GENERALINIO ADVOKATO

NILS WAHL IŠVADA,

pateikta 2013 m. rugsėjo 26 d. ( 1 )

Byla C‑361/12

Carmela Carratù

prieš

Poste Italiane SpA

(Tribunale di Napoli (Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Socialinė politika — Direktyva 1999/70/EB — Bendrasis ETUC, UNICE ir CEEP susitarimas dėl darbo pagal terminuotas sutartis — 4 punktas — Darbo sąlygos — Kompensacija dėl neteisėto sąlygos dėl terminuoto darbo įtraukimo į darbo sutartį — Vienodas požiūris — „Valstybės institucijos“ sąvoka“

1. Pateikdamas septynis skirtingus klausimus Tribunale di Napoli (Neapolio apygardos teismas, Italija) klausia Teisingumo Teismo, ar Italijos teisė suderinama su keletu bendrųjų Europos Sąjungos (toliau – ES) teisės principų, kaip antai procesinio lygiateisiškumo teismo nagrinėjamose bylose principu, ir konkrečiomis terminuotoms darbo sutartims taikomomis taisyklėmis, kaip antai draudimu diskriminuoti, kuris, vartojant būtent tokioms sutartims būdingus terminus, atspindi bendrąjį ES nediskriminavimo principą.

2. Tai ne pirmas ir ne paskutinis kartas, kai tiek su Poste Italiane SpA (toliau – Poste Italiane), tiek su Direktyva 1999/70/EB ( 2 ) susijusias bylas tenka spręsti Teisingumo Teismui ( 3 ). Poste Italiane iškelta daug bylų teismuose ( 4 ). Panašios bylos taip pat buvo iškeltos Italijos ministerijoms ir vietos valdžios institucijoms, be kita ko, ir dėl Direktyvos 1999/70 aiškinimo ( 5 ).

3. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jau pripažino neteisėtu tai, kad Poste Italiane pagal terminuotą sutartį įdarbino C. Carratù, ieškovę pagrindinėje byloje. Dabar šis teismas prašo išaiškinimo dėl mokėtinos kompensacijos dydžio. Atsižvelgdamas į tai, jis klausia, ar pagal Direktyvoje 1999/70 įtvirtintą nediskriminavimo principą reikalaujama, kad tokia kompensacija būtų skaičiuojama iki tos dienos, kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priims galutinį sprendimą ( 6 ).

4. Atsižvelgdamas į toliau išdėstytus motyvus, nemanau, kad šiomis aplinkybėmis neteisėtas terminuotos sutarties sudarymas gali būti prilyginamas neteisėtam atleidimui pagal neterminuotą sutartį. Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija negali būti vertinama kaip diskriminacijos atvejis.

I – Teisinis pagrindas

A – ES teisės aktai

5. Direktyva 1999/70 į ES teisės sistemą įtraukiamas ETUC, UNICE ir CEEP bendrasis susitarimas dėl darbo pagal terminuotas sutartis (toliau – Bendrasis susitarimas) ( 7 ). Bendrasis susitarimas išdėstytas Direktyvos 1999/70 priede.

6. Pagal Bendrojo susitarimo 4 punkte įtvirtintą nediskriminavimo principą reikalaujama: „1. Pagal terminuotas sutartis dirbantiems darbuotojams negali būti taikomos mažiau palankios darbo sąlygos negu panašiems nuolatiniams darbuotojams vien dėl to, kad jie sudarė terminuotas darbo sutartis ar palaiko terminuotus darbo santykius, nebent ši nevienoda traktuotė yra objektyviai pagrįsta. 2. Tam tikrais atvejais taikomas pro rata temporis (proporcingo laiko) principas. 3. Valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais, ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į Bendrijos teisę ir nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis bei praktiką, nustato šio straipsnio taikymo priemones. <...>“

B – Italijos teisės aktai

1. Įstatymas Nr. 604/1966

7. 1966 m. liepos 15 d. Įstatyme Nr. 604 ( 8 ) (toliau – Įstatymas Nr. 604/1966) išdėstytos bendros taisyklės, kuriomis reguliuojamas ne kolektyvinis atleidimas iš darbo. Šio įstatymo 8 straipsnyje iš esmės numatyta, kad neteisėto darbuotojo atleidimo atveju darbdavys turi per tris dienas grąžinti darbuotoją į darbą, o to nepadaręs turi sumokėti kompensaciją, kurios dydis apskaičiuojamas atsižvelgiant į darbuotojų skaičių, įmonės dydį ir atitinkamo darbuotojo darbo stažą ir atitinka mažiausiai 2,5 mėnesio ir daugiausiai 6 mėnesių darbo užmokestį. Viršutinė kompensacijos dydžio riba gali būti padidinta iki 10 mėnesių darbo užmokesčio, kai darbuotojo darbo stažas viršija 10 metų, ir iki 14 mėnesių darbo užmokesčio, kai darbo stažas viršija 20 metų ir įmonėje dirba daugiau nei 15 darbuotojų.

2. Įstatymas Nr. 300/1970

8. 1970 m. gegužės 20 d. Įstatyme Nr. 300 ( 9 ) (toliau – Įstatymas Nr. 300/1970) numatytos tam tikros darbuotojų laisvės ir orumo apsaugos, asociacijų ir profesinių sąjungų veiklos darbo vietose laisvės, taip pat darbo santykių reguliavimo taisyklės.

9. Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnyje (ankstesnis jo pavadinimas „Grąžinimas į darbą“) išdėstytos specialios nuostatos, kurios taikomos neteisėto atleidimo atveju, taip pat taisyklės, kuriomis reglamentuojamas bet kokios dėl to mokėtinos kompensacijos apskaičiavimas. Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms Įstatyme Nr. 300/1970 buvo nurodyta, kad jeigu darbo vietoje dirbo daugiau kaip 15 asmenų (ar 5 darbuotojai žemės ūkio įmonėje), darbdavys turėjo grąžinti į darbą atleistą darbuotoją, jei jo atleidimas pripažintas neteisėtu pagal Įstatymą Nr. 604/1966. Grąžintam į darbą darbuotojui mokėtina kompensacija turėjo atitikti visą darbo užmokestį (įskaitant socialinio draudimo įmokas) nuo atleidimo dienos iki faktinio grąžinimo į darbą dienos, tačiau bet kuriuo atveju ji negalėjo būti mažesnė už 5 mėnesių visą darbo užmokestį. Galiausiai, nepaneigiant teisės gauti kompensaciją už tarpinį laikotarpį, darbuotojas galėjo atsisakyti teisės būti sugrąžintas į darbą – už tai jam turėjo būti sumokama papildoma 15 mėnesių viso darbo užmokesčio dydžio kompensacija.

3. Įstatyminis dekretas Nr. 368/2001

10. 2001 m. rugsėjo 6 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 368 ( 10 ) (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 368/2001) Italijoje buvo įgyvendinta Direktyva 1999/70.

11. Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 1 straipsnio 1 dalį darbo sutartyje dėl technologinių, gamybinių ar organizacinių priežasčių arba siekiant pakeisti konkretų darbuotoją gali būti nustatyta data, kurią ji baigiasi. Vis dėlto pagal 1 straipsnio 2 dalį bet kuri tokia sąlyga dėl terminuoto darbo bus negaliojanti, jei ji nebus tiesiogiai ar netiesiogiai užfiksuota rašytiniame dokumente, kuriame turi būti aiškiai nurodyta, dėl kokių 1 straipsnio 1 dalyje išdėstytų priežasčių ji taikoma konkrečiu atveju. Galiausiai 1 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad darbdavys turi nusiųsti darbuotojui rašytinio dokumento kopiją per penkias darbo dienas nuo darbo pradžios dienos.

4. Įstatymas Nr. 183/2010

12. 2010 m. lapkričio 4 d. Įstatymu Nr. 183 (toliau – Įstatymas Nr. 183/2010) ( 11 ) Italijos vyriausybei suteikti tam tikri įgaliojimai darbo teisės srityje ir panaikinamos įvairios anksčiau taikytos nuostatos. Įstatymo 32 straipsnyje išdėstyti šiuo įstatymu nustatyti terminai ir taisyklės, susijusios su terminuotais darbo santykiais.

13. Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 1 dalyje, kuri pakeitė Įstatymo Nr. 604/1966 6 straipsnio 1 ir 2 dalis, numatyta, kad atleidimo iš darbo atveju skundas turi būti pateikiamas per šešiasdešimt dienų (nes priešingu atveju bus suėjęs senaties terminas) nuo tos dienos, kai buvo gautas rašytinis pranešimas apie atleidimą (arba rašytinis pranešimas apie atleidimo priežastis, jei jis gautas vėliau). Be to, po tokio atleidimo ginčijimo, kuris gali būti išreikštas bet kokios rašytinės formos dokumentu, iš kurio būtų aiški darbuotojo valia, per du šimtus septyniasdešimt dienų turi būti pateiktas ieškinys darbo ginčus nagrinėjančioje teismo kanceliarijoje.

14. Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 2 dalimi šio straipsnio 1 dalies taikymas išplečiamas visiems neteisėto atleidimo atvejams. Be to, pagal šio įstatymo 32 straipsnio 3 dalį šio straipsnio 1 dalis taip pat taikoma, be kita ko, ieškiniams, kuriais prašoma pripažinti, kad į darbo sutartį įtraukta terminuoto darbo sąlyga yra negaliojanti pagal Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 1 straipsnį. Taip pat nurodoma, kad dviejų šimtų septyniasdešimt dienų terminas pradedamas skaičiuoti nuo sutarties galiojimo pabaigos.

15. Tuo metu, kai buvo priimta nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 5 dalyje buvo aiškiai numatyta, kad tais atvejais, kai terminuota darbo sutartis pakeičiama į neterminuotą darbo sutartį, darbdavys pagal Įstatymo Nr. 604/1966 8 straipsnyje nustatytus kriterijus turi sumokėti darbuotojui kompensaciją, atitinkančią mažiausiai 2,5 mėnesio ir daugiausiai 12 mėnesių darbo užmokestį. Be to, pagal Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 7 dalį ši nuostata taikoma visose bylose, įskaitant nagrinėjamas šio įstatymo įsigaliojimo dieną. Vis dėlto šiose bylose teismas prireikus gali paskirti šalims terminą, per kurį jos gali pakeisti savo rašytinius procesinius dokumentus.

II – Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai

16. Poste Italiane įdarbino Carmela Carratù Kampanijos pašto mechanizavimo centre Neapolyje. Pagal darbo sutartį ji turėjo dirbti nuo 2004 m. birželio 4 d. iki rugsėjo 15 d. Iki 2004 m. birželio 15 d. C. Carratù negavo abiejų šalių pasirašytos darbo sutarties kopijos.

17. Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 1 straipsnį darbo sutartyje buvo nurodyta, kad nustatytas terminas pateisinamas dėl personalo pakeitimo priežasčių ir, konkrečiai, dėl poreikio pakeisti Kampanijos pašto centro darbuotoją nuo 2004 m. birželio 1 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d. Sutartyje taip pat buvo nurodyta, jog susitariama, kad darbo santykiai baigsis net iki 2004 m. rugsėjo 15 d., jei darbuotojas grįš į darbą ir dėl to nebeliks poreikio jį pakeisti.

18. 2004 m. rugsėjo 21 d. C. Carratù nusiuntė Poste Italiane registruotą laišką, kuriame nurodė galinti dirbti šį darbą. Poste Italiane šį laišką gavo 2004 m. spalio 11 d.

19. Iš Teisingumo Teismui perduotos bylos medžiagos matyti, kad 2008 m. rugsėjo 23 d. C. Carratù prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė ieškinį Poste Italiane. Šiame ieškinyje ji tvirtino, kad nebuvo teisėtų priežasčių jos darbo santykiams nustatyti terminą. Todėl ji teismo prašė: 1) pripažinti, kad su terminu susijusi sąlyga yra neteisėta, 2) pripažinti, kad tarp jos ir Poste Italiane galioja neterminuoti darbo santykiai, ir 3) grąžinti ją į darbą bei įpareigoti jai sumokėti per atitinkamą laikotarpį susikaupusį darbo užmokestį (toliau – aptariama kompensacija).

20. 2012 m. sausio 25 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daliniu sprendimu pripažino sąlygą dėl terminuoto darbo neteisėta ir nusprendė, kad nuo 2004 m. birželio 4 d. galioja neterminuoti darbo santykiai ( 12 ).

21. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje lieka neišspręstas C. Carratù priklausančios kompensacijos dydžio klausimas. Atsižvelgdamas į tai, kad įsigaliojo Įstatymas Nr. 183/2010, ir abejodamas dėl įvairių nacionalinės teisės nuostatų atitikties Bendrojo susitarimo 4 punktui ir kai kuriems bendriesiems ES teisės principams, Tribunale di Napoli nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir 2012 m. birželio 13 d. nutartimi pateikė Teisingumo Teismui šiuos septynis prejudicinius klausimus: „1. Ar lygiavertiškumo principui prieštarauja [Direktyvą 1999/70/EB] įgyvendinančios nacionalinės teisės aktų nuostatos, kurios tais atvejais, kai neteisėtai atsisakoma vykdyti negaliojančią sąlygą dėl terminuoto darbo turinčią darbo sutartį, numato kitokias ir gerokai nepalankesnes ekonomines pasekmes nei tais atvejais, kai neteisėtai atsisakoma vykdyti negaliojančią sąlygą dėl terminuoto darbo turinčią pagal bendrąją civilinę teisę sudarytą sutartį? 2. Ar [ES] teisę atitinka tai, kad dėl jos taikymo srityje skiriamų sankcijų veiksmingumo daugiau naudos gauna išnaudojantis darbdavys ir pažeidžiami darbuotojo, kuriuo buvo pasinaudota, interesai, nes dėl proceso trukmės, net ir įprastos, tiesiogiai daroma žalos darbuotojui ir suteikiama naudos darbdaviui, o priemonių atkurti ankstesnę padėtį veiksmingumas proporcingai mažėja ilgėjant proceso trukmei, kol beveik panaikinamas? 3. Ar [ES] teisės taikymo srityje, kaip ji suprantama pagal [Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 51 straipsnį], [šios] Chartijos 47 straipsnį ir [Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos] 6 straipsnį atitinka tai, kad dėl proceso trukmės, net ir įprastos, tiesiogiai daroma žalos darbuotojui ir suteikiama naudos darbdaviui, o priemonių atkurti ankstesnę padėtį veiksmingumas proporcingai mažėja ilgėjant proceso trukmei, kol beveik panaikinamas? 4. Ar, atsižvelgiant į Direktyvos 2000/78/EB[ ( 13 )] 3 straipsnio 1 dalies c punkte ir Direktyvos 2006/54/EB[ ( 14 )] 14 straipsnio 1 dalies c punkte pateiktus paaiškinimus, [Direktyvos 1999/70/EB priedo] 4 punkte įtvirtinta „darbo sąlygų“ sąvoka apima ir neteisėto darbo santykių nutraukimo pasekmes? 5. Jei atsakymas į [ketvirtąjį klausimą] būtų teigiamas, ar pagal [Direktyvos 1999/70/EB priedo] 4 punktą galima pateisinti skirtumą tarp nacionalinėje teisėje numatytų įprastų neteisėto neterminuotų ir terminuotų darbo santykių nutraukimo pasekmių? 6. Ar bendruosius [ES] teisės principus – teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos, šalių procesinio lygiateisiškumo, veiksmingos teisminės gynybos, teisės į nepriklausomą teismą ir, apskritai, į teisingą bylos nagrinėjimą, kurie užtikrinami [ES sutarties] 6 straipsnio 2 dalimi (kuri iš dalies pakeista Lisabonos sutarties 1 straipsnio 8 dalimi ir į kurią daroma nuoroda [ES sutarties] 46 straipsnyje), skaitomus kartu su Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos <...> 6 straipsniu ir <...> chartijos 46, 47 straipsniais ir 52 straipsnio 3 dalimi, – reikia aiškinti taip, jog dėl jų Italijos valstybei draudžiama praėjus ilgam laikotarpiui (9 metams) priimti teisės nuostatą, kokia įtvirtinta Įstatymo Nr. 183/10 32 straipsnio 7 dalyje, kuria pakeičiamos vykstančių procesų pasekmės, tiesiogiai darant žalos darbuotojui ir suteikiant naudos darbdaviui ir kai priemonių atkurti ankstesnę padėtį veiksmingumas proporcingai mažėja ilgėjant proceso trukmei, kol beveik panaikinamas? 7. Jei Teisingumo Teismas nepripažintų nurodytų principų pagrindiniais [ES] teisės principais, kad juos būtų galima horizontaliai ir visuotinai taikyti, ir todėl tokios nuostatos, t. y. Įstatymo Nr. 183/10 32 straipsnio 5–7 dalys, neatitiktų tik [Direktyvoje 1999/70/EB] ir [Pagrindinių teisių chartijoje] numatytų įpareigojimų, ar tokia bendrovė, kaip antai atsakovė, turinti [nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą] nurodytus požymius, turi būti laikoma valstybės įstaiga siekiant tiesiogiai ir vertikaliai taikyti ES teisę, visų pirma [Direktyvos 1999/70/EB priedo] 4 punktą ir [Pagrindinių teisių chartiją]?“

22. Rašytinių pastabų pateikė Poste Italiane, Italijos ir Lenkijos vyriausybės ir Komisija. 2013 m. birželio 5 d. vykusiame teismo posėdyje argumentų žodžiu pateikė C. Carratù, Poste Italiane, Italijos vyriausybė ir Komisija.

III – Analizė

A – Įvadinės pastabos

23. Nagrinėjamoje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas užduoda septynis klausimus, susijusius su daugeliu įvairių aspektų. Trumpai tariant, pirmuoju klausimu, atrodo, keliama nacionalinės teisės nuostatų, skirtų teisėms ginti, kai, viena vertus, sąlygos dėl terminuoto darbo yra neteisėtos pagal Direktyvą 1999/70 ir, antra vertus, sąlygos yra neteisėtos pagal įprastą sutarčių teisę, atitikties lygiavertiškumo principui problema. Nors ir suformuluoti šiek tiek skirtingai, atrodo, kad tiek antrasis, tiek trečiasis klausimas galiausiai susiję su aptariamų nacionalinės teisės nuostatų atitiktimi veiksmingumo principui, atsižvelgiant į tai, kad proceso trukmė gali daryti poveikį darbuotojui mokamai kompensacijai. Ketvirtasis ir penktasis klausimai pateikiami dėl Bendrojo susitarimo 4 punkto aiškinimo ir taikymo. Šeštuoju klausimu iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar su keletu pagrindinių ES teisės principų suderinamos nacionalinio teisės aktų leidėjo priimtos nuostatos, kurios turi poveikį vykstantiems procesams, suteikiant naudos viešiesiems subjektams, kurie yra tokių procesų šalys. Galiausiai septintasis klausimas susijęs su Direktyvos 1999/70 tiesioginiu taikymu tokiam subjektui, kaip antai Poste Italiane.

24. Mano nuomone, daugeliui pateiktų prejudicinių klausimų trūksta aiškumo ir nuoseklumo. Todėl pagrindinį dėmesį skirsiu dviem klausimams, kurie, mano nuomone, neabejotinai iškelia pakankamai aiškius naujus teisės klausimus, t. y. ketvirtajam ir penktajam klausimams. Kadangi atsakymai į šiuos klausimus padės atsakyti į kitus prejudicinius klausimus, manau, būtų naudinga analizę dėl bylos esmės pradėti nuo šių dviejų klausimų.

25. Taip pat iš pat pradžių reikėtų pabrėžti, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra aiškiai išdėstytas nacionalinis teisinis pagrindas. Be to, kad nutartyje plačiai dėstomos įvairios nacionalinės teisės nuostatos aiškiai nenurodant jų atitinkamos reikšmės bylai ar tarpusavio sąsajų, joje taip pat pateikiama gausi aukštesnės instancijos teismų praktika, kuriai, atrodo, nepritaria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, todėl ES teisės klausimai, dėl kurių šis teismas prašo Teisingumo Teismo priimti sprendimą, tampa neaiškūs. Šiuo atžvilgiu nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą galėtų būti tikslesnė.

26. Dar daugiau, pagal terminuotas sutartis Italijoje dirbantiems darbuotojams taikomo teisinio reguliavimo apibūdinimą, kurį galima nustatyti remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, griežtai ginčija Poste Italiane ir Italijos vyriausybė. Deja, per teismo posėdį nepavyko visiškai išsiaiškinti ginčytinų klausimų, būtent dėl taisyklių, kurios buvo taikomos prieš priimant Įstatymą Nr. 183/2010 ir po jo priėmimo ( 15 ).

27. Vis dėlto per prejudicinio sprendimo procesą Teisingumo Teismas neturi spręsti ginčų dėl tinkamo nacionalinės teisės aiškinimo ar derinti skirtingos nacionalinių teismų praktikos. Todėl pagrindinės bylos tikslais Teisingumo Teismas galėtų ir turėtų skirti didžiausią dėmesį atsakymams į ketvirtąjį ir penktąjį klausimus.

28. Taigi, pirmiausia išnagrinėjęs Poste Italiane pareikštą prieštaravimą dėl prejudicinių klausimų priimtinumo, savo analizės apimtį susiaurinsiu sutelkdamas dėmesį į svarbiausią visai šiai bylai klausimą: ar Italijos teisė neteisėtai diskriminuoja pagal terminuotas sutartis dirbančius darbuotojus, kaip antai C. Carratù.

B – Dėl priimtinumo

29. Poste Italiane tvirtina, kad visi pateikti prejudiciniai klausimai yra nepriimtini. Ši bendrovė nurodo, kad Įstatymas Nr. 183/2010 buvo priimtas ne tam, kad įgyvendintų Direktyvą 1999/70, ir, be to, abu šie teisės aktai turi skirtingus tikslus ir paskirtį. Ji tvirtina, kad dėl to nagrinėjama byla nepatenka į ES teisės taikymo sritį.

30. Dabar trumpai aptarsiu šį argumentą, o konkrečius nepriimtinumo aspektus išnagrinėsiu, kai tik jų iškils atliekant atskirų klausimų analizę.

31. Bylose dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktiems klausimams taikoma reikšmingumo prezumpcija. Dėl teisminio bendradarbiavimo idėjos, kuria pagrįstas SESV 267 straipsnis, – į tokius klausimus Teisingumo Teismas atsisako atsakyti tik tam tikrais ypatingais atvejais ( 16 ).

32. Nagrinėjama byla susijusi su Bendrojo susitarimo aiškinimu sprendžiant C. Carratù, kuri buvo įdarbinta pagal neteisėtą terminuotą sutartį, ir jos darbdavio Poste Italiane teisinį ginčą. Tačiau nagrinėjamu atveju visiškai nėra akivaizdu, kad prašomas ES teisės išaiškinimas nesusijęs su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis ar dalyku; taip pat neatrodo, kad aptariamas ginčas yra hipotetinis ( 17 ).

33. Nacionalinio teismo prašymas išaiškinti ES teisės nuostatas, kaip antai ketvirtuoju ir penktuoju klausimais, iš esmės yra priimtinas ( 18 ). Tariamas ES teisės nuostatos, tokios kaip Bendrojo susitarimo 4 punktas, netaikymas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje yra susijęs ne su klausimų priimtinumu, bet su jų esme ( 19 ). Be to, sprendžiant dėl priimtinumo visiškai nesvarbi ta aplinkybė, ar Įstatymas Nr. 183/2010 buvo skirtas Direktyvai 1999/70 įgyvendinti, ar ne.

34. Tuo remdamasis dabar išnagrinėsiu pateiktus prejudicinius klausimus.

C – Dėl ketvirtojo klausimo: „darbo sąlygų“ samprata

35. Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Bendrojo susitarimo 4 punkte esanti „darbo sąlygų“ sąvoka apima „neteisėto darbo santykių nutraukimo pasekmes“. Kaip suprantu, šiuo klausimu norima sužinoti, ar tokia kompensacija, kaip antai nagrinėjama šioje byloje, patenka į Bendrojo susitarimo 4 punkte esančią „darbo sąlygų“ sąvoką.

36. Manau, kad atsakyti reikėtų teigiamai.

37. Direktyvoje 1999/70 nėra apibrėžta Bendrojo susitarimo 4 punkte vartojama „darbo sąlygų“ sąvoka. Vis dėlto Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę išaiškinti šią sąvoką.

38. Byloje Del Cerro Alonso ( 20 ) Teisingumo Teismo buvo klausiama, ar turėtų būti laikoma, kad ši sąvoka apima priedą už darbo stažą (konkrečiai – priedą už trejų metų stažą). Teisingumo Teismas atsakė teigiamai, nuspręsdamas, kad „atlyginimo sudedamosios dalys“ patenka į Bendrojo susitarimo 4 punkte vartojamą „darbo sąlygų“ sąvoką ( 21 ).

39. Byloje Impact ( 22 ), kuri buvo susijusi su klausimu, ar darbo užmokestis ir pensijos patenka į Bendrojo susitarimo 4 punkte esančią „darbo užmokesčio“ sampratą, Teisingumo Teismas patvirtino šį požiūrį ir jį išplėtė. Dėl darbo užmokesčio Teisingumo Teismas nurodė, kad „nustatydamos darbo užmokesčio sudedamąsias dalis ir jų dydį kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi pagal terminuotą darbo sutartį dirbantiems darbuotojams taikyti bendrojo susitarimo 4 punkte įtvirtintą nediskriminavimo principą“ ( 23 ). Remdamasis SESV 157 straipsniu Teisingumo Teismas dėl pensijų taip pat nusprendė, kad „„darbo sąlygos“, kaip nurodyta Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalyje, apima pensijas, mokamas dėl darbuotojo ir darbdavio darbo santykių, išskyrus teisės aktuose numatytas socialinio draudimo pensijas, kurių mokėjimą labiau lemia ne tokie santykiai, o socialinės politikos priežastys“ ( 24 ).

40. Teisingumo Teismas taip pat yra išaiškinęs beveik identiškai suformuluotą Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kuris išdėstytas Direktyvos 97/81/EB ( 25 ) priede, 4 punktą. Byloje Bruno ir kt. ( 26 ) nagrinėtas klausimas, ar senatvės pensija yra dalis ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų „darbo sąlygų“ pagal nediskriminavimui skirtą šio Bendrojo susitarimo 4 punktą. Svarstydamas pensijų klausimą Teisingumo Teismas nurodė su SESV 157 straipsniu susijusią teismo praktiką ir, pakartojęs taikytinas sąlygas, pagal kurias pensijos gali būti laikomos „darbo užmokesčiu“ pagal šią nuostatą, jis pagal analogiją taikė šias sąlygas Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 punktui. Teisingumo Teismui lemiamas kriterijus buvo tai, „ar [senatvės] pensija mokama darbuotojui dėl jo darbo santykių su buvusiu darbdaviu, t. y. darbo kriterijus“ ( 27 ).

41. Mano nuomone, ši argumentacija taip pat taikytina Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis 4 punktui, kuris labai panašus į atitinkamą Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną formuluotę. Iš tikrųjų, be tos aplinkybės, kad abu sprendimai remiasi tuo pačiu šaltiniu, t. y. Teisingumo Teismo praktika dėl SESV 157 straipsnio, būtent dviejų bendrųjų susitarimų panašumas buvo pagrindas Teisingumo Teismui sprendime Bruno ir kt. pagal analogiją remtis Sprendimu Impact ( 28 ).

42. Šiuo klausimu reikėtų pridurti, kad išmoka, jei ji įtvirtinta teisės aktuose, gali būti nepriskirta „darbo sąlygoms“. Iš tikrųjų, iš minėtosios Teisingumo Teismo praktikos pakankamai aiškiai matyti, kad pensijos, mokamos pagal teisės aktuose įtvirtintas socialinės apsaugos sistemas, kurios pagrįstos ne darbo santykiais, o socialinės politikos priežastimis, nepatenka į „darbo sąlygų“ sąvoką. Nematau priežasčių, kodėl šis argumentas negalėtų būti taikomas visoms teisės aktuose įtvirtintoms išmokoms. Vis dėlto, jei teisės aktuose numatyta išmoka skiriama tik tam tikrai darbuotojų kategorijai, jei ji tiesiogiai priklauso nuo išdirbtų laikotarpių, o jos dydis apskaičiuojamas remiantis paskutiniu darbo užmokesčiu, tai ji visuomet būtų „darbo sąlyga“, nes dominuotų darbo santykiai, o ne atitinkamų teisės aktų socialinis pobūdis ( 29 ).

43. Apibendrinant pasakytina, kad darbas yra esminis kriterijus, pagal kurį priemonė patenka į „darbo sąlygų“ sąvoką siekiant Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis 4 punkto taikymo tikslų. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad ši sąvoka apima atlyginimo sudedamąsias dalis, šių sudedamųjų dalių dydį ir pensijas.

44. Nagrinėjamoje byloje aptariama kompensacija Italijos įstatyme numatyta dėl pagal terminuotą sutartį dirbusio darbuotojo ir buvusio darbdavio darbo santykių. Ji, visų pirma, skirta siekiant duoti darbuotojui tai, ką jis būtų uždirbęs, jei neteisėtai nebūtų buvusi įtraukta sąlyga dėl terminuoto darbo. Taigi, [ši kompensacija] yra atidėtas užmokestis, kuris atitinka ankstesniame šios išvados punkte nurodytą darbo kriterijų, ir todėl yra „darbo sąlyga“.

45. Norėčiau pažymėti, kad Teisingumo Teismo praktika dėl SESV 157 straipsnyje įtvirtintos „užmokesčio“ sąvokos patvirtina šį požiūrį. Pagal šią teismo praktiką išmoka, kurią darbdavys moka darbuotojui atleisdamas jį iš darbo, yra atidėto „darbo užmokesčio“, į kurį darbuotojas turi teisę dėl savo darbo, tačiau kuris yra mokamas darbo santykių nutraukimo momentu siekiant palengvinti darbuotojo prisitaikymą prie naujų aplinkybių, susijusių su darbo santykių pabaiga, forma ( 30 ). Be to, darbuotojui už neteisėtą atleidimą priteisiama kompensacija, susidedanti iš pagrindinio atlygio ir kompensacinio atlygio, yra skirta būtent tam, kad suteiktų darbuotojui tai, ką jis būtų užsidirbęs, jei darbdavys nebūtų neteisėtai užbaigęs darbo santykių ( 31 ). Ši teismo praktika yra svarbi, nes vienas iš Bendrojo susitarimo tikslų yra padėti geriau užtikrinti moterų ir vyrų lygias galimybes, atsižvelgiant į tai, kad daugiau nei 50 % terminuotas darbo sutartis sudariusių ES darbuotojų yra moterys ( 32 ).

46. Atsižvelgiant į tai, Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalyje įtvirtinta „darbo sąlygų“ sąvoka apima kompensaciją, priklausančią dėl neteisėto darbo sutarties nutraukimo, įskaitant ir aptariamą kompensaciją.

D – Dėl penktojo klausimo: nepagrįsto skirtingo požiūrio egzistavimas

1. Bendrosios pastabos

47. Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar „pagal [Bendrojo susitarimo] 4 punktą galima pateisinti skirtumą tarp nacionalinės teisės sistemoje numatytų įprastų neteisėto neterminuotų ir terminuotų darbo santykių nutraukimo pasekmių“.

48. Taigi, penktojo klausimo formuluotė pagrįsta prielaida, kad yra „skirtumas“ ir kad šis skirtumas, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio, yra diskriminavimas pagal Bendrojo susitarimo 4 punktą. Iš tikrųjų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia tik to, ar toks skirtingas požiūris gali būti laikomas pateisinamu pagal 4 punktą.

49. Skirtingas požiūris greičiausiai atsiranda, nes pagal Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 7 dalį įmonėse, kuriose dirba daugiau nei 15 darbuotojų, pagal terminuotą sutartį dirbantys darbuotojai nėra vertinami taip pat kaip panašūs nuolatiniai darbuotojai pagal Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnį. Iš tiesų, pagal Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 5 dalį C. Carratù geriausiu atveju galėtų gauti 12 mėnesių užmokestį arba galbūt tik 2,5 mėnesio užmokestį. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, pagal Įstatymą Nr. 300/1970 ji būtų galėjusi reikalauti kompensacijos nuo tos dienos, kai ji užginčijo sąlygos dėl terminuoto darbo galiojimą, t. y. ji būtų turėjusi teisę gauti visą darbo užmokestį už ilgesnį nei aštuonerių metų laikotarpį ( 33 ).

50. Iš karto sutikti su prielaida, kuria, kaip atrodo, pagrįsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai, negalima. Pirmiausia būtina išnagrinėti, ar neteisėtą atleidimą iš tikrųjų galima prilyginti neteisėtam sąlygos dėl terminuoto darbo įtraukimui į darbo sutartį. Kaip nurodyta šioje išvadoje, nemanau, kad juos būtų galima laikyti panašiais.

51. Toliau, prieš nagrinėdamas tariamo diskriminavimo klausimą, pateiksiu keletą bendrų pastabų dėl Bendrojo susitarimo 4 punkte įtvirtintos nediskriminavimo nuostatos.

52. Pagal nediskriminavimo principą panašios situacijos negali būti vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai. Toks vertinimas gali būti pateisinamas, tik jeigu jis pagrįstas nuo atitinkamų asmenų pilietybės nepriklausančiomis objektyviomis priežastimis ir proporcingas teisėtai siekiamam tikslui ( 34 ).

53. Vis dėlto Bendrojo susitarimo 4 punkte vartojama „nediskriminavimo sąvoka“ yra šiek tiek siauresnė. Pirma, ji apima tik „darbo sąlygas“. Antra, ji numato, kad pagal terminuotas sutartis dirbantiems darbuotojams neturi būti taikomos „mažiau palankios [darbo sąlygos]“. Galiausiai, vartojant žodį „vien“ ne tik reikalaujama, kad būtų priežastinis ryšys, bet, atrodytų, nurodoma, kad negali būti jokių kitų tikėtinų tariamo diskriminavimo priežasčių.

54. Iš formuluotės „mažiau palankios“ nėra aišku, ar apskritai požiūris negali būti mažiau palankus, ar ši nuostata pažeidžiama jau vien tuomet, kai mažiau palankus požiūris yra konkrečiu atveju. Iš tikrųjų, Poste Italiane ir Italijos vyriausybė tvirtina, kad apskritai Italijoje pagal terminuotas sutartis dirbančių darbuotojų padėtis pagal Įstatymą Nr. 183/2010 pagerėjo. Vis dėlto, kaip per teismo posėdį nurodė Komisija, klausimas, ar pagal terminuotas sutartis dirbančių darbuotojų teisinė apsauga apskritai padidėjo ar sumažėjo, patenka į Bendrojo susitarimo 8 punkto 3 dalį (vadinamoji „apsaugos nemažinimo sąlyga“) ( 35 ). Todėl pritarčiau požiūriui, kad reikia vertinti konkrečią situaciją ( 36 ).

55. Be to, norint palyginti, reikia nustatyti, kas yra „panašus nuolatinis darbuotojas“. Pagal Bendrojo susitarimo 3 punkto 2 dalį „panašus nuolatinis darbuotojas“, jei tai įmanoma, yra „toje pačioje įmonėje dirbantis darbuotojas, kuris sudarė neterminuotą darbo sutartį arba palaiko neterminuotus darbo santykius ir atlieka tą patį ar panašų darbą (profesines pareigas), tinkamai atsižvelgiant į jo kvalifikaciją ar įgūdžius“. Atrodo, kad paskutinė šio apibrėžimo dalis suteikia pakankamai daug diskrecijos.

56. Taigi, Direktyvoje 1999/70 įtvirtintai „diskriminavimo sąvokai“ būdingos kelios kvalifikuojamosios aplinkybės. Kartais gali būti ne taip paprasta atlikti tokį palyginimą.

57. Vis dėlto praktikoje Teisingumo Teismas šiuos kriterijus taikė pakankamai paprastai. Tam, kad būtų galima įvertinti, ar suinteresuotieji asmenys dirba vienodą arba panašų darbą, kaip tai suprantama pagal Bendrąjį susitarimą, reikia pagal jo 3 punkto 2 dalį ir 4 punkto 1 dalį nustatyti, ar atsižvelgiant į visus aspektus, kaip antai darbo pobūdį, mokymo ir darbo sąlygas, jie gali būti laikomi kaip esantys panašioje situacijoje ( 37 ).

58. Remdamasis šiais pastebėjimais dabar apsvarstysiu, ar nagrinėjama byla susijusi su diskriminacija.

2. Ar nagrinėjamoje byloje taikytinas nediskriminavimo principas?

a) Pirminės pastabos

59. Pradžioje būtų naudinga trumpai priminti argumentus, kuriais, atrodo, rėmėsi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekdamas nustatyti, koks C. Carratù būtų palankiausias rezultatas, susijęs su kompensacija. Iš tikrųjų, remiantis nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija dėl taikytinų nacionalinės teisės aktų, atrodo, kad siekiant nustatyti palankiausią rezultatą reikia: — pripažinti sąlygą dėl terminuoto darbo negaliojančia pagal Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 1 straipsnio 2 dalį ir atitinkamai patvirtinti, kad dabar sutartis yra neterminuota; — palyginti C. Carratù situaciją pagal Bendrojo susitarimo 4 punktą su iš įmonės, kurioje dirba daugiau nei 15 darbuotojų, neteisėtai atleisto nuolatinio darbuotojo situacija pagal Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnį ir — nustatyti Bendrojo susitarimo 4 punkto pažeidimą ir tuo pagrindu pripažinti teisę būti sugrąžintam į darbą ir gauti visą darbo užmokestį nuo atleidimo dienos iki veiksmingo sugrąžinimo į darbą pagal Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnį momento.

60. Taigi, atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sujungia keletą atskirų dėl neteisėto sąlygos dėl terminuoto darbo įtraukimo į darbo sutartį kylančių teisių gynimo priemonių, būtent: 1) teisę gauti (piniginę) kompensaciją dėl neteisėtos sąlygos dėl terminuoto darbo, 2) teisę terminuotą darbo sutartį pakeisti į neterminuotą darbo sutartį ir 3) teisę būti grąžintam į darbą neteisėto atleidimo atveju, kuri gali apimti ir viso užmokesčio už laikotarpį iki grąžinimo į darbą sumokėjimą, jei atitinkamoje įmonėje dirba daugiau nei 15 darbuotojų.

61. Iš pat pradžių reikėtų priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrajame susitarime nenustatyta bendra valstybių narių pareiga numatyti terminuotų darbo sutarčių pakeitimą neterminuotomis ( 38 ). Tai a fortiori taip pat pasakytina apie Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnyje numatytą teisę būti grąžintam į darbą ir teisę gauti kompensaciją už laikotarpį iki grąžinimo į darbą. Tokios teisės išplaukia ne iš Bendrojo susitarimo, bet iš nacionalinės teisės, ir pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismas neturi kompetencijos aiškinti nacionalinę teisę ar nustatyti pagal nacionalinę teisę kylančių pasekmių. Šia prasme 4 punkte reikalaujama tik vienodo, bet ne „palankiausio“ požiūrio.

b) Nagrinėjamų sutartinių santykių ir neteisėtų veiksmų palyginimas

62. Iš esmės nagrinėjamoje byloje kyla klausimas dėl Bendrojo susitarimo 4 punktui taikytinų apribojimų. Kai kurios Teisingumo Teisme vykstančio proceso šalys, nors ir netiesiogiai, iškėlė šį klausimą.

63. Komisija rašytinėse pastabose klausia, ar tokiais atvejais, kaip antai nagrinėjamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, objektyviu pateisinimu negalima laikyti aplinkybės, kad panašūs nuolatiniai darbuotojai, kurie buvo neteisėtai atleisti, pagrįstai gali labiau tikėtis, palyginti su darbuotojais, dirbančiais pagal neteisėtas terminuotas sutartis, savo darbo santykių stabilumo ir atitinkamai galimybės gauti užmokestį už laikotarpį po sutarties pabaigos ( 39 ). Poste Italiane iš esmės nurodo tokius pačius argumentus.

64. Italijos vyriausybė laikosi panašaus požiūrio, tvirtindama, kad, kitaip nei nuolatiniai darbuotojai, pagal terminuotas sutartis dirbantys darbuotojai negali tikėtis, kad jų sutartys ir toliau galios. Lenkijos vyriausybė taip pat teigia, kad sudarydamos terminuotas sutartis šalys nepageidauja sukurti laiko požiūriu neribotų teisinių santykių.

65. C. Carratù atstovas šiuo klausimu neišsakė nuomonės.

66. Pritarčiau Poste Italiane, Italijos vyriausybės ir Komisijos išsakytai pagrindinei idėjai. Dėl kompensacijos už neteisėtą darbo santykių nutraukimą dydžio pagal terminuotą sutartį dirbantys darbuotojai paprastai negali turėti tokių pačių lūkesčių kaip panašūs nuolatiniai darbuotojai.

67. Vis dėlto turiu prisipažinti, kad turiu daugiau esminių nuogąstavimų, kai kalbama apie pritarimą tam, kad nagrinėjama byla susijusi su „diskriminavimu“, kuris turi būti „objektyviai pateisinamas“, nes priešingu atveju jis bus neteisėtas pagal Bendrojo susitarimo 4 punktą. Iš tikrųjų, išsamiau išnagrinėjęs šios išvados 61 punkte išdėstytus savo pastebėjimus, nemanau, kad neteisėtą atleidimą būtų galima prilyginti neteisėtam sąlygos dėl terminuoto darbo įtraukimui.

68. Žinoma, abi sutartys nutraukiamos neteisėtais veiksmais. Vis dėlto, jei iš šios lygybės pašalinsime neteisėtumą, pažeidimo atveju turėtų išlikti tik viena sutartis. Be to, neteisėti veiksmai gali būti gana skirtingo pobūdžio. Neteisėtas atleidimas yra ne pagal teisės aktus vienašališkai darbdavio įvykdytas darbo santykių, kurie priešingu atveju galiotų ir tęstųsi, nutraukimas. Priešingai, neteisėta sąlyga dėl terminuoto darbo susijusi su pačios sutarties, kuri automatiškai baigsis abiejų šalių pageidaujamu laiku, sudarymu ir šiuo atveju teisės aktų pažeidimas padaromas arba ab initio, arba susitarus dėl sutarties, atsižvelgiant į susijusius nacionalinės teisės aktus (kuriais taip pat gali būti nustatytos formalios taisyklės, kaip tai matyti iš nagrinėjamos bylos). Todėl atrodytų, kad, kitaip negu neteisėto atleidimo atveju, abi šalys gali būti atsakingos už teisės aktų pažeidimą. Vienintelė iš tikrųjų panaši situacija būtų tuomet, kai, viena vertus, neteisėtai atleidžiamas pagal neterminuotą sutartį dirbantis darbuotojas ir, antra vertus, prieš nustatytą terminą neteisėtai atleidžiamas pagal terminuotą sutartį, sudarytą labai ilgam terminui, dirbantis darbuotojas ( 40 ).

69. Dėl esminių sutarčių požymių terminuota sutartis paprastai nėra tokia pati kaip neterminuota sutartis. Atrodo, kad Teisingumo Teismas taip pat pripažįsta šiuos skirtumus. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pasibaigusios terminuotos sutarties nepratęsimas iš esmės negali būti prilyginamas atleidimui iš darbo ( 41 ). Nediskriminavimo nuostatos taikymas negali „pašalinti“ nepratęsimo ir atleidimo iš darbo skirtumų, kartu visiškai nepanaikindamas šioms dviem sutarčių kategorijoms būdingų skiriamųjų požymių. Mano nuomone, Bendrojo susitarimo 4 punkte numatyta apsauga nuo diskriminavimo niekaip neapima šių skirtumų. Toliau pamėginsiu paaiškinti, kodėl taip nėra.

70. Pagal terminuotas sutartis dirbantys darbuotojai, priešingai negu ne visą darbo dieną dirbantys darbuotojai, tikrai gali dirbti tokiu pačiu grafiku visą darbo savaitę ar mėnesį kaip panašūs nuolatiniai darbuotojai. Tačiau kitaip nei sutartys dėl darbo ne visą darbo dieną, terminuota darbo sutartis abiejų šalių valia baigiasi tam tikru momentu. Toks susitarimas leidžia tiek darbdaviui, tiek darbuotojui iš anksto pasirengti atsižvelgiant į numatomą darbo santykių pabaigą.

71. Aišku, abipusiu susitarimu terminuotos sutartys gali tęstis keletą metų ir dėl to jos nebūtinai galioja trumpiau. Vis dėlto pagrįstas ir argumentas, kad ilgalaikės perspektyvos požiūriu įprastai negali būti laikoma, kad pagal terminuotas sutartis dirbantys darbuotojai tam pačiam darbdaviui dirbo tiek pat kaip panašūs nuolatiniai darbuotojai.

72. Būtent toks yra Bendrojo susitarimo 4 punkto 2 dalyje įtvirtintos pro rata temporis taisyklės loginis pagrindas. Ši taisyklė gali būti taikoma tik sutartims dėl dalomų išmokų (kurioms pirmiausia priskiriamos piniginės išmokos, kaip antai atlyginimas, atlyginimo priedai ir tam tikros premijos) ( 42 ), o tai reiškia, kad atitinkamai ir dirbama mažiau ( 43 ). Todėl pati Bendrojo susitarimo reguliavimo sistema netiesiogiai pagrįsta tuo, kad pagal terminuotas sutartis dirbantys darbuotojai gali dirbti trumpiau nei panašūs nuolatiniai darbuotojai.

73. Be to, darbo teisei jokiu būdu nėra neįprasta, kad darbuotojų apsauga laipsniškai didėja atsižvelgiant į jų darbo trukmę (darbo stažą) ( 44 ). Pavyzdžiui, gali būti numatyta, kad kuo ilgesnis darbo laikotarpis, tuo ilgesnis terminas, prieš kurį darbdavys turi pranešti apie atleidimą iš darbo, ir didesnė (piniginė) kompensacija neteisėto atleidimo iš darbo atveju. Todėl ne visi skirtumai, kurie susiję su darbo trukme, reiškia diskriminaciją ( 45 ).

74. Darbdavys ir darbuotojas terminuota darbo sutartimi būna susitarę nesukurti nuolatinių darbo santykių. Todėl numatoma, kad darbo užmokesčio mokėjimas pagal terminuotą sutartį dirbančiam darbuotojui nutrūksta iš anksto nustatytu momentu. Atsižvelgiant į tai, darytina išvada, kad pagal terminuotą sutartį dirbantys darbuotojai negali teisėtai tikėtis, kad kompensacija už neteisėtą sąlygos dėl terminuoto darbo įtraukimą bus tokia pati, kokia mokama nuolatiniam darbuotojui neteisėto atleidimo iš darbo atveju.

75. Žinoma, prieštaraujant šiam požiūriui galima pagrįstai teigti, kad darbuotojas turi būti laikomas silpnesne darbo santykių šalimi ( 46 ). Neterminuotos darbo sutartys yra bendriausia darbo santykių forma, padedanti gerinti pagal jas dirbančių darbuotojų gyvenimo kokybę ir darbo rezultatus ( 47 ). Be to, Bendrojo susitarimo tikslas yra pagerinti darbo pagal terminuotas sutartis kokybę, užtikrinant nediskriminavimo principo taikymą ( 48 ).

76. Tačiau akivaizdu, kad pats savaime terminuotų darbo sutarčių naudojimas nėra neteisėtas. Tokios sutartys iš tikrųjų gali suteikti tam tikro lankstumo įvairių valstybių narių darbo rinkoms ( 49 ). Atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, terminuotos sutartys netgi gali būti tarpinė priemonė siekiant sudaryti neterminuotą sutartį ( 50 ). Vis dėlto Bendrojo susitarimo 4 punktu nesiekiama būtinai sukurti nuolatines darbo vietas ( 51 ). Iš tikrųjų, Bendrojo susitarimo tikslo neatitinka tik nepagrįstas skirtingų darbo sąlygų taikymas pagal terminuotas sutartis dirbantiems darbuotojams (žr. 4 punktą) ar piktnaudžiavimas paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis (žr. 5 punktą).

77. Dėl šių priežasčių terminuotos darbo sutarties pasibaigimas nėra diskriminacija, nes tai yra būdinga terminuotoms sutartims ( 52 ). Tas pats taikytina ir aptariamai kompensacijai, kuri, nors tiesiogiai susijusi su sutarties pabaiga, mokėtina dėl to, kad šiuo atveju sąlyga dėl darbo termino buvo neteisėta. Jei teigtume priešingai, tai reikštų, kad įprastai tokios sąlygos turėtų būti laikomos negaliojančiomis.

78. Todėl nemanau, kad Bendrojo susitarimo 4 punktu draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos dėl neteisėtai į darbo sutartį įtrauktos sąlygos dėl terminuoto darbo mokama nuo 2,5 mėnesio iki 12 mėnesių darbo užmokesčio dydžio neviršijanti kompensacija, nes tokie teisės aktai nepatenka į šios nuostatos taikymo sritį.

c) Pagal terminuotas sutartis dirbantiems darbuotojams ir nuolatiniams darbuotojams taikomo teisinio reguliavimo palyginimas

79. Vis dėlto tam atvejui, jei Teisingumo Teismas iš esmės nuspręstų kitaip ir negaliojančią sąlygą dėl terminuoto darbo prilygintų neteisėtam atleidimui iš darbo, paaiškinsiu, kodėl bet kuriuo atveju nagrinėjamas skirtingas darbo santykių teisinis reguliavimas negali būti pagrįstai laikomas panašiu Bendrojo susitarimo 4 punkto taikymo tikslais.

80. Atrodo, kad sprendimas dėl skirtingo vertinimo priklauso nuo atsakymo į šį klausimą: ar vien dėl to, kad dirbo pagal terminuotą sutartį, C. Carratù gali būti mokama mažesnė kompensacija nei ta, kurią turėtų teisę gauti iš darbo atleistas nuolatinis darbuotojas, turintis panašią kvalifikaciją ir įgūdžius, dirbęs panašų laikotarpį ir panašų darbą?

81. Į šį klausimą nėra paprasta atsakyti.

82. Kadangi nagrinėjama byla susijusi su „didele“ įmone, pateikdamas savo pastebėjimus apsiribosiu įmonėmis, kuriose dirba daugiau kaip 15 darbuotojų, t. y. tomis įmonėmis, kurioms taikomas Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnis.

83. Tuo atveju, kai darbuotojų atžvilgiu taikoma neteisėta sąlyga dėl terminuoto darbo, tokia sutartis – atsižvelgiant į tai, kad sąlyga dėl terminuoto darbo yra negaliojanti pagal Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 1 straipsnio 2 dalį – iš esmės tampa neterminuota sutartimi, suteikiančia didesnę apsaugą ateityje.

84. Kalbant apie priklausančią kompensaciją, atrodo, kad ji yra aiškiai reglamentuota Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 5 dalyje. Tokios kompensacijos dydis gali skirtis atsižvelgiant į darbuotojų skaičių, įmonės dydį ir darbuotojo darbo stažą. Pagal šią nuostatą C. Carratù gautų mažiausiai 2,5 mėnesio ir daugiausiai 12 mėnesių darbo užmokestį.

85. Kita vertus, jei C. Carratù būtų buvusi neteisėtai atleista iš darbo pagal neterminuotą sutartį, ji būtų turėjusi teisę būti sugrąžinta į darbą pagal Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnį. Tačiau būtų neaiškus kompensacijos dydis. Pagal Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnį tokioje situacijoje darbuotojas turėtų teisę gauti bent jau 5 mėnesių darbo užmokestį. Vis dėlto toks darbuotojas taip pat turėtų teisę gauti kompensaciją už tarpinį laikotarpį ir ji didėtų neapibrėžtą laikotarpį iki pat grąžinimo į darbą. Be to, pripažinus atleidimą iš darbo neteisėtu, darbuotojas turėtų teisę atsisakyti grįžti į darbą ir už tai šalia kompensacijos už tarpinį laikotarpį papildomai gautų 15 mėnesių darbo užmokestį.

86. Nors 5 mėnesių darbo užmokestis yra mažiausia kompensacija pagal Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnį, neatrodo, kad būtų nustatyta kokia nors viršutinė jos dydžio riba. Iš tikrųjų, grąžinimo į darbą atveju šioje nuostatoje neribojamas kompensacijos dydis. Todėl jos dydis gali priklausyti nuo pasirenkamų kintamųjų, kaip antai teismo proceso sklandumas, darbdavio atsisakymas pripažinti atleidimo iš darbo neteisėtumą, ar nuo to, kokiu laiku darbuotojas nusprendė pareikšti ieškinį. Dėl tokio neapibrėžtumo neįmanoma nustatyti visiems bendrai taikomos didžiausios kompensacijos ribos.

87. Nuodugniau palyginus abiem atvejais taikomą teisinį reguliavimą būtų galima teigti, kad pagal šias teisės nuostatas neteisėtai atleistam iš darbo nuolatiniam darbuotojui numatoma didesnė ir dėl to palankesnė kompensacija nei ta, kuri Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 5 dalyje numatyta pagal terminuotą darbo sutartį dirbančiam darbuotojui. Vis dėlto toks argumentas būtų netinkamas, nes tai nebūtų tiesa visais atvejais. Iš tiesų, jei neteisėtai atleistas iš darbo darbuotojas turėtų būti grąžintas į darbą jau po kelių mėnesių, jam priklausanti kompensacija galėtų būti gerokai mažesnė nei kompensacija, mokama neteisėtos sąlygos dėl terminuoto darbo atveju ( 53 ).

88. Be to, kaip buvo patvirtinta per teismo posėdį ir kaip matyti iš Corte Costituzionale ( 54 ) (Italijos Konstitucinis teismas) praktikos, kompensacija, kuri suteikiama darbuotojui už tarpinį laikotarpį pagal Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnį, iš esmės yra sumažinama, jei gaunamas kitas atlyginimas. Todėl kyla grėsmė, kad bet kokia per tarpinį laikotarpį įgyta kompensacija nebus suteikta. Priešingai, remiantis šia Corte Costituzionale praktika, kompensacija pagal Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 5 dalį akivaizdžiai turi sankcijos pobūdį. Ji mokama visais atvejais, kai darbuotojas greitai susiranda kitą darbą, net jeigu jis nepatyrė žalos. Taigi tokiai kompensacijai mažiau būdingas nuostolių [kompensavimo] elementas, susijęs su faktiškai patirtos žalos atlyginimu, ir ji yra artimesnė vienkartinei kompensacijos sumai. Kitaip nei kompensacijos dėl neteisėto atleidimo iš darbo atveju, kompensacijos, kai įtraukta neteisėta sąlyga dėl terminuoto darbo, dydis nustatytas įstatyme ir prisideda prie teisinio saugumo ir proceso sprendžiant tokias bylas operatyvumo. Per teismo posėdį taip pat buvo paminėta, kad pagal terminuotą darbo sutartį dirbantis darbuotojas turi galimybę pagal bendrąsias Italijos civilinio proceso kodekso normas pareikšti ieškinį savo darbdaviui dėl nuostolių, kurie viršija Įstatyme Nr. 183/2010 numatytą kompensacijos dydį, išieškojimo.

89. Taip pat manau, kad kiltų problemų siekiant šio skirtingo dviejų atvejų teisinio reguliavimo palyginimą pagrįsti prielaida, kad neteisėtai atleistas iš darbo nuolatinis darbuotojas visuomet naudojasi teise atsisakyti grįžti į darbą, kad gautų 15 mėnesių darbo užmokestį, t. y. vadovaujasi principu „imk pinigus ir bėk“. Tikėtina, kad toks darbuotojas labiau norėtų likti šioje darbo vietoje (visų pirma esant ekonomikos nuosmukiui), taip būtų panaikintas tariamas palankesnis darbuotojo, dirbančio pagal neteisėtą sąlygą dėl terminuoto darbo turinčią sutartį, vertinimas.

90. Atsižvelgdamas į minėtus skirtingus kintamuosius, manau, kad neįmanoma in abstracto palyginti skirtingo kompensacijoms skirto teisinio reguliavimo, kuris taikomas, viena vertus, neteisėtai atleistiems iš darbo nuolatiniams darbuotojams ir, kita vertus, pagal neteisėtą sutartį dėl terminuoto darbo dirbantiems darbuotojams, ir juo labiau nuspręsti, kuris teisinis reguliavimas yra palankesnis. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo būtent tai padaryti.

91. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės norėtų, kad Teisingumo Teismas įvertintų, ar priimtina tai, kad laiko, per kurį sprendžiamas neteisėto sutarties nutraukimo klausimas, požiūriu neteisėtai atleisti iš darbo nuolatiniai darbuotojai vertinami palankiau nei pagal neteisėtą sutartį dėl terminuoto darbo dirbantys darbuotojai, nes jie gauna kompensaciją už tarpinį laikotarpį. Savo ruožtu norėčiau pirmiausia pažymėti, kad turi būti atsižvelgta į diskreciją, kurią Direktyva 1999/40 suteikia valstybėms narėms ( 55 ), ir ypač dėl būtinybės turėti lanksčias darbo rinkas. Antra, teigčiau, kad vertinant panašumą tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamoje byloje (kuri susijusi su privataus asmens situacija, o ne su procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal SESV 258 straipsnį dėl valstybės narės teisės aktų atitikties Bendrojo susitarimo 4 punktui ( 56 )), reikia ne bendro ir abstraktaus vertinimo, bet specialaus ir konkretaus vertinimo, atsižvelgiant į susijusią išmoką, kaip nurodyta šios išvados 79–89 punktuose ( 57 ).

92. Atsižvelgiant į visus ankstesniuose šios išvados punktuose išdėstytus argumentus, galiu padaryti tik tokią išvadą, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis nėra diskriminacijos siekiant Bendrojo susitarimo 4 punkto taikymo tikslų.

93. Todėl siūlau į penktąjį klausimą atsakyti taip, kad Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokiu atveju, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, ja nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos dėl neteisėtai į darbo sutartį įtrauktos sąlygos dėl terminuoto darbo mokama nuo 2,5 mėnesio iki 12 mėnesių darbo užmokesčio dydžio neviršijanti kompensacija.

3. Dėl pasekmių pirmajam prejudiciniam klausimui

94. Kaip minėta šios išvados 23 punkte, iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo nuspręsti dėl nacionalinės teisės taisyklių, skirtų teisėms ginti, kai, viena vertus, sąlygos dėl terminuoto darbo yra neteisėtos pagal Direktyvą 1999/70 ir kai, antra vertus, sąlygos yra neteisėtos pagal įprastą sutarčių teisę, atitikties lygiavertiškumo principui.

95. Vis dėlto atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėtų, kad Teisingumo Teismas vėl nuspręstų, tik šį kartą vadovaudamasis vien lygiavertiškumo principu, ar apskritai priimtina tai, kad laiko, kurio reikia siekiant neteisėto sutarties nutraukimo atveju atkurti ankstesnę padėtį, požiūriu pagal neteisėtą sutartį dėl terminuoto darbo dirbantys darbuotojai vertinami ne taip palankiai. Situacija būtų aiški, jei prisimintume, kad Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 3 dalyje daroma nuoroda į šio straipsnio 1 dalį ir dėl to ieškiniams, kuriais prašoma pripažinti, kad darbo sutartyje numatytas jų galiojimo terminas yra neteisėtas, taikomos tokios pačios procesinės taisyklės kaip ir ieškiniams, kuriais ginčijamas atleidimas iš darbo.

96. Šiomis aplinkybėmis ir pateikus tokį atsakymą į penktąjį klausimą, į šį klausimą atsakyti nereikia.

4. Dėl pasekmių antrajam, trečiajam ir šeštajam prejudiciniams klausimams

97. Kaip ir pirmasis klausimas, šie klausimai atrodo vienaip ar kitaip susiję su tuo, ar priimtina proceso, taikomo pagal terminuotą darbo sutartį dirbantiems darbuotojams, trukmė. Todėl pritariu Komisijai, kad, atsižvelgiant į siūlomą atsakymą į penktąjį klausimą, Teisingumo Teismui nėra būtina pateikti atsakymų į šiuos klausimus ( 58 ).

E – Dėl septintojo klausimo: valstybės institucijos samprata

98. Savo septintuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyva 1999/70 galima tiesiogiai remtis prieš Poste Italiane kaip „valstybės instituciją“. Poste Italiane atkakliai ginčija šią galimybę ( 59 ).

99. Turiu pripažinti, jog nelabai suprantu, kodėl šis klausimas buvo užduotas Teisingumo Teismui.

100. Iš tikrųjų, nė viena šalis neginčija tos aplinkybės, kad Įstatyminiu dekretu Nr. 368/2001 Direktyva 1999/70 buvo perkelta į Italijos teisę. Išskyrus tvirtinimus, kad Įstatymas Nr. 183/2010 neatitinka Bendrojo susitarimo 4 punkto, niekada nebuvo teigiama, kad Direktyva 1999/70 buvo netinkamai perkelta į Italijos teisę. Nei prejudicinių klausimų formuluotėse, nei nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktoje informacijoje nėra užsimenama apie šį aspektą, ir, atsižvelgdamas į savo siūlomą atsakymą į penktąjį klausimą, nemanau, kad dėl šio įstatymo Italija netinkamai įgyvendino minėtąją direktyvą. Be to, atsakydama į šį klausimą Italijos vyriausybė nurodo, kad jis yra neaktualus, atsižvelgiant į bendrą teisės aktų, kurie daro poveikį tiek viešajam, tiek privačiajam sektoriui, taikymo sritį.

101. Todėl turiu abejonių dėl septintojo klausimo priimtinumo, nes atsakymas į šį klausimą nėra būtinas pagrindiniam ginčui išspręsti ( 60 ). Vis dėlto tam atvejui, jei Teisingumo Teismas nuspręstų pateikti atsakymą, pateiksiu keletą trumpų pastebėjimų.

102. Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad Bendrojo susitarimo 4 punktas yra bent jau „vertikalaus“ pobūdžio tiesioginio veikimo ( 61 ).

103. Taip pat reikėtų priminti, kad ši byla nėra pirmoji Teisingumo Teismo nagrinėjama byla, kurioje sprendžiama dėl Poste Italiane įsipareigojimų pagal Direktyvą 1999/70 ( 62 ). Iš tikrųjų, anksčiau Poste Italiane ginčijo tai, kad direktyva gali būti tiesiogiai remiamasi jos atžvilgiu ( 63 ).

104. Atsisakymas į septintąjį klausimą priklauso nuo Teisingumo Teismo Sprendimo Foster ( 64 ) taikymo faktinėms bylos aplinkybėms. Sprendime Foster Teisingumo Teismas išdėstė garsiąją taisyklę, kad tarp subjektų, kurių atžvilgiu galima remtis tiesioginį veikimą galinčia turėti direktyvos nuostata, yra ir organizacijos, kurioms, kad ir kokia būtų jų teisinė forma, valdžios institucijos aktu ir pastarajai kontroliuojant buvo pavesta teikti viešąsias paslaugas ir kurios dėl to turi didelius įgaliojimus, palyginti su tais, kurie išplaukia iš santykiams tarp privačių asmenų taikomų taisyklių ( 65 ). Kaip iš formuluotės „tarp subjektų <...> yra ir“ matyti, pagal Sprendimą Foster nedraudžiama plėtoti teismo praktikos, kada subjektas gali būti laikomas „valstybės institucija“. Ši sąvoka yra plati, nes, kaip Teisingumo Teismas pažymėjo, „iš Bendrijos direktyvų kylančios pareigos yra privalomos, ypač institucijoms ar subjektams, kurie yra valstybei pavaldūs ar jos kontroliuojami” ( 66 ).

105. Poste Italiane tvirtinimuose, kad „valstybės“ sąvoka yra lanksti, nes nėra griežtų privačiojo ir viešojo sektoriaus ribų, ir kad ji taip pat priklauso nuo susijusios ES teisės srities, yra tiesos ( 67 ). Vis dėlto kriterijai, kuriuos reikia taikyti siekiant nustatyti, kada subjektas neabejotinai turi būti laikomas „valstybės institucija“, prieš kurią galima tiesiogiai remtis direktyva, buvo nurodyti Sprendime Foster ( 68 ). Kalbant apie Italijos teisėje išskiriamus viešosios teisės ir privatinės teisės subjektus, tai, kad ir ką teigtų Poste Italiane, šis skirtumas nėra svarbus nagrinėjamai bylai.

106. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad Poste Italiane visiškai priklauso Italijos valstybei, nes vienintelis jos akcininkas yra ekonomikos ir finansų ministras. Be to, šios bendrovės kontrolę vykdo valstybė ir Corte dei Conti (Audito Rūmai), kurių narys paskirtas į jos direktorių valdybą. Nutartyje taip pat nurodyta, kad ministras, kuris turi bendrus įgaliojimus vykdyti Poste Italiane priežiūrą ir tvarkyti jos apskaitą, įpareigojo šią bendrovę teikti universaliąsias paslaugas įvairiuose, įskaitant pašto, sektoriuose. Taip pat nurodoma, kad Poste Italiane biudžetas susijęs su valstybės biudžetu, ir valstybė suteikia Poste Italiane lėšų, kurių reikia šios privalomai teikiamos paslaugos sąnaudoms padengti.

107. Remiantis šiais svarstymais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar, atsižvelgiant į visas reikšmingas aplinkybes, Poste Italiane atitinka Sprendime Foster išdėstytus principus, t. y. ar jai buvo suteikti dideli įgaliojimai, palyginti su tais, kurie išplaukia iš įprastai taikomų taisyklių ( 69 ).

108. Savo ruožtu Poste Italiane iš esmės remiasi Direktyva 2004/17/EB ( 70 ) ir dviem Komisijos sprendimais ( 71 ), tvirtindama, kad jai netaikomos kai kurios šios direktyvos nuostatos. Tačiau toks požiūris yra klaidingas.

109. Pirma, konkrečios direktyvos taikymo sritis niekaip nėra susijusi su klausimu, ar pagal SESV 288 straipsnį valstybė gali, įgyvendindama savo teisinį savarankiškumą, reglamentuoti asociacijas ir viešosios teisės formaliai nereglamentuojamas organizacijas, išvengti pareigos laikytis direktyvos. Iš tikrųjų, valstybės narės negali paprasčiausiai taip pertvarkyti reglamentavimo, kad galėtų išvengti atsakomybės pagal ES teisę ( 72 ).

110. Antra, pagal Direktyvos 2004/17 30 straipsnio 4 dalį priimti sprendimai, kaip antai tie, kuriuos nurodo Poste Italiane, yra susiję su tuo, ar konkrečią sektoriaus vykdomą veiklą tiesiogiai veikia konkurencija rinkose, į kurias patekti nėra jokių apribojimų, bet ne su tuo, ar konkretus subjektas patenka į šios direktyvos taikymo ratione personae sritį.

111. Trečia, Direktyvos 2004/17 VI priede Poste Italiane yra aiškiai nurodyta kaip perkantysis subjektas, veikiantis pašto paslaugų sektoriuje. Todėl pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalį Poste Italiane turi būti: 1) perkančioji institucija, kaip apibrėžta 2 straipsnio 1 dalies a punkte, arba 2) valstybės įmonė, kaip apibrėžta 2 straipsnio 1 dalies b punkte, arba 3) įmonė, turinti specialias ar išimtines teises, kaip apibrėžta 2 straipsnio 3 dalyje. Taigi, nors vien tik kurios nors iš šių trijų kriterijų nepakaktų ( 73 ), manau, kad Direktyva 2004/17 labiau pagrindžia nuomonę, kad Poste Italiane yra „valstybės institucija“, atsižvelgiant į Sprendime Foster išdėstytus principus.

112. Taigi, į septintąjį klausimą atsakyti nereikia. Vis dėlto, jei Teisingumo Teismas vis tiek manytų, kad būtų naudinga išnagrinėti šį klausimą, manau, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų nustatyti, ar Sprendime Foster išdėstyti principai gali būti taikomi Poste Italiane, atsižvelgiant į visas susijusias aplinkybes.

IV – Išvada

113. Taigi siūlau, kad Teisingumo Teismas į Tribunale di Napoli (Italija) pateiktus ketvirtąjį ir penktąjį klausimus atsakytų taip: — 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis priedo 4 punkto 1 dalyje įtvirtinta „darbo sąlygų“ sąvoka turi būti aiškinama taip, kad ji apima kompensaciją, priklausančią dėl neteisėto darbo sutarties nutraukimo, įskaitant neteisėtos sąlygos dėl terminuoto darbo įtraukimą; — Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, ja nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos kompensacija dėl neteisėtai į darbo sutartį įtrauktos sąlygos dėl terminuoto darbo neviršija nuo 2,5 mėnesio iki 12 mėnesių darbo užmokesčio dydžio.

( 1 ) Originalo kalba: anglų.

( 2 ) 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (OL L 175, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368).

( 3 ) Šiuo atžvilgiu noriu nurodyti, be kita ko, šias bylas: 2010 m. birželio 24 d. Sprendimą Sorge (C-98/09, Rink. p. I-5837), 2010 m. lapkričio 11 d. Nutartį Vino (C‑20/10), 2011 m. birželio 22 d. Nutartį Vino (C‑161/11) ir 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą Della Rocca (C‑290/12). Jau gavus prašymą priimti prejudicinį sprendimą šioje byloje, Tribunale di Napoli su 18 ieškovų susijusioje byloje paprašė Teisingumo Teismo, atsižvelgiant į Italijoje atliktus teisės aktų pakeitimus, priimti sprendimą dėl aštuonių prejudicinių klausimų, iš kurių pirmieji septyni yra beveik identiški šioje byloje pateiktiems klausimams; žr. šiuo metu Teisingumo Teisme nagrinėjamą bylą D’Aniello ir kt. (C‑89/13).

( 4 ) Teigiama, kad 2009 m. liepos 1 d. buvo nagrinėjama apie 15000 bylų tarp Poste Italiane ir jos darbuotojų: žr. 2010 m. balandžio 22 d. generalinio advokato N. Jääskinen išvados, pateiktos byloje Sorge, 17 punktą. Be to, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad, Poste Italiane teigimu, aptariamu laikotarpiu nuo 2004 m. birželio 1 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d. šios bendrovės Kampanijos pašto centre pagal terminuotas sutartis buvo įdarbinta dar 40 darbuotojų. Dar daugiau, per teismo posėdį C. Carratù atstovas nurodė, ir jos pateiktos informacijos niekas neginčijo, kad Italijoje maždaug 95 % terminuotų sutarčių susiję su Poste Italiane.

( 5 ) Žr. 2012 m. kovo 15 d. Sprendimą Sibilio (C‑157/11). Taip pat žr. bylas Mascolo (C‑22/13), Forni (C‑61/13), Racca (C‑62/13) ir Russo (C‑63/13), kurios remiantis Tribunale di Napoli pateiktais prašymais šiuo metu nagrinėjamos Teisingumo Teisme. Be to, žr. bylas Papalia (C‑50/13) ir Mascellani (C‑221/13), kurios taip pat šiuo metu nagrinėjamos Teisingumo Teisme.

( 6 ) Nagrinėjamu atveju iš pradžių buvo numatyta, kad neteisėtos sutarties galiojimas turėjo baigtis 2004 m. rugsėjo 15 d. Kaip teigia nacionalinis teismas, ši byla susijusi su galima darbo užmokesčio už ilgesnį nei aštuonerių metų laikotarpį kompensacija.

( 7 ) Direktyvos 1999/70 teisinis pagrindas yra EB 139 straipsnio 2 dalis (dabar – SESV 155 straipsnio 2 dalis); taip pat žr. direktyvos pirmą konstatuojamąją dalį.

( 8 ) GURI, Nr. 195, 1966 m. rugpjūčio 6 d.

( 9 ) GURI, Nr. 131, 1970 m. gegužės 27 d.

( 10 ) Įstatyminis dekretas Nr. 368/2001 dėl Direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis įgyvendinimo (GURI, Nr. 235, 2001 m. spalio 9 d., p. 4).

( 11 ) GURI, Nr. 262, paprastasis priedas Nr. 243, 2010 m. lapkričio 9 d.

( 12 ) Per posėdį Teisingumo Teisme Poste Italiane nurodė, kad dėl dalinio sprendimo buvo pateiktas apeliacinis skundas ir sprendimas dėl jo dar nėra priimtas.

( 13 ) 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyva 2000/78/EB, nustatanti vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, 2000, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79).

( 14 ) 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (nauja redakcija) (OL L 204, 2006, p. 23).

( 15 ) Iš tikrųjų, nors Poste Italiane per teismo posėdį nurodė, kad Įstatymo Nr. 300/1970 18 straipsnis nėra ir nebuvo taikomas pagal terminuotas sutartis dirbantiems darbuotojams, lieka neaišku, ar tai taikytina ir darbuotojams, kurių terminuoti darbo santykiai buvo pakeisti į nuolatinius.

( 16 ) Visų pirma žr. 2012 m. vasario 28 d. Sprendimo Inter‑Environnement Wallonie ir Terre wallonne (C‑41/11) 35 punktą.

( 17 ) Nors ieškinys prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme iš pradžių buvo pateiktas 2008 m. rugsėjo 23 d., per teismo posėdį buvo patvirtinta, kad nėra ginčijama, jog jis pateiktas praleidus senaties terminą.

( 18 ) Žr. 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt. (C-222/04, Rink. p. I-289) 67 ir 68 punktus.

( 19 ) Šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo Manfredi ir kt. (sujungtos bylos C-295/04-C-298/04, Rink. p. I-6619) 30 punktą. Šiuo atžvilgiu pritariu Komisijai, kad Bendrojo susitarimo 4 punktas gali būti taikomas net ir vienintelei terminuotai darbo sutarčiai: žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt. (sujungtos bylos C-378/07-C-380/07, Rink. p. I-3071) 116 ir 117 punktus.

( 20 ) 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Del Cerro Alonso (C-307/05, Rink. p. I-7109).

( 21 ) Žr. minėto Sprendimo Del Cerro Alonso 47 punktą, kuris buvo patvirtintas 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendime Gavieiro Gavieiro ir Iglesias Torres (sujungtos bylos C-444/09 ir C-456/09, Rink. p. I-14031, 58 punktas) ir 2011 m. kovo 18 d. Nutartyje Montoya Medina (C-273/10, Rink. p. I-32*, 32 punktas).

( 22 ) 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimas Impact (C-268/06, Rink. p. I-2483.

( 23 ) Ten pat, 130 punktas.

( 24 ) Ten pat, 131 ir 132 punktai.

( 25 ) 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyva 97/81 dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (OL L 14, 1998, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 267).

( 26 ) 2010 m. birželio 10 d. Sprendimas Bruno ir kt. (sujungtos bylos C-395/08 ir C-396/08, Rink. p. I-5119), patvirtintas 2012 m. kovo 1 d. Sprendime O’Brien (C‑393/10).

( 27 ) Sprendimo Bruno ir kt. 46 punktas; taip pat žr. šio sprendimo 47 ir 48 punktus.

( 28 ) Ten pat, 28, 32, 37 ir 42 punktai. Be to, dėl tų atvejų, kai pagal analogiją buvo remiamasi teismo praktika dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis, žr. minėto Sprendimo O’Brien 36, 37 ir 64 punktus, taip pat 2010 m. balandžio 22 d. Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C-486/08, Rink. p. I-3527) 25 punktą.

( 29 ) Žr. Sprendimo Bruno ir kt. 47 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 30 ) Žr. 1990 m. gegužės 17 d. Sprendimo Barber (C-262/88, Rink. p. I-1889) 13 punktą ir 1990 m. birželio 27 d. Sprendimo Kowalska (C-33/89, Rink. p. I-2591) 10 punktą.

( 31 ) Žr. 1999 m. vasario 9 d. Sprendimo Seymour‑Smith ir Perez (C-167/97, Rink. p. I-623) 26 punktą.

( 32 ) Žr. Bendrojo susitarimo bendrosios dalies 9 punktą ir šio susitarimo 8 punkto 2 dalį.

( 33 ) Skaičiuojama pradedant data, kai Poste Italiane gavo C. Carratù laišką, kuriame ji nurodė, kad gali dirbti bendrovėje (2004 m. spalio 11 d.), ir iki tos dienos, kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priims galutinį sprendimą. Tokio ilgo laikotarpio priežastys yra visiškai neaiškios (dėl vėlavimo nagrinėti bylas Italijos teismuose žr. 2011 m. lapkričio 17 d. generalinės advokatės E. Sharpston išvados byloje Belvedere Costruzioni (C‑500/10) 27 išnašą). Per teismo posėdį C. Carratù atstovas nurodė, kad 2012 m. ji buvo grąžinta į darbą.

( 34 ) Žr., be kita ko, 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo Garcia Avello (C-148/02, Rink. p. I-11613) 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 35 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimo Sorge 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 36 ) Iš tikrųjų, kitomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, pirma, situacijos nebūtinai turi būti identiškos, jos gali būti tik panašios, ir, antra, šis panašumas turi būti vertinamas į atitinkamą išmoką atsižvelgiant ne bendrai ir abstrakčiai, bet specialiai ir konkrečiai (žr., be kita ko, 2011 m. gegužės 10 d. Sprendimo Römer (C-147/08, Rink. p. I-3591) 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

( 37 ) Žr. 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Rosado Santana (C-177/10, Rink. p. I-7907) 66 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 38 ) Žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt. (C-212/04, Rink. p. I-6057) 91 punktą. Be to, Bendrojo susitarimo 5 punkte savaime nedraudžiama, kad valstybė narė tik privataus sektoriaus darbuotojams suteiktų teisę pakeisti sutartis tais atvejais, kai piktnaudžiaujama paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis: žr. 2008 m. birželio 12 d. Nutarties Vassilakis ir kt. C‑364/07 122 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 39 ) Be to, teismo posėdžio pabaigoje Komisija patikslino, kad Bendrojo susitarimo 4 punktas dėl nediskriminavimo turėtų būti skaitomas kartu su 5 punktu dėl piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis.

( 40 ) Iš tikrųjų, Poste Italiane paminėjo, kad darbdavys gali atleisti pagal terminuotą sutartį dirbantį darbuotoją, nors tai padaryti gali būti sudėtingiau nei atleisti pagal neterminuotą sutartį dirbantį darbuotoją. Tai, kad viena situacija nepanaikina kitos, pabrėžia jų abiejų skirtumus.

( 41 ) Šiuo klausimu žr. 2001 m. spalio 4 d. Sprendimo Jiménez Melgar (C-438/99, Rink. p. I-6915) 45 punktą ir 2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Kuso (C‑614/11) 35 punktą.

( 42 ) Sprendimo Impact 116 punktas ir generalinės advokatės J. Kokott išvados šioje byloje 161 punktas.

( 43 ) Pavyzdžiui, tai, kad kasmetinių atostogų dienų suteikiama mažiau, palyginti su tuo, kiek suteikiama už darbo visą darbo laiką laikotarpiu, yra pateisinama objektyviomis priežastimis; žr. atžvelgiant į Bendrąjį susitarimą dėl darbo ne visą darbo dieną priimtos 2013 m. birželio 13 d. Nutarties Brandes (C‑415/12) 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 44 ) Žr., pavyzdžiui, Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 10 straipsnio e punktą.

( 45 ) Šiuo klausimu žr. Europos Parlamento rezoliuciją dėl Komisijos pasiūlymo dėl Tarybos direktyvos dėl Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (KOM(99)0203 – C4–0220/99) (OL C 279, 1999, p. 430); žr. rezoliucijos preambulės M konstatuojamąją dalį.

( 46 ) Šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Fuß (C-429/09, Rink. p. I-12167) 80 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką, taip pat 2013 m. balandžio 16 d. mano išvados byloje Schlecker C‑64/12, 25 punktą.

( 47 ) Žr. Bendrojo susitarimo bendrųjų nuostatų 6 punktą.

( 48 ) Žr. Bendrojo susitarimo 1 punkto a papunktį.

( 49 ) Iki Direktyvos 1999/70 priėmimo Komisija komunikate „Europos socialinė politika – tolesnis Sąjungos kelias“ (KOM (94) 333 galutinis, p. 22, 8 punktas) dėl naujų darbo formų nurodė, kad pokyčiai paskatino naudoti „lankstesnes darbo sutarčių formas (terminuotas, laikinas ar dėl darbo ne visą darbo dieną). Tai įvyko ne tik dėl to, kad vadovai nori didesnio lankstumo, bet taip pat dėl to, kad susiję darbuotojai dažnai teikia pirmenybę alternatyviems darbo modeliams“. Nuo to laiko Komisija yra nurodžiusi, kad „darbas pagal terminuotas sutartis padeda kurti lankstesnes darbo rinkas. Jis sušvelnina ciklinio paklausos svyravimo pasekmes, leisdamas bendrovėms koreguoti darbo lygį nepatiriant didelių atleidimo iš darbo išlaidų. Taip pat darbas pagal terminuotas darbo sutartis bendrovėms leidžia pasinaudoti rinkos galimybėmis dalyvaujant trumpalaikiuose projektuose ir nepatiriant neproporcingų personalo išlaidų. Tai ypač svarbu tose darbo rinkose, kur taikomos griežtos nuolatinio darbo apsaugos taisyklės ir numatytas ypač mažas lankstumas. Darbuotojams darbas pagal terminuotas sutartis gali atverti kelią į darbą ir suteikti galimybę įgyti patirties bei įgūdžius“; žr. Komisijos tarnybų ataskaitą dėl 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis įgyvendinimo (ES–15) (SEC(2006) 1074, p. 2).

( 50 ) Kaip to siekiama Bendrojo susitarimo 6 punktu.

( 51 ) Žr. 28 išnašoje minėto Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols 46 punktą.

( 52 ) Žr. C. Barnard „EU Employment Law“, Oxford University Press, Oksfordas, 2012, 4-asis leidimas, p. 440.

( 53 ) Papildomai pažymėčiau, kad tais atvejais, kai įmonėse dirba 15 ar mažiau darbuotojų, kompensacija dėl neteisėto atleidimo iš darbo pagal Įstatymo Nr. 604/1966 8 straipsnį, kuri įprastai yra mažiausiai 2,5 mėnesio ir daugiausiai 6 mėnesių darbo užmokesčio dydžio, apskritai yra ne tokia palanki nei kompensacija pagal Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 5 dalį.

( 54 ) Žr. 2011 m. lapkričio 9 d.Corte Costituzionale sprendimą byloje Nr. 303/2011.

( 55 ) Žr. Bendrojo susitarimo 4 punkto 3 dalį, skaitomą kartu su bendrosios dalies 10 punktu; taip pat žr. Direktyvos 1999/70 17 konstatuojamąją dalį.

( 56 ) Pažymėtina, kad dėl to, ar kartu vertinamos darbo sąlygos galėtų būti laikomos ne tokiu palankiu vertinimu, Komisija nurodė, kad „būtų pagrįsta, jei nacionaliniai teismai atliktų vertinimą rem[damiesi] kiekvieno atvejo aplinkybėmis. Komisijos tarnybos stebės įvykių raidą valstybėse narėse, visų pirma tais atvejais, kai pagal terminuotą darbo sutartį dirbančių ir nuolatinių darbuotojų panašumas gali būti nustatytas tik bendrai atsižvelgiant į darbo sąlygas“; žr. SEC(2006) 1074, p. 38 ir 39 (išskirta mano).

( 57 ) Šiuo klausimu žr. šios išvados 54 punktą.

( 58 ) 2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Scattolon (C-108/10, Rink. p. I-7491) 84 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad atsižvelgiant į kitus toje byloje pateiktus atsakymus, nebereikia atsakyti į ketvirtąjį klausimą, kuris buvo suformuluotas labai panašiai, kaip ir šioje byloje pateiktas šeštasis klausimas.

( 59 ) Iš tikrųjų, 38 iš visų šios bendrovės rašytinėse pastabose esančių 122 punktų yra skirti šiam klausimui.

( 60 ) Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos aplinkybės skiriasi nuo nesėkmingai pateiktų Sprendimo Gavieiro Gavieiro ir Iglesias Torres 84 ir 85 punktuose išdėstytų argumentų, kodėl nebuvo pagrindo tiesiogiai taikyti Direktyvą 1999/70.

( 61 ) Žr. Sprendimo Impact 68 punktą.

( 62 ) Žr. šios išvados 3 išnašą.

( 63 ) Šiuo klausimu žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvados, pateiktos byloje Sorge, 64 punktą.

( 64 ) 1990 m. liepos 12 d. Sprendimo Foster ir kt. (C-188/89, Rink. p. I-3313) 20 punktas.

( 65 ) Taip pat žr. 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo Rieser Internationale Transporte (C-157/02, Rink. p. I-1477) 24 punktą ir 2012 m. sausio 24 d. Sprendimo Dominguez (C‑282/10) 39 punktą.

( 66 ) Žr. 2007 m. birželio 14 d. Sprendimo Medipac‑Kazantzidis (C-6/05, Rink. p. I-4557) 43 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.

( 67 ) Dėl priemonių, kurių ėmėsi privatus subjektas, priskyrimo valstybei siekiant SESV 30 straipsnio tikslų žr. 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją (C-325/00, Rink. p. I-9977) 17, 19 ir 20 punktus, o pagal SESV 107 straipsnį žr. 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją (C-482/99, Rink. p. I-4397) 55 ir 56 punktus.

( 68 ) Reikėtų paminėti, kad šie kriterijai dar gali būti patobulinti šiuo metu Teisingumo Teisme nagrinėjamoje byloje: žr. bylą Fish Legal ir Shirley (C‑279/12).

( 69 ) Žr. 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Collino ir Chiappero (C-343/98, Rink. p. I-6659) 24 punktą ir 65 išnašoje minėto Sprendimo Dominguez 40 punktą. Be to, remiuosi ir 2013 m. rugsėjo 18 d. savo išvados byloje Portgás (C‑425/12), kuri šiuo metu nagrinėjama Teisingumo Teisme, 41 ir 45 punktais.

( 70 ) 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/17/EB dėl subjektų, vykdančių veiklą vandens, energetikos, transporto ir pašto paslaugų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo (OL L 134, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 19 ), su pakeitimais.

( 71 ) 2008 m. balandžio 30 d. Komisijos sprendimas 2008/383/EB, kuriuo skubaus pašto ir pasiuntinių pašto paslaugoms Italijoje leidžiama netaikyti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/17/EB dėl subjektų, vykdančių veiklą vandens, energetikos, transporto ir pašto paslaugų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo (OL L 132, p. 18), ir 2010 m. sausio 5 d. Komisijos sprendimas 2010/12/ES dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/17/EB dėl subjektų, vykdančių veiklą vandens, energetikos, transporto ir pašto paslaugų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo netaikymo kai kurioms finansinėms Italijos pašto sektoriaus paslaugoms (OL L 6, p. 8).

( 72 ) Šiuo klausimu žr. 1982 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją (249/81, Rink. p. I-4005) 15 punktą ir generalinio advokato S. Alber išvados byloje Collino ir Chiappero 23 punktą. Be to, žr. mano išvados byloje Portgás 41 punktą.

( 73 ) Išsamiau žr. mano išvados byloje Portgás 37–39, 42 ir 43 punktus.