GENERALINIO ADVOKATO

PHILIPPE LÉGER IŠVADA,

pateikta 2004 m. vasario 12 d.( )

Byla C‑397/02

Clinique La Ramée ASBL,

Winterthur Europe Assurance SA

prieš

Jean-Pierre Riehl,

Europos Sąjungos Tarybą

(Briuselio Cour d'appel (Belgija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Pareigūnai– Pareigūnų tarnybos nuostatai – 85a straipsnis – Subrogacija Europos Bendrijų naudai – Subrogacijos taikymo sritis“

1. Pareigūno mirties, netyčinio sužalojimo arba ligos atveju Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatuose( ) Bendrijoms yra nustatytos tam tikros piniginės prievolės šio pareigūno arba per jį teises įgijusių asmenų atžvilgiu. Jei dėl mirties, netyčinio sužalojimo arba ligos kaltas trečiasis asmuo, Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnyje taip pat numatyta, kad šio pareigūno arba per jį teises įgijusių asmenų reikalavimo teisės trečiųjų asmenų atžvilgiu, įskaitant teisę pareikšti ieškinį, pereina Bendrijoms.

2. Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma patikslinti, kokia yra šios subrogacijos taikymo sritis. Turi būti nustatyta, ar taikant Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnį Bendrijos turi teisę nacionaliniame teisme susigrąžinti visas sumas, kurios nukentėjusiajam arba per jį teises įgijusiems asmenims buvo išmokėtos pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus, ar Bendrijos reikalavimo teisė turi būti apribota suma, kuri atitinka įvertintą žalą, apskaičiuotą pagal taikytinos nacionalinės teisės taisykles.

I – Teisinis pagrindas

3. Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 70 straipsnį pareigūno mirties atveju našlys (-ė) gauna visą mirusiojo atlyginimą arba pensiją iki trečio mėnesio nuo mirties mėnesio pabaigos ir pagal Europos Bendrijų pareigūnų bendrųjų sveikatos draudimo nuostatų 10 straipsnį – išmoką laidojimo išlaidoms padengti( ). Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 79 ir 79a straipsnius pareigūno arba buvusio pareigūno našlys (-ė) taip pat turi teisę į našlystės pensiją.

4. Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnis yra vienintelis V antraštinės dalies „Pareigūnų tarnybinės pajamos ir socialinio draudimo išmokos“ 5 skyriaus „Subrogacija Bendrijų naudai“ straipsnis. Jame nustatyta:

„1. Jei dėl asmens, kuriam taikomi šie Tarnybos nuostatai, mirties, netyčinio sužalojimo ar ligos kaltas trečiasis asmuo, dėl šio įvykio pagal Tarnybos nuostatus Bendrijoms atsiradusių įsipareigojimų ribose nukentėjusiojo arba per jį teises įgijusių asmenų reikalavimo teisės trečiųjų asmenų atžvilgiu, įskaitant teisę pareikšti ieškinį, pereina Bendrijoms.

2. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta subrogacija, inter alia, apima:

– pareigūnui pagal 59 straipsnį laikino nedarbingumo laikotarpiu toliau mokamą atlyginimą,

– turėjusiam teisę į pensiją pareigūnui ar buvusiam pareigūnui mirus, pagal 70 straipsnį mokamas išmokas,

– pagal 72 ir 73 straipsnius bei jų įgyvendinimo taisykles mokamas ligos draudimo ar draudimo nuo nelaimingų atsitikimų išmokas,

– 75 straipsnyje nurodytas palaikų pervežimo išlaidas,

– <...> mokamas papildomas išmokas šeimai <…>,

– dėl nelaimingo atsitikimo ar ligos sukelto invalidumo, padarančio pareigūną visiškai nedarbingu, mokamas invalidumo pensijas,

– mirus pareigūnui ar buvusiam pareigūnui arba turėjusiam teisę į pensiją pareigūno arba buvusio pareigūno sutuoktiniui (-ei), nesančiam (-ai) pareigūnu arba laikinai priimtu tarnautoju, mokamą našlystės pensiją,

<…>

3. Tačiau Bendrijoms nepereina reikalavimo teisė dėl pagal 73 straipsnį suteiktos išmokos dydį viršijančios tik asmeninio pobūdžio žalos atlyginimo, pavyzdžiui, dėl neturtinės žalos atlyginimo, atlyginimo už fizinį skausmą, kūno sužalojimą ar sudarkymą ir gyvenimo džiaugsmo praradimą.

4. Šio straipsnio 1, 2 ir 3 dalių nuostatos negali kliudyti Bendrijoms tiesiogiai pareikšti ieškinį.“ (Neoficialus vertimas)

II – Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla

5. Mireille Guette, Jean‑Pierre Riehl sutuoktinė, buvo Europos Sąjungos Tarybos pareigūnė. Ji pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį gaudavo invalidumo pensiją. 1990 m. rugsėjo 25 d. gydydamasi klinikoje La Ramée ASBL ( ) ji mirė. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatė, kad ji mirė dėl šios klinikos darbuotojo kaltės.

6. Po M. Guette mirties Taryba J.‑P. Riehl išmokėjo:

– nustatytą 94 000 BEF išmoką laidojimo išlaidoms padengti pagal Pareigūnų bendrųjų sveikatos draudimo nuostatų 10 straipsnį,

– 221 511 BEF sumą, atitinkančią M. Guette invalidumo pensiją iki trečio mėnesio nuo mirties mėnesio pabaigos pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 70 straipsnį, ir

– 46 294 BEF indeksuotą našlystės pensiją, mokamą kiekvieną mėnesį nuo ketvirto mėnesio po mirties mėnesio pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 79 ir 79a straipsnius.

7. 1997 m. gruodžio 15 d. sprendimu Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgija) nusprendė dėl klinikos La Ramée civilinės atsakomybės pasekmių. Priimdamas sprendimą dėl J.‑P. Riehl prašymų, šis teismas minėtai klinikai priteisė atlyginti žalą, kurią jis patyrė praradęs namų ūkio paramą iš savo sutuoktinės, ir jo patirtą neturtinę žalą. Teismas atmetė kaip nepagrįstą J.‑P. Riehl prašymą atlyginti jo prarastas pajamas grįsdamas tuo, kad šis praradimas yra mažesnis už Tarybos išmokėtą našlystės pensiją.

8. Tribunal de première instance de Bruxelles patenkino pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnį pateiktus Tarybos prašymus dėl J.‑P. Riehl sumų, išmokėtų arba mokėtinų kaip išmoka laidojimo išlaidoms padengti, trijų mėnesių invalidumo pensija ir našlystės pensija, atlyginimo.

9. Klinika La Ramée ir jos draudėjas Winterthur Europe Assurance SA, kurių atžvilgiu minėtas sprendimas buvo pripažintas bendru ir ginčytinu, pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo. Jie tvirtino, kad Tribunal de première instancede Bruxelles viršijo subrogacijos ribas dėl to, kad priteisė Tarybai, J.‑P. Riehl reikalavimo teisės perėmėjai, didesnes sumas nei tos, kurių šis galėjo reikalauti iš už žalą atsakingo trečiojo asmens.

10. 2002 m. lapkričio 6 d. Cour d’appelde Bruxelles (Belgija) patvirtino ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis priteisė iš klinikos La Ramée atlyginti Tarybai 2 330,20 eurų (94 000 BEF) ir 5 491,11 eurų (221 511 BEF) sumas, kurias Taryba išmokėjo J.‑P. Riehl atitinkamai kaip išmoką laidojimo išlaidoms padengti ir kaip pensiją iki trečio mėnesio nuo mirties mėnesio pabaigos. Šis teismas iš naujo priėmė sprendimą dėl klinikos La Ramée J.‑P. Riehl mokėtinų sumų prarastai namų ūkio paramai ir neturtinei žalai atlyginti.

11. Tačiau Cour d’appel de Bruxelles susidūrė su J.‑P. Riehl dėl sutuoktinės mirties prarastų pajamų atlyginimo apskaičiavimo teisine problema.

12. Cour d’appel de Bruxelles visų pirma priminė, kad J.‑P. Riehl mokėtino prarastų pajamų atlyginimo paskirtis – kompensuoti prarastą materialinę namų ūkio paramą, kuri buvo gaunama iš jo mirusios sutuoktinės( ). Po to jis įvertinto šias prarastas pajamas. Atsižvelgęs į M. Guette gautos invalidumo pensijos dydį ir jos įnašą į namų ūkį, Cour d’appel nusprendė, kad šios prarastos pajamos turi būti įvertintos 479,80 eurų per mėnesį nuo 1990 m. spalio 1 d.( )

13. Galiausiai Cour d’appelde Bruxelles nagrinėjo, kokias sumas reikia atskaityti iš šios sumos. Jis nurodė, kad reikia atskaityti trijų mėnesių pensiją, išmokėtą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 70 straipsnį, t. y. 5 491,11 eurų (221 511 BEF), nes šios sumos ir žalos atlyginimo, mokėtino J.‑P. Riehl pagal Belgijos teisę kaip kompensacija už prarastas pajamas, pagrindas yra tas pats, būtent klinikos La Ramée kaltė, ir šios išmokos yra skirtos tai pačiai žalai atlyginti( ).

14. Tačiau Cour d’appelde Bruxelles nurodo, kad susidūrė su šiais dviem teiginiais, susijusiais su atsižvelgimu į J.‑P. Riehl Tarybos išmokėtą našlystės pensiją. Viena vertus, Taryba teigia, kad turi teisę į visą našlystės pensijos atlyginimą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnį, nes šis straipsnis atitinka atskirą teisinę tvarką. Kita vertus, Cour d’appel nurodo, jog šiame straipsnyje yra numatyta, kad dėl( ) žalą sukėlusio įvykio pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus Bendrijoms atsiradusių įsipareigojimų ribose reikalavimo teisė pereina Bendrijoms, o pagal Belgijos teisės sistemą teisė į našlystės pensiją nesiejama su žalą padariusio subjekto pareiga atlyginti visą žalą.

15. Cour d’appelde Bruxelles kelia klausimą, ar nėra prieštaravimo tarp Bendrijos teisės ir nacionalinės teisės normos, taikytinos reikalavimo teisei.

III – Prejudicinis klausimas

16. Todėl Cour d’appel de Bruxelles nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

„Ar (Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų) 85a straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis Bendrijoms suteikia teisę reikalauti iš trečiojo asmens, atsakingo už pareigūno mirtį, atlyginti visą pagal šių nuostatų 79 ir 79a straipsnius našliui (-ei) išmokėtą našlystės pensiją, jeigu įstatymas, taikomas teisei į žalos atlyginimą, nustato, kad teisė į našlystės pensiją nesiejama su neteisėtos veikos subjekto pareiga atlyginti visą žalą, ir jeigu našlio žala, patirta praradus mirusios sutuoktinės pajamas, yra mažesnė už jam išmokėtą našlystės pensiją?“

IV – Vertinimas

17. J.‑P. Riehl, Taryba ir Europos Bendrijų Komisija mano, kad Teisingumo Teismas į pateiktą klausimą turi atsakyti teigiamai. Jų teigimu, Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnyje numatyta subrogacija yra Bendrijos teisei būdingas mechanizmas ir pagal viršenybės bei tiesioginio veikimo principus jokia nacionalinės teisės norma negali užkirsti kelio ją taikyti. Jų manymu, Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnyje įtvirtintos subrogacijos ypatumą lemia šio straipsnio turinys, numatantis, kad ji atsiranda automatiškai žalą padariusio įvykio metu. Tai pripažino ir Teisingumo Teismas 1992 m. vasario 26 d. Sprendime Royale belge( ). Komisijos teigimu, tai patvirtina ir Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnio 4 dalis, kuria Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo suteikti Bendrijoms galimybę pareikšti tiesioginį ieškinį. Taigi subrogacija Bendrijų naudai nėra apribota žalos atlyginimu, kurį nacionalinė teisė nustato pareigūnui arba per jį teises įgijusiems asmenims, bet apima visas šio straipsnio 2 dalyje išvardytas išmokas.

18. Aš nesutinku su tokia analize. Tiesa, nors Pareigūnų tarnybos nuostatų pagrindinis tikslas yra nustatyti pareigūnų teises ir pareigas juos įdarbinusių institucijų atžvilgiu( ), vis dėlto aišku, kad jie gali turėti pasekmių tretiesiems asmenims ir įpareigoja valstybes nares tiek, kiek jų bendradarbiavimas būtinas juos įgyvendinti( ). Iš tikrųjų Pareigūnų tarnybos nuostatai yra reglamentas, todėl jie yra tiesiogiai taikomi visose valstybėse narėse ir gali suteikti pareigūnams ir Bendrijoms teises, kurias nacionaliniai teismai turi saugoti( ).

19. Tačiau būtina, kad teisės, kurias Taryba reikalauja nacionaliniame teisme pripažinti Pareigūnų tarnybos nuostatų jai suteiktomis teisėmis, būtų iš tikrųjų numatytos Pareigūnų tarnybos nuostatuose. Priešingai nei J.‑P. Riehl, Taryba ir Komisija, aš nerandu Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnio turinyje teisinio pagrindo, kuris leistų palaikyti jų poziciją ir teigiamai atsakyti į Cour d’appel de Bruxelles pateiktą klausimą. Kaip ir klinika La Ramée, aš manau, kad, priešingai, šis straipsnis neleidžia Bendrijoms susigrąžinti iš už pareigūno mirtį atsakingo trečiojo asmens išmokų, sumokėtų per mirusįjį teises įgijusiems asmenims, pavyzdžiui, našlystės pensijos, suteiktos našliui (-ei) pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 79 ir 79a straipsnius, jei pagal atsakomybę reglamentuojančią nacionalinę teisę tokios išmokos nepatenka į žalos atlyginimą.

20. Siekiant gerai suprasti Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnio nuostatų prasmę ir taikymo sritį, reikia nurodyti, ką įvairių valstybių teisės sistemose apima teisinė sąvoka „subrogacija“, ir apibūdinti jos vystymąsi.

21. Terminas „subrogacija“ reiškia, kad asmenį arba daiktą pakeičia kitas asmuo arba daiktas( ). Teisine prasme „asmens subrogacija“, kuri vienintelė mane domina šioje byloje, daugelio valstybių teisinėje sistemoje reiškia( ), kad vieno asmens, perleidžiančiojo, reikalavimo teisė pereina kitam asmeniui, perėmėjui, po to, kai šis sumoka pirmajam. Taigi subrogacija reiškia, kad vieno asmens reikalavimo teisė pereina kitam asmeniui dėl to, kad reikalavimo teisės perėmėjas sumoka perleidžiančiajam. Subrogacijos atveju šiam perėjimui būdingi du apribojimai, taikomi teisėms, kurios pereina perėmėjui tikrojo skolininko atžvilgiu: viena vertus, jį riboja paties reikalavimo teisės perėmėjo atlikti mokėjimai, kita vertus, jį riboja perleidžiančiojo teisės. Tai reiškia, pirma, kad reikalavimo teisės perėmėjas iš skolininko gali reikalauti ne daugiau, nei jis sumokėjo perleidžiančiajam. Ir, antra, tai reiškia, kad reikalavimo teisę perėmusysis, pakeitęs perleidžiantįjį santykiuose su skolininku, pastarojo atžvilgiu negali įgyti daugiau teisių, negu jų turėjo perleidžiantysis reikalavimo teisę. Antrasis apribojimas reiškia, kad subrogacija negali pabloginti skolininko padėties. Tokia pasekmė yra visiškai logiška, nes subrogacija įvyksta nepriklausomai nuo skolininko, jo sutikimo nereikalaujama.

22. Daugelyje valstybių narių subrogacija gerokai išsivystė, kai ją pagal įstatymus pripažino įstaigos ir ūkio subjektai, kurie privalo atlyginti žalą. Iki Europos Bendrijų įsteigimo materialinę žalą atlygindavo valstybė būtent per socialinio draudimo įstaigas arba per ją pačią, kai ji būdavo darbdavys. Tačiau jei dėl žalos padarymo kaltas trečiasis asmuo, šių įstaigų ar valstybės mokėtinų išmokų sumokėjimas nereiškia, kad nukentėjęs asmuo negali pareikšti ieškinio dėl atsakomybės už žalą atsakingam trečiajam asmeniui. Taigi šiam nukentėjusiajam ta pati žala galėtų būti atlyginta du kartus. Kad būtų to išvengta, nacionalinės teisės aktų leidėjas nustatė, jog valstybinio draudimo įstaigoms ir valstybei automatiškai pereina nukentėjusiojo teisės, įskaitant ir teisę pareikšti ieškinį, už žalą atsakingo trečiojo asmens atžvilgiu. Šitaip šios įstaigos arba valstybė gali susigrąžinti išmokas, kurių paskirtis yra ta pati, kaip ir šio trečiojo asmens skolos pagal atsakomybę reglamentuojančią taikytiną teisę paskirtis, t. y. nukentėjusiajam padarytos žalos atlyginimas. Ši subrogacija pagal įstatymus išsprendė ir kitą ginčytiną klausimą: ar socialinio draudimo įstaigos arba valstybė gali regreso tvarka pareikšti reikalavimus už žalą atsakingam trečiajam asmeniui, kai jų atliekamas išmokų nukentėjusiajam mokėjimas grindžiamas teisės aktais ir gali būti laikomas tiesiogiai nesusijusiu su šio trečiojo asmens veika.

23. Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnyje yra numatytos tokios pat taisyklės, skiriasi tik keli niuansai. Jis nurodo, kad jei dėl asmens, kuriam taikomi šie Tarnybos nuostatai, mirties, netyčinio sužalojimo ar ligos kaltas trečiasis asmuo, dėl šio įvykio pagal Tarnybos nuostatus Bendrijoms atsiradusių įsipareigojimų ribose nukentėjusiojo arba per jį teises įgijusių asmenų reikalavimo teisės trečiųjų asmenų atžvilgiu, įskaitant teisę pareikšti ieškinį, pereina Bendrijoms. To paties straipsnio 2 dalyje yra pateikiamas išmokų, kurioms taikoma ši subrogacija, sąrašas. 3 dalyje patikslinama, kad subrogacija netaikoma už žalą atsakingo trečiojo asmens mokėtinam žalos atlyginimui už tik asmeninę žalą, pavyzdžiui, už neturtinę žalą ar už pretium doloris.

24. Iš to galima daryti išvadą, pirma, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnyje numatyta subrogacija yra subrogacija pagal įstatymus. Tai reiškia, viena vertus, kad ji įvyksta automatiškai, be išankstinio reikalavimo teisę perleidžiančiojo sutikimo( ). Kita vertus, tai reiškia, kad pagal Bendrijos teisės viršenybės ir tiesioginio veikimo principus šią subrogaciją turi pripažinti įvairių valstybių narių teismai, jos galiojimui nebūtina vidaus teisės taisyklė ir negalima jos užginčyti nacionalinės teisės nuostata.

25. Antra, iš 85a straipsnio matyti, kad Bendrijoms reikalavimo teisė pereina pagal Tarnybos nuostatus joms atsiradusių įsipareigojimų ribose, t. y. ji apribojama sumomis, kurias Bendrijos turi sumokėti nukentėjusiajam arba per jį teises įgijusiems asmenims. Tiesa, kaip savo rašytinėse pastabose pažymi J.‑P. Riehl, Taryba ir Komisija ir kaip savo išvadoje minėtoje byloje Royale belge( ) pabrėžė generalinis advokatas G. Tesauro, 85a straipsniui būdinga tam tikra ypatybė, palyginti su bendru subrogacijos režimu, kuris taikomas daugelyje valstybių narių. Kaip nurodžiau, subrogaciją iš esmės sukelia mokėjimas, kurį reikalavimo teisės perėmėjas įvykdo perleidžiančiojo atžvilgiu, o pagal Bendrijos taisykles dėl reikalavimo teisės perėjimo – toks žalą sukėlęs įvykis, kuriam įvykus atsiranda subrogacija pagal įstatymus Bendrijų naudai.

26. Tačiau niekas minėtose 85a straipsnio nuostatose nerodo, kad subrogacija Bendrijų naudai leidžia nepaisyti antrojo apribojimo, kuris kyla iš subrogacijos pobūdžio, t. y. reikalavimo teisės perėmėjas įgyja tik tas teises, kurias turėjo perleidžiantysis. Priešingai, šio straipsnio 1 dalyje aiškiai numatyta, kad Bendrijoms pereina nukentėjusiojo arba per jį teises įgijusių asmenų „teisės trečiųjų asmenų atžvilgiu, įskaitant teisę pareikšti ieškinį“. Taigi iš šios sakinio dalies aiškiai matyti, kad Bendrijos trečiojo asmens atžvilgiu neturi daugiau teisių nei nukentėjusysis ar per jį teises įgijusieji asmenys. Toks ribojimas yra visiškai logiškas, nes subrogacija pagal Pareigūnų nuostatus įsigalioja automatiškai, neatsižvelgiant į už žalą atsakingo trečiojo asmens valią, todėl jo padėtis neturi pablogėti. Taigi šiame straipsnyje numatyta subrogacija Bendrijų naudai šiuo atžvilgiu nesiskiria nuo valstybių narių teisės sistemoms būdingos subrogacijos.

27. Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnio 4 dalyje yra tik numatyta, kad „šio straipsnio 1, 2 ir 3 punktų nuostatos negali kliudyti Bendrijoms tiesiogiai pareikšti ieškinio“. Taigi šioje nuostatoje paprasčiausiai numatyta, jog ta aplinkybė, kad Bendrijoms automatiškai pereina nukentėjusiojo arba per jį teises įgijusių asmenų reikalavimo teisė, nėra kliūtis joms tiesiogiai pareikšti ieškinį nacionaliniame teisme, kad už žalą atsakingas trečiasis asmuo atlygintų joms padarytą žalą. Kitaip tariant, nacionalinis teismas negali remtis subrogacijos teise, siekdamas paneigti Bendrijų teisę pareikšti tiesioginį ieškinį dėl joms padarytos žalos atlyginimo( ). Tačiau 85a straipsnio 4 dalyje nenurodoma, kad nacionalinis teismas privalo, neatsižvelgiant į tai, ką numato atsakomybę reglamentuojanti nacionalinė teisė, priteisti iš už žalą atsakingo trečiojo asmens atlyginti Bendrijoms visas šio straipsnio 2 dalyje numatytas išmokas.

28. Be to, net jei būtų daroma prielaida, kad J.‑P. Riehl, Tarybos ir Komisijos palaikomas teiginys neturi būti atmestas remiantis tik Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnio formuluote, konstatuotina, kad šio teiginio nepagrindžia taip Bendrijoms suteiktos subrogacijos teisės kontekstas ar tikslai.

29. Dėl teisinio subrogacijos teisės konteksto nurodžiau, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus Bendrijos atsako už tam tikrų piniginių prievolių įvykdymą nuostatuose minimų asmenų, kai jiems yra padaroma žala, atžvilgiu. Jei dėl žalos yra kaltas trečiasis asmuo, visiškai logiška, kad Bendrijoms, kaip ir nacionalinėms socialinio draudimo įstaigoms, gali pereiti nukentėjusiojo ir per jį teises įgijusių asmenų teisės už žalą atsakingų trečiųjų asmenų atžvilgiu, įskaitant teisę pareikšti ieškinį. Tačiau žinau, kad pareigūnų ir kitų Pareigūnų tarnybos nuostatuose minimų asmenų ieškiniai dėl žalos, kurią jiems padarė trečiasis asmuo, atlyginimo patenka į nacionalinių teismų kompetenciją, ir jiems yra taikomos vidaus teisės normos dėl sutartinės ir deliktinės atsakomybės. Bendrijų subrogacijos teisės pasekmė yra ta, kad Bendrijoms pereina nukentėjusiojo arba per jį teises įgijusių asmenų reikalavimo teisės už žalą atsakingo trečiojo asmens atžvilgiu, įskaitant teisę pareikšti ieškinį, pagal taikytiną atsakomybę reglamentuojančią nacionalinę teisę. Nė viena iš Pareigūnų tarnybos nuostatų neleidžia manyti, kad šia subrogacijos teise siekiama suteikti Bendrijoms didesnes teises į žalos atlyginimą ir leisti joms periodiškai susigrąžinti visas išmokas, kurias jos turėjo sumokėti pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus.

30. Šiuo atžvilgiu Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnį galima palyginti su 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71( ) 93 straipsniu, susijusiu su nacionalinių socialinio draudimo įstaigų teise trečiojo asmens, turinčio atlyginti žalą, atžvilgiu, jei šios įstaigos sumokėjo išmokas dėl žalos, atsiradusios dėl kitos valstybės narės teritorijoje susidariusių faktinių aplinkybių( ). Panašiai kaip minėtame 85a straipsnyje numatyta Bendrijų atžvilgiu, Reglamento Nr. 1408/71 93 straipsnio 1 dalies tikslas taip pat yra leisti socialinio draudimo įstaigai, kuri sumokėjo išmokas dėl kitos valstybės narės teritorijoje atsiradusios žalos, pagal taikytiną teisę pateikti skundą, perimti reikalavimo teisę ir pareikšti tiesioginį ieškinį už žalą atsakingo trečiojo asmens atžvilgiu. Tačiau 1994 m. birželio 2 d. Sprendime DAK( ) Teisingumo Teismas nutarė, kad minėto 93 straipsnio 1 dalimi nesiekiama pakeisti nacionalinės teisės nuostatų, taikomų nustatant, ar yra žalą padariusio trečiojo asmens deliktinė atsakomybė, ir kokios ji apimties, taigi šiai atsakomybei taikomos materialinės teisės taisyklės, kurias paprastai turi taikyti nacionalinis teismas, į kurį kreipėsi įstaiga skolininkė arba nukentėjusysis, t. y. iš esmės taikomi valstybės narės, kurios teritorijoje buvo padaryta žala, teisės aktai.

31. Taip pat reglamentų, kuriuose nustatoma subrogacija pagal įstatymus Bendrijų naudai( ), konstatuojamosiose dalyse nenurodyta, kad Bendrijos teisės aktų leidėjo tikslas buvo būtinai įpareigoti žalą padariusį trečiąjį asmenį padengti visas išmokas, kurias Bendrijos pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus turi sumokėti nukentėjusiajam arba per jį teises įgijusiems asmenims. Kaip daugelį kartų yra nutaręs Teisingumo Teismas, Bendrijų subrogacijos teisė yra skirta paprasčiausiai tam, kad būtų išvengta tos pačios žalos atlyginimo pareigūnui du kartus( ). Taigi ši subrogacijos teisė nėra skirta Bendrijoms suteikti daugiau teisių, nei jų turi perleidžiantysis reikalavimo teisę.

32. Padaryti šią išvadą skatina ir minėtos bylos Royale belge nagrinėjimas. Šioje byloje Teisingumo Teismui reikėjo spręsti klausimą, ar už žalą atsakingas trečiasis asmuo, atsikirsdamas Bendrijų institucijai, gali remtis susitarimu, kurį sudarė su pareigūnu prieš tai, kai šis gavo Bendrijų išmokas. Teisingumo Teismas nutarė, kad nors ginčijama subrogacija atsiranda nuo žalą sukėlusio įvykio, jeigu už žalą atsakingas trečiasis asmuo susitarė su Bendrijų pareigūnu, jis gali pagrįstai remtis šiuo susitarimu atsikirsdamas institucijai, išskyrus atvejį, kai ši institucija už žalą atsakingam trečiajam asmeniui prieš jam susitariant su pareigūnu praneša, kad ji turi subrogacijos teisę ir ketina ja pasinaudoti, arba jei ji įrodo, kad už žalą atsakingas trečiasis asmuo prieš susitardamas su pareigūnu žinojo, kad yra subrogacijos teisė( ). Šis sprendimas įrodo, kad reikalavimo teisės perėmėjas skolininko atžvilgiu neturi daugiau teisių, nei jų turėjo ją perleidžiantysis. Iš tikrųjų, kadangi Bendrijoms pereina pareigūno arba per jį teises įgijusių asmenų teisės už žalą atsakingo trečiojo asmens atžvilgiu, Teisingumo Teismo nustatytomis sąlygomis pastarasis gali joms atsikirsti remdamasis tokiu susitarimu.

33. Taigi Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnio nuostatose apibrėžta subrogacija Bendrijų naudai nesuteikia Bendrijoms daugiau teisių, nei pareigūnas ar per jį teises įgijusieji asmenys turi pagal taikytiną atsakomybę reglamentuojančią nacionalinę teisę. Galima daryti išvadą, kad jeigu pagal atsakomybę reglamentuojančią nacionalinę teisę našlystės pensija, numatyta Pareigūnų tarnybos nuostatų 79 ir 79a straipsniuose, nepatenka į nukentėjusiojo sutuoktiniui (-ei) atlygintiną žalą, Bendrijos negali susigrąžinti šiai pensijai lygios sumos remdamosi jo (-os) reikalavimo teisės perėjimu.

34. Tiesa, tokio Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnio aiškinimo pasekmė yra tai, kad Bendrijų teisės susigrąžinti nukentėjusiajam arba per jį teises įgijusiems asmenims sumokėtas išmokas skirsis atsižvelgiant į nacionalinę teisę, kuri bus taikoma žalos įvertinimui( ). Tačiau skirtingai nei tai, ką teigė J.‑P. Riehl, Taryba ir Komisija, šis skirtumas negali būti priskirtas vienodo Bendrijos teisės taikymo nebuvimui. Iš esmės yra aišku, kad nors Bendrijos teisės aktų leidėjas suderino atsakomybės sąlygas tam tikrose specialiose srityse( ), būtent vartotojų apsaugos politikoje( ), taisyklės dėl sutartinės ir deliktinės atsakomybės bei dėl atlygintinos žalos įvertinimo išlieka nuostatų, kurias kiekviena valstybė narė apibrėžia pagal savo teisės sistemą, dalyku. Šiandien nėra jokios Bendrijos teisės nuostatos, kuri visai Bendrijai nustatytų atsakomybės sąlygas ir taisykles, pagal kurias turi būti įvertinta atlygintina žala( ). Be to, nėra ir nuostatos, Bendrijos mastu suderinančios per asmenį, kuris mirė, kaip nagrinėjamu atveju, dėl medikų kaltės, įgijusių asmenų teises į žalos atlyginimą. Taigi logiška, kad Bendrijų, kurioms perėjo nukentėjusiojo arba per jį teises įgijusių asmenų teisės, pareikštų ieškinių rezultatai gali būti skirtingi atsižvelgiant į tai, kokia nacionalinė teisė taikoma.

35. Taigi siūlau Teisingumo Teismui į pateiktą klausimą atsakyti, jog Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis Bendrijoms nesuteikia teisės iš trečiojo asmens, atsakingo už pareigūno mirtį, reikalauti atlyginti visą pagal šių nuostatų 79 ir 79a straipsnius našliui (-ei) sumokėtą našlystės pensiją, jeigu įstatymas, taikomas teisei į žalos atlyginimą, numato, kad teisė į našlystės pensiją nesiejama su neteisėtos veikos subjekto pareiga atlyginti visą žalą, ir jeigu žala, kurią našlys patyrė dėl mirusios sutuoktinės pajamų praradimo, yra mažesnė už jam išmokėtą našlystės pensiją.

V – Išvada

36. Atsižvelgdamas į šiuos dalykus, siūlau Teisingumo Teismui į Cour d’appelde Bruxelles pateiktą klausimą atsakyti taip:

„Pareigūnų tarnybos nuostatų 85a straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis Bendrijoms nesuteikia teisės iš trečiojo asmens, atsakingo už pareigūno mirtį, reikalauti atlyginti visą našliui (-ei) pagal šių nuostatų 79 ir 79a straipsnius sumokėtą našlystės pensiją, jeigu įstatymas, taikomas teisei į žalos atlyginimą, numato, kad teisė į našlystės pensiją nesiejama su neteisėtos veikos subjekto pareiga atlyginti visą žalą, ir jeigu žala, kurią našlys patyrė dėl mirusios sutuoktinės pajamų praradimo, yra mažesnė už jam išmokėtą našlystės pensiją.“