GENERALINIO ADVOKATO DÁMASO RUIZ‑JARABO COLOMER

IŠVADA,

pateikta 2004 m. rugsėjo 9 d.( )

Byla C‑356/03

Elisabeth Mayer

prieš

Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder

(Bundesgerichtshof civilinių bylų ketvirtosios kolegijos pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Vienodi abiejų lyčių darbuotojų užmokesčiai – Motinystės atostogos – Teisė į pensiją“





1. Vokietijos aukščiausias teismas (Bundesgerichtshof) kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, susijusį su EB sutarties 119 straipsnio (dabar – EB 141 straipsnio), Direktyvos 92/85/EEB( ) 11 straipsnio 2 dalies a punkto ir Direktyvos 86/378/EEB( ) 6 straipsnio 1 dalies g punkto aiškinimu dėl atsižvelgimo į motinystės atostogas apskaičiuojant teisę į pensiją.

Teisingumo Teismo dar kartą klausiama apie šio aspekto reikšmę vienodo abiejų lyčių darbuotojų užmokesčio principui.

I – Teisės aktai

A – Bendrijos teisė

1. Sutarties 119 straipsnis( )

2. Ši nuostata nustato:

„Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad būtų taikomas principas už vienodą ar vienodos vertės darbą abiejų lyčių darbuotojams mokėti vienodą užmokestį.

Šiame straipsnyje „užmokestis“ – tai įprastas bazinis arba minimalus darbo užmokestis ar alga ir bet koks kitas atlygis grynaisiais arba natūra, kurį darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą.

Vienodas užmokestis nediskriminuojant dėl lyties reiškia, kad:

a) užmokestis už tą patį vienetinį darbą apskaičiuojamas taikant tą patį mato vienetą;

b) valandinis užmokestis už tą patį darbą yra vienodas.“

2. Direktyva 92/85

3. 2 straipsnis apibrėžia šias sąvokas:

„a) „nėščia darbuotoja“ – tai nėščia darbuotoja, kuri praneša apie savo padėtį darbdaviui pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką;

b) „neseniai pagimdžiusi darbuotoja“ – tai neseniai pagimdžiusi darbuotoja, kaip apibrėžta nacionalinės teisės aktais ir (arba) nacionaline praktika, kuri praneša apie savo padėtį darbdaviui pagal šiuos teisės aktus ir (arba) praktiką;

c) „maitinanti krūtimi darbuotoja“ – tai krūtimi maitinanti darbuotoja, kaip apibrėžta nacionalinės teisės aktais ir (arba) nacionaline praktika, kuri praneša apie savo padėtį darbdaviui pagal šiuos teisės aktus ir (arba) praktiką.“

4. 8 straipsnio 1 dalis numato valstybių narių pareigą, pagal kurią jos „imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad 2 straipsnyje nurodytos darbuotojos turėtų teisę į bent 14 savaičių nepertraukiamas motinystės atostogas prieš ir (arba) po gimdymo, remiantis nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika“.

5. 11 straipsnis dėl su darbo sutartimi susijusių teisių numato:

„Kad būtų garantuotas 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos teisių, kaip numatyta šiame straipsnyje, laikymasis, nustatoma, kad:

<…>

2) 8 straipsnyje nurodytu atveju turi būti garantuota:

a) 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų teisės, susijusios su darbo sutartimi, išskyrus toliau esančiame b punkte nurodytas teises;

b) 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų atlyginimo išlaikymas ir (arba) teisė į atitinkamą pašalpą.

<…>“

6. Pagal 14 straipsnio 1 dalį „ne vėliau kaip praėjus dvejiems metams po šios direktyvos priėmimo valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos, arba ne vėliau kaip praėjus dvejiems metams po šios direktyvos priėmimo užtikrina, kad darbdaviai ir darbuotojai reikalingas nuostatas įtvirtintų kolektyvinėse sutartyse <…>“.

3. Direktyva 86/378

7. 1 straipsnis nustato šios direktyvos tikslą, kuris yra „įgyvendinti vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principą profesinėse socialinės apsaugos sistemose“.

8. 6 straipsnio 1 dalis numatė:

„Nuostatos, prieštaraujančios vienodo požiūrio principui, tiesiogiai arba netiesiogiai, ir ypač su nuoroda į santuokinę arba šeimyninę padėtį, apima tas nuostatas, kurios skirtos:

<…>

g) sustabdyti teisių išsaugojimą arba įgijimą motinystės atostogų arba atostogų dėl šeimyninių priežasčių laikotarpiu, jeigu atostogas suteikia įstatymai arba sutartys ir išmokas moka darbdavys.

<…>“

B – Nacionalinė teisė

9. Federacijos ir federacinių žemių socialinio draudimo fondas (Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder, toliau – VBL) yra pagal viešąją teisę įsteigtas juridinis asmuo, prižiūrimas Federacijos finansų ministerijos (Bundesministerium der Finanzen).

10. Iki 2000 m. gruodžio 31 d. galioję įstatai( ) susijusiose viešosiose įstaigose pagal darbo sutartį dirbantiems darbuotojams, nesantiems pareigūnais, suteikė teisę į draudimo anuitetą pagal papildomo socialinio draudimo sistemą nuo draudiminio įvykio atsiradimo, t. y. sukakus pensiniam amžiui (37 straipsnio 1 dalies b punktas).

11. Jo dydis apskaičiuojamas pagal 44 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio a punktą:

„Kaip mėnesinis draudimo anuitetas <...> išmokamas 0,03125 % nuo papildomai draudžiamo užmokesčio, iš kurio nuo 1977 m. gruodžio 31 d. iki draudimo anuiteto mokėjimo pradžios (62 straipsnis) buvo mokamos įmokos.“

12. Dėl sistemai finansuoti būtinų įmokų 29 straipsnis nustato:

„1. Darbdavys turi sumokėti mėnesinę įmoką, kurios dydis apskaičiuojamas pagal 76 straipsnyje nustatytą tarifą nuo apdrausto asmens papildomai draudžiamo užmokesčio (7 dalis), įskaitant privalomai apdrausto asmens įmoką pagal 76 straipsnio 1 dalies a punktą.

<…>

7. Jeigu toliau nenustatyta kitaip, papildomai draudžiamu užmokesčiu laikomas atitinkamo laikotarpio darbo užmokestis pagal privalomojo pensinio draudimo įmokų sumokėjimo nuostatas <…>“.

II – Aplinkybės ir pagrindinė byla

13. E. Mayer, kuri šiuo metu dirba kaip nepriklausoma advokatė, nuo 1990 m. sausio 1 d. iki 1999 m. rugsėjo 30 d. dirbo Vokietijos Reinlando–Pfalco federacinės žemės viešojoje tarnyboje ir buvo privalomai apdrausta VBL.

14. Gimus jos dviem vaikams teisinė motinystės apsaugos sistema( ) jai buvo taikoma nuo 1992 m. gruodžio 16 d. iki 1993 m. balandžio 5 d. ir nuo 1994 m. sausio 17 d. iki balandžio 22 d., kada ji turėjo teisę gauti:

a) valstybės mokamą motinystės pašalpą( );

b) įmonės mokamą pašalpos priedą, lygų skirtumui tarp paskutinio gauto darbo užmokesčio( ), atskaičius mokesčius, ir motinystės pašalpos.

Šis motinystės pašalpos priedas neapmokestinamas( ).

15. Nurodytais laikotarpiais ji negavo jokių lėšų, už kurias įmonė pagal VBL įstatų 29 straipsnio 1 dalį turėtų pervesti mėnesines įmokas, ir todėl šis laikotarpis nebuvo įtrauktas apskaičiuojant draudimo anuitetą.

16. E. Mayer kreipėsi į savo šalies teismus siekdama, kad į šiuos laikotarpius būtų atsižvelgta, tačiau jos prašymas buvo atmestas.

III – Prejudiciniai klausimai

17. Nagrinėdamas pareikštą kasacinį skundą Bundesgerichtshof, manydamas, kad ieškovės reikalaujama teisė išplaukia ne iš nacionalinės teisės nuostatų, o priklauso nuo įvairių Bendrijos teisės normų aiškinimo, sustabdė bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikė šiuos prejudicinius klausimus:

„1. Ar EB sutarties 119 straipsnis, Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 punkto a papunktis ir Direktyvos 86/378, pakeistos Direktyva 96/97, 6 straipsnio 1 dalies g punktas draudžia tokias papildomo socialinio draudimo sistemos įstatų nuostatas, kokios nagrinėjamos šioje byloje, pagal kurias įstatymuose numatytų motinystės atostogų metu (šiuo atveju nuo 1992 m. gruodžio 16 d. iki 1993 m. balandžio 5 d. ir nuo 1994 m. sausio 17 d. iki balandžio 22 d.) darbuotoja neįgyja teisių nuo draudiminio įvykio (pensinis amžius, nedarbingumas) gauti draudimo anuitetą išankstinio pasitraukimo iš privalomojo draudimo sistemos atveju, nes tokia teisė atsiranda, tik jei darbuotojas tuo metu gauna apmokestinamą darbo užmokestį, o per motinystės atostogas darbuotojos gaunamos išmokos, remiantis nacionalinės teisės nuostatomis, nelaikomos apmokestinamu darbo užmokesčiu?

2. Ar taip yra pirmiausia atsižvelgiant į tai, kad draudimo anuitetas – skirtingai nei papildomo socialinio draudimo pensija, mokama įvykus draudiminiam įvykiui, jei asmuo pasiliko privalomojo draudimo sistemoje, – nėra skirta darbuotojos socialiniam saugumui pasiekus pensinį amžių ar tapus nedarbingai užtikrinti, o tik kompensuoti dalyvaujant privalomojo draudimo sistemoje už ją sumokėtas draudimo įmokas?“

IV – Procesas Teisingumo Teisme

18. VBL ir Komisija raštu pateikė savo pastabas. E. Mayer atsisakė jas pateikti, nes manė, kad iš principo jos atitinka teismo argumentus, išdėstytus prašyme priimti prejudicinį sprendimą.

19. VBL tvirtina, kad papildomo socialinio draudimo sistemos nuostatos, pagal kurias neatsižvelgiama į motinystės apsaugos laikotarpius, atitinka Bendrijos teisę. Ji paaiškina šios pašalpos, besiskiriančios nuo pašalpų dėl pensinio amžiaus ar nedarbingumo atveju, nes ja siekiama išmokėti apdraustajam jo darbingu laikotarpiu mokėtas įmokas atitinkančią sumą, esmę.

Kadangi draudimo anuitetas nėra susijęs su darbo santykiais Direktyvos 92/85 prasme, jos reglamentavimas, be abejonės, atrodo suderinamas su Bendrijos teise. Be to, VBL pažymi, kad faktinių aplinkybių atsiradimo metu dar nebuvo pasibaigęs valstybėms narėms šiai normai perkelti į nacionalinę teisę nustatytas terminas.

Kita vertus, ji mano, kad Direktyva 86/378 yra netaikytina, nes ja siekiama įgyvendinti vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principą profesinėse socialinės apsaugos sistemose, o nagrinėtinas atvejis į jas nepatenka.

Galiausiai ji teigia, kad nagrinėjama pašalpa nepatenka į Sutarties 119 straipsnio taikymo sritį.

20. Komisija mano, kad Bendrijos teisės normoms prieštarauja tokia tvarka, kai pensijai gauti nustatoma sąlyga, jog per motinystės atostogas turi būti gaunamas darbo užmokestis, kuriam taikoma privalomojo papildomo draudimo sistema.

Konkrečiau kalbant, ji mano, kad sistema neatitinka Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 dalies a punkto, skaitomo kartu su 8 straipsnio 1 dalimi, kuris taip pat taikomas apsaugos laikotarpiams iki termino perkelti į nacionalinę teisę pasibaigimo.

Papildomai ji teigia, kad sistema prieštarauja Direktyvos 86/378 6 straipsnio 1 dalies g punktui.

Todėl, jos nuomone, nebereikia nagrinėti Sutarties 119 straipsnio.

21. Užbaigęs rašytinę proceso dalį, per 2004 m. birželio 22 d. bendrąjį posėdį Teisingumo Teismas nusprendė, kad žodinės proceso dalies nebus, jei proceso šalys pagrindinėje byloje per nustatytą terminą, t. y. iki liepos 5 dienos, dėl to nepateiks prašymo. Kadangi nė viena iš šalių nepateikė prašymo dėl žodinės proceso dalies, byla buvo parengta, kad būtų pateikta ši išvada.

V – Taikytinos Bendrijos teisės normos ribos

22. Mano nuomone, prejudiciniai klausimai turi būti sprendžiami atsižvelgiant į Sutarties 119 straipsnį.

23. Nagrinėjamas atvejis yra susijęs su dviem sritimis: su nėščiomis darbuotojomis ir su darbo santykiais susijusiomis pašalpomis.

24. Jei analizė pagrįsta aplinkybe, kad nebuvo įskaičiuoti E. Mayer motinystės apsaugos laikotarpiai, nagrinėtinas taip pat ir Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 punktas.

25. Tačiau, jei pabrėžiama, kad ginčijami padariniai atsirado nustatant draudimo anuitetą pagal papildomą aprūpinimo sistemą, labiau tinka nagrinėti Direktyvos 86/378 reglamentavimą.

26. Abu aspektai yra labai susiję ir būtų sunku juos atskirti. Dėl jų ypatumų sunku būtų suteikti pirmenybę vienam iš jų kito atžvilgiu, kaip Komisija numatė ir Direktyvoje 92/85( ). Jos yra ne atskiros normos, o papildančios, nors ir taikytinos tai pačiai sričiai.

27. Kodėl pirmenybė turėtų būti suteikiama normai, kurios tikslas yra „įgyvendinti priemones, skirtas skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščiųjų, neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų darbo sauga ir sveikatos apsauga“( ), o ne kuria siekiama „įgyvendinti vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principą profesinėse socialinės apsaugos sistemose“, ar atvirkščiai?

28. Mano nuomone, Sutarties 119 straipsnis, kuriame įtvirtinama, kad už vienodą darbą abiejų lyčių darbuotojams mokamas vienodas užmokestis, leidžia tokį susiejimą.

29. Ši pirminės teisės nuostata leidžia išsamiai išanalizuoti prejudicinius klausimus, išvengiant trūkumų, kurie būtinai kiltų iš analizės, apsiribojančios tik materialiniu dalyku, jei pirmenybė būtų suteikta vienai ar kitai iš minėtų direktyvų( ). Be to, pats Teisingumo Teismas pripažino, kad ši norma taikoma „visoms diskriminacijos formoms, kurias galima nustatyti remiantis vien iš jos išplaukiančiais darbo tapatumo ir užmokesčių vienodumo kriterijais, šių kriterijų taikymui nesant būtinybės priimti juos apibrėžiančių Bendrijos ar nacionalinių priemonių“( ).

VI – Prejudicinių klausimų analizė

30. Sutarties 119 straipsnį laikant pagrindine taikytina Bendrijos teisės norma, nagrinėtina, ar užmokestis šios nuostatos prasme apima mėnesinį draudimo anuitetą, kurį VBL turi pervesti, ir, jei apima, – galimą draudžiamos diskriminacijos buvimą. Dėl to reiktų vadovautis Teisingumo Teismo sprendimais, susijusiais su šiuo straipsniu( ) bei su vienodu požiūriu į moteris ir vyrus tiek užmokesčio, tiek elgesio atžvilgiu bei bylose dėl nėščiųjų ar neseniai pagimdžiusių darbuotojų darbo teisių( ).

31. Todėl į abu prejudicinius klausimus bus pateiktas bendras atsakymas, atsižvelgiant į tai, kad antruoju klausimu yra patikslinamas pirmasis, kuriuo klausiama dėl nagrinėjamos pensijos tikslo.

A – Sutarties 119 straipsnis

32. Už vienodą darbą abiejų lyčių darbuotojams mokamo vienodo užmokesčio principas yra nuo 1957 metų įtvirtintas Sutarties 119 straipsnyje( ). Tokio tipo nuostata retai pasitaiko tarptautinėse sutartyse. Pirma, tai yra socialinis idealas ir bent netiesioginė užimtumo politikos derinimo priemonė Europos bendrijoje; antra, būdama ekonominis ir socialinis tikslas, ji sukuria teisinį rezultato įsipareigojimą( ). Jos tekstas remiasi Tarptautinės darbo organizacijos konvencijos 100‑1951 2 straipsniu( ).

33. Pirmiausia reiktų išsiaiškinti, ar nagrinėjamas draudimo anuitetas patenka į „užmokesčio“ sąvoką Sutarties 119 straipsnio prasme.

34. Šiuolaikinė teisė „atlyginimo“ sąvokai, kaip darbo santykių elementui, suteikia didelę reikšmę, nors buvo laikas, kai neatlygintinumo, kaip geros valios ženklo ar dėkingumo, idėja kėlė abejonių dėl jo apibrėžimo. Juk ir Don Kichotas aiškino Sančui, „kad riteriams ne mokama, o dėkojama“( ), jo klausdamas „kur matei ar skaitei, kad klajojantis riteris derėtųsi su savo šeimininku dėl atlygio, kurį pastarasis jam mokėtų kas mėnesį, kad šis jam tarnautų?“( ) Būtent atlygio konkretumas suteikia paslaugų teikimui apibrėžtą dalyką ir pavertė jį sutartimi( ).

35. Teisingumo Teismas į šią sąvoką, be kita ko, įtraukė transporto lengvatas, kurias geležinkelių įmonė suteikdavo savo į pensiją išeinantiems darbuotojams ir kurios buvo taikomos ir jų šeimos nariams, dėl ko buvusių darbuotojų tėvai taip pat privalėjo turėti galimybę jomis pasinaudoti tomis pačiomis sąlygomis( ); įmonės pensijos planus, sukurtus remiantis kolektyvine sutartimi, dėl kurios buvo susitarta tarp socialinių partnerių ir kurie visiškai ar iš dalies buvo įmonės finansuojami( ); darbo užmokesčio mokėjimą atostogų dėl ligos atveju( ); atleidimo iš darbo dėl ekonominių priežasčių išmokas bei privačių profesinių socialinio draudimo sistemų mokamas pensijas( ); išmoką įmonės komiteto nariams už jų dalyvavimus apmokymuose, kai jie gauna veiklai įmonės komitete būtinų žinių apmokamų atostogų arba užmokesčio už papildomas darbo valandas forma, nors tuo metu ir nevykdo jokios darbo sutartyje numatytos veiklos( ), arba teisę priklausyti įmonės pensijų planui( ).

36. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad užmokestis Sutarties 119 straipsnio prasme( ) yra išmoka, kurią įmonė perveda darbuotojai per motinystės atostogas pagal įstatymus ar kolektyvines sutartis, nes ji yra susijusi darbo santykiais, pažymint, jog ryšio tarp jų ir išmokos buvimas yra kriterijus, kuriuo reikia remtis siekiant įvertinti, ar pensija patenka į 119 straipsnio taikymo sritį( ). Kitaip tariant į šią sąvoką patenka visos dabartinės ar būsimos lengvatos pinigais arba natūra, jei darbdavys jas darbuotojui, nors ir netiesiogiai, moka už pastarojo darbą( ). Teisingumo Teismas vis dėlto atmetė papildomas įmokas, kurias darbuotojai savanoriškai perveda siekdami gauti papildomų išmokų( ).

37. Nagrinėjamas draudimo anuitetas yra privalomojo papildomo socialinio draudimo sistemos( ) sudedamoji dalis ir juo apdraustajam išmokama suma, atitinkanti jo darbingu laikotarpiu mokėtas įmokas. Šie požymiai leidžia jį įtraukti į Sutarties 119 straipsnio taikymo sritį, nors juo ir siekiama užtikrinti ne darbuotojo materialinį aprūpinimą senatvėje arba jam netekus darbingumo, o būtent nutrūkus darbo santykiams kompensuoti jam iš naujo paskaičiuotas įmokas, kurias jis mokėjo dirbdamas.

38. Tai, kad nuo 1999 m. sausio 1 d. darbuotojai iš dalies padengia sistemos finansavimą, niekaip nekeičia anksčiau padarytos išvados, o Teisingumo Teismas pažymėjo, kad ši aplinkybė nesustabdo Sutarties 119 straipsnio taikymo( ). Be to, Bundesgerichtshof byloje ir nėra ginčijamasi dėl nuo šios datos mokėtų įmokų.

B – Vienodo užmokesčio principas

39. Kadangi nagrinėjamas anuitetas yra užmokestis ir todėl jam taikomas moterų ir vyrų lygybės principas, reikia nustatyti, ar jį reglamentuojančios taisyklės atitinka šį kriterijų, ir išnagrinėti galimo jo pažeidimo požymius.

40. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką diskriminacija yra tada, kai panašioms aplinkybėms taikomos skirtingos taisyklės, arba ta pati taisyklė taikoma skirtingoms aplinkybėms( ). Kad būtų nustatyta diskriminacija, reikia patikrinti, ar ginčijamos nuostatos suteikia tam tikros lyties darbuotojui pranašumą( ), nepamirštant, kad, kaip ir nediskriminacijos principas, vienodo užmokesčio principas, konkretesnė jo išraiška, visada iškyla panašiomis aplinkybėmis( ). Bendrijos teisė taip pat draudžia bet kokį netiesioginį skirtingą požiūrį, atsirandantį taikant, pavyzdžiui, nacionalinę priemonę, kurios formuluotė, nors ir būdama neutrali, moterims iš esmės sukuria nepalankesnę padėtį nei vyrams( ).

41. Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad moterys, esančios motinystės atostogose, yra ypatingoje bei reikalaujančioje, kad joms būtų suteikta speciali apsauga, situacijoje, kuri negali būti prilyginta realiai dirbančiųjų situacijai, todėl šiuo laikotarpiu jos negali tikėtis tokio paties užmokesčio( ).

42. Ginčijamu draudimo anuitetu siekiama kompensuoti anksčiau pervestas įmokas( ), tačiau kadangi darbuotoja per motinystės atostogas neperveda įmokų į papildomo socialinio draudimo sistemą, draudimo kasa atsisako išmokėti sumas, kurių ji neturi, nes jos jai niekada nebuvo pervestos.

43. Tai, kad į šias atostogas nebuvo atsižvelgta apskaičiuojant anuitetą, neturi reikšmės. Svarbu, kad darbuotoja gauna to neatitinkantį užmokestį. Tai reiškia, kad skirtumas atsiranda ne todėl, kad gaunamas anuitetas, kurio suma yra didesnė ar mažesnė, nelygu įmokų mokėjimo laikotarpių skaičius (tokia būtų pasekmė), o todėl, kad gauti užmokesčiai neįpareigoja pervesti anuitetui išmokėti būtinų įmokų (priežastis).

44. Ar ši aplinkybė reiškia diskriminacinį požiūrį Sutarties 119 straipsnio prasme?

45. Iš visko matyti, kad skirtingas požiūris atsiranda ne dėl motinystės( ), o todėl, kad apsaugos laikotarpiu jos gautiems užmokesčiams netaikoma pareiga pervesti įmokų, ir todėl negaunamos atitinkamos sumos. Taip pat yra ir darbuotojo nebuvimo darbe dėl ligos atveju, nes nuo tam tikro momento įmonės mokamas priedas nebėra užmokestis, patenkantis į privalomojo papildomo socialinio draudimo sistemą( ).

46. Vis dėlto ši aplinkybė vienodai susijusi tiek su darbuotojais, tiek su darbuotojomis, tačiau tik moterys gali pasinaudoti šiuo motinystės apsaugos laikotarpiu( ). Pagal teismų praktiką moters situacija šiuo laikotarpiu neturi būti prilyginama laikinai netekusių darbingumo vyro ar moters situacijoms( ). Aptariama apsauga susijusi, pirma, su moters biologine būkle nėštumo ir tuoj po jo laikotarpiu ir, antra, su ypatingais santykiais, kurie ją sieja su vaiku paskesnėmis savaitėmis( ).

47. Pagal VBL statutuose nustatytą sistemą darbuotojos, pasinaudojusios motinystės atostogomis, gauna mažesnį užmokestį – profesinės veiklos pabaigoje gaunamą draudimo anuitetą – nes joms taikomos taisyklės, prilyginančios jų situaciją kitoms skirtingoms situacijoms.

48. Šis skirtingas požiūris į uždarbius nėra pateisinamas net ir nenustačius, kad jos turi galimybę pervesti papildomai socialinio draudimo sistemai trūkstamas įmokas, kad išvengtų joms daromos žalos. Iš to išplaukia, kad ši sistema yra nesuderinama su Sutarties 119 straipsniu.

49. Galiausiai, kad išvengtų ilgo šių argumentų išvadų aptarimo, Teisingumo Teismas nusprendė, kad tai, jog pensijų kasai, kaip draudikų organizacijai, pagal Vokietijos teisę taikoma draudimo teisė ir dėl to jai taikomas ir pagal šią teisę galiojantis autonominis lygybės principas, o draudikų įsipareigojimų išplėtimas pagal Sutarties 119 straipsnį galėtų paskatinti priemones, kuriomis būtų siekiama padengti šį įsipareigojimų išplėtimą, pavyzdžiui, padidinant visų darbuotojų įmokas, yra klausimas, kurį turi išspręsti nacionalinė teisė( ). Taip pat nacionalinių teisės aktų leidėjui priklauso numatyti priemones, kuriomis būtų galima išvengti galimo nepagrįsto praturtėjimo.

C – Direktyvų 92/85 ir 86/378 taikymas

50. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat rėmėsi šiomis dviem direktyvomis, kurių išaiškinimas galėtų jam padėti išspręsti nagrinėjamą ginčą.

1. Direktyva 92/85

51. Nagrinėjamoje byloje šios direktyvos taikymas laiko atžvilgiu abejotinas, nes aptariami motinystės apsaugos laikotarpiai tęsėsi iki valstybėms narėms nustatyto termino šią direktyvą perkelti į vidaus teisę pabaigos( ).

52. Tačiau šios laiko problemos gali būti išspręstos, jei konceptualiai atskirsime teises, kuriomis pasinaudoti laikas jau buvo baigęsis, nuo tų, kuriomis pasinaudoti laikas dar nebuvo baigęsis. Pirmosioms galėtume priskirti, pavyzdžiui, teises, išplaukiančias iš 8 straipsnio, nustatančio, kad valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, jog darbuotojos turėtų teisę į bent keturiolikos savaičių nepertraukiamas motinystės atostogas: ši nuostata neturėtų prarasti poveikio, nors įvykis, dėl kurio buvo suteiktos atostogos, įvyko iki direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę termino pabaigos( ).

53. Kadangi prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas taip pat pateikė klausimą, susijusį su 11 straipsnio dėl „teisių, susijusių su darbo sutartimi“, kuri tuo metu galiojo, laikymusi, manau, kad direktyva turėtų būti taikoma nagrinėjamam draudimo anuitetui, kurio draudiminis įvykis tuo metu dar nebuvo įvykęs.

54. Nepaisant nacionalinio teismo nuomonės, šis sprendimas atitinka VBL ir joje apsidraudusių asmenų, kurie turėjo tikėtis negauti papildomų išmokų pagal praeityje buvusias teises, nes po direktyvos paskelbimo jie galėjo su ja susipažinti, teisėtus lūkesčius. Iš tiesų buvo įrodyta, kad ji buvo paskelbta iki E. Mayer motinystės atostogų pradžios.

55. 11 straipsnio 2 punkto a papunktis garantuoja darbuotojų, esančių motinystės atostogose, teises, susijusias su darbo sutartimi. Joms priklauso ir ši teisė gauti draudimo anuitetą pagal papildomo socialinio draudimo sistemą. Todėl sistema, kliudanti pervesti įmokas, leidžiančias, kad į šias atostogas būtų atsižvelgta apskaičiuojant šio anuiteto dydį, tą nuostatą pažeidžia.

56. Teisingumo Teismas taip nusprendė dėl visiškai įmonės finansuojamo pensijų plano( ). Be to, nors nuo 1999 m. sausio 1 d. darbuotojai moka vienodas įmokas, aš sutinku su Bundesgerichtshof, kad ši aplinkybė taip pat neužkerta kelio sekti tokia teismų praktika kaip ir Sutarties 119 straipsnio atžvilgiu( ).

57. Kita vertus, direktyva saugo darbuotojas nuo dėl motinystės atostogų atsiradusių teisinių ir ekonominių problemų, todėl tai, kad draudimo anuitetu siekiama kompensuoti už anksčiau pervestas įmokas, šiuo aspektu nėra reikšminga. Svarbiausia, kad būtų išvengta, jog šiuo motinystės atostogų laikotarpiu jos patirtų žalos. Pažymiu, kad Bendrijos nuostata bendrai daro nuorodą į su darbo sutartimi susijusias teises, konkrečiai jų neatskirdama pagal siekiamą tikslą.

2. Direktyva 86/378

58. Jei nekyla abejonių, kad ši direktyva gali būti taikoma laiko atžvilgiu( ), tuo labiau nagrinėjamas atvejis patenka į jos materialinę taikymo sritį.

59. Direktyvos 86/378 tikslas yra įgyvendinti vienodo požiūrio principą „profesinėse socialinės apsaugos sistemose“ (1 straipsnis), t. y., „kurioms nėra taikoma Direktyva 79/7/EEB( ) ir kurių paskirtis – pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantiems asmenims, dirbantiems įmonėje arba įmonių grupėje, ekonominės veiklos srityje arba profesinės veiklos sektoriuje, arba sektorių grupėje mokėti išmokas, papildančias arba pakeičiančias įstatymų nustatytose socialinės apsaugos sistemose numatomas išmokas, nepriklausomai nuo to, ar dalyvavimas tokiose sistemose yra privalomas, ar ne“ (2 straipsnio 1 dalis).

60. Atsižvelgdamas į apžvelgtus( ) papildomo socialinio draudimo sistemos požymius, manau, kad ji patenka į Direktyvos 86/378 materialinę taikymo sritį, nes nėra išpildyta nė viena iš 2 straipsnio 2 dalyje nurodytų išimčių.

61. Prieštaraujančiomis vienodo požiūrio principui laikytinos nuostatos, kokios numatytos 6 straipsnio 1 dalies g punkte, skirtos sustabdyti teisių išsaugojimą arba įgijimą motinystės atostogų laikotarpiu, jeigu atostogas suteikia įstatymai arba sutartys, ir išmokas moka darbdavys.

62. Darytina išvada, kad sistema, trukdanti atsižvelgti į šiuos aptartus laikotarpius, siekiant suteikti būsimąją pensiją, yra nesuderinama su Direktyva 86/378.

VII – Išvada

63. Atsižvelgdamas į anksčiau išdėstytas mintis, siūlau Teisingumo Teismui į Bundesgerichtshof ketvirtosios civilinės kolegijos pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:

„Papildomo socialinio draudimo sistemos įstatai, pagal kuriuos darbuotoja nemoka įmokos iš per motinystės atostogas mokamo užmokesčio ir todėl nedalyvauja šioje sistemoje, pagal kurią pasibaigus darbo santykiams suteikiamas mėnesinis draudimo anuitetas, neatitinka Bendrijos teisės, konkrečiau kalbant, EB sutarties 119 straipsnio.“