GENERALINIO ADVOKATO

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,

pateikta 2017 m. birželio 21 d. ( 1 )

Byla C‑306/16

António Fernando Maio Marques da Rosa

prieš

Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA

(Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas, Portugalija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/88 – 5 straipsnis – Savaitės poilsis – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose per septynių dienų laikotarpį numatyta bent viena poilsio diena – Pamaininis darbas – Ilgesnis nei šešių iš eilės einančių darbo dienų laikotarpis“

I. Įžanga

1. Šioje byloje Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas, Portugalija) pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl Direktyvos 93/104/EB ( 2 ) 5 straipsnio ir Direktyvos 2003/88/EB ( 3 ) 5 straipsnio dėl savaitės poilsio ir dėl Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 31 straipsnio dėl teisės į tinkamas ir teisingas darbo sąlygas išaiškinimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar savaitės poilsis, į kurį darbuotojas turi teisę pagal šias nuostatas, turi būti suteiktas vėliausiai septintą dieną po šešių darbo dienų iš eilės.

2. Šioje išvadoje paaiškinsiu motyvus, dėl kurių manau, kad į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai ir kad pagal minėtas nuostatas savaitės poilsio diena gali būti suteikta bet kurią dieną per kiekvieną septynių dienų laikotarpį.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

3. Direktyva 93/104 nuo 2004 m. rugpjūčio 2 d. buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2003/88 ( 4 ). Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės rationae temporis iš dalies reglamentuojamos Direktyva 93/104 ir iš dalies Direktyva 2003/88 ( 5 ).

4. Direktyvos 93/104 5 straipsnyje „Savaitės poilsio laikas“ nustatyta: „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad per kiekvieną septynių dienų laikotarpį kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į minimalų 24 valandų nepertraukiamo poilsio laiką ir 3 straipsnyje nurodytų 11 kasdienio poilsio valandų. Jei to reikia dėl objektyvių, techninių arba darbo organizavimo priežasčių, galima taikyti minimalų 24 valandų poilsio laiką.“

5. Direktyvos 2003/88 5 straipsnyje identiškai pakartotas Direktyvos 93/104 ( 6 ) 5 straipsnis.

B. Portugalijos teisė

1. 2003 m. Darbo kodeksas

6. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Direktyva 93/104 į Portugalijos teisę perkelta priėmus 2003 m. Darbo kodeksą (Código do Trabalho) ( 7 ). Jo 205 straipsnio 1 dalyje nustatyta ( 8 ): „Darbuotojas turi teisę bent į vieną poilsio dieną per savaitę.“

7. Minėto kodekso 206 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Kiekvieną metų savaitę arba tam tikras savaites per metus, be teisės aktuose numatytos savaitės poilsio dienos, gali būti suteikiama pusė poilsio dienos arba visa poilsio diena.“

8. Minėto kodekso 207 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Prie privalomos savaitinio poilsio dienos pridedamas 11 valandų laikotarpis, kuris atitinka minimalią 176 straipsnyje numatyto kasdienio poilsio trukmę.“

2. 2009 m. darbo kodeksas

9. Direktyva 2003/88 į Portugalijos teisę perkelta priėmus 2009 m. Darbo kodeksą (Código do Trabalho) ( 9 ) (toliau – 2009 m. darbo kodeksas).

10. Šio kodekso 232 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta: „1. Darbuotojas turi teisę bent į vieną poilsio dieną per savaitę. <…> 3. Kolektyvinėje sutartyje arba darbo sutartyje gali būti suteikiamas papildomas savaitės poilsio laikas, nepertraukiamas arba pertraukiamas, per kiekvieną arba kai kurias metų savaites.“

11. Minėto kodekso 233 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip: „1. Turi būti nuolat suteikiamas privalomas savaitės poilsio laikas ir 214 straipsnyje nustatytas 11 valandų dienos poilsio laikas. 2. 1 dalyje minėtas 11 valandų laikotarpis laikomas visas arba iš dalies įtrauktas į papildomą savaitės poilsio laiką, kuris suteikiamas po privalomo savaitės poilsio laiko.“

3. Įmonės sutartys

12. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad pagrindinės bylos šalių santykiai taip pat buvo reglamentuoti dviem įmonės sutartimis (atitinkamai 2002 ir 2003 m.) ( 10 ). Šiose sutartyse darbuotojui, einančiam tokias pareigas, kaip ieškovas pagrindinėje byloje, numatyta teisė į dvi savaitės poilsio dienas iš eilės.

III. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

13. Pagrindinės bylos ieškovas Maio Marques da Rosa 1991–2014 m. (nuo 1999 m. – kaip kasininkas) dirbo bendrovėje atsakovėje Varzim Sol – Turismo, Jogo e Anm. imação, SA (toliau – Varzim Sol), kuriai priklauso ir kuri valdo kazino Portugalijoje. Kazino veikia kasdien, išskyrus gruodžio 24 ir 25 d., tam tikrą valandų skaičių nuo vidurdienio iki ryto.

14. Pagrindinės bylos faktinių aplinkybių laikotarpiu Varzim Sol darbuotojų, dirbančių lošimų salėse, darbo grafikuose buvo numatytos dvi poilsio dienos iš eilės. Kasininkai, įskaitant ieškovą, dirbo slenkančiu grafiku pagal keturis nustatytus tvarkaraščius, laikydamiesi Varzim Sol nustatyto ir paskelbto darbo laiko.

15. 2008 ir 2009 m. ieškovas kartais dirbo septynias dienas iš eilės. Nuo 2010 m. Varzim Sol pakeitė darbo laiką, kad darbuotojai nuo šiol nedirbtų daugiau nei šešias dienas iš eilės.

16. Ieškovo darbo sutartis pasibaigė 2014 m. kovo 16 d.

17. Ieškovas pareiškė ieškinį Varzim Sol, siekdamas, kad iš esmės būtų pripažinta, jog ši bendrovė nesuteikė ieškovui privalomų poilsio dienų, į kurias jis manė turįs teisę pagal Portugalijos teisės aktus ir įmonės sutartis. Šiuo tikslu jis reikalavo atlyginti žalą, atitinkančią darbo užmokestį už viršvalandžius, kuriuos dirbo dirbdamas septintą dieną iš eilės, už tai, kad jam nebuvo suteikta antra savaitės poilsio diena ir kompensacinės poilsio dienos.

18. Kadangi pirmosios instancijos teismas atmetė jo ieškinį, ieškovas padavė apeliacinį skundą Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas).

19. Abejodamas, kaip aiškinti Direktyvos 93/104 5 straipsnį ir Direktyvos 2003/88 5 straipsnį, pastarasis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus: „1. Ar pagal [Direktyvos 93/104 5 straipsnį, Direktyvos 2003/88] 5 straipsnį ir [Chartijos] 31 straipsnį dirbančių pamainomis ir besiilsinčių rotacijos tvarka darbuotojų, įdarbintų įmonėse, veikiančiose visas savaitės dienas, bet ne visą parą, atveju turi būti skiriamas privalomas poilsio laikas, į kurį turi teisę darbuotojas, per kiekvieną 7 dienų laikotarpį, t. y. bent jau septintą dieną po 6 iš eilės einančių darbo dienų? 2. Ar suderinamas su minėtomis direktyvomis ir nuostatomis aiškinimas, pagal kurį šių darbuotojų atveju darbdavys gali kiekvieną savaitę pasirinkti dieną, kurią darbuotojui suteikiamas poilsis, į kurį jis turi teisę, ir taip nurodyti darbuotojui dirbti 10 darbo dienų iš eilės, neatlygindamas už viršvalandžius (pavyzdžiui, po poilsio dienų pirmadienį ir antradienį nurodyti dirbti nuo trečiadienio iki kitos savaitės penktadienio suteikiant poilsio dienas šios savaitės šeštadienį ir sekmadienį)? 3. Ar suderinamas su minėtomis direktyvomis ir nuostatomis aiškinimas, pagal kurį 24 valandų nepertraukiamo poilsio laikas gali būti suteikiamas bet kurią kalendorinę dieną per nustatytą 7 kalendorinių dienų laikotarpį ir kitas 24 valandų nepertraukiamas poilsio laikas (prie kurio pridedama 11 valandų kasdienio poilsio laiko) taip pat gali būti suteikiamas bet kurią kalendorinę dieną per kitą 7 kalendorinių dienų laikotarpį, einantį po minėto laikotarpio? 4. Ar suderinamas su minėtomis direktyvomis ir nuostatomis, taip pat atsižvelgiant į [Direktyvos 2003/88] 16 straipsnio a punktą, aiškinimas, pagal kurį darbuotojas, užuot ilsėjęsis 24 nepertraukiamas valandas (prie kurių pridedama 11 valandų kasdienio poilsio laiko) per kiekvieną 7 dienų laikotarpį, gali ilsėtis du iš eilės arba ne iš eilės einančius laikotarpius po 24 nepertraukiamas valandas per bet kurias 4 kalendorines dienas per nustatytą pamatinį 14 kalendorinių dienų laikotarpį?“

20. Pastabas raštu pateikė pagrindinės bylos ieškovas, Varzim Sol, Portugalijos, Vengrijos, Suomijos ir Švedijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. 2017 m. balandžio 5 d. posėdyje Varzim Sol, Portugalijos vyriausybė ir Komisija pateikė žodines pastabas.

IV. Analizė

A. Dėl prejudicinių klausimų dalyko ir aiškintinų Sąjungos teisės nuostatų

1. Dėl pirmojo–trečiojo prejudicinių klausimų

21. Pirmuoju–trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 93/104 5 straipsnį ir Direktyvos 2003/88 5 straipsnį, taip pat Chartijos 31 straipsnį reikia aiškinti taip, kad savaitės poilsio laikas, į kurį darbuotojas turi teisę, turi būti suteikiamas ne vėliau kaip septintą dieną po šešių darbo dienų iš eilės, o gal darbdavys kiekvieną septynių dienų laikotarpį gali pasirinkti, kada suteikti savaitės poilsį.

22. Pirmiausia reikia konstatuoti, kad pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms iš dalies taikomos iki 2004 m. rugpjūčio 1 d. galiojusios Direktyvos 93/104 nuostatos ir iš dalies – Direktyvos 2003/88, kuria nuo 2004 m. rugpjūčio 2 d. kodifikuota Direktyva 93/104, nuostatos ( 11 ). Tačiau, kadangi šių direktyvų 5 straipsnis suformuluotas identiškai ( 12 ) ir dėl šio tapatumo į pirmuosius tris prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus būtų atsakyta taip pat, nepaisant to, kuri direktyva būtų taikoma, atsakant į šiuos klausimus reikia pateikti nuorodas tik į Direktyvos 2003/88 nuostatas ( 13 ). Be to, dėl tos pačios priežasties reikia manyti, kad Teisingumo Teismo pateiktas Direktyvos 93/104 5 straipsnio aiškinimas visiškai pritaikomas aiškinant Direktyvos 2003/88 5 straipsnį ( 14 ).

23. Taip pat reikia konstatuoti, kad pirmasis klausimas konkrečiai susijęs su „dirbančių pamainomis ir besiilsinčių rotacijos tvarka darbuotojų, įdarbintų įmonėse, veikiančiose visas savaitės dienas, bet ne visą parą, atveju“. Ši formuluotė kelia klausimą, ar šioje byloje yra galimai reikšmingas Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 4 dalies a punktas, pagal kurį galima nukrypti, be kita ko, nuo šios direktyvos 5 straipsnio, kiek tai susiję su pamaininiu darbu ( 15 ).

24. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo, ar jis pats mano, kad pagrindinės bylos ieškovą, šiuo atveju – Varzim Sol samdomąjį darbuotoją, reikia laikyti pamainomis dirbančiu darbuotoju, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 6 punktą, ir (arba) jis šioje bendrovėje dirbo pamaininį darbą, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 5 punktą ( 16 ). Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo jokios aplinkybės, rodančios, kad Portugalijos teisėje būtų numatytos nuostatos, leidžiančios nukrypti nuo Direktyvos 2003/88 5 straipsnio, kiek tai susiję su pamaininiu darbu, kurios yra leidžiamos pagal šios direktyvos 17 straipsnio 4 dalies a punktą ( 17 ). Iš tiesų šis teismas nepateikia jokios nuorodos nei į pastarąją nuostatą, nei į Portugalijos teisės nuostatas dėl pamainomis dirbančių darbuotojų, kuriomis remiasi ieškovas ( 18 ).

25. Šiomis aplinkybėmis remiuosi prielaida, kad Portugalijos teisėje nenumatyta nuostatų, leidžiančių nukrypti nuo Direktyvos 2003/88 5 straipsnio, susijusio su pamaininiu darbu ( 19 ), pagal šios direktyvos 17 straipsnio 4 dalies a punktą, todėl pastaroji nuostata neturi reikšmės priimant sprendimą pagrindinėje byloje.

26. Be to, reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nenurodo aplinkybių, pagal kurias įmonių sutartyse, kuriomis reglamentuojami pagrindinės bylos šalių darbo santykiai, būtų nuostatos, kuriomis nukrypstama nuo Direktyvos 2003/88 5 straipsnio, kaip nurodyta jos 18 straipsnyje ( 20 ). Priešingai, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal šias sutartis ieškovui suteikta teisė į papildomą savaitės poilsio dieną, be numatytos Direktyvos 2003/88 5 straipsnyje ( 21 ). Kitaip tariant, pagal šias sutartis ieškovui suteikiama platesnė apsauga, nei numatyta minėtame 5 straipsnyje ( 22 ).

27. Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta, laikausi nuomonės, kad pirmasis–trečiasis prejudiciniai klausimai susiję ne su atveju, kai pagal nacionalinę teisę ar kolektyvines sutartis leidžiama nukrypti nuo Direktyvos 2003/88 5 straipsnio, atitinkamai laikantis šios direktyvos 17 straipsnio 4 dalies a punkto ir 18 straipsnio, o su „numatytąja situacija“, reglamentuojama tik šios direktyvos 5 straipsnyje. Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pats pažymi, kad 2003 m. darbo kodekso ir 2009 m. darbo kodekso nuostatos ir pagrindinėje byloje taikomos įmonių sutarčių nuostatos turi būti aiškinamos pagal šį straipsnį.

28. Galiausiai reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrasis prejudicinis klausimas yra dėl situacijos, kai darbdavys gali nurodyti darbuotojui dirbti iki dešimties darbo dienų iš eilės, „neatlygindamas už viršvalandžius“, atitikties Direktyvos 2003/88 5 straipsniui ir Chartijos 31 straipsniui.

29. Šiuo klausimu reikia priminti, jog iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad, išskyrus Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje numatytą specialų atvejį dėl mokamų metinių atostogų, šia direktyva reglamentuojami tik tam tikri darbo laiko organizavimo aspektai, todėl iš principo ji nėra taikoma darbuotojų darbo užmokesčiui ( 23 ). Taigi klausimas, ar ieškovas, kaip jis teigia, turėjo teisę ( 24 ) į atlyginimą už viršvalandžius, priklauso ne nuo Direktyvos 2003/88, o nuo reikšmingų nacionalinės teisės nuostatų ir taikytinų įmonių sutarčių.

30. Taigi manau, jog pirmąjį–trečiąjį klausimus reikia suprasti kaip tokius, kuriais iš esmės siekiama nustatyti, ar Direktyvos 2003/88 5 straipsnį ir Chartijos 31 straipsnį reikia aiškinti taip, kad savaitės poilsio laikas turi būti suteikiamas ne vėliau kaip septintą dieną po šešių darbo dienų iš eilės.

2. Dėl ketvirtojo prejudicinio klausimo

31. Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, kaip aiškinti Direktyvos 2003/88 16 straipsnio a punktą, pagal kurį valstybės narės, taikydamos 5 straipsnį, gali nustatyti ne ilgesnį kaip 14 dienų pamatinį laikotarpį ( 25 ).

32. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė jokios aplinkybės, įrodančios, kad Portugalijos Respublika pasinaudojo Direktyvos 2003/88 16 straipsnio a punkte numatyta galimybe numatyti tokį pamatinį laikotarpį šios direktyvos 5 straipsniui taikyti. Pagrindinės bylos ieškovas, Portugalijos vyriausybė ir Komisija pažymi, kad ši galimybė Portugalijos teisės aktuose nenumatyta.

33. Šiomis aplinkybėmis siūlau Teisingumo Teismui pagal suformuotą jo jurisprudenciją konstatuoti, kad ketvirtasis klausimas yra nepriimtinas ( 26 ).

B. Dėl Direktyvos 2003/88 5 straipsnio ir Chartijos 31 straipsnio 2 dalies aiškinimo

34. Pagal Direktyvos 2003/88 5 straipsnį valstybės narės turi užtikrinti, kad per kiekvieną 7 dienų laikotarpį kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į minimalų 24 valandų nepertraukiamo poilsio laiką (toliau – savaitės poilsio laikas), prie kurio pridedama šioje direktyvoje numatyto 11 valandų kasdienio poilsio laiko.

35. Ieškovas ir Portugalijos vyriausybė iš esmės teigia, kad pagal Direktyvos 2003/88 5 straipsnį savaitės poilsio laikas turi būti suteikiamas ne vėliau kaip septintą dieną po 6 nepertraukiamo darbo dienų. Tačiau Varzim Sol, Vengrijos, Lenkijos, Suomijos ir Švedijos vyriausybės, taip pat Komisija iš esmės laikosi nuomonės, kad pagal šią nuostatą įpareigojama tik tai, kad kiekvienam 7 dienų laikotarpiui būtų suteikiamas bent 35 valandų poilsio laikas ( 27 ), todėl savaitės poilsio laikas gali būti nustatytas bet kurią šio 7 dienų laikotarpio dieną.

36. Pirmiausia reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2003/88 5 straipsnio frazėje „per kiekvieną septynių dienų laikotarpį“ nepateikiama jokios aiškios nuorodos į valstybių narių teisę, todėl pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją ši frazė visoje Sąjungoje turi būti aiškinama savarankiškai ir vienodai ( 28 ).

37. Dėl toliau nurodytų motyvų palaikau aiškinimą, pagal kurį Direktyvos 2003/88 5 straipsnyje nereikalaujama, kad savaitės poilsio laikas būtinai būtų suteikiamas ne vėliau kaip septintą dieną po nepertraukiamo šešių dienų darbo, tačiau iš šios nuostatos aišku, kad šis laikas turi būti suteiktas per kiekvieną septynių dienų laikotarpį. Šis aiškinimas reiškia, kad pagal šią nuostatą darbuotojui iš esmės gali tekti dirbti iki 12 dienų iš eilės ( 29 ), jeigu yra laikomasi kitų būtinųjų Direktyvos 2003/88 reikalavimų, be kita ko, susijusių su dienos poilsiu ir maksimalia darbo savaitės trukme ( 30 ).

38. Pirma, man atrodo, kad šią išvadą lemia pažodinis Direktyvos 2003/88 5 straipsnio aiškinimas. Iš tiesų žodžiai „per kiekvieną septynių dienų laikotarpį“ reiškia ne konkretų momentą, kada turi būti nustatomas savaitės poilsio laikas, o veikiau (septynių dienų) laikotarpį, per kurį gali būti suteiktas minėtas laikas. Be to, šios nuostatos tekste nepaminėtos „nepertraukiamos darbo dienos“ ir kaip tik reikalaujama, kad savaitės poilsio laikas būtų suteikiamas per kiekvieną septynių dienų laikotarpį, neatsižvelgiant į tai, ar darbuotojas per šias septynias dienas dirbo, o jei dirbo, tai kiek ( 31 ).

39. Manau, remiantis tuo darytina išvada, kad Direktyvos 2003/88 5 straipsnio sąvoka „septynių dienų laikotarpis“ reiškia ne laikotarpį, kurio pradžia gali būti įvairi, t. y. kad jis prasideda po kiekvieno savaitės poilsio laikotarpio, kaip, atrodo, mano pagrindinės bylos ieškovas ir Portugalijos vyriausybė, o veikiau nustatytus laikotarpius, kurie eina vienas paskui kitą ( 32 ).

40. Antra, reikėtų pažymėti, kad kituose Sąjungos teisės aktuose Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai įpareigojo valstybes nares po tam tikro laikotarpio užtikrinti darbuotojams poilsio laiką ( 33 ). Manau, tai, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 2003/88 5 straipsnio nuostatą suformulavo lanksčiau, rodo, kad jis norėjo įpareigoti tik tai, kad šiame straipsnyje numatytas savaitės poilsio laikas būtų suteiktas po tam tikro nepertraukiamo darbo dienų skaičiaus ( 34 ). Be to, reikėtų pridurti, jog ieškovo ir Portugalijos vyriausybės palaikomo aiškinimo, pagal kurį 5 straipsnyje iš eilės turi eiti ne daugiau kaip šešios darbo dienos, nepatvirtina nė viena iš Direktyvos 2003/88 kalbinių versijų ( 35 ).

41. Trečia, manau, jog parengiamieji darbai, susiję su Direktyva 93/104, kuri buvo pakeista Direktyva 2003/88 ( 36 ), patvirtina, kad pagal jos 5 straipsnį darbuotojams siekiama užtikrinti minimalų savaitės poilsio laiką, paliekant nacionalinės teisės aktų leidėjams ir socialiniams partneriams tam tikrą diskreciją dėl darbo laiko organizavimo ( 37 ). Šia samprata grindžiami ir Komisijos dokumentai, susiję su direktyvų 93/104 ir 2003/88 perkėlimu į valstybių narių teisę ( 38 ). Be to, nors Direktyvos 93/104 5 straipsnio pradinėje versijoje buvo minimas sekmadienio poilsis, šioje nuostatoje buvo numatyta tik tai, kad į minimalų savaitės poilsio laiką „iš esmės“ įeina sekmadienis ( 39 ).

42. Galiausiai manau, kad savaitės poilsio laikotarpio nustatymas per kiekvieną septynių dienų laikotarpį atitinka esminį Direktyvos 2003/88 tikslą, kurį yra konstatavęs Teisingumo Teismas, būtent veiksmingai užtikrinti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą ( 40 ). Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad Direktyvos 2003/88 5 straipsnis yra tik pagrindinė taisyklė, taikytina visiems darbuotojams, ir kad, be jos, yra ir kitų specialiųjų taisyklių, taikomų veiklos sektoriams, kuriems yra būdingas tam tikras imlumas darbui ar konkreti rizika ( 41 ).

43. Kalbant apie Chartijos 31 straipsnį – nuostatą, kuri taip pat nurodyta prejudiciniuose klausimuose, reikia konstatuoti, kad pagal šio straipsnio 2 dalį kiekvienas darbuotojas turi teisę, be kita ko, į savaitės poilsio laikotarpius. Iš su Pagrindinių teisių chartija susijusių išaiškinimų ( 42 ) matyti, kad minėta dalis grindžiama Direktyva 93/104 ir Europos socialinės chartijos 2 straipsniu ( 43 ), taip pat Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijos 8 punktu ( 44 ).

44. Šiomis aplinkybėmis dėl teisės į savaitės poilsį reikia manyti, kad Chartijos 31 straipsnio 2 dalies taikymo sritis atitinka Direktyvos 2003/88 5 straipsnio taikymo sritį. Remiantis tuo darytina išvada, kad Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje negali būti jokių papildomų elementų, kurie padėtų išaiškinti Direktyvos 2003/88 5 straipsnį.

45. Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta, laikausi nuomonės, jog Direktyvos 2003/88 5 straipsnį ir Chartijos 31 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal juos nereikalaujama, kad poilsio laikas būtų suteikiamas ne vėliau kaip septintą dieną po nepertraukiamo šešių darbo dienų laikotarpio, tačiau jais įpareigojama, kad šis laikotarpis būtų suteiktas per kiekvieną septynių dienų laikotarpį. Primintina, kad šis aiškinimas taikomas ir Direktyvos 93/104 5 straipsniui ( 45 ). Toks aiškinimas reiškia, kad pagal šias nuostatas darbuotojui gali iš esmės tekti dirbti iki 12 dienų iš eilės, jeigu yra laikomasi kitų būtinųjų Direktyvos 2003/88 reikalavimų, be kita ko, susijusių su dienos poilsiu ir maksimalia darbo savaitės trukme ( 46 ).

46. Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad, atsižvelgiant į Direktyvoje 2003/88 nustatytą minimalų derinimą, valstybės narės gali numatyti nacionalines nuostatas, pagal kurias darbuotojams suteikiama platesnė apsauga, susijusi su savaitės poilsiu, nei pagal Direktyvą 2003/88. Kaip aiškiai matyti iš šios direktyvos 15 straipsnio, ji nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie yra palankesni darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugai ( 47 ). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar tokios palankesnės nuostatos yra numatytos Portugalijos teisės aktuose ( 48 ) ir (arba) pagrindinėje byloje taikomose įmonių sutartyse ( 49 ).

V. Išvada

47. Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas, Portugalija) pateiktus prejudicinius klausimus: 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 5 straipsnį, 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 5 straipsnį ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 31 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal šias nuostatas nereikalaujama, kad savaitės poilsio laikas būtų suteikiamas ne vėliau kaip septintą dieną po šešių darbo dienų iš eilės, tačiau reikalaujama, kad savaitės poilsio laikas būtų suteikiamas per kiekvieną septynių dienų laikotarpį.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyva dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 307, 1993, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 197), iš dalies pakeista 2000 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/34/EB (OL L 195, 2000, p. 41).

( 3 ) 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, 2003, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381).

( 4 ) Žr. Direktyvos 2003/88 27 ir 28 straipsnius.

( 5 ) Pagrindinė byla susijusi su 1991–2014 m. laikotarpiu. Žr. šios išvados 13–17 ir 22 punktus.

( 6 ) Direktyvos 93/104 pradinės redakcijos 5 straipsnio antroje pastraipoje buvo numatyta, kad „į šio straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytą minimalų poilsio laiką iš esmės įeina sekmadienis“. Tačiau ši pastraipa buvo panaikinta 2000 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/34/EB, kuria iš dalies keičiama Tarybos direktyva 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų, siekiant apimti sektorius ir veiklą, kuriems ši direktyva nebuvo taikoma (OL L 195, 2000, p. 41; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 27), po to, kai buvo priimtas 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Jungtinė Karalystė / Taryba (C‑84/94, EU:C:1996:431), kuriuo Teisingumo Teismas panaikino šią pastraipą.

( 7 ) Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo 2003 m. rugpjūčio 27 d. Įstatymo Nr. 99/2003 2 straipsnio f punktą.

( 8 ) Portugalijos vyriausybė pažymi, kad teisė į savaitės poilsį taip pat įtvirtinta Portugalijos Respublikos Konstitucijos 59 straipsnio d punkte.

( 9 ) Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo 2009 m. vasario 12 d. Įstatymo Nr. 7/2009 2 straipsnio n punktą.

( 10 ) Įmonės sutartys tarp Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, S.A. ir Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (kazino ir kitų darbuotojų profesinė sąjunga, Portugalija), atitinkamai paskelbtos 2002 m. Boletim do Trabalho e do Emprego Nr. 22 ir 2003 m. Boletim do Trabalho e do Emprego Nr. 29, su pakeitimais; 2007 m. Boletim do Trabalho e do Emprego Nr. 31 paskelbta suvestinė redakcija.

( 11 ) Žr. Direktyvos 2003/88 1 konstatuojamąją dalį ir šios išvados 3 punktą.

( 12 ) Žr. šios išvados 5 punktą.

( 13 ) Šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, 32 punktas).

( 14 ) Šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, 22 punktas).

( 15 ) Taip pat žr. Direktyvos 93/104 17 straipsnio 2 dalies 2.3 punkto a papunktį.

( 16 ) Pagal minėtą 6 punktą šioje direktyvoje pamainomis dirbančiu darbuotoju laikomas „bet koks darbuotojas, kurio darbo grafikas yra pamaininio darbo dalis“. Pagal minėtą 5 punktą pamaininiu darbu laikomas „bet koks darbo pamainomis organizavimas, pagal kurį darbuotojai pakeičia vieni kitus tose pačiose darbo vietose pagal tam tikrą modelį, įskaitant rotaciją, kai darbas gali būti nepertraukiamas arba nutraukiamas, ir kuris sudaro būtinybę darbuotojams dirbti skirtingu laiku per tam tikrą dienų ar savaičių laikotarpį“. Taip pat žr. Direktyvos 93/104 2 straipsnio 5 ir 6 punktus.

( 17 ) Ir ieškovas, ir Komisija teigia, kad Portugalijos teisės aktų leidėjas nepasinaudojo Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 4 dalies a punkte numatyta galimybe nukrypti nuo 5 straipsnio dėl pamaininio darbo, ir šio teiginio neginčijo nė viena iš pastabas Teisingumo Teismui pateikusių šalių. Varzim Sol ir Portugalijos vyriausybė apskritai teigia, kad Direktyvos 2003/88 17 ir 18 straipsniuose numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos šioje byloje neturi reikšmės.

( 18 ) Ieškovas remiasi, be kita ko, 2003 m. Darbo kodekso 189 straipsnio 5 dalimi ir 2009 m. Darbo kodekso 221 straipsnio 5 dalimi, o bendrovė atsakovė teigia, kad šios nuostatos ieškovui netaikomos, nes jam nebuvo taikomas nepertraukiamo pamaininio darbo režimas. Remiantis ieškovo rašytinėmis pastabomis, šiose nuostatose, be kita ko, kiek tai susiję su pamaininiu darbu pagal nepertraukiamo darbo režimą, numatyta teisė bent į „vieną poilsio dieną kiekvieną septynių dienų laikotarpį“.

( 19 ) Pagal Teisingumo Teismo praktiką, kad galėtų pasinaudoti Direktyvos 2003/88 17 ir 18 straipsniuose numatyta teise tam tikromis aplinkybėmis nukrypti, be kita ko, nuo šios direktyvos 5 straipsnio reikalavimų, valstybės narės turi pasirinkti jomis remtis. Šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 21 d. Sprendimą Accardo ir kt. (C‑227/09, EU:C:2010:624, 51 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato M. Wathelet išvadą byloje Hälvä ir kt. (C‑175/16, EU:C:2017:285, 89 punktas).

( 20 ) Pagal minėtą 18 straipsnį be kita ko, nuo 5 straipsnio gali būti nukrypstama kolektyvinėmis sutartimis arba nacionaliniu ar regioniniu lygmeniu sudarytais susitarimais tarp socialinių partnerių arba, laikantis šių socialinių partnerių nustatytų taisyklių, socialinių partnerių sudarytomis žemesnio lygmens kolektyvinėmis sutartimis ar susitarimais, su sąlyga, kad atitinkamiems darbuotojams suteikiamas kompensuojamasis poilsio laikas ir kad išimtiniais atvejais, kai šio laiko neįmanoma suteikti dėl objektyvių priežasčių, būtų suteikiama atitinkama apsauga. Taip pat žr. Direktyvos 93/104 17 straipsnio 3 dalį. Portugalijos vyriausybė pažymi, kad Portugalijos teisės aktuose nenumatyta galimybės susitarimu ar kolektyvine sutartimi nukrypti nuo Direktyvos 2003/88 5 straipsnio.

( 21 ) Žr. šios išvados 12 punktą.

( 22 ) Pagal Direktyvos 2003/88 15 straipsnį ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės skatinti ar leisti taikyti palankesnes kolektyvines sutartis ar socialinių partnerių sudarytus susitarimus dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos. Šiuo klausimu žr. šios išvados 46 punktą.

( 23 ) Žr. 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, 48 ir 49 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).

( 24 ) Žr. šios išvados 17 punktą.

( 25 ) Taip pat žr. Direktyvos 93/104 16 straipsnio 1 dalį.

( 26 ) Šiuo klausimu žr. 2016 m. kovo 10 d. Sprendimą Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, 115 punktas), iš kurio, be kita ko, matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nurodyti tikslias priežastis, dėl kurių prašo aiškinti tam tikras Sąjungos teisės nuostatas ir mano esant būtina Teisingumo Teismui pateikti prejudicinius klausimus. Be to, Varzim Sol teigia, kad ketvirtojo klausimo tekste, kurį pasiūlė ši šalis, yra korektūros klaida, nes sakinyje „per bet kurias 4 kalendorines dienas per nustatytą <…> laikotarpį“ esantis skaičius „4“ buvo įrašytas per klaidą. Žr. šios išvados 19 punktą. Atsižvelgiant į klausimo nepriimtinumą, man atrodo, kad Teisingumo Teismui nėra prasmės atsakyti į šį aspektą.

( 27 ) T. y. 24 valandos savaitės poilsio, plius 11 valandų dienos poilsio, numatytų Direktyvos 2003/88 3 straipsnyje. Pagal šios direktyvos 5 straipsnio antrą pastraipą, jei to reikia dėl objektyvių arba techninių ar darbo organizavimo priežasčių, galima taikyti minimalų 24 valandų poilsio laiką.

( 28 ) Šiuo klausimu žr. 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimą DR ir TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Reikėtų pažymėti, kad Direktyvos 2003/88 5 straipsnio ir Direktyvos 93/104 5 straipsnio žodžiai „per kiekvieną septynių dienų laikotarpį“ yra Tarptautinės darbo organizacijos konvencijose Nr. 14 ir Nr. 106 dėl savaitės poilsio (pirmoji priimta dėl gamybos sektoriaus, antroji dėl parduotuvių ir biurų), priimtose Ženevoje atitinkamai 1921 m. lapkričio 17 d. ir 1957 m. birželio 26 d. Žr. 1921 m. konvencijos 2 straipsnio 1 dalį ir 1957 m. konvencijos 6 straipsnio 1 dalį. Taip pat žr. Direktyvos 93/104 devintą konstatuojamąją dalį ir Direktyvos 2003/88 6 konstatuojamąją dalį, kuriose daroma nuoroda į Tarptautinės darbo organizacijos principus dėl darbo laiko organizavimo. Taip pat žr. pasiūlymo, kuriuo remiantis buvo priimta Direktyva 93/104 ir kurį Komisija pateikė 1990 m. rugsėjo 20 d., aiškinamojo memorandumo 10 punktą [COM(90) 317 final].

( 29 ) Pavyzdžiui, nuo konkrečios savaitės antradienio, einančio po poilsio dienos pirmadienio, iki kitos savaitės šeštadienio, po kurio eina poilsio diena, sekmadienis. Tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis šioje byloje, kai nacionalinės teisės aktuose ar kolektyvinėse sutartyse numatyta teisė į dvi savaitės poilsio dienas iš eilės, minėtas aiškinimas reiškia, kad darbuotojui gali tekti dirbti iki 10 valandų iš eilės. Žr. šios išvados 7, 10 ir 12 punktus.

( 30 ) Žr. minėtos direktyvos 3 ir 6 straipsnius.

( 31 ) Dėl sąvokų „darbo laikas“ ir „poilsio laikas“ žr. Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 ir 2 punktus ir Direktyvos 93/104 2 straipsnio 1 ir 2 punktus; 2000 m. spalio 3 d. Sprendimą Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, 47 punktas) ir 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, 25–28 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).

( 32 ) Šiuo klausimu žr. 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė / Taryba (C‑84/94, EU:C:1996:431, 62 punktas), kuriame nurodytas „pamatinis septynių dienų laikotarpis“. Reikėtų pažymėti, kad dėl 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3820/85 dėl tam tikrų su kelių transportu susijusių socialinių teisės aktų suderinimo (OL L 370, 1985, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 319) 8 straipsnio 1 dalyje numatyto dienos poilsio Teisingumo Teismas nusprendė, kad šio straipsnio žodžiai „per parą“ reiškia kiekvieną šios trukmės intervalą, kuris prasideda tada, kai po savaitės ar dienos poilsio vairuotojas aktyvuoja tachografą. Žr. 1994 m. birželio 2 d. Sprendimą Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, 22–27 punktai). Vis dėlto manau, kad šio aiškinimo negalima pritaikyti Direktyvos 2003/88 5 straipsniui. Iš tiesų Teisingumo Teismas minėtame sprendime nurodė konkretų tikslą užtikrinti kelių saugumą, kuris neturi reikšmės Direktyvos 2003/88 kontekste.

( 33 ) Be kita ko, žr. 2016 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 561/2006 dėl tam tikrų su kelių transportu susijusių socialinių teisės aktų suderinimo ir iš dalies keičiančio Tarybos reglamentus (EEB) Nr. 3821/85 ir (EB) Nr. 2135/98 bei panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 3820/85 (OL L 102, 2006, p. 1) 8 straipsnio 6 punkto antrą pastraipą, kurioje numatyta, kad „kassavaitinio poilsio laikotarpis prasideda ne vėliau kaip po šešių 24 valandų laiko tarpų nuo pasinaudoto kassavaitinio poilsio laikotarpio pabaigos“ (išskirta mano). Taip pat žr. šio reglamento 7 straipsnio pirmą pastraipą.

( 34 ) Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2003/88 15 konstatuojamąją dalį, pagal kurią, atsižvelgiant į klausimus, kurie gali būti keliami dėl darbo laiko organizavimo įmonėje, pageidautina, kad tam tikros šios direktyvos nuostatos būtų taikomos lanksčiau, kartu užtikrinant principų dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos laikymąsi.

( 35 ) Išskyrus versiją vengrų kalba, manau, kad skirtingas Direktyvos 2003/88 kalbines versijas galima suskirstyti į dvi grupes. Daugumoje versijų nurodyta, kad savaitės poilsio laikas turi būti suteikiamas už kiekvieną septynių dienų laikotarpį. Be kita ko, žr. versijas anglų kalba („per each seven-day period“) ir vokiečių kalba („pro Siebentageszeitraum“). Taip pat žr. versijas portugalų, bulgarų, ispanų, čekų, danų, estų, graikų, italų, nyderlandų, slovakų ir suomių kalbomis. Kitos kalbinės versijos atspindi versiją prancūzų k., kurioje nurodyta, kad savaitės poilsio laikas turi būti suteiktas per kiekvieną septynių dienų laikotarpį. Kalbinės versijos vengrų k. reikšmė yra mažiau aiški, nes žodis „hétnaponként“ gali reikšti ir septynių dienų laikotarpio pabaigą, ir septynių dienų laikotarpio eigą.

( 36 ) Žr. šios išvados 3 punktą.

( 37 ) Be kita ko, žr. pasiūlymo, kuriuo remiantis buvo priimta Direktyva 93/104 (minėtas šios išvados 28 išnašoje), aiškinamojo memorandumo 1, 2, 16 ir 35 punktus, kuriuose ne kartą pavartota frazė „minimalus savaitės poilsis“ ir kuriuose Komisija pabrėžė, be kita ko, „darbo lankstumo svarbą, nes taip įmonės gali prisitaikyti prie konkurencijos sąlygų ir pagerinti savo konkurencingumą“. Taip pat žr. 1990 m. gruodžio 18 d. Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonės dėl Tarybos direktyvos pasiūlymo dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 2.10 punktą (OL C 60, 1991, p. 26), iš kurio matyti, kad „poilsio laikas turi būti skaičiuojamas kas savaitę“. Dėl Direktyvos 2003/88 priėmimo taip pat žr. 2004 m. sausio 15 d. Komisijos komunikatą Tarybai, Europos Parlamentui, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui ir Bendrijos lygmens socialiniams partneriams dėl Direktyvos 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų peržiūros [COM(2003) 843 final/2, p. 3], iš kurio matyti, kad Direktyvoje 93/104 numatytas „minimalus vienos dienos per savaitę poilsio laikas“.

( 38 ) Žr. 2000 m. gruodžio 1 d. Komisijos parengtą „1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (Darbo laiko direktyva) [COM(2000) 787 final, 6 punktas, p. 14] perkėlimo į nacionalinę teisę pažangos ataskaitą“ ir 2010 m. gruodžio 21 d. Komisijos tarnybų dokumentą „Detailed report on the implementation by Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain aspects of the organisation of working time (The Working Time Directive)“ [SEC(2010) 1611 final, 6.1.5 punktas, p. 102]. Pastarajame dokumente Komisija, be kita ko, pažymi, kad „[T]he Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week [...] These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period“.

( 39 ) Žr. šios išvados 6 išnašą. Taip pat žr. Direktyvos 93/104 dešimtos konstatuojamosios dalies pradinę redakciją, pagal kurią: „kadangi visų pirma kiekviena valstybė narė turi galiausiai nuspręsti, ar sekmadienis turėtų būti įskaitytas į savaitės poilsio laiką, o jei taip – kokiu mastu“. Priimdamas Direktyvą 93/104 Europos Parlamentas siūlė įpareigoti valstybes nares užtikrinti, kad kiekvienam darbuotojui „iš esmės būtų suteikiamas poilsio savaitgalis ir teisės aktuose numatytos švenčių dienos <…>“. Vis dėlto Taryba ir Komisija nepalaikė šio pasiūlymo. Be kita ko, žr. 1991 m. vasario 20 d. Europos Parlamento nuomonę, pateiktą per pirmąjį svarstymą (Pakeitimas Nr. 14) (OL C 72, 1991, p. 86), 1991 m. balandžio 23 d. pateiktą Komisijos poziciją dėl Parlamento pakeitimų, pateiktų per pirmąjį svarstymą [COM(91) 130 final], ir 1993 m. birželio 30 d. bendrą Tarybos poziciją (dok. 7253/2/93 SOC 196).

( 40 ) Be kita ko, žr. 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, 92 punktas) ir 2010 m. spalio 14 d. Sprendimą Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, 37 punktas), iš kurių taip pat matyti, kad kiekvienas darbuotojas, be kita ko, turi naudotis atitinkamais poilsio laikotarpiais, kurie turi būti ne tik veiksmingi, siekiant, kad atitinkami asmenys galėtų atgauti dėl nuovargio darbe prarastas jėgas, bet kurie yra ir prevencinio pobūdžio, kad kuo labiau sumažintų poveikio darbuotojų saugai ir sveikatai riziką, kurią gali sukelti nepertraukiamo darbo laikotarpiai be būtino poilsio.

( 41 ) Be kita ko, kiek tai susiję su kelių transporto sritimi, žr. Reglamento Nr. 561/2006 6–8 straipsnius.

( 42 ) OL C 303, 2007, p. 17.

( 43 ) 1961 m. spalio 18 d. Turine pasirašyta Europos socialinė chartija, pataisyta 1996 m. gegužės 3 d. Strasbūre. Jos 2 straipsnio 5 punkte, be kita ko, numatyta, kad „šalys įsipareigoja <…> garantuoti kartą per savaitę poilsio laiką, kuris, jei įmanoma, turi sutapti su diena, kuri pagal tradiciją ar paprotį toje šalyje ar regione laikoma poilsio diena“.

( 44 ) Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartija, priimta 1989 m. gruodžio 9 d. Tarybos posėdyje Strasbūre. Jos 8 punkte nurodyta, kad „kiekvienas Europos bendrijos darbuotojas turi teisę į savaitės poilsio laiką ir mokamas kasmetines atostogas, kurių trukmė turi būti palaipsniui [laipsniškai] suderinta atsižvelgiant į nacionalinę praktiką“. Taip pat žr. 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Peržiūros komisija / Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, 27 punktas).

( 45 ) Žr. šios išvados 22 punktą.

( 46 ) Žr. šios išvados 37 punktą ir 30 išnašą.

( 47 ) Pagal šią nuostatą valstybės narės taip pat gali leisti taikyti darbuotojų saugai ir sveikatai palankesnes kolektyvines sutartis arba socialinių partnerių sutartis. Dėl direktyvomis 93/104 ir 2003/88 nustatyto minimalaus derinimo pobūdžio žr. 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė / Taryba (C‑84/94, EU:C:1996:431, 42 punktas) ir 2001 m. birželio 26 d. Sprendimą BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, 55 punktas).

( 48 ) Man atrodo, Portugalijos vyriausybė nurodo, kad didesnė apsauga galėtų kilti iš nuostatų, susijusių su pamainomis dirbančio darbuotojo darbo grafiko pasikeitimu, numatytų Portugalijos darbo kodekso 221 straipsnio 4 dalyje, kurioje draudžiama pereiti nuo vieno darbo grafiko prie kito, prieš tai nesuteikus vienos savaitės poilsio dienos.

( 49 ) Šiuo klausimu žr. šios išvados 12 ir 26 punktus.