GENERALINĖS ADVOKATĖS

JULIANE KOKOTT IŠVADA,

pateikta 2011 m. spalio 6 d.( )

Byla C‑366/10

The Air Transport Association of America ir kt.

(High Court of Justice of England and Wales, Queen’s Bench Division, Administrative Court (Jungtinė Karalystė) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Aplinka – Šiltnamio efektą sukeliančios dujos – Emisijos leidimai – ES šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų prekybos sistema („ES emisijos leidimų prekybos sistema“) – Aviacijos veiklos rūšių įtraukimas – Tarptautinė aviacija – Tarptautinė teisė – Sąjungos antrinės teisės suderinamumas su tarptautiniais susitarimais ir paprotine tarptautine teise – Direktyvos 2003/87/EB ir 2008/101/EB“





Turinys





I – Įžanga

II – Teisinis pagrindas

A – Tarptautinė teisė

1. Čikagos konvencija

2. Kioto protokolas

3. ES ir JAV „Atviro dangaus“ susitarimas

B – Sąjungos teisė

C – Nacionalinė teisė

III – Pagrindinė byla

IV – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme

V – Įvertinimas

A – Dėl tarptautinių susitarimų ir paprotinės tarptautinės teisės principų pasitelkimo vertinant Direktyvos 2008/101 galiojimą (pirmasis klausimas)

1. Tarptautiniai susitarimai (pirmojo klausimo e–g punktai)

a) Čikagos konvencija (pirmojo klausimo e punktas)

i) Čikagos konvencija nėra privaloma pagal SESV 351 straipsnį

ii) Čikagos konvencija nėra privaloma ir pagal funkcijų perėmimo teoriją

iii) Tarpinė išvada

b) Kioto protokolas ir „Atviro dangaus“ susitarimas (pirmojo klausimo f ir g punktai)

i) Įžanginė pastaba

ii) Kioto protokolas (pirmojo klausimo g punktas)

– Kioto protokolo pobūdis ir struktūra

– Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalis

iii) „Atviro dangaus“ susitarimas (pirmojo klausimo f punktas)

– „Atviro dangaus“ susitarimo pobūdis ir struktūra

– Aptariamų „Atviro dangaus“ susitarimo nuostatų besąlygiškumas ir pakankamas tikslumas

iv) Tarpinė išvada

2. Paprotinė tarptautinė teisė (pirmojo klausimo a–d punktai)

a) Dėl aptariamų paprotinės tarptautinės teisės principų egzistavimo ir jų privalomumo Europos Sąjungai

i) Valstybių suverenitetas savo oro erdvės atžvilgiu (pirmojo klausimo a punktas)

ii) Negalėjimas pretenduoti į tai, kad jos suverenitetas būtų taikomas kuriai nors atvirosios jūros daliai (pirmojo klausimo b punktas)

iii) Laisvė skristi virš atvirosios jūros (pirmojo klausimo c punktas)

iv) Tariamai išimtinė registracijos šalies jurisdikcija orlaiviams virš atvirosios jūros (pirmojo klausimo d punktas)

b) Dėl galėjimo panaudoti aptariamus paprotinės tarptautinės teisės principus kaip galiojimo vertinimo kriterijus fizinio ar juridinio asmens inicijuotoje byloje

3. Tarpinė išvada

B – Dėl Direktyvos 2008/101 suderinamumo su nurodytais tarptautiniais susitarimais ir paprotinės tarptautinės teisės principais (antrasis, trečiasis ir ketvirtasis klausimai)

1. Suderinamumas su tam tikrais paprotinės tarptautinės teisės principais (antrasis klausimas)

a) Dėl ES emisijos leidimų prekybos sistemos ekstrateritorinio poveikio stokos

b) Dėl pakankamos teritorinės sąsajos

c) Dėl trečiųjų valstybių suvereniteto pažeidimo nebuvimo

d) Tarpinė išvada

2. Dėl suderinamumo su tam tikrais tarptautiniais susitarimais (trečiasis ir ketvirtasis klausimai)

a) ES emisijos taršos leidimų prekybos sistemos taikymo skrydžių dalims ne ES oro erdvėje teisėtumas (trečiasis klausimas)

i) Suderinamumas su Čikagos konvencijos 1, 11 ir 12 straipsniais (trečiojo klausimo a punktas)

ii) Suderinamumas su „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsniu (trečiojo klausimo b punktas)

b) Vienašalių ES veiksmų, veikiant ne per ICAO, teisėtumas (ketvirtojo klausimo a punktas)

i) Suderinamumas su Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalimi

ii) Suderinamumas su „Atviro dangaus“ susitarimo 15 straipsnio 3 dalimi

– Priešingų ICAO aplinkos apsaugos standartų nebuvimas

– „Atviro dangaus“ susitarime įtvirtinto diskriminacijos draudimo pažeidimo nebuvimas

– Draudimo veikti vienašališkai ne per ICAO nebuvimas

c) Draudimo rinkti rinkliavas už teisę orlaiviams įskristi ar išskristi pažeidimo nebuvimas (ketvirtojo klausimo b punktas)

d) Draudimo taikyti mokesčius ir rinkliavas už degalus pažeidimo nebuvimas (ketvirtojo klausimo c punktas)

i) Dėl draudimo apmokestinti degalus akcizais

ii) Dėl draudimo rinkti muitus už degalus

iii) Tarpinė išvada

C – Apibendrinimas

VI – Išvada

I – Įžanga

1. Europos Sąjungos 2003 m. įvesta šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų prekybos sistema – tai kertinis Europos klimato politikos akmuo( ). Viena vertus, ja siekiama įgyvendinti svarbius Europos institucijų aplinkos politikos tikslus; kita vertus, sistema padeda vykdyti įsipareigojimus, kuriuos Jungtinių Tautų veiklos srityje Sąjunga ir jos valstybės narės prisiėmė XX a. dešimtajame dešimtmetyje – ypač pasirašydamos vadinamąjį Kioto protokolą.

2. Direktyvoje 2008/101/EB( ) numatyta, kad nuo 2012 m. sausio 1 d. į šią ES emisijos leidimų prekybos sistemą bus įtrauktos ir aviacijos veiklos rūšys.

3. Tam priešinasi kelios oro susisiekimo bendrovės ir jų asociacijos, turinčios buveines Jungtinėse Amerikos Valstijose (JAV) ir Kanadoje. High Court of Justice of England and Wales jos apskundė priemones, kurių Jungtinė Karalystė ėmėsi perkeldama Direktyvą 2008/101 į nacionalinę teisę. Minėtos oro susisiekimo bendrovės argumentuoja, kad Europos Sąjunga, emisijos leidimų prekybos sistemą pradėjusi taikyti tarptautinės (ypač transatlantinės) aviacijos veiklos rūšims, pažeidžia kelis paprotinės tarptautinės teisės principus ir įvairius tarptautinius susitarimus.

4. Teisingumo Teismo prašoma priimti prejudicinį sprendimą dėl Direktyvos 2008/101 galiojimo. Jo sprendimas veikiausiai turės esminės reikšmės ne tik formuojant būsimą Europos aplinkos apsaugos politiką, bet ir apskritai nustatant Sąjungos teisės ir tarptautinės teisės santykį. Teisingumo Teismas ypač turės išaiškinti, ar ir kokiu mastu privatūs asmenys, kurie teisme ginčija Europos Sąjungos teisės akto galiojimą, gali remtis tam tikrais tarptautiniais susitarimais ir paprotinės tarptautinės teisės principais.

II – Teisinis pagrindas

A – Tarptautinė teisė

5. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą, viena vertus, remiamasi tam tikrais paprotinės tarptautinės teisės principais ir, kita vertus, – įvairiais tarptautiniais susitarimais, ypač Čikagos konvencija, Kioto protokolu ir Europos Sąjungos bei Jungtinių Amerikos Valstijų sudarytu vadinamuoju „Atviro dangaus“ susitarimu.

1. Čikagos konvencija

6. Europos Sąjunga nėra 1944 m. gruodžio 7 d. Čikagoje pateiktos pasirašyti Tarptautinės civilinės aviacijos konvencijos( ) (Čikagos konvencijos) narė, tačiau jai priklauso visos 27 ES valstybės narės. Jos I skyriaus („Konvencijos taikymas ir bendrieji principai“) 1 straipsnyje reglamentuojamas suverenitetas oro erdvės atžvilgiu:

„Susitariančiosios valstybės pripažįsta, kad kiekviena valstybė turi visišką ir išimtinį suverenitetą virš jos teritorijos esančiai oro erdvei.“

7. Čikagos konvencijos II skyriaus („Skrydis virš Susitariančiosios Valstybės teritorijos“) 11 straipsnyje „Oro eismo taisyklių taikymas“ numatyta:

„Atsižvelgiant į šios Konvencijos nuostatas, Susitariančiosios Valstybės įstatymai ir kiti teisės aktai, susiję su tarptautinį oro susisiekimą vykdančių orlaivių atskridimu ar išskridimu iš jos teritorijos arba jų naudojimu ir navigacija šioje teritorijoje, taikomi visiems be išimties Susitariančiųjų Valstybių orlaiviams, neatsižvelgiant į jų nacionalinę priklausomybę, o atskrendantys, išskrendantys arba esantys šios valstybės teritorijoje orlaiviai turi jų laikytis.“

8. Be to, dėl oro eismo taisyklių Čikagos konvencijos 12 straipsnyje sakoma:

„Kiekviena Susitariančioji Valstybė įsipareigoja imtis priemonių, užtikrinančių, kad kiekvienas virš jos teritorijos skrendantis arba joje manevruojantis orlaivis, taip pat kiekvienas jos nacionalinį ženklą turintis orlaivis, kad ir kur jis bebūtų, laikytųsi galiojančių vietos taisyklių ir reglamentų, susijusių su orlaivių skrydžiais ir manevravimu. Kiekviena Susitariančioji Valstybė įsipareigoja, kad minėtosios taisyklės kiek galima labiau atitiktų taisykles, kurios kartkartėmis nustatomos pagal šią Konvenciją. Skrydžiams virš atviros jūros galioja šioje Konvencijoje nustatytos taisyklės. Kiekviena Susitariančioji Valstybė įsipareigoja patraukti atsakomybėn visus asmenis, pažeidusius galiojančias taisykles.“

9. „Oro uostų ir kitos panašios rinkliavos“ reglamentuojamos Čikagos konvencijos 15 straipsnyje:

„Kiekvienas Susitariančiosios Valstybės oro uostas, skirtas bendram jos nacionalinių orlaivių naudojimui, <...> vienodom sąlygom atviras ir visų kitų Susitariančiųjų Valstybių orlaiviams. <...>

Jokios rinkliavos, kurias Susitariančioji Valstybė ima arba leidžia imti už kitos Susitariančiosios Valstybės orlaivių naudojimąsi tokiais oro uostais ir oro navigacijos priemonėmis, neturi viršyti:

a) orlaiviams, vykdantiems nereguliarųjį tarptautinį oro susisiekimą, – rinkliavų, kurias moka savi nacionaliniai tokio pat tipo orlaiviai, vykdantys analogišką susisiekimą; ir

b) orlaiviams, vykdantiems reguliarųjį tarptautinį oro susisiekimą, – rinkliavų, kurias moka savi nacionaliniai orlaiviai, vykdantys analogišką tarptautinį oro susisiekimą.

Informacija apie visas tokias rinkliavas skelbiama ir perduodama Tarptautinei civilinės aviacijos organizacijai <...>. Nė viena Susitariančioji Valstybė neturi imti jokių muitų, mokesčių arba kitų rinkliavų vien tik už teisę bet kuriam Susitariančiosios Valstybės orlaiviui arba jame esantiems asmenims ar turtui perskristi jos teritoriją tranzitu arba įskristi ar išskristi iš jos.“

10. Čikagos konvencijos IV skyriuje („Oro susisiekimo gerinimo priemonės“) yra 24 straipsnis „Muitų mokesčiai“, kurio ištraukos skamba taip:

„a) Orlaiviai, įskrendantys, išskrendantys arba skrendantys per kitos Susitariančiosios Valstybės teritoriją, pagal tos valstybės muitinės taisykles laikinai įleidžiami be muitų mokesčių. Susitariančiosios Valstybės orlaivyje, atskridusiame į kitos Susitariančiosios Valstybės teritoriją, esantys degalai, <...> liekantys jame išskrendant iš šios valstybės teritorijos, atleidžiami nuo muitų mokesčių, patikrinimo rinkliavų ar panašių nacionalinių arba vietos mokesčių ir rinkliavų. <...>

<...>“

11. Priėmus Čikagos konvenciją buvo įsteigta Tarptautinė civilinės aviacijos organizacija (ICAO), kuri nuo 1947 m. turi specializuotos Jungtinių Tautų agentūros statusą( ). Jai priklauso visos 27 Europos Sąjungos valstybės narės, tačiau pati Sąjunga ICAO turi tik stebėtojos statusą. ICAO gali nustatyti teisiškai privalomas normas ir skelbti neprivalomas teisines politikos rekomendacijas.

2. Kioto protokolas

12. Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos Kioto protokolas (Kioto protokolas)( ) buvo priimtas 1997 m. gruodžio 11 d. ir įsigaliojo 2005 m. vasario 16 d. Jį ratifikavo ir tuometinė Europos bendrija( ), ir visos 27 Europos Sąjungos valstybės narės.

13. Kioto protokole „išsivysčiusiomis valstybėmis“ laikomos Šalys( ) įsipareigojo apriboti arba sumažinti antropogeninės kilmės šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimą. Europos Sąjunga ir jos valstybės narės 2008–2012 m. privalo sumažinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimą 8 %, palyginti su 1990 m. lygiu( ).

14. Pagal Kioto protokolo 2 straipsnio 1 dalies a punkto vii papunktį tarp priemonių, kurias taiko Kioto protokolo Šalys, stengdamosi laikytis įsipareigojimų riboti ir mažinti išmetamus teršalus, be kita ko, yra:

„priemonės, ribojančios ir (arba) mažinančios šiltnamio efektą sukeliančių dujų, kurioms Monrealio protokolas netaikomas, išmetimus transporto sektoriuje.“

15. Be to, Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalyje nustatyta:

„Į I priedą įrašytos Šalys, veikdamos atitinkamai per Tarptautinę civilinės aviacijos organizaciją ir Tarptautinę jūrų organizaciją, siekia riboti ir mažinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų, kurioms Monrealio protokolas netaikomas, išmetimus iš orlaivių ir jūrų laivų degalų talpyklų.“

3. ES ir JAV „Atviro dangaus“ susitarimas

16. Europos bendrijos, jos valstybių narių ir Jungtinių Amerikos Valstijų oro susisiekimo susitarimas( ) („Atviro dangaus“ susitarimas) buvo pasirašytas 2007 m. balandį ir pakeistas 2010 m. birželio 24 d. protokolu („2010 m. pakeitimo protokolas“)( ). Pirmoji „Atviro dangaus“ susitarimo redakcija buvo laikinai taikoma nuo 2008 m. balandžio 30 d.( ), o 2010 m. pakeitimo protokolu patvirtinta redakcija laikinai taikoma nuo 2010 m. birželio 24 d.( )

17. „Atviro dangaus“ susitarimo 2 straipsnyje įtvirtintas „Teisingų ir lygių galimybių“ principas:

„Kiekviena Šalis sudaro teisingas ir lygias galimybes abiejų Šalių oro susisiekimo bendrovėms konkuruoti teikiant šiuo Susitarimu reglamentuojamo tarptautinio oro susisiekimo paslaugas.“

18. „Atviro dangaus“ susitarimo 3 straipsnyje „Teisių suteikimas“, tiksliau tariant, jo 4 dalyje, nustatyta:

„Kiekviena Šalis leidžia kiekvienai oro susisiekimo bendrovei nustatyti savo siūlomo tarptautinio oro susisiekimo dažnumą ir talpą, pagrįstą komerciniais tikslais rinkoje. Pagal šią teisę nė viena Šalis vienašališkai neapriboja kitos Šalies oro susisiekimo bendrovių vežimų apimties, skrydžių dažnumo ar reguliarumo, naudojamų orlaivių tipo ar tipų, taip pat nė viena Šalis nereikalauja kitos Šalies oro susisiekimo bendrovių pateikti užsakomųjų skrydžių tvarkaraščius arba programas ar oro susisiekimo bendrovių veiklos planus, nebent prireikus dėl muitinės, techninių, naudojimo ar aplinkos (atitinkančių 15 straipsnį) priežasčių laikantis vienodų sąlygų, atitinkančių Konvencijos 15 straipsnį.“

19. „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnyje „Įstatymų taikymas“ reglamentuojama:

„1. Šalies įstatymai ir kiti teisės aktai dėl tarptautinėje oro navigacijoje dalyvaujančio orlaivio atvykimo į jos teritoriją ir išvykimo iš jos arba dėl tokio orlaivio eksploatavimo ir navigacijos jam būnant Šalies teritorijoje, yra taikomi kitos Šalies oro susisiekimo bendrovės naudojamam orlaiviui; tokiam orlaiviui atvykstant į pirmosios Šalies teritoriją, ir jos išvykstant arba esant joje, laikomasi šių įstatymų ir teisės aktų.

2. Įskrendant į vienos Šalies teritoriją, joje būnant ir išskrendant iš jos, kitos Šalies oro susisiekimo bendrovių keleiviams, įgulai ar jų vardu veikiantiems asmenims arba kroviniams taikomi jos įstatymai ir kiti teisės aktai, reglamentuojantys keleivių, įgulos atvykimą ar krovinių gabenimą orlaiviais į jos teritoriją ar išvykimą iš jos (įskaitant teisės aktus, susijusius su įvažiavimu, patikrinimu, imigracija, pasais, muitine ir karantinu, o pašto siuntų atveju – pašto teisės aktus).“

20. „Atviro dangaus“ susitarimo 11 straipsnyje „Muitai ir kiti privalomi mokėjimai“ numatyta:

„1. Vienos Šalies oro susisiekimo bendrovių tarptautinio oro susisiekimo orlaiviai, <…> skirti ar naudojami tik tarptautinį oro susisiekimą vykdančių orlaivių eksploatavimui ir aptarnavimui, atvykstant į kitos Šalies teritoriją, abipusiškai atleidžiami nuo visų importo apribojimų, turto ir kapitalo mokesčių, muito, akcizo ir panašių rinkliavų ir privalomų mokėjimų, kurie yra: a) nustatomi nacionalinės valdžios institucijų; ir b) negrindžiami suteiktų paslaugų kaštais [išlaidomis], jeigu tokia įranga ir atsargos lieka orlaivyje.

2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyti mokesčiai, rinkliavos, muitai ir kiti privalomi mokėjimai, išskyrus suteiktų paslaugų kaštais [išlaidomis] grindžiamus privalomus mokėjimus, taip pat abipusiškai netaikomi:

<…>

c) degalams, tepalams ir suvartojamoms techninėms atsargoms, įvežtoms į vienos Šalies teritoriją ar joje parūpintoms ir skirtoms kitos Šalies oro susisiekimo bendrovės tarptautiniam oro susisiekimui naudojamiems orlaiviams, net jei šios atsargos naudojamos daliai kelionės virš Šalies, kurioje jos paimtos į orlaivius, teritorijos;

<…>“

21. „Atviro dangaus“ susitarimo 15 straipsnio „Aplinka“ ištraukos skamba taip (2010 m. pakeitimo protokolo redakcija)( ):

„1. Šalys pripažįsta, kad formuojant ir įgyvendinant tarptautinės aviacijos politiką svarbu atsižvelgti į aplinkos apsaugą, rengiant tokią politiką kruopščiai įvertinti aplinkos apsaugos priemonių sąnaudas ir naudą, taip pat prireikus bendrai imtis veiksmingų sprendimų pasaulio mastu. Todėl Šalys ketina bendradarbiauti siekdamos ekonomiškai pagrįstu būdu apriboti arba sumažinti tarptautinės aviacijos poveikį aplinkai.

2. Šalis, regiono, nacionaliniu ar vietos lygmeniu svarstydama siūlomas aplinkos apsaugos priemones, turėtų įvertinti galimą neigiamą jų poveikį galimybei naudotis šiame Susitarime numatytomis teisėmis ir, jei tokios priemonės patvirtinamos, turėtų imtis atitinkamų veiksmų tokiam neigiamam poveikiui sumažinti. Vienai Šaliai pareikalavus, kita Šalis pateikia tokio vertinimo aprašymą ir nurodo, kokių veiksmų imtasi neigiamam poveikiui sumažinti.

3. Nustačius aplinkos apsaugos priemones, laikomasi Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos priimtų aviacijos aplinkos apsaugos standartų, pateiktų Konvencijos prieduose, nebent susitariama kitaip [apie skirtumus buvo pranešta]. Aplinkos apsaugos priemones, kurios turi poveikį šiame Susitarime aptariamoms oro susisiekimo paslaugoms, Šalys taiko remdamosi šio Susitarimo 2 straipsniu ir 3 straipsnio 4 dalimi.

4. Šalys dar kartą patvirtina valstybių narių ir Jungtinių Valstijų įsipareigojimą taikyti tolygaus požiūrio principą.

<...>

7. Šalių prašymu Jungtinis komitetas, kuriam padeda ekspertai, parengia rekomendacijas, kaip spręsti galimo Šalių įgyvendinamų aviacijos išmetamiems teršalams taikomų rinkos priemonių dalinio sutapimo klausimus ir kaip tas priemones suderinti, kad jos nebūtų dubliuojamos, kad nesusidarytų dvigubų sąnaudų ir kad būtų kiek įmanoma sumažinta oro susisiekimo bendrovių administracinė našta. Kiekviena Šalis tokias rekomendacijas įgyvendina pagal savo patvirtinimo arba ratifikavimo tvarką.

8. Jei viena Šalis mano, kad dėl aviacijos aplinkos apsaugos, įskaitant pasiūlytas naujas priemones, kyla sunkumų taikyti arba įgyvendinti šį Susitarimą, ji gali paprašyti sušaukti Jungtinio komiteto posėdį, kaip numatyta 18 straipsnyje, kad būtų galima apsvarstyti problemą ir rasti tinkamus atsakymus į pagrįstą susirūpinimą keliančius klausimus.“

B – Sąjungos teisė

22. Europos Sąjungoje taikoma šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų prekybos sistema (ES emisijos leidimų prekybos sistema) skirta apriboti ir sumažinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimą rinkos dėsniais grindžiamomis priemonėmis. Ši sistema, kartais apibūdinama ir anglišku posakiu „cap and trade“, buvo įvesta Direktyva 2003/87/EB( ) ir galioja visoje Europos ekonominėje erdvėje (EEE)( ).

23. Kaip nurodyta 5 konstatuojamojoje dalyje, Direktyva 2003/87, be kita ko, priimta siekiant vykdyti šiuos Sąjungos įsipareigojimus pagal Kioto protokolą:

„Bendrija ir jos valstybės narės savo įsipareigojimus pagal Kioto protokolą mažinti antropogeninės kilmės šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijas susitarė vykdyti bendrai, laikydamosi Sprendimo 2002/358/EB. Šia direktyva siekiama, kuriant efektyvią šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų Europos rinką ir darant kuo mažesnę įtaką ekonomikos plėtrai bei užimtumui, padėti veiksmingiau vykdyti Europos bendrijos ir jos valstybių narių įsipareigojimus.“

24. Iš pradžių aviacijos išmetamos šiltnamio efektą sukeliančios dujos nebuvo įtrauktos į ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą. Tačiau 2008 m. Sąjungos teisės aktų leidėjas nutarė nuo 2012 m. sausio 1 d. sistemą pradėti taikyti ir aviacijos veiklos rūšims. Todėl nuo 2012 m. visos oro susisiekimo bendrovės, taip pat įsisteigusios trečiosiose valstybėse, vykdydamos skrydžius iš Europos aerodromų ir į juos, turės įsigyti ir panaudoti emisijos leidimus. Tam Direktyva 2003/87 buvo pakeista ir papildyta Direktyva 2008/101( ).

25. Į iš dalies pakeistą direktyvą įtrauktas naujas II skyrius „Aviacija“, kurį sudaro 3a–3g straipsniai. Šio skyriaus taikymo sritis 3a straipsnyje apibrėžiama taip:

„Šio skyriaus nuostatos taikomos leidimų, susijusių su I priede išvardytų rūšių aviacijos veikla, paskirstymui ir išdavimui.“

Kaip apibrėžiama I priede, direktyvoje minimos aviacijos veiklos rūšys – tai „skrydžiai į valstybės narės, kuriai taikoma Sutartis, teritorijoje esantį aerodromą arba iš jo“( ). Iš dalies pakeistos direktyvos IV priedo B dalyje taip pat nustatyta, kad vykdant aviacijos veiklą išmetamų emisijų kiekis apskaičiuojamas pagal formulę „Degalų suvartojimas x emisijos išmetimo koeficientas“. Be to, pagal šį priedą orlaivių naudotojai, apskaičiuodami aviacijos veiklos apimtį, naudoja formulę „tonkilometriai = atstumas x naudingoji apkrova“. Atstumas čia – tai ortodrominis atstumas tarp išvykimo ir atvykimo aerodromų, pridėjus papildomą nekintamą 95 km dėmenį.

26. Pakeistos direktyvos 3c straipsnyje „Bendras aviacijai skirtų leidimų skaičius“ nustatyta:

„1. Nuo 2012 m. sausio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d. bendras orlaivių naudotojams paskirstytinų leidimų skaičius lygus 97 % ankstesnio laikotarpio aviacijos emisijų kiekio.

2. <...> laikotarpiu, kuris prasideda 2013 m. sausio 1 d. ir jei <...> nepadaroma pakeitimų kiekvienu vėlesniu laikotarpiu, bendras orlaivių naudotojams paskirstytinų leidimų skaičius lygus 95 % ankstesnio laikotarpio aviacijos emisijų kiekio, padauginto iš laikotarpio metų skaičiaus.

<...>“( )

27. Iš dalies pakeistos direktyvos 3d straipsnyje „Aviacijai skirtų leidimų paskirstymas aukcione“ nustatyta:

„1. 3c straipsnio 1 dalyje nurodytu laikotarpiu aukcione parduodama 15 % leidimų.

2. Nuo 2013 m. sausio 1 d. 15 % leidimų parduodama aukcione. Ši procentinė dalis gali būti padidinta atsižvelgiant į bendros šios direktyvos peržiūros rezultatus.

<...>

4. Valstybės narės nustato, kaip bus naudojamos leidimų pardavimo aukcione gautos pajamos. Šios pajamos turėtų būti naudojamos klimato kaitos problemoms ES ir trečiosiose šalyse spręsti <...>

<...>“

28. Iš dalies pakeistos direktyvos IV skyriaus („Aviacijai ir stacionariems įrenginiams taikomos nuostatos“) 12 straipsnio 2a dalyje dėl leidimų perleidimo, atsisakymo ir panaikinimo numatyta:

„Administruojančios valstybės narės užtikrina, kad kiekvienas orlaivio naudotojas iki kiekvienų metų balandžio 30 d. atsisakytų leidimų, kurių skaičius atitinka bendrą ankstesnių kalendorinių metų emisijų vykdant I priede išvardytų rūšių aviacijos veiklą, kurią vykdant jis buvo orlaivio naudotojas, kiekį, patikrintą pagal 15 straipsnio nuostatas. Valstybės narės užtikrina, kad leidimai, kurių atsisakoma pagal šios dalies nuostatas vėliau būtų panaikinti.“

29. Pagal iš dalies pakeistos direktyvos 16 straipsnį valstybės narės privalo užtikrinti, kad numatytoji šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų prekybos sistema veiktų, ir už pažeidimus numatyti veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias sankcijas. Viena šių sankcijų netgi galėtų būti draudimas vykdyti veiklą, sprendimą dėl kurio priima Komisija valstybės narės prašymu. Orlaivių naudotojų, kurie pažeidė įsipareigojimus pagal minėtą sistemą, pavadinimai turi būti skelbiami viešai.

30. Iš dalies pakeistos direktyvos 25a straipsnyje „Trečiųjų šalių priemonės siekiant mažinti aviacijos poveikį klimato kaitai“ numatyta:

„1. Jei trečioji šalis patvirtina priemones, kurių tikslas – mažinti iš tos šalies kylančių ir Bendrijoje nutūpiančių orlaivių poveikį klimato kaitai, Komisija, pasikonsultavusi su ta trečiąja šalimi ir valstybėmis narėmis <...>, apsvarsto esamas galimybes užtikrinti optimalią Bendrijos sistemos ir tos šalies taikomų priemonių sąveiką.

Prireikus Komisija gali priimti pakeitimus, kad skrydžiai iš atitinkamos trečiosios šalies būtų išbraukti iš I priede išvardytų rūšių aviacijos veiklos, arba numatyti kiti [reikalingi] I priede išvardytų rūšių aviacijos veiklos pakeitimai <...>

<...>

2. Bendrija ir jos valstybės narės toliau siekia susitarimo dėl pasaulinio masto priemonių, skirtų aviacijos išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekiui mažinti. Atsižvelgdama į bet kurį tokį susitarimą Komisija svarsto, ar šios direktyvos pakeitimų nuostatos, taikomos orlaivių naudotojams, yra būtinos.“

31. Taip pat reikėtų atkreipti dėmesį į Direktyvos 2008/101 preambulę, kurios 8, 9, 10, 11 ir 17 konstatuojamosios dalys skamba taip:

„(8) <...> Kioto protokolu <...> išsivysčiusios šalys įpareigojamos pasitelkiant Tarptautinę civilinės aviacijos organizaciją (ICAO) siekti riboti ar mažinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų, kurioms netaikomas Monrealio protokolas, išmetimą iš orlaivių.

(9) Nors Bendrija nėra [Čikagos konvencijos] Susitariančioji Šalis, visos valstybės narės yra šios Konvencijos Susitariančiosios Šalys bei ICAO narės. Valstybės narės, bendradarbiaudamos su kitomis valstybėmis ICAO, toliau remia priemonių, įskaitant rinkos dėsniais grindžiamas priemones, skirtų spręsti aviacijos poveikio klimato kaitai klausimą, kūrimą. 2004 m. vykusiame šeštajame ICAO aviacijos aplinkos apsaugos komiteto posėdyje buvo susitarta, kad specialiai aviacijai skirta prekybos taršos leidimais sistema, kuri būtų nustatyta naujame teisės akte ir kurią remtų ICAO, atrodo pakankamai nepatraukli ir nereikėtų siekti ją įgyvendinti. Todėl 2004 m. rugsėjo mėn. įvykusios 35-osios ICAO asamblėjos rezoliucijoje Nr. A35-5 nesiūloma priimti naujo teisės akto, tačiau pritariama atvirai prekybai taršos leidimais ir galimybei valstybėms tarptautinės aviacijos išmetamuosius teršalus įtraukti į savo prekybos taršos leidimais sistemas. 2007 m. rugsėjo mėn. surengtos 36-osios ICAO asamblėjos Rezoliucijos Nr. A36-22 L priede Susitariančiosios Šalys raginamos netaikyti prekybos taršos leidimais sistemos kitų Susitariančiųjų Šalių orlaivių naudotojams, išskyrus atvejus, kai remiamasi šių šalių abipusiais susitarimais. Primindamos, kad Čikagos konvencijoje aiškiai pripažįstama kiekvienos Susitariančiosios Šalies teisė remiantis nediskriminavimo principu taikyti savo teisės aktus ir taisykles oro srityje visų valstybių orlaiviams, Europos bendrijos valstybės narės ir penkiolika kitų Europos valstybių pareiškė išlygą dėl šios rezoliucijos ir pasiliko teisę pagal Čikagos konvenciją nustatyti ir nediskriminuojant taikyti rinkos dėsniais grindžiamas priemones visų valstybių visiems orlaivių naudotojams, teikiantiems paslaugas į jų teritoriją, iš jos ar joje.

(10) Europos Parlamento ir Tarybos sprendimu Nr. 1600/2002/EB <...> nustatytoje Šeštojoje Bendrijos aplinkosaugos veiksmų programoje numatyta, kad Bendrija turi nustatyti ir įgyvendinti konkrečius veiksmus siekiant mažinti aviacijos sektoriuje išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, jei ICAO iki 2002 m. nesusitarė dėl tokių priemonių. 2002 m. spalio mėn., 2003 m. gruodžio mėn. ir 2004 m. spalio mėn. išvadose Taryba pakartotinai paragino Komisiją pasiūlyti veiksmus, kurių tikslas – mažinti tarptautinio oro susisiekimo poveikį klimato kaitai.

(11) Siekiant užtikrinti reikšmingą būtiną teršalų išmetimo mažinimą, politikos kryptys ir priemonės turėtų būti įgyvendinamos valstybių narių ir Bendrijos lygmeniu visuose Bendrijos ekonomikos sektoriuose. Jei aviacijos sektoriaus poveikis klimato kaitai ir toliau didės tokiais pat tempais, šis sektorius gerokai pakenks teršalų išmetimo mažinimo tikslui, kuris, kovojant su klimato kaita, įgyvendinamas kituose sektoriuose.

<...>

(17) Bendrija ir jos valstybės narės turėtų toliau siekti susitarimo dėl pasaulinio masto priemonių, skirtų aviacijos išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekiui mažinti. Bendrijos sistema gali būti pavyzdys, pagal kurį prekybos taršos leidimais sistema būtų naudojama visame pasaulyje. Bendrija ir jos valstybės narės šios direktyvos įgyvendinimo metu turėtų palaikyti nuolatinį ryšį su trečiosiomis šalimis ir skatinti trečiąsias šalis imtis lygiaverčių priemonių. Jeigu trečioji šalis patvirtina skrydžių į Bendriją poveikio klimatui mažinimo priemones, kurių poveikis aplinkai yra mažiausiai toks pat, kaip šios direktyvos, Komisija, pasikonsultavusi su ta šalimi, turėtų apsvarstyti turimas galimybes užtikrinti optimalią Bendrijos sistemos ir trečiosios šalies taikomų priemonių sąveiką. Trečiosiose šalyse kuriamos išmetamųjų teršalų prekybos sistemos pradeda užtikrinti optimalią sąveiką su Bendrijos sistema aviacijos srityje. Dvišaliai susitarimai, susiejantys Bendrijos sistemą su kitomis prekybos sistemomis, kurie formuoja bendrą sistemą arba atsižvelgia į lygiavertes priemones, siekiant išvengti dvigubo reguliavimo, galėtų tapti žingsniu į priekį link pasaulinio susitarimo. Kai sudaromi tokie dvišaliai susitarimai, Komisija gali iš dalies pakeisti į Bendrijos sistemą įtrauktas aviacijos veiklos rūšis, įskaitant atitinkamą bendro orlaivių naudotojams išduotų leidimų skaičiaus patikslinimą.“

C – Nacionalinė teisė

32. Nagrinėjamoje byloje svarbus Didžiosios Britanijos 2009 m. Nutarimas dėl aviacijos šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų prekybos sistemos (Aviation Greenhouse Gas Emissions Trading Scheme Regulations 2009)( ) (toliau – 2009 m. nutarimas), kuriame įtvirtinta dalis nacionalinių priemonių Direktyvai 2008/101( ) perkelti.

III – Pagrindinė byla

33. High Court of Justice of England and Wales (Queen’s Bench Division, Administrative Court), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėja skundą dėl 2009 m. nutarimo.

34. Šį skundą 2009 m. gruodžio 16 d. pareiškė keturios JAV įsteigtos pareiškėjos: The Air Transport Association of America (ATAA), American Airlines (AA), Continental Airlines (Continental) ir United Air Lines (UAL). ATAA – tai pelno nesiekianti JAV reguliariojo oro susisiekimo prekybos ir paslaugų asociacija. AA, Continental ir UAL – tai trys visame pasaulyje veikiančios oro susisiekimo bendrovės, turinčios buveines JAV, bet vykdančios skrydžius ir į Europos Sąjungą bei iš jos. ES emisijos leidimų prekybos sistemą administruojanti valstybė narė yra Jungtinė Karalystė( ).

35. Atsakovas yra Jungtinės Karalystės energetikos ir klimato kaitos valstybės sekretorius( ) kaip už Direktyvos 2008/101 perkėlimą į nacionalinę teisę atsakinga nacionalinė institucija.

36. Abi šalis remia jų pusėje į bylą įstojusios šalys. Pareiškėjų pusėje į pagrindinę bylą įstojo dar du susivienijimai( ): tarptautinė oro susisiekimo bendrovių asociacija The International Air Transport Association (IATA) ir Kanados oro susisiekimo bendrovių asociacija The National Airlines Council of Canada (NACC). Atsakovo pusėje į bylą įstojo iš viso penkios aplinkos apsaugos organizacijos( ): The Aviation Environment Federation (AEF), World Wide Fund For Nature Didžiosios Britanijos padalinys (WWF‑UK), The European Federation for Transport and Environment (EFTE), The Environmental Defense Fund (EDF) ir Earthjustice.

37. Iš esmės pareiškėjos, palaikomos jų pusėje į bylą įstojusių šalių, tvirtina, kad Direktyva 2008/101, kuriai į nacionalinę teisę perkelti ir skirtas 2009 m. nutarimas, nesuderinama su tarptautine teise ir todėl negalioja. Atsakovas ir jo pusėje į bylą įstojusios šalys laikosi visiškai priešingos pozicijos.

IV – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme

38. 2010 m. liepos 8 d. nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. liepos 22 d., High Court of Justice of England and Wales (Queen’s Bench Division, Administrative Court) Teisingumo Teismui pateikė tokius prejudicinius klausimus:

„1. Ar šioje byloje galima remtis kuriomis nors iš toliau nurodytų tarptautinės teisės normų arba jomis visomis, siekiant ginčyti Direktyvos 2003/87/EB, iš dalies pakeistos Direktyva 2008/101/EB, kad į ES šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų prekybos sistemą būtų įtrauktos aviacijos veiklos rūšys, galiojimą:

a) paprotinės tarptautinės teisės principu, pagal kurį kiekviena valstybė turi visišką ir išimtinį suverenitetą savo oro erdvės atžvilgiu;

b) paprotinės tarptautinės teisės principu, pagal kurį nė viena valstybė negali teisėtai pretenduoti į tai, kad jos suverenitetas būtų taikomas kuriai nors atvirosios jūros daliai;

c) laisvės skristi virš atvirosios jūros principu kaip paprotinės tarptautinės teisės principu;

d) paprotinės tarptautinės teisės principu (kurio nepripažįsta atsakovas), kad virš atvirosios jūros skrendantiems orlaiviams taikoma išimtinė jų registracijos šalies jurisdikcija, išskyrus tarptautinėje sutartyje aiškiai numatytus atvejus;

e) Čikagos konvencija (visų pirma jos 1, 11, 12, 15 ir 24 straipsniais);

f) „Atviro dangaus“ susitarimu (visų pirma jo 7 straipsniu, 11 straipsnio 2 dalies c punktu ir 15 straipsnio 3 dalimi);

g) Kioto protokolu (visų pirma jo 2 straipsnio 2 dalimi)?

Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:

2. Ar iš dalies pakeista direktyva negalioja, jeigu ir kiek pagal ją emisijos leidimų prekybos sistema taikoma skrydžių dalims (apskritai arba trečiosiose šalyse registruotų orlaivių) ne ES valstybių narių oro erdvėje, nes ja pažeidžiamas vienas ar daugiau minėtų paprotinės tarptautinės teisės principų?

3. Ar iš dalies pakeista direktyva negalioja, jeigu ir kiek pagal ją emisijos leidimų prekybos sistema taikoma skrydžių dalims (apskritai arba trečiosiose šalyse registruotų orlaivių) ne ES valstybių narių oro erdvėje:

a) nes ja pažeidžiami Čikagos konvencijos 1, 11 ir (arba) 12 straipsniai;

b) nes ja pažeidžiamas „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnis?

4. Ar iš dalies pakeista direktyva negalioja, kiek pagal ją emisijos leidimų prekybos sistema taikoma aviacijos veiklai:

a) nes ja pažeidžiama Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalis ir „Atviro dangaus“ susitarimo 15 straipsnio 3 dalis;

b) nes ja pažeidžiamas Čikagos konvencijos 15 straipsnis atskirai arba kartu su „Atviro dangaus“ susitarimo 3 straipsnio 4 dalimi ir 15 straipsnio 3 dalimi;

c) nes ja pažeidžiamas Čikagos konvencijos 24 straipsnis atskirai arba kartu su „Atviro dangaus“ susitarimo 11 straipsnio 2 dalies c punktu?“

39. Rašytinėje Teisingumo Teismo proceso dalyje dalyvavo: pareiškėjos pagrindinėje byloje, šalys, įstojusios į pagrindinę bylą abiejų pagrindinės bylos šalių pusėje, Belgijos, Vokietijos, Ispanijos, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų, Austrijos, Lenkijos, Švedijos, Jungtinės Karalystės, Islandijos ir Norvegijos vyriausybės bei Europos Parlamentas, Europos Sąjungos Taryba ir Europos Komisija.

40. 2011 m. liepos 5 d. įvyko Teisingumo Teismo posėdis, kuriame dalyvavo visų rašytinio proceso dalyvių, išskyrus Belgijos, Vokietijos, Italijos, Nyderlandų, Austrijos ir Islandijos vyriausybes, atstovai ir Danijos vyriausybės atstovai.

V – Įvertinimas

41. Pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jas palaikantys susivienijimai mano, kad tarptautinės aviacijos įtraukimas į Europos Sąjungos emisijos leidimų prekybos sistemą nesuderinamas su keliais paprotinės tarptautinės teisės principais ir įvairiais tarptautiniais susitarimais. Todėl, jų teigimu, Direktyva 2008/101, kuria į ES emisijos leidimų prekybos sistemą įtrauktos aviacijos veiklos rūšys, negalioja.

42. Šių bylos šalių argumentus, kuriais jos ginčija Direktyvą 2008/101, galima suskirstyti į tris grupes: pirma, jos tvirtina, kad taikydama emisijos leidimų prekybos sistemą ne vien skrydžiams Europoje, bet ir tarptautinių skrydžių atkarpoms, kai orlaiviai skrenda virš atvirosios jūros arba trečiųjų šalių teritorijos, Europos Sąjunga viršija savo įgaliojimus pagal tarptautinę teisę( ). Antra, jos mano, kad dėl emisijos leidimų prekybos sistemos, taikytinos tarptautinės aviacijos veiklos rūšims, turėtų būti deramasi ir sprendžiama per ICAO; jos negalima įvesti vienašališkai( ). Trečia, jos laikosi pozicijos, kad emisijos leidimų prekybos sistema prilygsta tarptautinių susitarimų draudžiamoms rinkliavoms ar privalomiems mokėjimams( ).

43. Neginčijama, kad Europos Sąjunga privalo vadovautis tarptautine teise. Viena vertus, Sąjunga yra juridinis asmuo (ESS 47 straipsnis) ir todėl gali turėti iš tarptautinės teisės kylančių teisių ir pareigų. Kita vertus, Sąjunga yra išreiškusi aiškų tikslą prisidėti prie griežto tarptautinės teisės laikymosi ir jos plėtojimo (ESS 3 straipsnio 5 dalies antras sakinys) bei skatinti tarptautinės teisės principų įgyvendinimą platesniame pasaulyje (ESS 21 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa).

44. Todėl pagal nusistovėjusią teismų praktiką savo kompetencijas Sąjunga turi įgyvendinti laikydamasi tarptautinės teisės( ). Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymus priimti prejudicinį sprendimą (ESS 19 straipsnio 3 dalies b punktas ir SESV 267 straipsnio 1 dalies b punktas), pagal savo kompetenciją turi įvertinti, ar Sąjungos institucijų aktų galiojimui gali turėti įtakos tai, kad aktas prieštarauja tarptautinės teisės normai( ).

45. Tačiau tai nereiškia, kad privatūs asmenys (t. y. fiziniai arba juridiniai asmenys), teisme ginčydami Sąjungos institucijų teisės aktų galiojimą gali laisvai remtis tarptautinės teisės nuostatomis ir principais. Kiekvienos konkrečios tarptautinės teisės nuostatos ir kiekvieno konkretaus tarptautinės teisės principo atveju reikia atskirai išsiaiškinti, ar ir kokiu mastu jais gali būti remiamasi kaip Sąjungos teisės aktų teisėtumo vertinimo kriterijumi nagrinėjant fizinio ar juridinio asmens inicijuotą bylą( ). Ši problema, kuriai skirtas pirmasis prejudicinis klausimas, logiškai turėtų būti išspręsta prieš imantis vertinti Direktyvos 2008/101 (ar Direktyva 2008/101 iš dalies pakeistos Direktyvos 2003/87) galiojimą, todėl ją reikia nagrinėti pirmiausia.

46. Nagrinėdama iškeltus teisės klausimus, apsiribosiu tais tarptautinės teisės principais ir nuostatomis, kuriuos nacionalinis teismas konkrečiai mini savo klausimuose. Mano manymu, nėra tikslinga kalbėti ir apie kitus tarptautinius susitarimus, kuriuos pasitelkė ieškovių pusėje į pagrindinę bylą įstojusios šalys( ). Teoriškai Teisingumo Teismas per prejudicinio sprendimo priėmimo procesą gali savo iniciatyva pareikšti poziciją dėl galimų teisės akto negaliojimo pagrindų, kurių dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą kreipęsis teismas nėra pateikęs jam nagrinėti( ). Tačiau tais atvejais, kai prejudiciniai klausimai susiję su teisės akto galiojimu, jis šia galimybe turėtų naudotis labai atsargiai. Jei bylos medžiaga rodo, kad nacionalinis teismas implicitiškai atsisako užduoti Teisingumo Teismui klausimą dėl tam tikros nuostatos, Teisingumo Teismas neturėtų jos nagrinėti( ). Taip yra ir šioje byloje: nors nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą High Court daug kartų mini kitus tarptautinius susitarimus, kuriais remiasi į bylą įstojusios šalys, jis neįtraukė jų į Teisingumo Teismui užduotus klausimus dėl teisės akto galiojimo.

A – Dėl tarptautinių susitarimų ir paprotinės tarptautinės teisės principų pasitelkimo vertinant Direktyvos 2008/101 galiojimą (pirmasis klausimas)

47. Ieškant atsakymo į pirmąjį klausimą, reikia aptarti esminę problemą: ar ir kokiu mastu vertinant Direktyvos 2008/101 galiojimą kaip kriterijus apskritai galima pasitelkti tarptautinius susitarimus ir paprotinės tarptautinės teisės principus, kuriuos savo klausimuose mini prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir, konkrečiai kalbant, tais atvejais, kai nacionaliniai teismai nagrinėja fizinių ar juridinių asmenų (čia – bendrovių ir bendrovių susivienijimų) inicijuotas bylas.

48. Šią temą pirmiausia nagrinėsiu atsižvelgdama į tris šioje byloje minimus tarptautinius susitarimus: Čikagos konvenciją, Kioto protokolą ir „Atviro dangaus“ susitarimą (žr. 1 skirsnį), o vėliau – į įvairius prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo minimus paprotinės tarptautinės teisės principus (žr. 2 skirsnį).

1. Tarptautiniai susitarimai (pirmojo klausimo e–g punktai)

49. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tarptautinius susitarimus kaip Sąjungos institucijų aktų galiojimo vertinimo kriterijų galima pasitelkti esant dviem sąlygoms( ):

– pirma, atitinkamas tarptautinis susitarimas turi būti privalomas Europos Sąjungai,

– antra, šio tarptautinio susitarimo pobūdis ir struktūra neturi prieštarauti tokiam teisės akto galiojimo vertinimui ir jo nuostatų turinys turi būti besąlyginis ir pakankamai tikslus.

50. Vertinant pagal antrąjį kriterijų, būtina atsižvelgti į tai, kad nagrinėjamu atveju Direktyvos 2008/101 galiojimo klausimas iškeltas byloje, kurią inicijavo privatūs asmenys – kelios oro susisiekimo bendrovės ir oro susisiekimo bendrovių susivienijimas( ).

a) Čikagos konvencija (pirmojo klausimo e punktas)

51. Kalbant apie Čikagos konvenciją, pažymėtina, kad ji neatitinka jau pirmojo iš 49 punkte minėtų kriterijų.

52. Europos Sąjunga nėra Čikagos konvencijos Šalis. Todėl formaliai iš šios Konvencijos Sąjungai nekyla jokių teisių ar pareigų.

53. Tačiau pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jas remiantys susivienijimai mano, kad Čikagos konvencija privaloma Sąjungai materialiniu požiūriu. Tai tvirtindamos, jos, viena vertus, remiasi SESV 351 straipsniu ir, antra vertus, funkcijų perėmimo teorija.

54. Vis dėlto abu argumentai netinkami.

i) Čikagos konvencija nėra privaloma pagal SESV 351 straipsnį

55. SESV 351 straipsnio (anksčiau – EB 307 straipsnis arba EEB sutarties 234 straipsnis) 1 dalyje nurodyta, kad Sutarčių (t. y. ESS ir SESV( )) nuostatos neturi paveikti valstybių narių teisių ir pareigų, kylančių iš susitarimų su trečiosiomis šalimis, jei šios teisės ir pareigos kyla iš tarptautinių susitarimų, sudarytų prieš atitinkamai valstybei narei įstojant į Europos Sąjungą.

56. Sąjungos teisėje SESV 351 straipsnio 1 dalimi pripažįstant tokias valstybių narių anksčiau su trečiosiomis šalimis sudarytas sutartis atsižvelgiama į tarptautinės teisės principą pacta sunt servanda( ). Kitaip tariant, narystė Europos Sąjungoje nereiškia, kad valstybė narė privalo sulaužyti su trečiosiomis šalimis anksčiau sudarytus tarptautinius susitarimus( ).

57. Sąjungos institucijos savo ruožtu turi tik pareigą netrukdyti valstybėms narėms vykdyti įsipareigojimų, kylančių iš tokių anksčiau sudarytų sutarčių; tačiau šios valstybių narių anksčiau sudarytos sutartys pačiai Sąjungai nenustato jokių pareigų pagal tarptautinę teisę trečiųjų šalių atžvilgiu( ). Galioja ir tarptautinėje teisėje pripažintas sutarčių santykinio poveikio principas, pagal kurį sutartys neįpareigoja ir nesuteikia teisių tretiesiems asmenims (pacta tertiis nec nocent nec prosunt)( ).

58. Tai, kad valstybių narių anksčiau sudarytos sutartys Sąjungai nėra privalomos, tampa akivaizdu ir palyginus SESV 351 straipsnyje anksčiau sudarytoms sutartims nustatytas taisykles su numatytomis SESV 216 straipsnyje, kuriame reglamentuojami pačios Sąjungos sudaromi tarptautiniai susitarimai. SESV 216 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad pačios Sąjungos sudaryti susitarimai Sąjungos institucijoms ir valstybėms narėms yra privalomi, o SESV 351 straipsnyje jokios panašios nuostatos dėl valstybių narių anksčiau sudarytų sutarčių nėra. SESV 351 straipsniu Sąjungos institucijoms nenustatoma jokių pareigų suderinti Sąjungos teisę su valstybių narių anksčiau sudarytomis sutartimis. Priešingai, pagal SESV 351 straipsnio 2 dalį, jei tokie susitarimai yra nesuderinami su ESS ir SESV, valstybės narės turi stengtis egzistuojančius nesuderinamumus pašalinti. Blogiausiu atveju valstybės narės privalo suderinti su trečiosiomis šalimis anksčiau sudarytas sutartis su Sąjungos teise arba jas nutraukti( ).

59. Taigi Čikagos konvencija nėra privaloma Sąjungai pagal SESV 351 straipsnį.

ii) Čikagos konvencija nėra privaloma ir pagal funkcijų perėmimo teoriją

60. Funkcijų perėmimo teorija taip pat neleidžia daryti išvados, kad Čikagos konvencija privaloma Sąjungai.

61. Funkcijų perėmimo teorijos ištakos – Teisingumo Teismo sprendimas byloje International Fruit Company. Jame Teisingumo Teismas konstatavo, kad tuometinei Europos ekonominei bendrijai GATT 1947 nuostatos privalomos net ir be formalios narystės GATT, jeigu pagal EEB sutartį atitinkamoje srityje ji perėmė įgaliojimus, kuriuos anksčiau vykdė jos valstybės narės( ).

62. Tačiau šios su GATT susijusios teismo praktikos negalima automatiškai pritaikyti kitiems tarptautiniams susitarimams( ). Ypač ji netinka čia nagrinėjamai aviacijos sričiai.

63. Viena vertus, kitaip nei mano pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jas palaikantys susivienijimai, aviacijos srityje Sąjunga perėmė daug, tačiau ne visus valstybių narių įgaliojimus( ). Pavyzdžiui, iki šiol susitarimai dėl oro susisiekimo sudaromi kaip „mišrieji susitarimai“, kuriuose, be Sąjungos, kaip Šalys dalyvauja ir jos valstybės narės( ).

64. Kita vertus, nėra jokio pagrindo tvirtinti, kad Europos Sąjunga arba anksčiau Europos bendrija perėmė valstybių narių teises ir pareigas ICAO ir kad kitos Čikagos konvencijos Šalys tokiam perėmimui pritaria, kaip buvo GATT 1947 atveju( ). Kaip matyti iš bylos medžiagos, Sąjunga ICAO turi tik stebėtojos statusą ir prieš ICAO organų posėdžius koordinuoja savo valstybių narių pozicijas, tačiau šiuose posėdžiuose – bent jau šiuo metu – ji nepakeičia savo valstybių narių( ). Tai pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jas palaikantys susivienijimai pripažino Teisingumo Teismui per posėdį pateikus atitinkamą klausimą.

65. Tokiomis aplinkybėmis negalima daryti prielaidos dėl funkcijų perėmimo, kurio pagrindu Sąjunga ICAO būtų perėmusi savo valstybių narių vaidmenį, ir todėl Čikagos konvencija jai pačiai būtų tapusi materialiai privaloma. Vien aplinkybės, kad visos Europos Sąjungos valstybės narės yra Čikagos konvencijos Šalys, nepakanka, kad ši Konvencija taptų privaloma Sąjungai( ).

iii) Tarpinė išvada

66. Kadangi dėl to Čikagos konvencija nėra privaloma Europos Sąjungai, šios Konvencijos negalima pasitelkti kaip kriterijaus vertinant Direktyvos 2008/101 galiojimą. Tačiau tai, kad visos Sąjungos valstybės narės yra Čikagos konvencijos Šalys, gali turėti įtakos aiškinant Sąjungos teisę( ); tai išplaukia iš bendrojo sąžiningumo principo, kuris galioja ir tarptautinėje teisėje ir kuris yra ypatinga forma įtvirtintas Sąjungos teisėje ESS 4 straipsnio 3 dalyje( ).

b) Kioto protokolas ir „Atviro dangaus“ susitarimas (pirmojo klausimo f ir g punktai)

67. Kioto protokolas ir „Atviro dangaus“ susitarimas neabejotinai yra privalomi Europos Sąjungai (anksčiau Europos bendrijai), kurių Šalis ji yra (žr. ir SESV 216 straipsnio 2 dalį kartu su ESS 1 straipsnio 3 dalies trečiu sakiniu). Dėl to pirmasis 49 punkte minėtų kriterijų abiem atvejais įvykdomas. Tačiau dar reikia įvertinti, ar įvykdytas ir antrasis kriterijus, t. y. ar Kioto protokolo ir „Atviro dangaus“ susitarimo pobūdis ir struktūra leidžia pasitelkti juos kaip kriterijus vertinant Sąjungos teisės akto galiojimą ir ar aptariamos šių susitarimų nuostatos pagal savo turinį yra besąlyginės ir pakankamai tikslios.

i) Įžanginė pastaba

68. Kiekvienas Europos Sąjungos sudarytas tarptautinis susitarimas tarptautinės teisės požiūriu yra jai privalomas bendradarbiaujant su kitomis susitarimo Šalimis. Tačiau klausimas dėl tokių susitarimų galiojimo Sąjungos viduje yra ne tarptautinės teisės, o Sąjungos teisės klausimas. Nusistovėjusioje praktikoje Teisingumo Teismas į jį atsako taip, kad Sąjungos sudaryti tarptautiniai susitarimai nuo jų įsigaliojimo dienos tampa svarbi („sudedamoji“) Sąjungos teisės sistemos dalis( ). Be to, iš SESV 216 straipsnio 2 dalies išplaukia, kad šie susitarimai yra privalomi Sąjungos institucijoms ir valstybėms narėms. Tačiau reikėtų skirti patį tarptautinio susitarimo galiojimą ir jo nuostatų poveikį konkrečiame teisiniame ginče. Juk atitinkamo susitarimo pobūdis ir struktūra gali rodyti, kad teismui vertinant Sąjungos institucijų aktų galiojimą jo nuostatų Sąjungos viduje arba apskritai neįmanoma pasitelkti, arba jas galima pasitelkti tik ribotai.

69. Priimant sprendimą, kokį poveikį Europos Sąjungos susitarimo su trečiosiomis valstybėmis nuostatos turi Sąjungoje, negali būti neatsižvelgta į tarptautinę teisinę aptariamų nuostatų kilmę. Jei susitarime – kaip paprastai būna – nėra aiškiai reglamentuota, kokį poveikį jo nuostatos turi Šalių vidaus teisės sistemoje, kompetentingi teismai turi tai padaryti ir jį išaiškinti( ), visų pirma remdamiesi susitarimo prasme, bendra struktūra ar tekstu( ). Bet kuriuo atveju būtent Teisingumo Teismas, vadovaudamasis minėtais kriterijais, turi nustatyti, ar Sąjungos teisės subjektai turi teisę remtis tarptautiniu susitarimu, kai ginčija Sąjungos teisės akto galiojimą teisme( ).

70. Pavyzdžiui, dėl PPO taisyklių ir PPO organų sprendimų Teisingumo Teismas nusistovėjusioje praktikoje laikosi nuomonės, kad, atsižvelgiant į jų pobūdį ir struktūrą, jie apskritai negali būti pasitelkiami kaip kriterijus vertinant Sąjungos institucijų aktų galiojimą. Šią nuomonę Teisingumo Teismas iš esmės pagrindžia pernelyg dideliu GATT (arba šiandien – PPO teisės) „lankstumu“ (prancūzų k. – „souplesse“), kuris orientuotas į derybose pasiekiamus sprendimus ir grindžiamas abipusiškumo idėja( ).

71. Be to, apskritai galioja principas, kad bylose, inicijuotose privačių (t. y. fizinių ar juridinių) asmenų, tarptautiniai susitarimai Sąjungos institucijų aktų galiojimui įvertinti paprastai kaip kriterijus gali būti pasitelkiami tik tada, kai pagal savo pobūdį ir struktūrą jie gali sukurti teises, kuriomis privatūs asmenys galėtų remtis teisme( ). Kitaip tariant, atitinkamas tarptautinis susitarimas turi būti susijęs su asmens teisine padėtimi( ).

72. Sąsaja su privataus asmens teisine padėtimi visų pirma egzistuoja tuomet, kai tarptautiniame susitarime jam suteikiamos autonominės teisės ir laisvės( ); taip, pavyzdžiui, yra įvairių Europos Sąjungos sudarytų asociacijos, bendradarbiavimo ir partnerystės susitarimų atveju( ). Aplinkos apsaugos susitarimuose taip pat gali būti nuostatų, kuriomis suinteresuoti asmenys turi teisę remtis teisme( ).

73. Tokią, tik ribotą, privačių asmenų galimybę teisme remtis tarptautiniais susitarimais kaip galiojimo kriterijumi galima paaiškinti individualios teisinės apsaugos tikslu: privatiems asmenims Sąjungos teisėje (kaip ir daugelyje nacionalinės teisės sistemų) teisinė apsauga paprastai suteikiama tik tiek, kiek jos reikia siekiant apginti jiems garantuotas teises ir laisves (žr. ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio 1 dalį).

74. Tokiomis aplinkybėmis ir šioje byloje „Atviro dangaus“ susitarimas ir Kioto protokolas pirmiausia turi būti ištirti, siekiant nustatyti, ar jie pagal savo pobūdį ir struktūrą gali sukurti teises, kuriomis privatus asmuo galėtų remtis teisme; tuomet reikia konkrečiai išnagrinėti, ar aptariamos šių susitarimų nuostatos pagal savo turinį yra besąlyginės ir pakankamai tikslios, kad privatus asmuo galėtų jomis remtis teisme.

75. Į klausimą, ar tuo atveju, jei pagal SESV 263 straipsnio 2 dalį privilegijuotą teisę pareikšti ieškinį turintys subjektai ieškinyje dėl panaikinimo tvirtintų, kad Sąjungos teisės aktas pažeidžia jos tarptautinius įsipareigojimus, turėtų būti taikomos kitos, palankesnės, sąlygos, nagrinėjamu atveju gali likti neatsakyta( ). Tai patvirtintų aplinkybė, kad tarptautinė teisė yra sudedamoji Sąjungos teisės sistemos dalis, o turintieji privilegijuotą teisę pareikšti ieškinį Europos Sąjungos pirminių sutarčių sistemoje gali ginti ne tik savo teises, bet ir dėl bendrojo intereso prisidėti prie Sąjungos institucijų aktų teisėtumo priežiūros. Pagal ESS 3 straipsnio 5 dalies antrą sakinį ne paskutinę vietą užima ir griežto tarptautinės teisės laikymosi užtikrinimas.

ii) Kioto protokolas (pirmojo klausimo g punktas)

76. Kalbant apie Kioto protokolą, pažymėtina, kad tik pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jas palaikantys susivienijimai mano, kad jis gali būti taikomas tiesiogiai. Prejudicinio sprendimo priėmimo procese dalyvaujančios institucijos ir vyriausybės bei aplinkos apsaugos organizacijos laikosi kardinaliai priešingos nuomonės ir yra įsitikinusios, kad Kioto protokolas negali būti pasitelktas kaip kriterijus vertinant Direktyvos 2008/101 galiojimą.

77. Ši pozicija įtikinama. Nei Kioto protokolo apskritai, nei konkrečiai šiuo atveju aptariamos nuostatos (2 straipsnio 2 dalies) pobūdis ir struktūra nesuteikia jokio pagrindo manyti, kad protokolas ar minėta nuostata gali būti taikomi tiesiogiai.

– Kioto protokolo pobūdis ir struktūra

78. Kioto protokolas – tai aplinkos ir klimato apsaugos konvencija. Tai Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos papildomas protokolas( ).

79. Galutinis Bendrosios konvencijos ir visų susijusių teisinių instrumentų tikslas – pasiekti, kad šiltnamio efektą sukeliančių dujų koncentracija atmosferoje stabilizuotųsi iki tokio lygio, kad pavojingas antropogeninis poveikis nesutrikdytų klimato sistemos( ). Bendrosios konvencijos preambulėje, be kita ko, pabrėžiamas bendras visos žmonijos rūpestis dėl neigiamų klimato kaitos pasekmių( ), visos šalys raginamos kuo plačiau bendradarbiauti( ) ir patvirtinamas valstybių suverenumo principas bendradarbiaujant klimato kaitos klausimais( ).

80. Jau vien šie tikslai ir visas Kioto protokolo kontekstas rodo, kad tai teisės aktas, kuris reglamentuoja tik valstybių santykius( ) ir jų įsipareigojimus visame pasaulyje, imantis pastangų kovoti su klimato kaita.

81. Šis įspūdis dar labiau sustiprėja panagrinėjus atskiras Kioto protokolo nuostatas: siekiant skatinti tvarią plėtrą, jame pateikiamas nebaigtinis politinių sprendimų ir priemonių, kurias tam tikros Šalys (iš esmės – išsivysčiusios valstybės) turi įgyvendinti, kai vykdo įsipareigojimus riboti ir mažinti išmetamus teršalus, sąrašas( ).

82. Žinoma, galima manyti, kad pagal Kioto protokolą Šalių taikomos klimato apsaugos priemonės per vidutinį ir ilgą laikotarpį bus naudingos privatiems asmenims, nes jomis siekiama išsaugoti aplinką. Taip pat tikėtina, kad kai kurios priemonės privatiems asmenims reikš tam tikrą naštą. Tačiau toks poveikis yra tik netiesioginis. Nei Bendrojoje konvencijoje, nei Kioto protokole nėra konkrečių nuostatų, kurios būtų tiesiogiai susijusios su privačių asmenų teisine padėtimi. Šiuose teisės aktuose tik kai kur bendrai minimi „žmonija“ ir „žmogus“( ), bet ne daugiau.

83. Visa tai paneigia prielaidą, kad privatūs asmenys galėtų teisme remtis Kioto protokolu, juolab kai jie priklauso valstybėms, kurios šio protokolo nėra ratifikavusios( ).

84. Be to, nors Kioto protokole sutarti įsipareigojimai riboti ir mažinti išmetamus teršalus išreikšti skaičiais, jo Šalims suteikta didelė diskrecija, atsižvelgiant į savo šalies aplinkybes, pačioms nustatyti konkrečią politiką ir konkrečias priemones( ). Įsipareigojimai pagal Kioto protokolą turi būti perkelti nacionaliniu lygiu, be to, jie nėra pakankamai tikslūs, kad galėtų turėti tiesioginį palankų ar nepalankų poveikį privatiems asmenims( ).

– Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalis

85. Konkreti Kioto protokolo nuostata, kurią mini prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – 2 straipsnio 2 dalis – puikiai tinka prie aptartos situacijos. Joje (kiek tai aktualu nagrinėjamu atveju) Šalys sutaria tęsti savo pastangas riboti ir mažinti iš orlaivių išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, veikiant per ICAO.

86. Taigi aptariama nuostata reglamentuojami tik tam tikri Kioto protokolo Šalių teisiniai santykiai. Joje aprašytas organizacinis Šalių bendradarbiavimo pagrindas siekiant riboti ar mažinti tam tikrų šiltnamio efektą sukeliančių dujų, išmetamų iš orlaivių, kiekį. Tačiau su privačių asmenų teisine padėtimi tai niekaip nesusiję. Ypač Kioto protokole 2 straipsnio 2 dalyje numatyti veiksmai – Šalių bendradarbiavimas veikiant per ICAO – neturi procesinės garantijos, kuria remiantis būtų galima ginti privačių asmenų teises ar interesus, pobūdžio.

87. Atitinkamai privatūs asmenys teisme negali remtis Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalimi, todėl šios nuostatos nagrinėjamoje byloje negalima pasitelkti kaip kriterijaus vertinant Direktyvos 2008/101 galiojimą.

iii) „Atviro dangaus“ susitarimas (pirmojo klausimo f punktas)

88. Kalbant apie „Atviro dangaus“ susitarimą, pasakytina, kad ir jo atveju dauguma prejudicinio sprendimo priėmimo procese dalyvaujančių institucijų ir vyriausybių nemano, kad jis susijęs su privačių asmenų teisine padėtimi. Tačiau Komisija ir Prancūzijos vyriausybė iš esmės pripažįsta, jog fiziniai ir juridiniai asmenys gali juo remtis teisme( ).

89. Palaikau šią poziciją. Ji geriau atitinka ir „Atviro dangaus“ susitarimo pobūdį bei struktūrą, ir įvairias aptariamas šio susitarimo nuostatas.

– „Atviro dangaus“ susitarimo pobūdis ir struktūra

90. Žinoma, kai kurias „Atviro dangaus“ susitarimo formuluotes būtų galima aiškinti taip, kad juo reglamentuojami Šalių – t. y. Europos Sąjungos (anksčiau – Europos bendrijos) ir jos valstybių narių bei JAV – santykiai( ).

91. Tačiau daugelyje kitų „Atviro dangaus“ susitarimo formuluočių tikslingai daromos nuorodos į privačių asmenų teises ir pareigas; ypač tiesiogiai minimos oro susisiekimo bendrovės ir kiti paslaugų teikėjai( ). Iš dalies jame netgi numatytos teisės „kiekvienam asmeniui“( ). Dėl šių formuluočių logiška daryti išvadą, kad „Atviro dangaus“ susitarimas bent jau susijęs su privačių asmenų, ypač įmonių, teisine padėtimi.

92. Šis įspūdis dar labiau sustiprėja pažvelgus į „Atviro dangaus“ susitarimo preambulę. Joje kalbama apie „oro susisiekimo bendrovių konkurenciją rinkoje“, kuri „minimaliu valstybės dalyvavimu bei reguliavimu“ turi būti skatinama( ), stiprinama( ) ir apsaugoma nuo neigiamo vyriausybės subsidijų poveikio( ). Formuluojamas siekis „kad būtų atvertos rinkos“( ), ir išreiškiamas noras, „kad oro susisiekimo bendrovės keleiviams ir krovinių siuntėjams atvirose rinkose galėtų pasiūlyti konkurencingas kainas ir paslaugas“( ); be to, siekiama padidinti oro susisiekimo bendrovių galimybes patekti į pasaulio kapitalo rinkas( ). Taigi kalbama apie klasikinių ekonominių laisvių įgyvendinimą. Tokie tikslai būdingi tarptautiniams susitarimams, kuriais ne tik reglamentuojami Šalių santykiai, bet taip pat atsižvelgiama į atskirų ūkio subjektų teisinę padėtį. Be to, „Atviro dangaus“ susitarime individo vaidmuo ypač krinta į akis visur, kur kalbama apie (oro susisiekimo) bendroves, keleivius, krovinių siuntėjus, vartotojus ar netgi darbuotojus ir darbo jėgą( ).

93. Sprendimas Intertanko( ), į kurį Teisingumo Teismui pateiktose pastabose padarė nuorodas daugelis institucijų ir vyriausybių, netrukdo daryti prielaidos, kad „Atviro dangaus“ susitarimas susijęs su privačių asmenų teisine padėtimi.

94. Reikia pripažinti, kad Teisingumo Teismas byloje Intertanko iš Jungtinių Tautų Jūrų teisės konvencijos( ) pobūdžio ir struktūros padarė išvadą, jog šia Konvencija reglamentuojami tik Šalių santykiai ir privatiems asmenims nesuteikiamos jokios autonominės teisės ir laisvės, net jeigu joje ir minimi laivai ir jų teisės( ). Jūrose plaukiojančiųjų laivais teisės ir pareigos Sprendime Intertanko traktuojamos tik kaip valstybių, su kurių vėliava plaukioja laivai, teisių ir pareigų išdava( ).

95. Tačiau vien tai, kad naudojimasis tam tikromis teisėmis, kylančiomis iš tarptautinio susitarimo, susijęs su atitinkamo asmens pilietybe ar laivo (orlaivio) nacionaline priklausomybe, neužkerta kelio manyti, kad tam tikra susitarimo nuostata gali būti taikoma tiesiogiai( ). Visuotinai pripažintas principas, kad kiekviena valstybė nustato sąlygas, kokiomis suteikia savo pilietybę ar nacionalinę priklausomybę( ), taip pat savaime nepanaikina galimybės, jog tarptautinių susitarimų nuostatos, kuriose numatytas ryšys su pilietybe ar nacionaline priklausomybe, susijusios su privačių asmenų teisine padėtimi.

96. Daugelyje tarptautinių susitarimų numatytos tik Šalių piliečių teisės ir pareigos. Tačiau jei vien dėl šios sąsajos su pilietybe būtų norima paneigti tiesioginio taikymo galimybę, privatūs asmenys vargu ar kada nors galėtų remtis su jais susijusiomis tarptautinių susitarimų nuostatomis.

97. Tačiau net ir nepaisant to, Jūrų teisės konvencijos atveju Sprendime Intertanko rasto sprendinio negalima paprasčiausia perkelti nagrinėjamam „Atviro dangaus“ susitarimui.

98. Jūrų teisės konvencijoje valstybių santykių reglamentavimas užima daug svarbesnę vietą, o privačių asmenų teisinei padėčiai neskiriama tiek daug dėmesio kaip „Atviro dangaus“ susitarime. Pagrindinis Jūrų teisės konvencijos tikslas – kodifikuoti, patikslinti ir plėtoti bendrosios tarptautinės teisės normas, susijusias su taikiu tarptautinės bendruomenės bendradarbiavimu tyrinėjant, naudojant ir eksploatuojant jūrų erdvę( ) ir sukurti „Jūrų konstituciją“( ). Šia Konvencija siekiama nustatyti teisingą pusiausvyrą tarp valstybių, turinčių pakrančių valstybės statusą, interesų ir valstybių, su kurių vėliava plaukioja laivai, interesų, kurie gali vieni kitiems prieštarauti; šiuo atžvilgiu Susitariančiosios Šalys numato nustatyti jų atitinkamų suverenių teisių materialinius ir teritorinius apribojimus( ).

99. „Atviro dangaus“ susitarime daroma kur kas daugiau aiškių nuorodų į privačius asmenis ir įmones nei Jūrų teisės konvencijoje( ), o „Atviro dangaus“ susitarimo preambulėje, kaip jau minėta( ), individo ir įmonių svarba pabrėžiama taip aiškiai, kaip nė vienoje Jūrų teisės konvencijos vietoje.

100. Taip pat pasakytina, kad tai, jog dėl „Atviro dangaus“ susitarimo taikymo arba aiškinimo tarp Šalių kylantiems ginčams spręsti numatyti jungtinis komitetas ir arbitražas( ), nebūtinai reiškia, kad šis susitarimas negali būti susijęs su privačių asmenų teisine padėtimi ir kad kai kurių jo nuostatų fiziniams ar juridiniams asmenims negalima taikyti tiesiogiai( ). Juk, kitaip nei PPO teisėje, „Atviro dangaus“ susitarimas daug mažiau orientuotas į Šalių derybas ir abipusiškumą( ).

101. Todėl apibendrindama galiu pasakyti, kad „Atviro dangaus“ susitarimas pagal savo pobūdį ir struktūrą gali būti susijęs su privačių asmenų teisine padėtimi. Tai reiškia, kad privačių asmenų inicijuotose bylose „Atviro dangaus“ susitarimą galima pasitelkti kaip kriterijų vertinant Sąjungos teisės aktų galiojimą.

– Aptariamų „Atviro dangaus“ susitarimo nuostatų besąlygiškumas ir pakankamas tikslumas

102. Konkrečiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia dėl trijų „Atviro dangaus“ susitarimo nuostatų: 7 straipsnio, 11 straipsnio 2 dalies c punkto ir 15 straipsnio 3 dalies. Kiekviena iš šių nuostatų turi būti įvertinta atskirai ir nustatyta, ar jos turinys yra besąlyginis ir pakankamai tikslus, kad ją būtų galima pasitelkti kaip kriterijų vertinant Direktyvos 2008/101 galiojimą.

103. „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnyje – paprastai tariant – numatyta, kad Šalies įstatymai ir kiti teisės aktai jos teritorijoje yra taikomi ir kitos Šalies orlaiviams, keleiviams, įguloms ir orlaivių kroviniams, o šie privalo jų laikytis. Ši nuostata besąlyginė pagal savo turinį; joje, be kita ko, nėra numatyta, kad „Atviro dangaus“ susitarimo Šalys turi priimti vidines susitarimo įgyvendinimo nuostatas. Ši nuostata taip pat ir pakankamai tiksli, kad iš jos privatiems asmenims kiltų konkretūs teisiniai padariniai: joje detaliai aprašyta, kokie įstatymai ir teisės aktai turimi galvoje( ), ir kategoriškai nurodoma, kad šie įstatymai ir teisės aktai „taikomi“ ir kad jų turi būti „laikomasi“. Be to, joje privatūs asmenys minimi kaip adresatai: įstatymai ir kiti teisės aktai taikomi konkrečiai oro susisiekimo bendrovėms (ar jų orlaiviams ir kroviniams) ir keleiviams bei įguloms, o šie turi jų laikytis. Taigi „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnis atitinka visus tiesioginio taikymo kriterijus.

104. „Atviro dangaus“ susitarimo 11 straipsnio 2 dalies c punkte – paprastai tariant – numatyta, kad Šalių orlaivių degalams, tepalams ir suvartojamoms techninėms atsargoms mokesčiai, rinkliavos, muitai ir kiti privalomi mokėjimai netaikomi. Ši nuostata yra pakankamai tiksli, kad galėtų būti taikoma tiesiogiai: juk joje konkrečiai nustatyta, kokie objektai ir nuo ko atleidžiami. Tačiau ši nuostata nėra besąlyginė, nes nuo mokesčių atleidžiama tik vadovaujantis „abipusiškumu ir abipuse nauda“( ). Taigi tai, ar oro susisiekimo bendrovė tam tikru metu gali reikalauti, kad tam tikra „Atviro dangaus“ susitarimo Šalis atleistų ją nuo mokesčių, priklauso nuo kitos susitarimo Šalies elgesio tuo pačiu metu. JAV oro susisiekimo bendrovė gali pasiremti „Atviro dangaus“ susitarime numatytu atleidimu nuo mokesčių Europos tarnybų atžvilgiu tik tuomet, jei ir kiek tuo metu jos pačios įsisteigimo valstybės institucijos suteikia atitinkamų lengvatų Europos oro susisiekimo bendrovėms. Taigi dėl šios sąlygos „Atviro dangaus“ susitarimo 11 straipsnio 2 dalies c punktas neatitinka tiesioginio taikymo sąlygų.

105. „Atviro dangaus“ susitarimo 15 straipsnio 3 dalies pirmame sakinyje nurodyta, kad nustatant aplinkos apsaugos priemones reikia laikytis ICAO priimtų su aviacija susijusių aplinkos apsaugos standartų, „išskyrus atvejus, kai yra susitariama kitaip“. Ši nuostata neatrodo nei besąlyginė, nei pakankamai tiksli, kad galėtų būti taikoma tiesiogiai: antroje sakinio dalyje („išskyrus <...>“) daroma nuoroda į ICAO teisę, tačiau pačioje nuostatoje nereglamentuojama, kokiomis sąlygomis leidžiama nukrypti nuo ICAO aplinkos apsaugos standartų. Be to, nematyti, kaip ši nuostata apskritai galėtų būti susijusi su privačių asmenų teisine padėtimi: joje kalbama apie dėl bendrojo intereso nustatytinas aplinkos apsaugos priemones, o ne apie jų taikymą oro susisiekimo bendrovėms.

106. „Atviro dangaus“ susitarimo 15 straipsnio 3 dalies antru sakiniu Šalys įsipareigoja aplinkos apsaugos priemones, kurios daro įtaką oro susisiekimui, taikyti remdamosi „Atviro dangaus“ susitarimo 2 straipsniu ir 3 straipsnio 4 dalimi. Ši nuostata, kitaip nei 15 straipsnio 3 dalies pirmas sakinys, konkrečiai susijusi su aplinkos apsaugos priemonių taikymu oro susisiekimo bendrovėms, taigi ji gali turėti tiesioginį poveikį jų teisinei padėčiai. Turinio prasme joje pasakyta, kad aplinkos apsaugos priemonės turi būti taikomos laikantis teisingų ir lygių galimybių oro susisiekimo bendrovėms konkuruoti principo („Atviro dangaus“ susitarimo 2 straipsnis). Be to, ypač turi būti ginama oro susisiekimo bendrovių teisė nustatyti savo siūlomo tarptautinio oro susisiekimo dažnumą ir talpą, pagrįstą komerciniais tikslais rinkoje („Atviro dangaus“ susitarimo 3 straipsnio 4 dalies pirmas sakinys). Taip pat turi būti laikomasi vienodų sąlygų, atitinkančių Čikagos konvencijos („Konvencija“) 15 straipsnį („Atviro dangaus“ susitarimo 3 straipsnio 4 dalies antras sakinys). Galiausiai visiems šiems reikalavimams bendra tai, kad aplinkos apsaugos priemonės oro susisiekimo bendrovėms turi būti taikomos jų nediskriminuojant ir nepažeidžiant oro susisiekimo bendrovių galimybių konkuruoti. Šie reikalavimai yra besąlyginiai ir pakankamai tikslūs. Jie, panašiai kaip ir įvairiuose asociacijos, bendradarbiavimo ir partnerystės susitarimuose numatyti draudimai diskriminuoti ir panašiai kaip Europos vidaus rinkoje galiojantys konkurencijos principai( ), gali būti taikomi tiesiogiai.

iv) Tarpinė išvada

107. Taigi nagrinėjamu atveju kaip Direktyvos 2008/101 galiojimo vertinimo kriterijų galima pasitelkti tik „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnį ir 15 straipsnio 3 dalies antrą sakinį.

2. Paprotinė tarptautinė teisė (pirmojo klausimo a–d punktai)

108. Visuotinai pripažįstama, kad Europos Sąjunga, be jai galiojančių tarptautinių susitarimų, privalo laikytis ir paprotinės tarptautinės teisės( ). Tai patvirtina ir ESS 3 straipsnio 5 dalies antras sakinys („griežto tarptautinės teisės <...> laikymosi ir jos plėtojimo“). Atitinkami paprotinės tarptautinės teisės principai yra sudedamoji Sąjungos teisės sistemos dalis( ).

109. Tačiau Sąjungos teismų praktikoje iki šiol nėra aiškiai apibrėžtų kriterijų, kuriais remiantis reikėtų vertinti, ar ir kokiu mastu paprotinės tarptautinės teisės principas gali būti pasitelktas vertinant Sąjungos teisės aktų galiojimą. Kiek galima spręsti, anksčiau Sąjungos teismai dar neturėjo progos atlikti tokio galiojimo vertinimo; paprotinė tarptautinė teisė lig šiol teismų praktikoje buvo pasitelkiama tik aiškinant Sąjungos teisės nuostatas ir principus( ).

110. Kaip teisingai pabrėžia daugelis procese dalyvaujančių institucijų ir vyriausybių, šie kriterijai neturėtų skirtis nuo taikomų tuomet, kai reikia nustatyti, ar ir kokiu mastu, vertinant Sąjungos teisės aktų galiojimą, kaip kriterijų galima pasitelkti tarptautinius susitarimus.

111. Juk, viena vertus, nematyti jokios svarios priežasties, kodėl privatiems asmenims turėtų būti nustatytos ne tokios griežtos sąlygos remtis paprotinės tarptautinės teisės principais nei sąlygos remtis tarptautiniais susitarimais. Nei pareiškėjos pagrindinėje byloje, nei jas palaikantys susivienijimai per procesą Teisingumo Teisme tokių priežasčių nenurodė.

112. Kita vertus, daugelis paprotinės tarptautinės teisės principų jau yra kodifikuoti tarptautiniuose susitarimuose( ). Privačių asmenų teisei remtis tuo pačiu tarptautinės teisės principu negali galioti skirtingos sąlygos, atsižvelgiant į tai, ar šis principas pasitelkiamas kaip paprotinės tarptautinės teisės principas, ar kaip tarptautinėse sutartyse įtvirtintas principas.

113. Todėl remdamasi jau minėta teismų praktika, susijusia su tarptautiniais susitarimais( ), siūlau Teisingumo Teismui paprotinės tarptautinės teisės principus pripažinti kaip Sąjungos teisės aktų galiojimo vertinimo kriterijus tik tuomet, kai įvykdomos dvi sąlygos:

– pirma, tai turi būti egzistuojantis paprotinės tarptautinės teisės principas, kuris yra privalomas Europos Sąjungai,

– antra, atitinkamo paprotinės tarptautinės teisės principo pobūdis ir struktūra neturi prieštarauti tokiam teisės akto galiojimo vertinimui, o jo turinys turi būti besąlyginis ir pakankamai tikslus.

114. Kalbant apie antrąjį kriterijų, savo ruožtu būtina atsižvelgti į tai, kad nagrinėjamu atveju Direktyvos 2008/101 galiojimo klausimas iškeltas byloje, kurią inicijavo privatūs asmenys – kelios oro susisiekimo bendrovės ir oro susisiekimo bendrovių susivienijimas( ).

a) Dėl aptariamų paprotinės tarptautinės teisės principų egzistavimo ir jų privalomumo Europos Sąjungai

115. Kaip, be kita ko, matyti iš TTT statuto( ) 38 straipsnio 1 dalies b punkto, paprotinė tarptautinė teisė – vienas visuotinai pripažintų tarptautinės teisės šaltinių. Kad ji atsirastų, reikalinga bendra atitinkamų tarptautinės teisės subjektų elgesio praktika (consuetudo; objektyvusis elementas), kuri pripažįstama kaip teisė (opinio iuris sive necessitatis; subjektyvusis elementas)( ).

116. Tam tikri paprotinės tarptautinės teisės principai kodifikuoti daugiašalėse sutartyse, kurių Šalys yra didelė, reprezentatyvi tarptautinės teisės subjektų dalis. Tai ypač pasakytina apie kai kurias Čikagos konvencijos nuostatas( ), Konvenciją dėl atvirosios jūros( ) ir Jūrų teisės konvencijos dalis( ).

117. Šio prejudicinio sprendimo priėmimo proceso dalyviai iš esmės sutinka, kad apie aptariamų paprotinės tarptautinės teisės principų egzistavimą arba neegzistavimą bei jų privalomumą Europos Sąjungai, be kita ko, galima spręsti iš Čikagos konvencijos ir Jūrų teisės konvencijos.

i) Valstybių suverenitetas savo oro erdvės atžvilgiu (pirmojo klausimo a punktas)

118. Valstybių suvereniteto savo oro erdvės atžvilgiu principas (kartais vadinamas „oro erdvės suverenitetu“) – tai valstybių teritorijos suvereniteto išdava( ). Jis buvo įtvirtintas dar 1919 m. Paryžiaus oreivystės konvencijos( ) 1 straipsnyje; šiandien jis kodifikuotas Čikagos konvencijos, kurios narės šiuo metu yra 190 valstybių, tarp jų ir visos Europos Sąjungos valstybės, 1 straipsnyje. Čikagos konvencijoje įtvirtinta tarptautinės teisės nuostata, kaip yra pripažinęs ir Tarptautinis Teisingumo Teismas, tėra tik jau seniai egzistuojančio paprotinės tarptautinės teisės principo išraiška( ).

119. Tai, kad pati Europos Sąjunga nėra Čikagos konvencijos Šalis, nereiškia, kad šioje Konvencijoje kodifikuotas, paprotinėje tarptautinėje teisėje egzistuojantis valstybių suvereniteto savo oro erdvės atžvilgiu principas jai nėra privalomas( ). Juk paprotinės tarptautinės teisės principas egzistuoja savarankiškai greta tarptautinių susitarimų, kuriuose jis yra kodifikuotas( ).

ii) Negalėjimas pretenduoti į tai, kad jos suverenitetas būtų taikomas kuriai nors atvirosios jūros daliai (pirmojo klausimo b punktas)

120. Principas, kad nė viena valstybė negali pretenduoti į tai, kad jos suverenitetas būtų taikomas kuriai nors atvirosios jūros daliai s, išreiškia atviros jūros laisvę, kurios koncepcija pirmą kartą buvo suformuluota dar 1609 m.( ) Vėliausiai XX a. pradžioje atviros jūros laisvė buvo pripažinta tarptautiniu mastu( ).

121. 1958 m. principas, kad nė viena valstybė negali pretenduoti į tai, kad jos suverenitetas būtų taikomas kuriai nors atvirosios jūros daliai, buvo kodifikuotas Konvencijos dėl atvirosios jūros 2 straipsnio pirmame sakinyje, vėliau jis buvo įtrauktas ir į Jūrų teisės konvenciją – jos 89 straipsnį „Pretenzijų dėl suvereniteto atviroje jūroje negaliojimas“. Jūrų teisės konvencijai šiuo metu priklauso 162 Šalys, tarp jų ir Europos Sąjunga (buvusi Europos bendrija)( ) ir visos jos valstybės narės.

122. Turint galvoje mažiausiai vieną šimtmetį (jei ne ilgiau) siekiančią valstybių praktiką ir platų jos pripažinimą – tai yra padariusi ir Europos Sąjunga su visomis savo valstybėmis narėmis, – galima daryti prielaidą, kad Jūrų teisės konvencijos 89 straipsnyje kodifikuotas paprotinės tarptautinės teisės principas( ), kuris Sąjungai yra privalomas. Nė vienas šio prejudicinio sprendimo priėmimo proceso dalyvis tuo nesuabejojo.

123. Per prejudicinio sprendimo priėmimo procesą buvo išreikštos kai kurios abejonės, ar pretenzijų dėl suvereniteto atviroje jūroje negaliojimo principas apskritai aktualus vertinant Direktyvos 2008/101 galiojimą. Tačiau pagal nusistovėjusią teismų praktiką preziumuojama, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai yra reikšmingi jo sprendimui( ). Kadangi nėra akivaizdu, kad pirmojo klausimo b punktas nėra reikšmingas siekiant išspręsti pagrindinę bylą, Teisingumo Teismas turi į jį atsakyti.

iii) Laisvė skristi virš atvirosios jūros (pirmojo klausimo c punktas)

124. Laisvė skristi virš atvirosios jūros („perskridimo laisvė“) pirmą kartą taip pat buvo paminėta 1958 m. Konvencijos dėl atvirosios jūros 2 straipsnio trečio sakinio 4 punkte ir šiandien yra kodifikuota Jūrų teisės konvencijos 87 straipsnio 1 dalies trečio sakinio b punkte.

125. Dėl tų pačių priežasčių, kurias jau minėjau kalbėdama apie negalėjimą pretenduoti į tai, kad jos suverenitetas būtų taikomas kuriai nors atvirosios jūros daliai ( ), laisvės skristi virš atvirosios jūros principas taip pat laikytinas paprotinės tarptautinės teisės principu, kuris Sąjungai yra privalomas.

iv) Tariamai išimtinė registracijos šalies jurisdikcija orlaiviams virš atvirosios jūros (pirmojo klausimo d punktas)

126. Kitaip nei prieš tai aptartų paprotinės tarptautinės teisės principų atveju, dėl ketvirtojo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo minimo principo egzistavimo kyla abejonių.

127. Pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jas palaikantys susivienijimai tvirtina, kad iš paprotinės tarptautinės teisės išplaukia, jog virš atvirosios jūros skrendantiems orlaiviams taikoma išimtinė jų registracijos šalies jurisdikcija, išskyrus tarptautinėje sutartyje aiškiai numatytus atvejus. Kai kurios vyriausybės ir institucijos tuo nesuabejojo, tačiau kiti proceso dalyviai – Vokietijos, Prancūzijos, Jungtinės Karalystės ir Norvegijos vyriausybės bei Komisija ir aplinkos apsaugos organizacijos – griežtai laikosi pozicijos, kad tokio paprotinės tarptautinės teisės principo nėra.

128. Iš tiesų kodifikuotas yra tik principas, kad – paprastai tariant – atviroje jūroje plaukiojantiems laivams taikoma išimtinė valstybių, su kurių vėliava jie plaukioja, jurisdikcija; orlaiviams tai netaikoma. Tai liudija Jūrų teisės konvencijos 92 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys ir anksčiau galiojusi nuostata – 1958 m. Tarptautinės konvencijos dėl atvirosios jūros 6 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys.

129. Konvencijos dėl atvirosios jūros 6 straipsnio 1 dalies ir Jūrų teisės konvencijos 92 straipsnio nuostatų negalima automatiškai pagal analogiją pritaikyti orlaiviams. Pažvelgus į šiuos daugiašalius susitarimus matyti, kad jų kūrėjai aiškiai skyrė laivus ir orlaivius ir atskirai minėjo orlaivius gausiose nuostatose, taikytinose abiem transporto priemonių tipams arba tik orlaiviams( ).

130. Todėl Konvencijos dėl atvirosios jūros 6 straipsnio ir Jūrų teisės konvencijos 92 straipsnio negalima laikyti patikimu įrodymu, kad paprotinėje tarptautinėje teisėje egzistuoja toks su ten nepaminėtais orlaiviais susijęs paprotinės tarptautinės teisės principas. Tai patvirtina ir faktas, kad išimtinės orlaivių, skrendančių virš atvirosios jūros, registracijos šalies jurisdikcijos principas nėra įtvirtintas Čikagos konvencijoje, kuri specialiai skirta tik oro susisiekimui. Be to, Tokijo konvencijos( ), kuri, panašiai kaip ir Čikagos konvencija, galioja beveik visame pasaulyje, 4 straipsnyje yra nuostata, pagal kurią valstybėms, siekiant taikyti baudžiamąją teisę, leidžiama tam tikrais atvejais imtis veiksmų skrendančiuose orlaiviuose, net jeigu jie registruoti ne toje valstybėje.

131. Ligšiolinė teismų praktika, kurioje buvo nagrinėjamas ginčijamas principas, kiek galima spręsti, buvo susijusi su laivais, bet ne su orlaiviais( ).

132. Todėl siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad šiuo metu nėra pakankamai pagrindo tvirtinti, jog egzistuoja paprotinės tarptautinės teisės principas, kad „virš atvirosios jūros skrendantiems orlaiviams taikoma išimtinė jų registracijos šalies jurisdikcija, išskyrus tarptautinėje sutartyje aiškiai numatytus atvejus“.

133. Taigi tokio principo negalima pasitelkti kaip kriterijaus vertinant Sąjungos teisės aktų, kaip antai Direktyva 2008/101, galiojimą.

b) Dėl galėjimo panaudoti aptariamus paprotinės tarptautinės teisės principus kaip galiojimo vertinimo kriterijus fizinio ar juridinio asmens inicijuotoje byloje

134. Net jei kiekvienas Europos Sąjungą saistantis paprotinės tarptautinės teisės principas būtų privalomas Europos Sąjungai kaip tarptautinės teisės dalis, atitinkamo principo pobūdis ir struktūra gali parodyti, kad Sąjungos viduje, teismui vertinant Sąjungos institucijų aktų galiojimą, jo apskritai negalima pasitelkti, arba galima pasitelkti tik labai ribotai( ), ypač bylose, kurias inicijavo fiziniai arba juridiniai asmenys.

135. Visiems trims paprotinės tarptautinės teisės principams, kuriuos High Court mini prašymo priimti prejudicinį sprendimą pirmojo klausimo a–c punktuose, būdinga tai, kad jais nustatoma valstybių suverenių teisių apimtis ir apibrėžiama jų jurisdikcija.

136. Tokie principai pagal savo pobūdį ir struktūrą jokiu būdu negali būti susiję su privačių asmenų teisine padėtimi( ). Tai teisingai pabrėžė procese dalyvaujančios institucijos ir dauguma dalyvaujančių vyriausybių.

137. Taigi fizinių ar juridinių asmenų inicijuotose bylose, kuriose vertinamas Sąjungos teisės aktų galiojimas, tokių principų negalima pasitelkti kaip vertinimo kriterijaus( ).

3. Tarpinė išvada

138. Apibendrinant galima pasakyti, kad fizinių ar juridinių asmenų inicijuotose bylose, vertinant Sąjungos teisės aktų galiojimą, iš pirmajame prejudiciniame klausime paminėtų tarptautinės teisės nuostatų ir principų kaip vertinimo kriterijus pasitelkti galima tik „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnį ir 15 straipsnio 3 dalies antrą sakinį.

B – Dėl Direktyvos 2008/101 suderinamumo su nurodytais tarptautiniais susitarimais ir paprotinės tarptautinės teisės principais (antrasis, trečiasis ir ketvirtasis klausimai)

139. Antruoju, trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais norima sužinoti, ar Direktyva 2008/101 suderinama su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo minimais tarptautiniais susitarimais ir paprotinės tarptautinės teisės principais. Į šiuos klausimus reikėtų atsakyti tik tuo atveju, jeigu būtų teigiamai atsakyta į pirmąjį klausimą. Kaip išdėsčiau, taip yra tik dėl „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnio ir 15 straipsnio 3 dalies antro sakinio. Tačiau kad atsakymas būtų išsamus, papildomai įvertinsiu ir tai, ar Direktyva 2008/101 suderinama su kitomis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo minimomis tarptautinės teisės nuostatomis ir principais.

140. Per procesą Teisingumo Teisme šiuo klausimu buvo pareikštos labai kontroversiškos pozicijos. Pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jas palaikantys susivienijimai mano, kad pažeisti visi aptariami tarptautiniai susitarimai ir paprotinės tarptautinės teisės principai; o procese dalyvaujančios institucijos ir vyriausybės laikosi visiškai priešingos nuomonės.

1. Suderinamumas su tam tikrais paprotinės tarptautinės teisės principais (antrasis klausimas)

141. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar Direktyva 2008/101 negalioja, jeigu ir kiek pagal ją ES emisijos leidimų prekybos sistema taikoma skrydžių dalims (apskritai arba trečiosiose šalyse registruotų orlaivių) ne ES valstybių narių oro erdvėje, nes, kaip tvirtina pareiškėjos pagrindinėje byloje, pažeidžiami tam tikri paprotinės tarptautinės teisės principai.

142. Tai, kad Europos Sąjunga turi naudotis savo kompetencija laikydamasi paprotinės tarptautinės teisės( ), yra visuotinai pripažinta.

143. Nagrinėjamu atveju pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jas palaikantys susivienijimai iš esmės kaltina Sąjungos teisės aktų leidėją tuo, kad pažeisdamas paprotinės tarptautinės teisės principus jis peržengė valstybių jurisdikcijos ribas. Jų teigimu, įtraukęs skrydžių dalis ne Europos Sąjungos valstybių narių oro erdvėje, Sąjungos teisės aktų leidėjas priėmė ekstrateritorinį teisės aktą, kuriuo, viena vertus, pažeidžiamos trečiųjų šalių suverenios teisės, kita vertus, atvirosios jūros laisvė.

144. Šis kaltinimas nepagrįstas. Jis grindžiamas klaidinga ir labai paviršutiniška Direktyvos 2008/101 nuostatų interpretacija.

a) Dėl ES emisijos leidimų prekybos sistemos ekstrateritorinio poveikio stokos

145. Kaip teisingai pažymėjo daugelis procese dalyvaujančių institucijų ir vyriausybių, Direktyvoje 2008/101 nėra ekstrateritorinių nuostatų. Šia direktyva nenustatoma, kad oro susisiekimo bendrovių veiklai trečiųjų šalių erdvėje ar virš atvirosios jūros būtų taikomos imperatyvios Sąjungos teisės normos. Direktyva 2008/101 ypač nenustatyta jokių oro susisiekimo bendrovių pareigų skraidinti savo orlaivius tam tikrais maršrutais, neviršyti tam tikro leistino greičio ar laikytis tam tikrų degalų sąnaudų ar išmetamų teršalų ribinių verčių.

146. Direktyva 2008/101 reglamentuojamas vien orlaivių pakilimas ir nusileidimas Europos Sąjungos aerodromuose ir tik dėl šių pakilimų ir nusileidimų valstybės narės gali naudotis savo jurisdikcija oro susisiekimo bendrovių atžvilgiu: nelygu skrydis, šios bendrovės privalo panaudoti tam tikrą emisijos leidimų kiekį( ), o pažeidusioms šią prievolę gresia sankcijos, be kita ko, – draudimas vykdyti veiklą( ).

147. Tai, kad apskaičiuojant panaudotinų emisijos leidimų skaičių remiamasi visu vykdant tam tikrą skrydį nuskristu nuotoliu, dar nereiškia, kad Direktyvos 2008/101 nuostatos yra ekstrateritorinio pobūdžio. Be jokių abejonių, taip iš dalies atsižvelgiama į procesus, vykstančius virš atvirosios jūros ar trečiųjų šalių teritorijos. Netiesiogiai tai gali paskatinti oro susisiekimo bendroves vykdant skrydžius virš atvirosios jūros arba trečiųjų šalių teritorijos imtis tam tikrų veiksmų, pavyzdžiui, stengtis sunaudoti kuo mažiau degalų ir išmesti kuo mažiau šiltnamio efektą sukeliančių dujų. Tačiau, konkrečiai kalbant, jų veiksmai ne Europos Sąjungos oro erdvėje nereglamentuojami.

148. Visiškai nėra neįprasta, kad valstybė ar tarptautinė organizacija, naudodamasi savo jurisdikcija, atsižvelgia į aplinkybes, susiklostančias ar susiklosčiusias ne jos jurisdikcijai priklausančioje teritorijoje. Pavyzdžiui, daugelio valstybių pajamų mokestį reglamentuojančiuose teisės aktuose įtvirtintas vadinamasis „pajamų, gaunamų visame pasaulyje“ principas. Kartelių ir koncentracijos kontrolės srityse irgi visame pasaulyje įprasta konkurencijos institucijoms imtis priemonių prieš įmonių susitarimus, net jeigu jie ir buvo sudaryti ne jų jurisdikcijai priklausančioje teritorijoje ir net jeigu jų padariniai iš esmės kyla ne minėtoje teritorijoje( ). Vienoje su žvejyba susijusioje byloje Teisingumo Teismas netgi yra nusprendęs, kad atvirojoje jūroje sugauta žuvis gali būti konfiskuota, kai tik atitinkamas laivas, plaukiojantis su trečiosios šalies vėliava, įplauks į Europos Sąjungos uostą( ).

149. Žvelgiant iš tarptautinės teisės pozicijų, lemiamos reikšmės turi tai, kad atitinkamos aplinkybės būtų pakankamai susijusios su atitinkama valstybe ar tarptautine organizacija. Sąsaja gali būti grindžiama teritorialumo principu( ), asmeninės jurisdikcijos principu( ) arba – rečiau – universalumo principu.

b) Dėl pakankamos teritorinės sąsajos

150. Nagrinėjamu atveju Europos Sąjunga gali remtis teritorialumo principu.

151. Apskritai Sąjunga turi teisę iš visų jos teritorijoje paslaugas teikiančių įmonių reikalauti laikytis tam tikrų standartų. Todėl ji taip pat turi teisę reikalauti iš oro susisiekimo bendrovių, kurių orlaiviai kyla ir leidžiasi Europos Sąjungos teritorijoje esančiuose aerodromuose, imtis Sąjungos teisės aktuose numatytų aplinkos ir klimato apsaugos priemonių( ), šiuo konkrečiu atveju – dalyvauti ES emisijos leidimų prekybos sistemoje.

152. Pakilimas ir nusileidimas – esminės ir charakteringos kiekvieno skrydžio sudedamosios dalys. Jei orlaivis kyla arba leidžiasi Europos Sąjungos teritorijoje esančiame aerodrome, egzistuoja pakankama teritorinė sąsaja įtraukti atitinkamą skrydį į ES emisijos leidimų prekybos sistemą.

153. Taikant ES emisijos leidimų prekybos sistemą iš atitinkamų oro susisiekimo bendrovių galima reikalauti, kad jų orlaiviams kylant ir leidžiantis Europos aerodrome jos panaudotų emisijos leidimus, kurių skaičius priklauso nuo nuotolio tarp orlaivio išvykimo vietos ir atvykimo vietos. Taip, atsižvelgiant į bendrą nuskristą atstumą, vadovaujamasi proporcingumo principu ir aplinkos apsaugos teisėje galiojančiu principu „moka teršėjas“.

154. Teritorialumo principas nedraudžia taikant ES apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą atsižvelgti ir į skrydžių dalis ne Europos Sąjungos teritorijoje. Veikiau toks metodas atitinka aplinkos ir klimato apsaugos priemonių pobūdį, prasmę ir tikslą. Žinoma, oro tarša nepripažįsta sienų, o šiltnamio efektą sukeliančios dujos, neatsižvelgiant į vietą, kur jos išmetamos, prisideda prie klimato pokyčių visame pasaulyje; jos gali turėti poveikį bet kurios valstybės ar valstybių sąjungos, taip pat ir Europos Sąjungos, aplinkai ir klimatui.

155. Verta prisiminti ir jau minėtą su žvejyba susijusią bylą. Jei vadovaujantis teritorialumo principu leidžiama Europos Sąjungos uoste konfiskuoti su trečiosios šalies vėliava plaukiojančiame laive esančią ne Europos Sąjungos teritorijoje sugautą žuvį( ), apskaičiuojant panaudotinų emisijos leidimų kiekį negali būti draudžiama atsižvelgti į Europos Sąjungos aerodrome besileidžiančio ar iš jo kylančio orlaivio ne Europos Sąjungos oro erdvėje išmestus teršalus.

c) Dėl trečiųjų valstybių suvereniteto pažeidimo nebuvimo

156. Kitaip nei mano pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jas palaikantys susivienijimai, Direktyva 2008/101 nei teisiškai, nei faktiškai netrukdo trečiosioms valstybėms prireikus priimti ir taikyti nuosavų oro susisiekimui skirtų emisijos leidimų prekybos sistemų.

157. Reikia pripažinti, kad įtraukus skrydžių dalis virš atvirosios jūros ir trečiųjų šalių teritorijos atsiranda „dvigubo reglamentavimo“ pavojus, t. y. pavojus, kad viena ir ta pati atkarpa bus skaičiuojama dviejų valstybių emisijos leidimų prekybos sistemose. Taip ypač gali nutikti, jei tarptautinio skrydžio ir išvykimo, ir atvykimo vietoje taikoma emisijos leidimų prekybos sistema, kurioje – kaip ir pagal Direktyvą 2008/101 – skaičiuojamas visas nuskristas atstumas.

158. Tačiau toks dvigubas skaičiavimas, kad ir kokią naštą jis reikštų kai kurioms oro susisiekimo bendrovėms, pagal aptariamus paprotinės tarptautinės teisės principus nėra draudžiamas. Veikiau paprotinėje tarptautinėje teisėje jis toleruojamas, kaip ir tiesioginių mokesčių srityje toleruojamas plačiai paplitęs dvigubo apmokestinimo fenomenas( ).

159. Vieno ir to paties skrydžio įtraukimo į dvi skirtingas emisijos leidimų prekybos sistemas galima išvengti tik vienašalėmis priemonėmis arba atitinkamoms valstybėms ir tarptautinėms organizacijoms dėl to susitarus. Tam Sąjungos teisės aktų leidėjas – nors pagal paprotinę tarptautinę teisę ir neprivalėjo to daryti – Direktyvoje 2008/101 aiškiai išreiškė pasiryžimą siekti susitarimo ir netgi numatė konkrečią nuostatą, kuria remiantis reikėtų užtikrinti optimalią ES sistemos ir trečiosios valstybės taikomų priemonių sąveiką( ).

d) Tarpinė išvada

160. Apibendrinant galima pasakyti, kad ES emisijos leidimų prekybos sistemos taikymas skrydžių dalims ne virš Europos Sąjungos teritorijos nesuteikia pagrindo abejoti dėl Direktyvos 2008/101 suderinamumo su nagrinėjamais paprotinės tarptautinės teisės principais.

2. Dėl suderinamumo su tam tikrais tarptautiniais susitarimais (trečiasis ir ketvirtasis klausimai)

161. Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Direktyva 2008/101 suderinama su įvairiomis tarptautinių susitarimų nuostatomis. Jis prašo Teisingumo Teismo įvertinti, ar Direktyvoje 2008/101 nustatytas ES emisijos leidimų prekybos sistemos taikymas tarptautinės aviacijos veiklai yra neteisėtas, nes: pirma, į minėtą sistemą įtraukiamos skrydžių dalys ne ES oro erdvėje (trečiasis klausimas), antra, Europos Sąjunga veikia viena, ne per ICAO (ketvirtojo klausimo a punktas), trečia, draudžiama apmokestinti atvykimą ir išvykimą (ketvirtojo klausimo b punktas) ir, ketvirta, tarptautinės aviacijos srityje draudžiama rinkti rinkliavas ir muitus už degalus (ketvirtojo klausimo c punktas).

a) ES emisijos taršos leidimų prekybos sistemos taikymo skrydžių dalims ne ES oro erdvėje teisėtumas (trečiasis klausimas)

162. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar Direktyva 2008/101, kiek pagal ją ES emisijos leidimų prekybos sistema taikoma skrydžių dalims ne Europos Sąjungos valstybių narių oro erdvėje, pripažintina negaliojančia, nes pažeidžia įvairias Čikagos konvencijos ir „Atviro dangaus“ susitarimo nuostatas.

i) Suderinamumas su Čikagos konvencijos 1, 11 ir 12 straipsniais (trečiojo klausimo a punktas)

163. Kaip jau minėta nagrinėjant pirmąjį klausimą, Čikagos konvencija Europos Sąjungai nėra privaloma; todėl šios Konvencijos negalima pasitelkti kaip kriterijaus vertinant Sąjungos teisės aktų galiojimą( ). Tačiau visos Sąjungos valstybės narės yra Čikagos konvencijos Šalys, todėl nors Europos Sąjunga nėra jos Šalis, į ją reikia atsižvelgti aiškinant Sąjungos antrinės teisės nuostatas( ). Taigi pagal galimybę Direktyvą 2008/101 (arba Direktyvą 2003/87, iš dalies pakeistą Direktyva 2008/101) reikėtų aiškinti taip, kad ji neprieštarautų Čikagos konvencijai.

164. Tačiau išnagrinėjus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paminėtas Čikagos konvencijos nuostatas matyti, kad Direktyva 2008/101 ir šiaip jų nepažeidžia.

165. Čikagos konvencijos 1 straipsnis tik išreiškia valstybių suvereniteto ir ypač jų oro erdvės suvereniteto principą( ). Kaip minėta( ) kalbant apie paprotinę tarptautinę teisę, Direktyvoje 2008/101 nėra ekstrateritorinių nuostatų ir ja nepažeidžiamos suverenios trečiųjų valstybių teisės. Tą patį galima pasakyti ir apie Čikagos konvencijos 1 straipsnį.

166. Kalbant apie Čikagos konvencijos 11 straipsnį, pažymėtina, jog pats tekstas rodo, kad jame reglamentuojamas tarptautinį oro susisiekimą vykdančių orlaivių atskridimas ar išskridimas iš Šalių teritorijos arba jų naudojimas ir navigacija šioje teritorijoje. Tai patvirtina ir normų, kurioms priklauso minėtas 11 straipsnis, kontekstas: šis straipsnis yra Čikagos konvencijos II skyriuje, kuriame reglamentuojami skrydžiai virš Šalių teritorijų. Čikagos konvencijos 11 straipsnyje nereglamentuojama, ar Šalies taikoma emisijos leidimų prekybos sistema gali būti taikoma skrydžių dalims ne virš šios valstybės teritorijos.

167. Vienintelis Čikagos konvencijos 11 straipsnyje įtvirtintas reikalavimas dėl Šalių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių orlaivių atskridimą, išskridimą ir naudojimą, turinio – tai draudimas diskriminuoti orlaivius dėl jų nacionalinės priklausomybės: atitinkami įstatymai ir kiti teisės aktai turi būti „taikomi visiems be išimties Susitariančiųjų Valstybių orlaiviams, neatsižvelgiant į jų nacionalinę priklausomybę“. Nė vienas iš proceso dalyvių nesuabejojo, kad ES emisijos leidimų prekybos sistema atitinka šį reikalavimą.

168. Iš Čikagos konvencijos 11 straipsnio paskutinio sakinio antros dalies taip pat neišplaukia draudimas vienos iš Šalių emisijos leidimų prekybos sistemos taikyti skrydžių dalims ne virš jos teritorijos. Šioje antroje sakinio dalyje tik nustatoma, kad minėtų įstatymų ir kitų teisės aktų turi laikytis „atskrendantys, išskrendantys arba esantys šios valstybės teritorijoje orlaiviai“. Kaip tik to ir vien to, t. y. laikytis įstatymų ir kitų teisės aktų atskrendant ir išskrendant, Europos Sąjunga reikalauja iš oro susisiekimo bendrovių, taikydama emisijos leidimų prekybos sistemą. ES emisijos leidimų prekybos sistemoje nėra numatyta taisyklių, kurių būtų privalu laikytis skrendant ne virš Europos Sąjungos teritorijos.

169. Ir pagaliau, kalbant apie Čikagos konvencijos 12 straipsnį, pasakytina, kad jame reglamentuojamos skrydžių taisyklės. Tačiau jokių panašių skrydžių taisyklių Direktyvoje 2003/87, iš dalies pakeistoje Direktyva 2008/101, nėra, nei kiek tai susiję su Europos Sąjungos teritorija, nei su trečiųjų valstybių oro erdve arba Konvencijos 12 straipsnio trečiame sakinyje atskirai minima atvirąja jūra. Kaip minėta, ES emisijos leidimų prekybos sistemoje nenumatyta, kad oro susisiekimo bendrovės ir jų orlaiviai turi laikytis tam tikro skrydžio maršruto, neviršyti tam tikro leistino greičio ar laikytis tam tikrų degalų sąnaudų arba išmetamų teršalų ribinių verčių.

170. Pareiškėjų pagrindinėje byloje daroma nuoroda į Čikagos konvencijos 2 priedą( ), kuriame numatytos tam tikros skrydžių taisyklės, taip pat nėra tinkamas argumentas jų tezei pagrįsti. Nors jo 3.1.4 skirsnyje yra „mėtymą ar purškimą“( ) iš skrendančių orlaivių reglamentuojanti nuostata, ES emisijos leidimų prekybos sistemos jokiu būdu negalima gretinti su medžiagų mėtymą ar purškimą reglamentuojančiomis nuostatomis: joje nėra nė vienos nuostatos, kurioje būtų nustatyti reikalavimai dėl atskirų orlaivių, skrendančių iš ir į Europos Sąjungos aerodromus, variklių išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų ar jų ribinės vertės.

171. Kadangi Direktyva 2008/101 neprieštarauja Čikagos konvencijos 1, 11 ir 12 straipsniams, nėra jokios būtinybės, atsižvelgiant į Čikagos konvenciją, aiškinti ir taikyti šios direktyvos siaurai. Visų pirma nėra reikalo, atsižvelgiant į Konvenciją, riboti ES emisijos leidimų prekybos sistemos taikymo srities skrydžių dalims virš Europos Sąjungos teritorijos.

ii) Suderinamumas su „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsniu (trečiojo klausimo b punktas)

172. Kitaip nei ką tik nagrinėtos Čikagos konvencijos nuostatos, „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnį galima pasitelkti kaip tiesioginį kriterijų vertinant Direktyvos 2008/101 galiojimą( ).

173. Tačiau iš esmės nekyla jokių abejonių, kad ES emisijos leidimų prekybos sistema suderinama ir su šia tarptautinės teisės nuostata. Juk „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnyje iš esmės nustatyta, kad Šalies teritorijoje galioja įstatymai ir kiti teisės aktai, reglamentuojantys tarptautinėje oro navigacijoje dalyvaujančio orlaivio atvykimą ir išvykimą arba eksploatavimą, ir kad jų turi būti laikomasi. „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnio ir Čikagos konvencijos 11 straipsnio turinys beveik identiškas. Dėl pastarosios nuostatos išsakyti argumentai( ) tinka ir kalbant apie „Atviro dangaus“ susitarimo 7 straipsnį.

b) Vienašalių ES veiksmų, veikiant ne per ICAO, teisėtumas (ketvirtojo klausimo a punktas)

174. Ketvirtojo klausimo pirma dalimi (4 klausimo a punktas) siekiama išsiaiškinti, ar Europos Sąjunga turi teisę vienašališkai taikyti savo emisijos leidimų prekybos sistemą tarptautinės aviacijos veiklai nelaukdama, kol ICAO ras daugiašalį sprendimą. Tam prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo įvertinti Direktyvos 2008/101 galiojimą dviem aspektais: pirma, vertinant jos suderinamumą su Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalimi, antra, išnagrinėjant galimą „Atviro dangaus“ susitarimo 15 straipsnio 3 dalies pažeidimą.

i) Suderinamumas su Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalimi

175. Pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jas palaikantys susivienijimai aiškina Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalį taip, kad pagal ją Europos Sąjungai draudžiama siekti riboti ar mažinti aviacijos išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, veikiant ne per ICAO.

176. Tokia interpretacija neįtikina. Kaip teisingai pabrėžė daugelis procese dalyvaujančių institucijų ir vyriausybių, Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalyje nėra nustatyta, kad siekti riboti ar mažinti aviacijos išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį yra išimtinė ICAO prerogatyva. Tai rodo ir minėtos nuostatos tekstas, ir jos kontekstas bei tikslai.

177. Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalies tekste nėra jokių nuorodų į kokį nors išimtinumą. Priešingai: siekti riboti ar mažinti aviacijos išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį nėra „išimtinė“ ar „tik“ ICAO prerogatyva. Jei Kioto protokolo Šalys būtų norėjusios pagrįsti išimtinę ICAO kompetenciją, reikėtų tikėtis, kad tai būtų aiškiai išreikšta šios nuostatos tekste.

178. Be to, Kioto protokolas susijęs su Jungtinių Tautų bendrąja klimato kaitos konvencija, kuriai įgyvendinti jis ir buvo sudarytas( ), ir todėl turi būti aiškinamas atsižvelgiant į ją. Šioje Bendrojoje konvencijoje leidžiama imtis ne tik daugiašalių, bet ir nacionalinių, ir regioninių strategijų, ir priemonių šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimui riboti ir mažinti.

179. Pavyzdžiui, Bendrosios konvencijos 4 straipsnio 1 dalies b punkte aiškiai numatyta, kad Šalys privalo „suformuluoti, įgyvendinti, išleisti ir reguliariai atnaujinti nacionalines ir, kur tinka, regionines programas, kuriose numatytos priemonės klimato pasikeitimui sušvelninti, susijusios su visų šiltnamio efektą sukeliančių dujų, kurios nekontroliuojamos Monrealio protokolo, antropogenine emisija <...>“. Bendrosios konvencijos 4 straipsnio 2 dalies a punkte taip pat numatyta, kad visos išsivysčiusioms valstybėms priskiriamos Šalys nustato „nacionalinę strategiją“ ir imasi priemonių „sušvelninti klimato pasikeitimo pasekmes“, o išnašoje aiškiai nustatoma, kad tai apima ir strategiją, ir priemones, kurių imasi regioninės ekonominės integracijos organizacijos.

180. Kitaip nei per Teisingumo Teismo posėdį teigė pareiškėjos pagrindinėje byloje, niekas nerodo, kad Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalyje būtų siekiama nukrypti nuo minėtų Bendrosios konvencijos 4 straipsnyje nustatytų principų.

181. Juk jei priemonių riboti ar mažinti aviacijos išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį būtų galima imtis tik daugiašaliais veiksmais veikiant per ICAO, tai prieštarautų Bendrosios konvencijos ir Kioto protokolo tikslams. Bendrosios konvencijos ir Kioto protokolo bei Čikagos konvencijos ir ja įkurtos ICAO Šalys nėra visiškai tos pačios. Jei ICAO turėtų išimtinę prerogatyvą, ICAO narės, kurios nėra saistomos Kioto protokolo, galėtų priešintis Kioto tikslų įgyvendinimui. Ir priešingai, Kioto protokolo Šalims būtų sunku aktyviai siekti įgyvendinti Kioto tikslus, jeigu jos pačios – kaip antai Europos Sąjunga – nepriklausytų ICAO.

182. Tokiomis aplinkybėmis darytina prielaida, kad Kioto protokolo Šalys 2 straipsnio 2 dalyje neįsipareigojo siekti riboti ar mažinti aviacijos išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio, veikdamos išimtinai per ICAO.

183. Žinoma, Kioto protokolo 2 straipsnio 2 dalyje išreiškiamas Šalių noras, siekiant riboti ar mažinti aviacijos išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, rasti daugiašalį sprendimą veikiant per ICAO. Europos Sąjunga, formuodama ir įgyvendindama savo aplinkos i