vyriausybė nepateikė rašytinių pastabų Teisingumo Teisme, tačiau Teisingumo Teismas paprašė jos raštu atsakyti į kai kuriuos klausimus. Ji dalyvavo per posėdį, tačiau iš esmės tik pristatė naujojo būsimo įstatymo turinį.

( 8 ) Gesetz zur Stärkung des Wettbewerbs im Eisenbahnbereich, vom 29. August 2016, Bundesgesetzblatt Jahrgang 2016 Teil I Nr. 43, ausgegeben zu Bonn am 1. September 2016.

( 9 ) Žr. 33 straipsnio 2 dalies paskutinį sakinį, pagal kurį „patvirtintas mokestis laikomas atitinkančiu teisingumo principą, kaip tai suprantama pagal BGB 315 straipsnį“.

( 10 ) Nagrinėjama byla C‑344/16. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą Bundesgerichtshof paaiškina, kad kreiptis į Teisingumo Teismą jį paskatino Europos Komisijos šioje byloje pateiktos pastabos ir kad iki šiol jis manė, kad pagal BGB 315 straipsnį atliekamos kontrolės nesuderinamumas su Direktyva 2001/14 yra tikrai negalimas.

( 11 ) Šiuo klausimu žr. 2013 m. vasario 28 d. Sprendimą Komisija / Vengrija (C‑473/10, EU:C:2013:113, 78 punktas).

( 12 ) Kursyvu išskirta mano.

( 13 ) Kaip „mokestis, atspindintis konkretaus perpildyto infrastruktūros segmento pajėgumų stoką“.

( 14 ) Tai yra Direktyvos 2001/14 II priedo 1 punkte nurodytos paslaugos.

( 15 ) Žr. 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (C‑512/10, EU:C:2013:338, 75 punktas). Komisijos darbo dokumento, pridėto prie pasiūlymo dėl Tarybos direktyvos dėl geležinkelių infrastruktūros pajėgumų paskirstymo, mokesčių už naudojimąsi geležinkelių infrastruktūra ėmimo ir saugos sertifikavimo, COM(1998) 480 final, 28 punkte sąvoka „tiesiogiai turėtos išlaidos“ apibrėžiama kaip atitinkanti „papildomas išlaidas, kurios tenka visuomenei dėl infrastruktūros naudojimo naudojant papildomą transporto vienetą“. Dabar valstybių narių diskrecija yra apibrėžta 2015 m. birželio 12 d. Komisijos įgyvendinimo reglamente (ES) 2015/909 dėl išlaidų, kurios tiesiogiai patiriamos dėl traukinių eksploatavimo, apskaičiavimo tvarkos (OL L 148, 2015, p. 17), kuriame pagal jo 1 straipsnio 1 dalį apibrėžiama tiesiogiai dėl traukinių eksploatavimo patiriamų išlaidų apskaičiavimo tvarka, siekiant nustatyti mokesčius už minimalų paketą ir prieigą prie infrastruktūros, jungiančios paslaugų įrenginius, kaip nurodyta Direktyvos 2012/34 31 straipsnio 3 dalyje.

( 16 ) Teisė, kuria kai kurios valstybės narės dar nepasinaudojo; žr., be kita ko, 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (C‑512/10, EU:C:2013:338, 87 ir 88 punktai).

( 17 ) Direktyvos 2001/14 8 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad „siekdama visiškai kompensuoti infrastruktūros valdytojo patirtas išlaidas, valstybė narė, remdamasi veiksmingais, skaidriais ir nediskriminuojančiais principais, garantuodama optimalų konkurencingumą, ypač tarptautinio krovinių vežimo geležinkeliais, gali, jei rinka pajėgi tai pakelti, taikyti antkainius. Mokesčių ėmimo sistemoje turi būti atsižvelgta į geležinkelio įmonių pasiektą produktyvumo padidėjimą“. Antroje šios dalies pastraipoje patikslinta, kad „tačiau neleistina, kad dėl mokesčių dydžio infrastruktūra negalėtų naudotis tie rinkos segmentai, kurie gali apmokėti bent jau tiesiogines suteiktos vežimo geležinkeliais paslaugos išlaidas ir dar tokį grąžos koeficientą, kokį gali pakelti rinka“.

( 18 ) Direktyvos 2001/14 6 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta, kad „valstybės narės nustato sąlygas, įskaitant tam tikrais atvejais išankstinius mokėjimus, siekdamos užtikrinti, kad esant įprastoms verslo sąlygoms ir per pagrįstą laikotarpį infrastruktūros valdytojo iš infrastruktūros mokesčių gautos pajamos, papildomos pajamos iš kitos komercinės veiklos ir valstybės skirtos lėšos būtų bent jau ne mažesnės už infrastruktūros išlaidas“.

( 19 ) Taip padedama skatinti didelį už minimalias paslaugas renkamų mokesčių dydžių heterogeniškumą, nesvarbu, ar tai būtų prekių, ar asmenų vežimas; šiuo klausimu žr. M. Amaral ir N. Danielowitzowa „La tarification de l’infrastructure ferroviaire en Europe“, Espace ferroviaire unique Européen, quelle(s) réalité(s)?, Bruylant, 2015, p. 241.

( 20 ) Pagal Direktyvos 2001/14 1 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą „valstybės narės užtikrina, kad geležinkelių infrastruktūros mokesčių ėmimo ir pajėgumų paskirstymo sistemos atitiktų šioje direktyvoje nustatytus principus ir taip leistų infrastruktūros valdytojui prekiauti turimais infrastruktūros pajėgumais ir optimaliai veiksmingai juos panaudoti“.

( 21 ) 1993 m. gruodžio 27 d. Bendrojo geležinkelių įstatymo (Allgemeines eisenbahngesetz, BGBl. I, p. 2378, 2396, 2009 m. gegužės 29 d. Įstatymo redakcija BGBl. I, p. 1100, toliau – AEG) 14 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad „geležinkelių valdytojai nustato savo mokesčius pagal taisykles, priimtas remiantis 26 straipsnio 1 dalies 6 ir 7 punktais, kad kompensuotų visas dėl privalomųjų paslaugų, kaip jos suprantamos pagal 1 dalies pirmąjį sakinį, patiriamas išlaidas ir kartu užtikrintų pelningumą pagal rinkos kainas. Šiomis aplinkybėmis jie gali nustatyti ir susigrąžinti antkainius, tiesiogiai susijusius su geležinkelių eksploatavimu, ir taikyti juos skirtingai, atsižvelgdami, ar tai tolimojo susisiekimo keleivinio geležinkelių transporto paslaugos, ar trumpalaikių kelionių keleivinio geležinkelių transporto paslaugos, taip pat į kiekvienos iš šių paslaugų rinkos segmentą, be to, būtina užtikrinti konkurencingumą, visų pirma tarptautinio prekių vežimo geležinkeliais srityje. Tačiau antrajame sakinyje nurodytu atveju apmokestinimas konkrečiame rinkos segmente neturi viršyti tiesiogiai patirtų geležinkelių transporto išlaidų, prie kurių pridedamas rinkos kainas atitinkantis pelningumas <…>“. Mokesčių nustatymo kriterijai patikslinti, be kita ko, 2015 m. birželio 3 d. Reglamento dėl nediskriminacinės prieigos prie geležinkelių infrastruktūros ir geležinkelių infrastruktūros naudojimo apmokestinimo principų (Eisenbahninfrastruktur-benutzungsverordnung, BGBl. I, p. 1566, 2009 m. birželio 3 d. redakcija, BGBl. I, p. 1235, toliau – EIBV) 4 ir 21 straipsniuose.

( 22 ) Be kita ko, iš trečiojo prejudicinio klausimo ir pagrindinės bylos šalių pastabų matyti, kad ginčijamas aspektas yra susijęs su lankstumu nustatant mokesčius, suteikiamu infrastruktūros valdytojui dėl to, kad Vokietijos Federacinė Respublika pasirinko Direktyvos 2001/14 8 straipsnio 1 dalyje numatytą antkainių sistemą, be to, BGB 315 straipsnio taikymo šalininkai pageidauja, kad šis lankstumas būtų aiškiau apibrėžtas, o jo taikymo priešininkai kaip tik nori palikti nepakeistą priemonę, kurią taikant leidžiama padengti dalį visų išlaidų.

( 23 ) Taigi, kaip nurodyta Direktyvos 2001/14 11 konstatuojamojoje dalyje, mokesčių ėmimo ir pajėgumų paskirstymo sistemos turėtų ne tik užtikrinti vienodą ir nediskriminacinę visų įmonių prieigą, bet ir „kiek galima labiau siekti teisingai ir nediskriminuojant patenkinti visų naudotojų ir vežimo rūšių poreikius“. 17 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „svarbu atsižvelgti ir į pareiškėjų, ir į infrastruktūros valdytojo veiklos poreikius“. 36 konstatuojamojoje dalyje paminėtas tikslas nustatyti „tinkamus ir nešališkus infrastruktūros mokesčius“. Taip pat žr. Direktyvos 46 ir 49 konstatuojamąsias dalis.

( 24 ) Direktyvos 2001/14 12 straipsnis suformuluotas taip: „infrastruktūros valdytojai gali imti atitinkamą mokestį už paprašytus skirti, tačiau nepanaudotus pajėgumus. Toks mokestis turi skatinti veiksmingai panaudoti pajėgumus“.

( 25 ) Šios sąlygos buvo aiškiai nurodytos šios išvados 15 išnašoje minėtame pasiūlyme dėl Tarybos direktyvos dėl geležinkelių infrastruktūros pajėgumų paskirstymo; žr. Direktyvos 2001/14 13 straipsnį.

( 26 ) Žr. 1984 m. balandžio 10 d. Sprendimą Von Colson ir Kamann (14/83, EU:C:1984:153, 26 punktas).

( 27 ) Žr. šios išvados 21 išnašą.

( 28 ) Direktyvos 2001/14 8 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „dėl konkrečių ateities investicinių projektų arba tų projektų, kurie buvo įgyvendinti ne anksčiau kaip prieš 15 metų iki įsigaliojant šiai direktyvai, remdamasis tokių projektų ilgalaikėmis išlaidomis, jei jie padidins našumą ir (arba) ekonominį efektyvumą, ir kurių kitaip nebūtų galima arba nebūtų buvę galima įgyvendinti, infrastruktūros valdytojas gali pradėti taikyti arba toliau taikyti didesnius mokesčius. Taikant tokią mokesčių ėmimo tvarką taip pat gali būti numatyti susitarimai dėl su naujomis investicijomis susijusios rizikos pasidali[j]imo“.

( 29 ) Šiuo klausimu žr. 2013 m. vasario 28 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (C‑483/10, EU:C:2013:114, 44 punktas) ir 2013 m. spalio 3 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑369/11, EU:C:2013:636, 43 punktas).

( 30 ) Žr. 2013 m. vasario 28 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (C‑483/10, EU:C:2013:114, 39 punktas) ir 2013 m. spalio 3 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑369/11, EU:C:2013:636, 41 ir 42 punktai).

( 31 ) 2013 m. vasario 28 d. Sprendimas Komisija / Ispanija (C‑483/10, EU:C:2013:114, 44 punktas) ir 2013 m. spalio 3 d. Sprendimas Komisija / Italija (C‑369/11, EU:C:2013:636, 43 punktas).

( 32 ) Žr. 2013 m. vasario 28 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (C‑483/10, EU:C:2013:114) ir 2013 m. spalio 3 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑369/11, EU:C:2013:636).

( 33 ) Direktyvos 2001/14 30 straipsnio 1 dalyje numatyta: „nepažeisdamos 21 straipsnio 6 dalies, valstybės narės įsteigia reguliavimo instituciją. Ši institucija, kuri gali būti už transporto reikalus atsakinga ministerija arba bet kokia kita institucija, savo organizacija, sprendimų dėl finansavimo priėmimu, teisine struktūra ir sprendimų priėmimu turi būti nepriklausoma nuo jokio infrastruktūros valdytojo, mokesčius imančios įstaigos, pajėgumus paskirstančios įstaigos ar pareiškėjo. Ši įstaiga veikia pagal šiame straipsnyje nurodytus principus, o tai reiškia, kad jos apeliacinės ir reguliavimo funkcijos gali būti paskirtos atskiroms įstaigoms“.

( 34 ) Sąvoka „pareiškėjas“ apibrėžta Direktyvos 2001/14 2 straipsnio b punkte kaip „licencijuota geležinkelio įmonė ir (arba) tarptautinė geležinkelio įmonių grupė, o valstybėse narėse, kuriose tokia galimybė numatyta, – kiti fiziniai ir (arba) juridiniai asmenys, kurie, norėdami teikti viešąsias paslaugas ar turėdami komercinių interesų, pageidauja įsigyti infrastruktūros pajėgumų geležinkelių transporto paslaugoms jų atitinkamose teritorijose teikti <…>“.

( 35 ) Kursyvu išskirta mano.

( 36 ) Pagal Direktyvos 2001/14 30 straipsnio 3 dalį „reguliavimo įstaiga užtikrina, kad infrastruktūros valdytojo nustatyti mokesčiai atitiktų II skyrių ir būtų nediskriminuojantys“.

( 37 ) Žr. šios išvados 40–46 punktus.

( 38 ) Kursyvu išskirta mano.

( 39 ) Pabrėžiu, kad atsakymuose į Teisingumo Teismo raštu pateiktus klausimus Vokietijos vyriausybė patikslino, kad Vokietijos reguliavimo įstaigos, taigi ir administracinių teismų, tikrinančių šios įstaigos sprendimų teisėtumą, įgaliojimai apima tik teisėtumo atkūrimą ateityje ir kad bylas dėl praeityje susiklosčiusių situacijų nagrinėja civiliniai teismai. AEG 14f straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad reguliavimo institucija gali savo iniciatyva tikrinti geležinkelių tinklo naudojimo sąlygas ir geležinkelių įrenginių naudojimo sąlygas, taip pat nuostatas dėl naudojimo mokesčių ir kitų geležinkelių infrastruktūros valdymo įmonių mokesčių dydžio ar struktūros. Ateityje ji gali įpareigoti geležinkelių infrastruktūros valdymo įmones pagal jos nurodymus pakeisti arba panaikinti minėtas sąlygas ar apmokestinimo taisykles, jeigu jomis pažeidžiamos geležinkelių teisės aktų nuostatos, susijusios su prieiga prie geležinkelių infrastruktūros. To paties straipsnio 2 dalyje numatyta, kad, nesusitarus dėl prieigos prie geležinkelių tinklo arba dėl bendrojo susitarimo, geležinkelių infrastruktūros įmonės sprendimus gavusi prašymą arba savo iniciatyva gali tikrinti reguliavimo institucija. Prašymus šiuo klausimu gali teikti prieigos leidimo turėtojai, kurių teisė naudotis geležinkelių infrastruktūra gali būti paveikta. Patikra pirmiausia gali būti susijusi su naudojimo ir kitų mokesčių dydžiu ir struktūra.

( 40 ) Kitaip nei Direktyvoje 2001/14, Direktyvos 2012/34 56 straipsnio 2 dalyje nuo šiol aiškiai pripažįstama, kad reguliavimo institucijos įgaliojimai nepaveikia nacionalinės konkurencijos institucijos įgaliojimų.

( 41 ) Be to, pažymiu, kad pagal Direktyvą 2012/34 kai kurių valstybių narių parlamentams taip pat leidžiama peržiūrėti infrastruktūros valdytojo nustatytų tarifų lygį, siekiant užtikrinti, kad mokesčiai „atitiktų šios direktyvos reikalavimus, nustatytą apmokestinimo sistemą ir apmokestinimo taisykles“; žr. šios direktyvos 29 straipsnio 1 dalies penktą pastraipą.

( 42 ) Savo išvados (C‑545/10, ECLI:EU:C:2012:791) 107 punkte generalinis advokatas N. Jääskinen primygtinai pabrėžė, kad Direktyvos 2001/14 30 straipsnio 3 dalyje numatyta viena institucija. Teisingumo Teismas tiesiog nurodė, jog „Direktyvos 2001/14 30 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad reguliavimo institucijos priimti administraciniai sprendimai gali būti peržiūrimi tik teismine tvarka“; žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija / Čekija (C‑545/10, EU:C:2013:509) 104 punktą.

( 43 ) Šioje nuostatoje numatyta, kad „pareiškėjai ir infrastruktūros valdytojas dėl infrastruktūros mokesčių dydžio derėtis gali tik tuo atveju, jei tas derybas prižiūri reguliavimo įstaiga. Reguliavimo įstaiga įsikiša, jeigu tos derybos gali neatitikti šios direktyvos reikalavimų“.

( 44 ) Žr., be kita ko, 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349) 4 straipsnio 1 dalį.

( 45 ) Pagal analogiją žr. 2016 m. spalio 13 d. Sprendimą Polkomtel (C‑231/15, EU:C:2016:769, 22 punktas) ir mano išvados byloje Koninklijke KPN ir kt. (C‑28/15, EU:C:2016:310) 48 punktą.

( 46 ) Žr., be kita ko, Direktyvos 2001/14 5 ir 11 konstatuojamąsias dalis.

( 47 ) Šiuo klausimu pažymiu, jog atsakymuose į Teisingumo Teismo raštu pateiktus klausimus Vokietijos vyriausybė paaiškino, kad pagal Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas, Vokietija) praktiką reguliavimo institucijai, taigi ir administraciniams teismams, draudžiama priimti sprendimą dėl individualaus naudojimo sąlygų taikymo esant dvišaliams pareiškėjo ir geležinkelių tinklo valdytojo santykiams ir kad šios institucijos sprendimai visada taikomi visiems naudotojams.