GENERALINIO ADVOKATO

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,

pateikta 2017 m. rugsėjo 7 d. ( 1 )

Byla C‑687/15

Europos Komisija

prieš

Europos Sąjungos Tarybą

„Ieškinys dėl panaikinimo – Europos Sąjungos išorės veiksmai – SESV 218 straipsnio 9 dalis – Pozicijų, kurių Sąjungos vardu reikia laikytis tarptautiniu susitarimu įsteigtame organe, nustatymas – Europos Sąjungos išorės kompetencija – Akto, kuriuo nustatomos Sąjungos vardu pateiktinos pozicijos, netinkama teisinė forma – Tarybos išvados dėl 2015 m. Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos Pasaulinės radijo ryšio konferencijos“

I. Įžanga

1. Savo ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2015 m. spalio 26 d. Europos Sąjungos Tarybos išvadas dėl Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos (ITU) 2015 m. Pasaulinės radijo ryšio konferencijos (WRC‑15), motyvuodama tuo, kad Taryba pažeidė SESV 218 straipsnio 9 dalį, nes pagal šią nuostatą pozicijas, kurių reikia laikytis Sąjungos vardu, ji nustatė priimdama išvadas, o ne sprendimą, kaip siūlė Komisija.

2. Šioje išvadoje paaiškinsiu motyvus, dėl kurių manau, kad reikia patenkinti Komisijos prašymą ir panaikinti 2015 m. spalio 26 d. Tarybos išvadas.

II. Teisinis pagrindas

A. Tarptautinė teisė

3. Tarptautinė telekomunikacijų sąjunga (ITU) yra specializuota Jungtinių Tautų institucija, atsakinga už informacines ir ryšio technologijas. Būtent ITU pasauliniu mastu paskirsto radijo ryšio spektrą ir palydovų orbitas ir rengia technines normas, siekiant užtikrinti tinklų ir technologijų tarpusavio sujungimą ( 2 ).

4. Pagal ITU įstatus ją sudaro ITU valstybės narės ir ITU sektoriniai nariai. Šiuo metu ITU priklauso 193 valstybės, įskaitant visas Sąjungos valstybes nares. Be to, ITU priklauso beveik 800 sektorinių narių, daugiausia privačiojo sektoriaus subjektai arba universitetinės įstaigos. Europos Sąjunga yra ITU sektorinė narė. Pagal ITU įstatų 3 straipsnio 2 ir 3 dalis, skirtingai nei ITU valstybės narės, ITU sektorinės narės neturi teisės balsuoti pasaulinėse ITU konferencijose ( 3 ).

5. ITU įstatų 4 straipsnio „Sąjungos dokumentai“ 1 ir 3 dalyse numatyta: „1. Sąjungos dokumentai yra šie: – Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos įstatai, – Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos konvencija, – [a]dministraciniai reglamentai. <…> 3. Ir šių [į]statų, ir Konvencijos nuostatas savo ruožtu papildo žemiau išvardytų [a]dministracinių reglamentų nuostatos. Pastarieji numato telekomunikacijų naudojimo tvarką bei yra privalomi visiems [n]ariams: <…> – Radijo ryšio reglamentas.“

6. ITU įstatų 13 straipsnio „Radijo ryšio konferencijos ir radijo ryšio asamblėjos“ 1 ir 2 dalyse nurodyta: „1. Pasaulinė radijo ryšio konferencija gali iš dalies arba išskirtiniais atvejais visiškai peržiūrėti Radijo ryšio reglamentą ir nagrinėti bet kokį pasaulinio pobūdžio klausimą pagal savo kompetenciją ir pagal savo darbotvarkę; jos kitos prievolės yra numatytos Konvencijoje. 2. Pasaulinės radijo ryšio konferencijos paprastai šaukiamos kas treji ar ketveri metai; tačiau, taikant atitinkamas Konvencijos nuostatas, tokia konferencija gali būti nešaukiama arba gali būti sušaukta papildoma konferencija.“

B. Sąjungos teisė

7. Sprendimo Nr. 243/2012/ES ( 4 ) 10 straipsnio „Tarptautinės derybos“ 1 dalyje nurodyta: „1. Tarptautinėse derybose radijo spektro klausimais taikomi šie principai: a) jeigu tarptautinių derybų dalykas patenka į Sąjungos kompetencijos sritį, Sąjungos pozicija nustatoma vadovaujantis Sąjungos teise; b) jeigu tarptautinių derybų dalykas iš dalies patenka į Sąjungos kompetencijos sritį ir iš dalies – į valstybių narių kompetencijos sritį, Sąjunga ir valstybės narės siekia nustatyti bendrąją poziciją, vadovaudamosi lojalaus bendradarbiavimo principo reikalavimais. Taikant pirmos pastraipos b punktą, Sąjunga ir valstybės narės bendradarbiauja, vadovaudamosi vieningo atstovavimo Sąjungai ir jos valstybėms narėms tarptautiniu mastu principu.“

III. Ginčo aplinkybės

8. 2015 m. lapkričio 2–27 d. Ženevoje vyko 2015 m. Pasaulinė radijo ryšio konferencija (toliau – WRC‑15) siekiant persvarstyti Radijo ryšio reglamentą ( 5 ).

9. WRC‑15 preliminari darbotvarkė buvo sudaryta ankstesnėje, 2012 m. Pasaulinėje radijo ryšio konferencijoje (toliau – WRC‑12) ( 6 ), paskui ITU Taryba patvirtino galutinę WRC‑15 darbotvarkę ( 7 ).

10. 2015 m. gegužės 29 d. Komisija pateikė Tarybai pasiūlymą dėl Tarybos sprendimo dėl pozicijos, kurios Sąjungos vardu turi būti laikomasi WRC‑15 ( 8 ). Komisijos pasiūlyme kaip teisinis pagrindas buvo nurodytas SESV 114 straipsnis kartu su SESV 218 straipsnio 9 dalimi.

11. Komisijos pasiūlymo 1 straipsnyje numatyta: „Valstybės narės, bendrai veikdamos Sąjungos interesais, dalyvauja Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos 2015 m. pasaulinės radijo ryšio konferencijos derybose dėl Radijo ryšio reglamento persvarstymo. Pozicijos, kurių turi būti laikomasi Sąjungos vardu derybose ir priimant Radijo ryšio reglamento pakeitimus, pateikiamos šio sprendimo priede. Jeigu priede nurodytais klausimais konferencijoje pateikiama naujų pasiūlymų, dėl kurių Sąjungos pozicija dar neparengta, ji nustatoma derinant vietoje prieš konferencijoje skelbiant balsavimą dėl Radijo ryšio reglamento pakeitimų priėmimo. Tokiais atvejais Sąjungos pozicija turi atitikti šio sprendimo priede išdėstytus principus.“

12. 2015 m. spalio 26 d. Liuksemburge vykusioje 3419-ojoje sesijoje Taryba priėmė tokias išvadas dėl WRC‑15 (toliau – ginčijamas aktas) ( 9 ): „Europos Sąjungos Taryba, 1. Primindama a) 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimą Nr. 676/2002/EB dėl radijo spektro politikos teisinio reguliavimo pagrindų Europos bendrijoje; b) Pagrindų direktyvos dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų nuostatas, visų pirma 8a straipsnio 4 dalį; c) 2012 m. kovo 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimą Nr. 243/2012/ES, kuriuo nustatoma daugiametė radijo spektro politikos programa; d) Tarybos išvadas dėl Europos pozicijų 1992 m., 1992 m., 1997 m., 2000 m., 2003 m., 2007 m. ir 2012 m. pasaulinėse radijo ryšio konferencijose; e) belaidžio ryšio technologijų, kuriose naudojamas radijo spektras, svarbą siekiant [Sąjungos] politikos tikslų pagal strategijos „Europa 2020“ pavyzdinę iniciatyvą „Europos skaitmeninė darbotvarkė“, kad būtų užtikrintas spartaus plačiajuosčio interneto diegimas, o bendroji skaitmeninė rinka teiktų ilgalaikę ekonominę ir socialinę naudą; f) 2010 m. gegužės 31 d. Tarybos išvadas dėl „Europos skaitmeninės darbotvarkės“. 2. Atkreipdama dėmesį į • 2015 m. vasario mėn. Radijo spektro politikos grupės nuomonę dėl „Bendrų politinių WRC‑15 tikslų“; 3. Pareiškia plačiai pritarianti toliau nurodytiems tikslams, kurių turi būti siekiama WRC‑15, kad būtų sėkmingai įgyvendinta atitinkama Sąjungos politika: a) pagal darbotvarkės 1.1 punktą: i. nustatyti 1 452–1 492 MHz juostą ir gretimas 1 427–1 452 MHz bei 1 492–1 518 MHz juostas naudoti tarptautiniam judriajam ryšiui, kartu apsaugant pasyviąsias paslaugas, kurioms naudojami žemesni nei 1427 MHz dažniai. Toks nustatymas netrukdo naudotis šiomis juostomis jokioms paslaugų, kurioms jos paskirtos, sistemoms, įskaitant gynybos sistemas, ir juo nenustatomas prioritetas Radijo ryšio reglamente; ii. skirti 3 400–3 800 MHz juostą bendra pirmenybės teise naudoti judriojo ryšio paslaugoms ir nustatyti ją naudoti tarptautiniam judriajam ryšiui, atsižvelgiant į tai, kad šiai juostai tenka svarbus vaidmuo palydovinio ryšio atžvilgiu; iii. nepritarti jokiems 470–694 MHz juostos paskyrimo Europoje pakeitimams; iv. neskirti papildomai bendra pirmenybės teise naudoti judriojo ryšio paslaugoms 5 350–5 470 MHz ir 5 725–5 850 MHz juostų ir nenumatyti naudoti tarptautiniam judriajam ryšiui šių juostų, taip pat 5 850–5 925 MHz juostos, ir toliau tirti šias tris juostas, siekiant apsvarstyti galimybę jas naudoti vietiniams radijo ryšio tinklams, ir užtikrinti, kad pagrindinis jų naudojimas būtų apsaugotas visais atvejais; b) pagal darbotvarkės 1.2 punktą: i. nustatyti 694 MHz apatinį juostos kraštą ir pritarti ITU-R rekomendacijoms dėl transliavimo paslaugų, kurioms naudojami žemesni nei 694 MHz dažniai, apsaugos lygio, atitinkančio Europos pašto ir telekomunikacijų administracijų konferencijos tyrimų rezultatus; ii. užtikrinti subalansuotą belaidžio plačiajuosčio ryšio ir transliavimo sistemų sambūvį ir nenustatyti papildomų apribojimų be to, kas jau nustatyta Ženevos susitarime (GE-06 susitarimas), transliavimo paslaugų 694–790 MHz juostoje apsaugai; iii. užtikrinti subalansuotą prieigą tarp judriojo ryšio paslaugų ir oreivystės radionavigacijos paslaugų ties rytinių valstybių narių sienomis, kad būtų lengviau diegti judriojo ryšio paslaugas visose [Sąjungos] šalyse taikant atitinkamas Radijo ryšio reglamento reguliavimo nuostatas, pirmenybę teikiant mažiausiems faktiniams atskyrimo atstumams tarp oreivystės radionavigacijos paslaugų ir tarptautinio judriojo ryšio paslaugų bei remiant ES rytinių valstybių narių teises šiuo atžvilgiu; c) pagal darbotvarkės 1.18 punktą – skirti 77,5–78 GHz juostą radiolokacijos paslaugoms siekiant palengvinti automobilinių radarų diegimą nenustatant pernelyg didelių apribojimų ir pripažinti, kad ir toliau turėtų būti užtikrinama radijo astronomijos stočių apsauga; d) pagal darbotvarkės 10 punktą – pritarti WRC‑19 darbotvarkės punktui dėl spektro poreikių 5G judriojo ryšio sistemoms, daugiausia dėmesio skiriant klausimui dėl naujo aukštesnių nei 6 GHz dažnių skyrimo ir bendro požiūrio, kad rengiantis WRC‑19 konferencijai reikėtų pradėti susijusius suderinamumo tyrimus. 4. Prašo valstybių narių: • WRC‑15 derybose dėl visų atitinkamų ITU radijo ryšio reglamento pakeitimų siekti 3 punkte išdėstytų tikslų ir laikytis principų, išdėstytų Sprendime Nr. 243/2012/ES, kuriuo nustatoma daugiametė radijo spektro politikos programa. 5. Prašo Komisijos: • skubiai informuoti Europos Parlamentą ir Tarybą apie WRC‑15 rezultatus ir priemones, skirtas užtikrinti, kad Europos pasirengimo kitai konferencijai, kuri turi įvykti 2019 m. (WRC‑19), metu būtų visiškai remiama Sąjungos politika ir principai.“

13. Priimdama ginčijamą aktą Komisija padarė tokį pareiškimą, įtrauktą į Tarybos sesijos protokolą: „Komisija apgailestauja, kad rengdamasi 2015 m. pasaulinei radijo ryšio konferencijai Taryba priėmė išvadas, o ne sprendimą, kaip numatyta SESV 218 straipsnio 9 dalyje. Komisijos nuomone, tokia pozicija prieštarauja Sutarčiai ir Teisingumo Teismo praktikai. Šiuo atžvilgiu Komisija pasilieka galimybę pasinaudoti visomis savo teisėmis.“

IV. Šalių reikalavimai

14. Komisija Teisingumo Teismo prašo: – panaikinti Liuksemburge vykusioje Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos (ITU) 2015 m. Pasaulinės radijo ryšio konferencijos (WRC‑15) 3419-ojoje sesijoje 2015 m. spalio 26 d. priimtas Tarybos išvadas, – priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.

15. Taryba Teisingumo Teismo prašo: – atmesti visą ieškinį, – priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

16. Čekijos Respublikai, Vokietijos Federacinei Respublikai, Prancūzijos Respublikai ir Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.

V. Dėl ieškinio

A. Dėl ieškinio priimtinumo

17. Pirmiausia reikia konstatuoti, kad atsiliepime į ieškinį Taryba kėlė šio ieškinio dėl panaikinimo priimtinumo klausimą, teigdama, jog iš Komisijos ieškinyje esančių teiginių atrodo, kad ginčijamu aktu nesiekta sukelti teisinių padarinių, tačiau, Tarybos teigimu, ši pozicija yra nesuderinama su ieškinio dėl šio akto panaikinimo pareiškimu pagal SESV 263 straipsnį.

18. Po to, kai Komisija dublike pateikė paaiškinimus, be kita ko, dėl ginčijamo akto teisinių padarinių, Taryba triplike nurodė, kad šie paaiškinimai išsklaidė visas ankstesnes jos abejones dėl ieškinio priimtinumo.

19. Dėl šalių pastabų, susijusių su šio ieškinio priimtinumu, reikėtų pateikti toliau nurodytas pastabas.

20. Pagal SESV 263 straipsnį Teisingumo Teismas tikrina institucijų aktų, „galinčių turėti teisinių padarinių trečiosioms šalims, teisėtumą“. Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją aktai, kuriuos galima ginčyti, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, yra visi institucijų priimti aktai, nepaisant jų pobūdžio ar formos, kuriais siekiama sukelti privalomų teisinių padarinių ( 10 ).

21. Nekyla jokių abejonių, kad Tarybos sprendimas dėl pozicijos, kurios turi būti laikomasi Sąjungos vardu, pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį yra aktas, galintis turėti teisinių padarinių, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį ( 11 ). Taigi pagal pastarąją nuostatą dėl tokio sprendimo gali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo.

22. Šioje byloje šalys sutaria dėl faktinių aplinkybių, pirma, kad nors ginčijamas aktas buvo priimtas kaip „išvados“, Taryba jį priėmė pagal, be kita ko, SESV 218 straipsnio 9 dalį ( 12 ), ir, antra, šis aktas gali sukelti teisinių padarinių, nes juo siekiama priimti pozicijas, kurių Sąjungos vardu turi būti laikomasi vykstant WRC‑15. Šiuo klausimu Taryba pažymi, kad ginčijamas aktas „iš esmės“ yra Tarybos sprendimas ( 13 ). Be to, reikia konstatuoti, kad nė viena valstybė narė, įstojusi į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų, neginčija šio ieškinio priimtinumo.

23. Šiomis aplinkybėmis manau, kad ginčijamas aktas gali sukelti teisinių padarinių, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, ir kad tai, jog, vertinant teisiškai, tai yra „išvados“, negali reikšti, kad šiam aktui netaikoma Teisingumo Teismo pagal šią nuostatą atliekama teisėtumo kontrolė. Be to, reikėtų pridurti, jog anksčiau Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad ieškinys dėl Tarybos išvadų, kurios galėjo sukelti teisinių padarinių, yra priimtinas ( 14 ).

24. Taigi darau išvadą, kad ieškinys dėl ginčijamo akto panaikinimo yra priimtinas ir kad Teisingumo Teismas pagal SESV 263 straipsnį turi jurisdikciją tikrinti šio akto teisėtumą.

25. Aiškumo sumetimais reikėtų pažymėti, jog ši išvada visai nereiškia, kad dėl Tarybos aktų, priimtų kaip „išvados“, paprastai gali būti pareiškiamas ieškinys dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį.

B. Dėl esmės

1. Dėl ieškinio dalyko

26. Siekdama pagrįsti ieškinį dėl panaikinimo Komisija pateikia vienintelį pagrindą, pagal kurį priimdama išvadas dėl ITU WRC‑15, užuot priėmusi sprendimą, kaip siūlė Komisija, Taryba pažeidė SESV 218 straipsnio 9 dalį.

27. Pirmiausia reikėtų konstatuoti, kad Komisija ir Taryba sutaria dėl to, kad, pirma, WRC‑15 darbotvarkės punktai, dėl kurių ginčijamu aktu buvo pateiktos pozicijos, kurių turi būti laikomasi Sąjungos vardu, priklauso Sąjungos išorės kompetencijos sričiai, ir, antra, kad SESV 114 straipsnis yra taikytinas materialinis šio akto priėmimo pagrindas, o SESV 218 straipsnio 9 dalis – taikytinas procedūrinis pagrindas. Be to, šių šalių nuomone, Sąjungos kompetencijos pobūdis – ar ji būtų išimtinė, ar pasidalijamoji su valstybėmis narėmis – neturi jokios įtakos SESV 218 straipsnio 9 dalies taikytinumui. Vis dėlto šios šalys nesutaria dėl to, ar priimdama ginčijamą aktą Taryba laikėsi pastarojoje nuostatoje numatytų procedūrinių reikalavimų, o jeigu ne, tai kokių pasekmių kyla šio akto galiojimui.

28. Vis dėlto kai kurios valstybės narės, įstojusios į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų, ginčija SESV 218 straipsnio 9 dalies taikytinumą nagrinėjamu atveju, teigdamos, be kita ko, kad Sąjunga neturi išorės kompetencijos, būtinos tam, kad Taryba pagal šią nuostatą priimtų pozicijas, kurių turi būti laikomasi Sąjungos vardu dėl ginčijamame akte nurodytų WRC‑15 darbotvarkės punktų.

29. Pirmiausia reikia konstatuoti, jog pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą pastraipą prašyme įstoti į bylą nurodomi paaiškinimai gali būti pateikiami tik vienos iš šalių reikalavimams paremti. Be to, pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 129 straipsnio 3 dalį įstojantis į bylą asmuo pripažįsta ginčą byloje tokį, koks jis yra įstojimo į bylą metu. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad šalis, kuriai pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnį leista įstoti į šiame teisme nagrinėjamą bylą, negali keisti pagrindinių bylos šalių reikalavimuose ir pagrinduose apibrėžto ginčo dalyko. Atsižvelgiant į tai, priimtini tik tie į bylą įstojusios šalies argumentai, kuriais neviršijama tai, kas numatyta šiuose reikalavimuose ir pagrinduose ( 15 ).

30. Manau, kad argumentai, susiję su SESV 218 straipsnio 9 dalies netaikytinumu ir Sąjungos išorės kompetencijos nebuvimu, kuriuos šio ieškinio kontekste pateikė įstojusios į bylą valstybės narės, pakeičia bylos dalyką, kaip jis yra apibrėžtas pagal pagrindinių šalių reikalavimus ir pagrindus. Iš tiesų šie reikalavimai ir pagrindai susiję tik su klausimu, ar priimant ginčijamą aktą buvo laikomasi SESV 218 straipsnio 9 dalyje numatytų procedūrinių reikalavimų.

31. Manau, remiantis tuo darytina išvada, kad argumentus, susijusius su SESV 218 straipsnio 9 dalies netaikytinumu ir Sąjungos išorės kompetencijos nebuvimu, kuriais rėmėsi įstojusios į bylą valstybės narės, iš esmės reikia iš karto atmesti kaip nepriimtinus ( 16 ). Šiuo klausimu būtina atsižvelgti į tai, kad įstojusios į bylą valstybės narės nepasinaudojo turima galimybe pareikšti ieškinį dėl ginčijamo akto panaikinimo pagal SESV 263 straipsnio antrą pastraipą, teigdamos, kad Taryba viršijo savo įgaliojimus.

32. Išsamumo sumetimais ir jeigu Teisingumo Teismas manytų, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju reikia ex officio patikrinti SESV 218 straipsnio 9 dalies taikytinumą ir Sąjungos išorės kompetenciją ( 17 ), kitoje šios išvados dalyje nurodysiu priežastis, dėl kurių manau, kad ši nuostata turėjo būti taikoma priimant ginčijamą aktą ir kad Sąjunga turėjo būtiną išorės kompetenciją, kad Taryba priimtų šį aktą.

2. Dėl SESV 218 straipsnio 9 dalies taikytinumo ir Sąjungos išorės kompetencijos buvimo

a) Dėl Sąjungos išimtinės išorės kompetencijos galimos būtinybės

33. Pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį Taryba, remdamasi Komisijos ar Sąjungos vyriausiojo įgaliotinio užsienio reikalams ir saugumo politikai pasiūlymu, priima sprendimą, kuriuo nustatomos pozicijos, Sąjungos vardu priimamos susitarimu įsteigtame organe, kai tam organui reikia priimti teisinę galią turinčius aktus, išskyrus aktus, papildančius arba pakeičiančius susitarimo institucinę struktūrą.

34. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kalbant apie SESV 218 straipsnio 9 dalį, pažymėtina, kad joje daroma nuoroda į pozicijas, kurias Sąjungos vardu priima pagal tarptautinį susitarimą įsteigtas „organas“, kuriam reikia priimti teisinę galią turinčius aktus, vadinasi, šios nuostatos taikymas susijęs su pozicijomis, priimamomis Sąjungos vardu per jos institucijas arba prireikus per solidariai jos interesais veikiančias valstybes nares, jai dalyvaujant priimant tokius aktus atitinkamame tarptautiniame organe ( 18 ). Be to, Teisingumo Teismas konstatavo, jog tai, kad Sąjunga nėra atitinkamos tarptautinės sutarties šalis, netrukdo taikyti SESV 218 straipsnio 9 dalies ( 19 ).

35. Pagal ESS 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintą kompetencijos suteikimo principą ( 20 ), kai Taryba pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį priima poziciją, kurios reikia laikytis Sąjungos vardu, tai reiškia Sąjungos išorės kompetencijos buvimą ( 21 ). Vis dėlto nesuprantu, kodėl, kaip teigia Čekijos Respublika ir Prancūzijos Respublika, reikėtų manyti, kad ši išorės kompetencija būtinai turi būti išimtinė, kaip tai suprantama pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį.

36. Pirma, iš SESV 218 straipsnio 9 dalies formuluotės nematyti nieko panašaus.

37. Be to, SESV 216 straipsnyje, kuriame nustatomas Sąjungos išorės kompetencijos buvimas, nedaroma jokio skirtumo pagal tai, ar Sąjungos išorės kompetencija yra pasidalijamoji, ar išimtinė. Iš tiesų ši nuostata apima ir pasidalijamąją, ir išimtinę išorės Sąjungos kompetenciją ( 22 ). Jeigu nenurodyta priešingai, reikia manyti, kad tas pats pasakytina apie 218 straipsnį, atsižvelgiant į tai, kad abi nuostatos yra toje pačioje SESV penktos dalies V antraštinėje dalyje „Tarptautiniai susitarimai“.

38. Antra, teiginio, kad šio straipsnio taikytinumas priklauso nuo Sąjungos išimtinės išorės kompetencijos buvimo, taip pat nepatvirtina teleologinis šios nuostatos aiškinimas.

39. Dėl SESV 218 straipsnio 9 dalies konteksto ir tikslo Teisingumo Teismas konstatavo, kad šioje nuostatoje, nukrypstant nuo SESV 218 straipsnio 1–8 dalyse aprašytos įprastos procedūros Sąjungai derantis dėl tarptautinio susitarimo ir jį sudarant, numatyta supaprastinta procedūra apibrėžti pozicijas, priimamas Sąjungos vardu, šiai dalyvaujant atitinkamo tarptautinio susitarimo įsteigtame sprendimus priimančiame organe priimant aktus dėl to susitarimo taikymo arba įgyvendinimo ( 23 ). Kitaip tariant, SESV 218 straipsnio 9 dalyje numatyta procedūra siekiama spartesnio, taigi – veiksmingesnio Sąjungos dalyvavimo taikant arba įgyvendinant esamą tarptautinį susitarimą. Nesuprantu, kodėl ši supaprastina procedūra neturėtų būti taikoma esant išorės pasidalijamajai kompetencijai ( 24 ).

40. Be to, neatsižvelgiant į Sąjungos turimos kompetencijos pobūdį, pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį nustatomos pozicijos, kurių turi būti laikomasi Sąjungos vardu, gali padėti užtikrinti Sąjungos ir valstybių narių tarptautinio atstovavimo vieningumą ( 25 ), taip pat ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo laikymąsi, neleidžiant valstybėms narėms sukelti grėsmės Sąjungos tikslų pasiekimui ( 26 ). Visų pirma taip yra, kai, kaip nagrinėjamu atveju, Sąjunga nėra visateisė atitinkamos tarptautinės organizacijos, t. y. ITU, narė, todėl šios organizacijos organuose privalo veikti per savo valstybes nares ( 27 ). Šiuo klausimu primenu, kad aktas, kuriuo nustatoma Sąjungos pozicija pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį, yra privalomas valstybėms narėms, nes juo nustatoma pareiga ginti šią poziciją ( 28 ).

41. Trečia, dėl Čekijos Respublikos ir Prancūzijos Respublikos teiginio būtų sunkiau ginti Sąjungos interesus įgyvendinant tarptautinį susitarimą, o tai būtų sunkiai suderinama su Sutartimis siekiamu tikslu, kuris, man atrodo, yra užtikrinti aktyvų Sąjungos dalyvavimą tarptautinėje arenoje ( 29 ).

42. Ketvirta, nors Teisingumo Teismas dar neturėjo galimybės pareikšti aiškios pozicijos dėl SESV 218 straipsnio 9 dalies taikytinumo Sąjungos ir valstybių narių pasidalijamosios kompetencijos atveju, manau, kad jis tai numanomai padarė Sprendime Vokietija / Taryba (C‑399/12) ( 30 ). Iš tiesų to sprendimo 66 punkte Teisingumo Teismas patvirtino, kad priimdama ginčijamą sprendimą Taryba teisingai rėmėsi SESV 218 straipsnio 9 dalimi, nors to paties sprendimo 51 punkte jis konstatavo, kad byla buvo susijusi su bendros žemės ūkio politikos sritimi. Primintina, kad pagal SESV 4 straipsnio 2 dalies d punktą žemės ūkio sritis priklauso Sąjungos ir valstybių narių pasidalijamajai kompetencijai ( 31 ).

43. Taigi, kaip Komisija ir Taryba ( 32 ), manau, kad Sąjungos kompetencijos pobūdis neturi jokios įtakos SESV 218 straipsnio 9 dalies taikytinumui.

b) Dėl Sąjungos išorės kompetencijos buvimo

44. Pagal SESV 216 straipsnio 1 dalį Sąjunga turi išorės kompetenciją, be kita ko, jeigu susitarimo sudarymas gali turėti poveikį bendroms taisyklėms ar keisti jų apimtį.

45. Manau, jog nėra jokio pagrindo teigti, kad Sąjunga šioje byloje nagrinėjamu atveju neturėjo būtinos išorės kompetencijos, kad Taryba nustatytų pozicijas, kurių pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį reikia laikytis Sąjungos vardu ir kurios yra išreikštos ginčijamame akte.

46. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad ginčijamame akte priimtos pozicijos susijusios su radijo ryšio spektro valdymo ir radijo ryšio naudojimo sritimi, kuri yra plačiai reglamentuota Sąjungos teisės aktų leidėjo pagal SESV 114 straipsniu grindžiamą jo kompetenciją ( 33 ). Kai kuriuose šios srities Sąjungos aktuose daroma aiški nuoroda į ITU darbus dėl radijo ryšio spektro valdymo ir į Radijo ryšio reglamentą ( 34 ). Be to, pagal Sprendimą Nr. 676/2002 (toliau – Sprendimas dėl radijo ryšio spektro) ( 35 ) Komisija nustatė kelias technines priemones, kuriose numatyta suderinti sąlygas, susijusias su radijo ryšio spektro prieinamumu ir veiksmingu naudojimu; kai kurios iš jų susijusios su ginčijamame akte nurodytomis dažnio juostomis ( 36 ).

47. Kalbant apie WRC‑15 darbotvarkės punktus, dėl kurių ginčijamame akte buvo priimtos pozicijos, kurių reikia laikytis Sąjungos vardu, Komisija 2015 m. gegužės 29 d. pasiūlyme dėl sprendimo nurodė priežastis, dėl kurių mano, kad kiekviena iš jų gali turėti tiesioginį poveikį Sąjungos taisyklėms arba pakeisti jų apimtį, todėl jos priklauso Sąjungos išorės kompetencijai pagal SESV 216 straipsnio 1 dalį ( 37 ).

48. Manau, Teisingumo Teismui pateiktos įstojusių į bylą valstybių narių pastabos negali leisti suabejoti Komisijos atliktu vertinimu, susijusiu su Sąjungos išorės kompetencijos buvimu, kad Taryba pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį priimtų pozicijas, kurių reikia laikytis Sąjungos vardu ir kurios išreikštos ginčijamame akte.

49. Pirma, priešingai, nei, atrodo, teigia Vokietijos Federacinė Respublika, Sąjungos išorės kompetencijos buvimas negali priklausyti nuo Sąjungos teisės aktų, kurie būtų taikomi visoms ginčijamame akte numatytoms dažnių juostoms, priėmimo. Iš tiesų pagal SESV 216 straipsnio 1 dalies formuluotę šioje nuostatoje reikalaujama tik to, kad atitinkamo susitarimo sudarymas „gal[ėtų] turėti poveikį bendroms taisyklėms ar keisti jų apimtį“.

50. Kalbant apie SESV 3 straipsnio 2 dalyje esančią identišką formuluotę ( 38 ), pažymėtina, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad egzistuoja pavojus, jog valstybių narių prisiimtais tarptautiniais įsipareigojimais gali būti pažeistos Sąjungos bendrosios taisyklės ar pakeista jų taikymo sritis, kuriuo pateisinama Sąjungos išimtinė išorės kompetencija, jeigu tokie įsipareigojimai susiję su minėtų taisyklių taikymo sritimi. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas patikslino, kad tokiam pavojui konstatuoti nebūtina, kad sritis, kurioje prisiimama tarptautinių įsipareigojimų, visiškai sutaptų su Sąjungos teisės aktų reglamentuojama sritimi ir kad, konkrečiai kalbant, tokie tarptautiniai įsipareigojimai gali daryti poveikį Sąjungos taisyklių taikymo sričiai ar ją pakeisti tuo atveju, kai jų prisiimama srityje, kurios didžioji dalis reglamentuojama šių taisyklių ( 39 ). Manau, kad šie argumentai visiškai taikytini vertinimui, atliekamam siekiant nustatyti, ar tarptautinio susitarimo sudarymas gali turėti poveikį bendroms taisyklėms arba pakeisti jų apimtį, kaip tai suprantama pagal SEVS 216 straipsnio 1 dalį. Kaip matyti iš to, kas išdėstyta, radijo ryšio spektro valdymo ir radijo dažnio naudojimo sritį iš esmės apima bendrosios Sąjungos taisyklės ( 40 ).

51. Antra, kalbant apie Prancūzijos Respublikos argumentus dėl radijo ryšio spektro naudojimo nacionalinės gynybos ir visuomenės saugumo tikslais, reikia pažymėti, kad nors Sąjungos aktai dėl radijo ryšio spektro valdymo ir naudojimo neturi poveikio valstybių narių teisei organizuoti ir naudoti jų spektrą viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir gynybos tikslais ( 41 ), vien tai, kad radijo ryšio spektras bendrai turi poveikį nacionalinės gynybos funkcionavimui ir visuomenės saugumui, negali reikšti, kad Sąjungos išorės kompetencija negalima.

52. Manau, jog šiame ieškinyje nebuvo įrodyta, kad ginčijamame akte numatytuose WRC‑15 darbotvarkės punktuose esantys radijo ryšio reglamento persvarstymai turi konkretų poveikį valstybių narių nacionalinei gynybai ar visuomenės saugumui, dėl kurio būtų negalima Sąjungos kompetencija.

53. Trečia, dėl Čekijos Respublikos, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos nurodyto Sprendimo Nr. 243/2012 10 straipsnio pažymiu, kad neįžvelgiu jokio šios nuostatos ir SESV 218 straipsnio 9 dalies taikymo nesuderinamumo šioje byloje nagrinėjamu atveju. Iš tiesų iš Sprendimo Nr. 243/2012 10 straipsnio 1 dalies a punkto matyti, kad tarptautinėse derybose radijo spektro klausimais, jeigu tarptautinių derybų dalykas patenka į Sąjungos kompetencijos sritį, Sąjungos pozicija nustatoma vadovaujantis Sąjungos teise ( 42 ). Nagrinėjamu atveju yra būtent tokia situacija. Pažymėtina, kad šioje nuostatoje visai neminimas Sąjungos kompetencijos pobūdis.

54. Priešingai, nei teigia Čekijos Respublika ir Prancūzijos Respublika, manau, kad Sprendimo Nr. 243/2012 10 straipsnio 1 dalies b punktas nebuvo taikytinas priimant ginčijamą aktą. Iš tiesų ši nuostata, kaip nurodyta jos tekste, susijusi su situacija, kai tarptautinių derybų dalykas „iš dalies patenka į Sąjungos kompetencijos sritį ir iš dalies – į valstybių narių kompetencijos sritį“. Manau, kad ši formuluotė tiesiogiai atspindi Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su situacijomis, kai tarptautinių derybų dalykas iš dalies patenka į Sąjungos kompetencijos sritį ir iš dalies – į valstybių narių kompetencijos sritį, į kurią taip pat daroma nuoroda Sprendimo Nr. 243/2012 34 konstatuojamojoje dalyje ( 43 ). Todėl manau, kad 10 straipsnio 1 dalies b punktas susijęs ne su pasidalijamosios kompetencijos atveju, o veikiau su atveju, kai tam tikros tarptautinio susitarimo dalys nepriskiriamos Sąjungos kompetencijai. Tačiau šioje byloje nagrinėjama situacija yra kitokia.

55. Darau išvadą, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju Sąjunga turi būtiną išorės kompetenciją.

56. Nė viena iš pastabas Teisingumo Teismui pateikusių šalių neginčija, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju yra įvykdytos kitos SESV 218 straipsnio 9 dalies taikymo sąlygos, t. y. pirma, kad WRC‑15 galima laikyti „susitarimu įsteigtu organu“ ( 44 ), antra, kad WRC‑15 darbotvarkėje numatyti Radijo ryšio reglamento persvarstymai gali būti laikomi „teisinę galią turinčiais aktais“ ( 45 ), ir, trečia, kad šie persvarstymai nėra „aktai, papildantys arba pakeičiantys susitarimo institucinę struktūrą“. Mano nuomonė taip pat yra tokia, kad įvykdytos visos SESV 218 straipsnio 9 dalies taikymo sąlygos.

57. Remdamasis tuo manau, kad pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį Taryba buvo įgaliota priimti pozicijas, kurių reikia laikytis Sąjungos vardu ir kurios išreikštos ginčijamame akte ( 46 ).

58. Todėl reikia nustatyti, ar Taryba, priimdama ginčijamą aktą, laikėsi iš šios nuostatos kylančių procedūrinių reikalavimų.

3. Dėl vienintelio pagrindo

59. Vieninteliame ieškinio pagrinde Komisija tvirtina, kad priimdama ginčijamą aktą kaip išvadas, o ne kaip sprendimą, kaip siūlė Komisija, Taryba pažeidė SESV 218 straipsnio 9 dalį.

60. Taryba tvirtina, kad priimdama ginčijamą aktą laikėsi minėtos nuostatos, ir nurodo, jog tai, kad Sąjungos pozicijos dėl WRC‑15 buvo priimtos kaip išvados, nereiškia esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimo, dėl kurio jas reikia panaikinti. Jos teigimu, Komisija taip pat neįrodė, kad šios pozicijos būtų galėjusios iš esmės skirtis, jeigu būtų buvusios priimtos sprendimo forma.

61. Dėl toliau nurodytų motyvų manau, kad reikia patenkinti Komisijos prašymą ir panaikinti ginčijamą aktą dėl SESV 218 straipsnio 9 dalies pažeidimo.

62. Pirma, reikia konstatuoti, kad pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį Sąjungos vardu priimamas pozicijas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, Taryba priima „sprendimo“ forma. Taigi, priimdama ginčijamą aktą kaip išvadas Taryba panaudojo kitokią teisinę formą nei numatyta Sutartyje.

63. Kaip ir Komisija, manau, kad šios aplinkybės negalima laikyti paprastu formalumu. Iš tiesų, kaip nurodysiu toliau, Sąjungos akto teisinės formos pasirinkimas lemia, pirma, akto pobūdį ir teisinius padarinius ( 47 ) ir, antra, procedūrą, kuria turi būti vadovaujamasi priimant šį aktą ( 48 ).

64. Antra, manau, jog tai, kad požiūris, kurio šioje byloje nagrinėjamu atveju laikėsi Taryba priimdama pozicijas, kurių reikia laikytis Sąjungos vardu dėl WRC‑15, atitinka jos požiūrį, kuriuo ji vadovavosi ankstesnėse pasaulinėse radijo ryšio konferencijose ( 49 ), neturi reikšmės nagrinėjant šį ieškinį atliktinai analizei. Iš tiesų, kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas, vien Tarybos praktika negali nukrypti nuo Sutarties taisyklių ir sukurti Sąjungos institucijas įpareigojantį precedentą ( 50 ). Be to, reikia konstatuoti, kad ankstesnė praktika, kuria remiasi Taryba, daugeliu atveju susijusi su laikotarpiu iki Lisabonos sutarties, kuria įtvirtinta dabartinės redakcijos 218 straipsnio 9 dalis, įsigaliojimo ( 51 ).

65. Trečia, kalbant apie Sprendimą IBM / Komisija ( 52 ), kuriuo rėmėsi Taryba, reikia pažymėti, kad nors šiame sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, kad aktų ar sprendimų priėmimo forma iš esmės neturi reikšmės, kiek tai susiję su galimybe juos ginčyti ieškiniu dėl panaikinimo, remiantis tuo negalima daryti išvados, kad Sąjungos akto forma neturi reikšmės, kiek tai susiję su atitinkamo akto teisėtumu.

66. Šiuo klausimu manau, jog tai, kad Sąjungos institucija nukrypsta nuo Sutartyse numatytos teisinės formos, yra esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimas, dėl kurio aktas gali būti panaikintas, be kita ko, jeigu dėl tokio nukrypimo gali pasidaryti neaišku, koks yra šio akto pobūdis arba kokia procedūra vadovaujantis jį reikia priimti. Iš tiesų tokiu atveju pažeidžiamas teisinis saugumas ir Teisingumo Teismas turi neribotai atlikti atitinkamo akto teisminę kontrolę ( 53 ).

67. Manau, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju iš tikrųjų yra tokių neaiškumų. Visų pirma, mano nuomone, dėl toliau nurodytų motyvų Tarybos sprendimas priimti ginčijamą aktą kaip išvadas (vietoj sprendimo) lėmė didelį neaiškumą, pirma, susijusį su šio akto pobūdžiu ir, antra, su procedūra, kuria reikėjo vadovautis jį priimant.

a) Dėl neaiškumų, susijusių su ginčijamo akto pobūdžiu

68. SESV 288 straipsnyje skiriami įvairių rūšių Sąjungos teisės aktai, suteikiant kiekvienam iš jų būdingų savybių, susijusių su jo taikymo sritimi, taikytinumu ir teisiniais padariniais. Taigi būtina, kad Sąjungos akto pobūdis galėtų būti aiškiai nustatytas.

69. Mano nuomone, šioje byloje nagrinėjamu atveju įstojusių į bylą valstybių narių pateiktos pastabos rodo, kad dėl ginčijamo akto pobūdžio kyla didelis neaiškumas.

70. Taigi, nors Taryba teigia, kad ginčijamas aktas „iš esmės“ yra Tarybos sprendimas, kuriuo pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį nustatomos pozicijos, kurių reikia laikytis Sąjungos vardu, šį teiginį ginčija Čekijos Respublika, Prancūzijos Respublika ir Vokietijos Federacinė Respublika. Iš tiesų dvi pirmos valstybės mano, kad šis aktas yra Sąjungos ir valstybių narių bendroji pozicija, priimta pagal Sprendimo Nr. 243/2012 10 straipsnio 1 dalies b punktą, o Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad tai yra Tarybos išvados. Be to, Taryba teigia, kad ginčijamas aktas yra privalomojo pobūdžio, o Čekijos Respublika laikosi nuomonės, kad šis aktas yra teisiškai privalomas tik tam tikroms šalims ir apima aspektus, kurie, šios įstojusios į bylą šalies teigimu, priklauso Sąjungos kompetencijai. Vokietijos Federacinė Respublika laikosi nuomonės, kad ginčijamas aktas yra neprivalomos išvados ( 54 ).

71. Taigi reikia konstatuoti, kad Taryba ir įstojusios į bylą valstybės narės iš esmės nesutaria dėl to, ar ginčijamas aktas yra Sąjungos aktas, ar „mišrus“ aktas, kurį bendrai priėmė Sąjunga ir jos valstybės narės, ir dėl šio akto privalomojo pobūdžio.

72. Nors man nekyla jokių abejonių, kad ginčijamas aktas yra Sąjungos institucijos, t. y. Tarybos, aktas, kaip tai matyti iš paties šio akto pavadinimo, ir kad jis gali sukelti teisinių padarinių ( 55 ), manau, išlieka neaiškumų dėl tikslaus jo pobūdžio. Šių neaiškumų dar daugiau todėl, kad Taryba, priimdama ginčijamą aktą, nusprendė nukrypti nuo Komisijos siūlomos teisinės formos ( 56 ), t. y. aiškiai numatytos SESV 218 straipsnio 9 dalyje ( 57 ). Be to, reikia atsižvelgti į tai, kad, nors privalomasis Tarybos sprendimo pobūdis tiesiogiai kyla iš SESV 288 straipsnio ( 58 ), Sutartyse nieko nenurodyta dėl Tarybos išvadų sukeliamų pasekmių. Iš tiesų, kaip nurodo Komisija, priimdama ginčijamą aktą kaip išvadas, Taryba nusprendė pasirinkti Sutartyse nenumatytą teisinę formą, kuri paprastai skirta neprivalomojo pobūdžio aktams ( 59 ).

73. Manau, kad konstatuoti neaiškumai dėl ginčijamo akto pobūdžio negali būti išsklaidyti išanalizavus šio akto turinį.

74. Pirma, kaip pažymi Komisija, priešingai jos 2015 m. gegužės 29 d. pasiūlymui, kuriame daroma nuoroda į SESV 218 straipsnio 9 dalį ( 60 ), 2015 m. spalio 26 d. Tarybos priimtose išvadose nenurodyta jokio jų materialinio ar procedūrinio teisinio pagrindo ( 61 ).

75. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją pareiga nurodyti akto teisinį pagrindą kyla iš pareigos motyvuoti, įtvirtintos SESV 296 straipsnyje, kuriuo siekiama užtikrinti, pirma, kad Teisingumo Teismas galėtų vykdyti teisminę kontrolę, ir, antra, kad ir valstybės narės, ir tretieji suinteresuotieji asmenys žinotų sąlygas, kuriomis Sąjungos institucijos taikė Sutartį ( 62 ).

76. Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad teisinio saugumo principo tikslais reikalaujama, jog bet kurio akto, kuriuo sukeliama teisinių padarinių, privalomoji galia būtų pagrįsta Sąjungos teisės nuostata, kuri turi būti aiškiai nurodyta kaip teisinis pagrindas ir kuria aktui suteikiama teisinė forma ( 63 ). Nors tikslios Sutarties nuostatos nenurodymas negali būti esminis trūkumas, jei akto teisinis pagrindas gali paaiškėti iš kitų jo dalių, tokia aiški nuoroda būtina, jei be jos suinteresuotiesiems asmenims ir Teisingumo Teismui nėra aiškus tikslus teisinis pagrindas ( 64 ).

77. Šioje byloje susiklostė būtent antrasis atvejis. Iš tiesų įstojusių į bylą valstybių narių pateiktos pastabos aiškiai rodo, kad suinteresuotiesiems asmenims lieka neaišku, koks yra tikslus ginčijamo akto teisinis pagrindas, taigi ir šio akto pobūdis.

78. Antra, manau, kad ginčijamame akte vartojama terminologija padidina neaiškumą dėl jo pobūdžio. Iš tiesų, nors iš 2015 m. gegužės 29 d. Komisijos pasiūlymo pavadinimo ir 1 straipsnio aiškiai matyti, kad jis yra susijęs su pozicijomis, kurias reikia priimti Sąjungos vardu per WRC‑15 ( 65 ), 2015 m. spalio 26 d. Tarybos priimtose išvadose, kaip teigia Komisija, apsiribojama tuo, kad „plačiai patvirtinami“ šiose išvadose apibrėžti tikslai ir valstybių narių prašoma „WRC‑15 derybose dėl visų atitinkamų ITU radijo ryšio reglamento pakeitimų siekti [šių] tikslų ir laikytis principų, išdėstytų Sprendime Nr. [243/2012], kuriuo nustatoma daugiametė radijo spektro politikos programa“ ( 66 ).

79. Manau, kad, atsižvelgiant į Tarybos sprendimą priimti ginčijamą aktą kita teisine forma nei numatytoji SESV 218 straipsnio 9 dalyje ir, nesant nuorodos į šią nuostatą kaip į šio akto teisinį pagrindą, ginčijamame akte vartojamos „aptakios“ formuluotės, be kita ko, palyginti su vartojamomis Komisijos pateiktame pasiūlyme, gali padidinti neaiškumus dėl šio akto pobūdžio, taigi ir dėl valstybėms narėms pagal Sąjungos teisę tenkančios pareigos ginti ginčijamame akte nustatytas pozicijas apimties ( 67 ).

b) Dėl neaiškumų, susijusių su procedūra, kuria reikėjo vadovautis priimant ginčijamą aktą

80. Tarybos sprendimas priimti ginčijamą aktą kaip išvadas, užuot priėmus sprendimą, taip pat sukėlė neaiškumų, susijusių su procedūra, kuria reikėjo vadovautis priimant šį aktą.

81. Pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį Taryba, remdamasi Komisijos ar Sąjungos vyriausiojo įgaliotinio užsienio reikalams ir saugumo politikai pasiūlymu, priima sprendimus, kuriais nustatomos pozicijos, kurių reikia laikytis Sąjungos vardu. Be to, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad pagal ESS 16 straipsnio 3 dalį Taryba priima šiuos sprendimus pagal kvalifikuotosios balsų daugumos procedūrą ( 68 ).

82. Vis dėlto Sutartyse nieko nenurodyta dėl procedūros, kuria turi būti vadovaujamasi priimant Tarybos išvadas, nes tai jose nenumatyta teisinė forma ( 69 ).

83. Šioje byloje Taryba teigia, kad nors ginčijamas aktas buvo priimtas kaip išvados, jį priimant taikytina SESV 218 straipsnio 9 dalyje numatyta procedūra ir ja iš tikrųjų buvo vadovautasi.

84. Manau, šio argumento negalima laikyti pagrįstu.

85. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Sutartimis buvo sukurta įgaliojimų padalijimo tarp Sąjungos institucijų sistema, pagal kurią kiekvienai institucijai priskiriama konkreti funkcija Sąjungos institucinėje struktūroje ir įgyvendinant konkrečias Sąjungai numatytas užduotis. Pagal ESS 13 straipsnio 2 dalį kiekviena institucija veikia neviršydama Sutartyse jai suteiktų įgaliojimų ir laikydamasi jose nustatytų procedūrų, sąlygų ir tikslų. Ši nuostata išreiškia Sąjungos institucinės pusiausvyros principą, būdingą Sąjungos institucinei struktūrai, pagal kurį kiekviena institucija vykdo savo įgaliojimus, paisydama kitų institucijų įgaliojimų ( 70 ).

86. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, jog taisyklės, susijusios su Sąjungos institucijų pozicijos formavimu, yra įtvirtintos Sutartyse ir jų negali nustatyti nei valstybės narės, nei pačios institucijos ( 71 ). Manau, šie argumentai taip pat taikomi Sutarčių normoms, kuriose nustatoma teisinė priimamo Sąjungos akto forma ( 72 ).

87. Remiantis tuo darytina išvada, kad Sąjungos institucijos negali nevaržomos pasirinkti tam tikrų Sutartyse numatytų joms patogių procedūrų elementų ir nepaisyti kitų. Ši byla gerai parodo priežastis, dėl kurių toks „pasirinktinis“ požiūris yra nepriimtinas. Iš tiesų tai, kad Taryba nukrypo nuo SESV 218 straipsnio 9 dalyje numatytos teisinės formos, kelia abejonių dėl procedūros, kuria reikėjo vadovautis priimant ginčijamą aktą, be kita ko, kiek tai susiję su Komisijos vaidmeniu ir balsavimo Taryboje tvarka.

88. Kalbant, pirma, apie Komisijos vaidmenį, pirmiausia kyla klausimas, ar ginčijamą aktą tikrai galima laikyti priimtu „rem[iantis] Komisijos pasiūlymu“, kaip numatyta SESV 218 straipsnio 9 dalyje, nes šio akto teisinė forma yra kitokia nei Komisijos pateikto pasiūlymo ( 73 ). Be to, ar Komisija privalėjo pateikti pasiūlymą dėl Tarybos išvadų, o gal šį pasiūlymą turėjo parengti ir pateikti Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė, kaip dažniausiai yra įprasta priimant Tarybos išvadas? Galiausiai, ar Komisija turėjo teisę pakeisti savo pasiūlymą pagal SESV 293 straipsnio 2 dalį arba jį atsiimti, Tarybai pakeitus akto teisinę formą?

89. Kaip rodo šie klausimai, dėl požiūrio, kurio laikėsi Taryba, kilo abejonių dėl Komisijos vaidmens priimant ginčijamą aktą, todėl pažeista Sutartyse nustatyta institucinė pusiausvyra.

90. Antra, kalbant apie balsavimo Taryboje tvarką, pažymėtina, jog ji pripažįsta, pirma, kad priimant ginčijamą aktą „iš esmės“ buvo taikytina kvalifikuotoji balsų dauguma. Antra, kaip teigia Komisija, iš tiesų Taryba pasirinko teisinę formą, kuri paprastai taikoma aktams, Taryba priimamiems „bendru sutarimu“. Be to, Taryba pažymi, kad tarp valstybių narių egzistuojantis aukštas konvergencijos lygis, susijęs su tikslais, kurių Sąjunga turi siekti WRC‑15, leido pasiekti vienbalsį sutarimą, nors Nuolatinių atstovų komitete (Coreper) kai kurios valstybės narės išreiškė abejonių. Galiausiai Taryba priduria, kad jei vykstant svarstymams, per kuriuos buvo priimtas ginčijamas aktas, Komisija nepakeitė savo pasiūlymo, kad atsižvelgtų į pakeitimus, dėl kurių buvo sutariama dalyvavimo Taryboje klausimu, iš SESV 293 straipsnio 1 dalies matyti, kad Taryba turėjo priimti sprendimą vieningai ( 74 ).

91. Tarybos išdėstytiems argumentams negalima pritarti.

92. Žinoma, Sutartyse nedraudžiama, kad aktas, kurį reikalaujama priimti pagal kvalifikuotosios balsų daugumos procedūrą, atitinkamais atvejais būtų priimamas pritariant visoms valstybėms narėms ( 75 ). Be to, siekiant tinkamo bendradarbiavimo, suprantu Tarybai pirmininkaujančios valstybės poreikį vykstant deryboms per kvalifikuotosios balsų daugumos procedūrą kiek įmanoma atsižvelgti į valstybių narių delegacijų, kurios pagal Sutartis neturi teisės blokuoti atitinkamo akto priėmimo, prašymus ir juos patenkinti.

93. Vis dėlto Tarybai neleidžiama kvalifikuojant akto kaip „išvadų“ sukelti neaiškumų valstybėms narėms dėl jų galimybės blokuoti minėto akto priėmimą. Iš tiesų dėl tokio požiūrio būtų apeita arba taptų neveiksminga kvalifikuotosios balsų daugumos procedūra, todėl būtų pakenkta balsavimo procedūros Taryboje veiksmingumui ( 76 ). Manau, kad ši rizika ypač juntama, jeigu, kaip nagrinėjamu atveju, Taryba nukrypsta nuo Sutartyse aiškiai numatytos teisinės formos, priimdama aktą kaip išvadas, o ne kaip sprendimą.

94. Šiomis aplinkybėmis reikėtų pažymėti, kad sprendimas, ar rinktis kvalifikuotosios balsų daugumos procedūrą, ar vienbalsiškumą, ar bendrą sutarimą, yra labai svarbus, nes šis sprendimas gali sukelti pasekmių atitinkamo akto turinio nustatymui ( 77 ). Kaip teisingai pažymėjo generalinė advokatė E. Sharpston, „sprendimas, kuriam visi gali pritarti arba kuriam niekas neprieštarauja, nebūtinai yra toks pats kaip sprendimas, priimtas remiantis kvalifikuotąja balsų dauguma. Pavyzdžiui, tam, kad sprendimui, kuriam priimti reikia kvalifikuotosios balsų daugumos, būtų pritarta visais balsais arba kad jis būtų patvirtintas be prieštaravimų, jo turinį gali tekti sušvelninti“ ( 78 ).

95. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, laikausi nuomonės, kad šios bylos aplinkybėmis nukrypdama nuo Sutartyse numatytos teisinės formos Taryba sukėlė neaiškumų dėl ginčijamo akto pobūdžio ir procedūros, kuria reikėjo vadovautis jį priimant, todėl dėl šio nukrypimo padarytas SESV 218 straipsnio 9 dalies pažeidimas, dėl kurio gali būti panaikinta aktas.

96. Taigi darau išvadą, kad Komisijos pateiktą vienintelį ieškinio pagrindą reikia pripažinti pagrįstu ir panaikinti 2015 m. spalio 26 d. Tarybos išvadas.

VI. Dėl bylinėjimosi išlaidų

97. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Jeigu Teisingumo Teismas pritartų mano siūlymui, Taryba pralaimėtų bylą, todėl iš jos reikėtų priteisti bylinėjimosi išlaidas, nes Komisija to reikalavo. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį į bylą įstojusios šalys pačios padengia savo išlaidas.

VII. Išvada

98. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui: – panaikinti 2015 m. spalio 26 d. Europos Sąjungos Tarybos išvadas dėl Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos (ITU) 2015 m. Pasaulinės radijo ryšio konferencijos (WRC‑15), – priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas ir – nuspręsti, kad Čekijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika, Prancūzijos Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) Dėl ITU tikslo žr. jos įstatų, kuriuos 1992 m. Ženevoje (Šveicarija) priėmė papildoma įgaliotųjų atstovų konferencija, 1 straipsnį ir 1994 m. Kiote (Japonija), 1998 m. Mineapolyje (Jungtinės Amerikos Valstijos), 2002 m. Marakeše (Marokas), 2006 m. Antalijoje (Turkija) bei 2010 m. Gvadalacharoje (Meksika) įgaliotųjų atstovų konferencijos priimtus pakeitimus (toliau – ITU įstatai).

( 3 ) Kaip nurodo Komisija, pagal ITU įstatų 3 straipsnio 2 dalį, skirtingai nuo visateisės narystės, būdama sektorine nare Europos Sąjunga negali pateikti pozicijų per ITU konferencijas ir posėdžius, taip pat per konferencijas, kuriose svarstomi teisiškai privalomi aktai.

( 4 ) 2012 m. kovo 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimas, kuriuo nustatoma daugiametė radijo spektro politikos programa (OL L 81, 2012, p. 7).

( 5 ) Dėl Radijo ryšio reglamento žr. šios išvados 5 punktą.

( 6 ) Žr. 2012 m. Ženevoje priimtą Rezoliuciją 807 (WRC‑12) „2015 m. Pasaulinės radijo ryšio konferencijos darbotvarkė“.

( 7 ) Žr. ITU Tarybos rezoliuciją 1343 (C12) „Pasaulinės radijo ryšio konferencijos (WRC‑15) vieta, datos ir darbotvarkė“.

( 8 ) 2015 m. gegužės 29 d. pasiūlymas dėl Tarybos sprendimo dėl pozicijos, kurios Europos Sąjungos vardu turi būti laikomasi Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos 2015 m. pasaulinėje radijo ryšio konferencijoje (WRC‑15) [COM(2015) 234 final].

( 9 ) 2015 m. spalio 26 d. Tarybos išvados dėl Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos (ITU) 2015 m. Pasaulinės radijo ryšio konferencijos (WRC‑15) (ST 13460 2015 INIT) [2015/0119 (NLE)] (toliau šioje išvadoje jos cituojamos be išnašų).

( 10 ) Žr. 2013 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑63/12, EU:C:2013:752, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimą IBM / Komisija (60/81, EU:C:1981:264, 9 punktas), iš kurio matyti, kad aktų ar sprendimų priėmimo forma iš esmės neturi reikšmės, kiek tai susiję su galimybe juos ginčyti ieškiniu dėl panaikinimo.

( 11 ) Šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio 1 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑370/07, EU:C:2009:590, 44 punktas), iš kurio matyti, kad toks sprendimas sukelia privalomų teisinių padarinių tiek, kiek juo nustatoma Sąjungos pozicija konkrečioje institucijoje, ir kad jis yra privalomas, pirma, Tarybai ir Komisijai ir, antra, valstybėms narėms, nes juo nustatoma pareiga ginti šią poziciją.

( 12 ) Kaip nurodo šalys, SESV 114 straipsnis yra ginčijamo akto materialinis pagrindas, o SESV 218 straipsnio 9 dalis – jo procedūrinis pagrindas. Žr. šios išvados 27 punktą.

( 13 ) Žr. šios išvados 70 punktą.

( 14 ) 2004 m. liepos 13 d. Sprendimas Komisija / Taryba (C‑27/04, EU:C:2004:436, 44–51 punktai).

( 15 ) 2014 m. spalio 7 d. Sprendimas Vokietija / Taryba (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 27 punktas).

( 16 ) Šiuo klausimu žr. 2014 m. spalio 7 d. Sprendimą Vokietija / Taryba (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 25–28 punktai).

( 17 ) Šiuo klausimu žr. 2000 m. liepos 13 d. Sprendimą Salzgitter / Komisija (C‑210/98 P, EU:C:2000:397, 55–57 punktai), kuriuo rėmėsi Vokietijos Federacinė Respublika ir kuris susijęs su Sąjungos teismo pareiga ex officio iškelti pranešimo apie pagalbą termino nesilaikymą, kiek tai susiję su konstatavimu, susijusiu su Komisijos įgaliojimais leisti atitinkamą pagalbą. Be to, žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje British Airways / Komisija (C‑122/16 P, EU:C:2017:406, 100 punktas ir 54 išnaša).

( 18 ) Šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Taryba / Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:663, 63 punktas).

( 19 ) Šiuo klausimu žr. 2014 m. spalio 7 d. Sprendimą Vokietija / Taryba (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 55 punktas).

( 20 ) Kompetencijos suteikimo principo būtina laikytis ir Sąjungos vidaus, ir tarptautinių veiksmų srityje. Žr. 1996 m. kovo 28 d. Nuomonę 2/94 (Bendrijos prisijungimas prie EŽTK [Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija]) (EU:C:1996:140, 24 punktas).

( 21 ) Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Vokietija / Taryba (C‑600/14, EU:C:2017:296, 60 punktas).

( 22 ) Dėl skirtumo tarp, viena vertus, Sąjungos išorės kompetencijos buvimo, nustatyto SESV 216 straipsnio 1 dalyje, ir, kita vertus, galimai išimtinio šios kompetencijos pobūdžio, nustatyto SESV 3 straipsnio 2 dalyje, žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvadas Nuomonėje 2/15 (Laisvosios prekybos susitarimas su Singapūru, EU:C:2016:992, 64 punktas) ir generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Vokietija / Taryba (C‑600/14, EU:C:2017:296, 80 punktas). Nors tai nurodyta ne taip aiškiai, taip pat žr. 2017 m. gegužės 16 d. Nuomonę 2/15 (EU:C:2017:376, 171 ir 172 punktai), 2014 m. spalio 14 d. Nuomonę 1/13 (Trečiųjų valstybių prisijungimas prie Hagos konvencijos) (EU:C:2014:2303, 67–74 punktai) ir 1993 m. kovo 19 d. Nuomonę 2/91 (TDO konvencija Nr. 170) (EU:C:1993:106, 7 punktas).

( 23 ) 2015 m. spalio 6 d. Sprendimas Taryba / Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:663, 64 ir 65 punktai). Taip pat žr. A. Rosas „Recent Case Law of the European Court of Justice Relating to Article 218 TFEU“, The ES as a Global Actor Bridging Legal Theory and Practice – Liber Amicorum in Honour of Ricardo Gosalbo Bono, parengtą J. Czuczai ir F. Naert, F., Brill-Nijhoff, 2017, p. 370 ir 371. Dėl SESV 218 straipsnio 9 dalies genezės žr. generalinio advokato P. Cruz Villalón išvadą byloje Vokietija / Taryba (C‑399/12, EU:C:2014:289, 39–52 punktai) ir generalinės advokatės E. Sharpston išvadą byloje Taryba / Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:490, 69–74 punktai).

( 24 ) Pagal SESV 2 straipsnio 2 dalį, kai Sutartys konkrečioje srityje suteikia Sąjungai kompetenciją, kurią ji dalijasi su valstybėmis narėmis, Sąjunga ir valstybės narės gali toje srityje priimti teisiškai privalomus aktus. Valstybės narės naudojasi kompetencija tiek, kiek Sąjunga nepasinaudojo savo kompetencija. Šiuo klausimu taip pat žr. 1976 m. liepos 14 d. Sprendimą Kramer ir kt. (3/76, 4/76 ir 6/76, EU:C:1976:114, 39 ir 40 punktai).

( 25 ) Dėl Sąjungos ir valstybių narių vieningo tarptautinio atstovavimo reikalavimo paaiškėjus, kad tarptautinio susitarimo dalykas iš dalies priklauso Sąjungos kompetencijai ir iš dalies – valstybių narių kompetencijai, žr. 2001 m. gruodžio 6 d. Nuomonę 2/00 (Kartachenos biosaugos protokolas) (EU:C:2001:664, 18 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2010 m. balandžio 20 d. Sprendimą Komisija / Švedija (C‑246/07, EU:C:2010:203, 73 punktas). Apskritai žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Komisija / Taryba (C‑28/12, EU:C:2015:43, 58–63 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).

( 26 ) Šiuo klausimu žr. šios nuostatos trečią pastraipą, pagal kurią valstybės narės padeda Sąjungai įgyvendinti jos užduotis ir nesiima jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti Sąjungos tikslų. Be to, žr. 2010 m. balandžio 20 d. Sprendimą Komisija / Švedija (C‑246/07, EU:C:2010:203, 71 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), kuriame Teisingumo Teismas patikslino, kad lojalaus bendradarbiavimo pareiga taikoma visuotinai ir nepriklauso nei nuo to, ar Sąjungos kompetencija atitinkamoje srityje yra išimtinė, nei nuo valstybių narių galimos teisės susitarimais prisiimti įsipareigojimus dėl trečiųjų valstybių.

( 27 ) Žr. šios išvados 4 punktą. Taip pat žr. 2009 m. vasario 12 d. Sprendimą Komisija / Graikija (C‑45/07, EU:C:2009:81, 31 punktas), iš kurio matyti, jog tai, kad Sąjunga nėra tarptautinės organizacijos narė, nelaikoma kliūtimi veiksmingai įgyvendinti Sąjungos išorės kompetenciją per solidariai jos interesais veikiančias valstybes nares.

( 28 ) Šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio 1 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑370/07, EU:C:2009:590, 44 punktas) ir šios išvados 11 išnašą.

( 29 ) Be kita ko, žr. ESS 3 straipsnio 5 dalį ir 21 straipsnį. Taip pat žr. SESV 220 straipsnį.

( 30 ) 2014 m. spalio 7 d. Sprendimas Vokietija / Taryba (C‑399/12, EU:C:2014:2258).

( 31 ) Minėtoje byloje Taryba teigė, kad Sąjunga pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį turi išimtinę išorės kompetenciją srityse, kurioms taikomas ginčijamas sprendimas, o Vokietijos Federacinė Respublika ir įstojusios į bylą valstybės narės laikėsi nuomonės, kad Sąjungos kompetencija yra pasidalijamoji. Žr. 2014 m. spalio 7 d. Sprendimą Vokietija / Taryba (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 34 ir 43 punktai).

( 32 ) Žr. šios išvados 27 punktą.

( 33 ) Be kita ko, žr. 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 317), su pakeitimais, padarytais 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB (OL L 337, 2009, p. 37) (toliau – Direktyva 2002/21), 8a–9b straipsnius; 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337), su pakeitimais, padarytais Direktyva 2009/140, 5–8 ir 10–14 straipsnius; 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimą Nr. 676/2002/EB dėl radijo spektro politikos teisinio reguliavimo pagrindų Europos bendrijoje (Sprendimas dėl radijo spektro) (OL L 108, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 317) ir Sprendimą Nr. 243/2012. Be to, žr. 1991 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvą 91/287/EEB dėl dažnių juostos, kuri turi būti skirta skaitmeniniam Europos belaidžiam nuotoliniam ryšiui (DECT) Bendrijoje suderintai diegti (OL L 144, 1991, p. 45; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 10 t., p. 276), ir 1987 m. birželio 25 d. Tarybos direktyvą 87/372/EEB dėl dažnių juostų, kurios turi būti paliktos viešajam paneuropiniam koriniam skaitmeniniam antžeminiam judriajam ryšiui suderintai diegti Bendrijoje (OL L 196, 1987, p. 85; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 8 t., p. 289), su pakeitimais, padarytais 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/114/EB (OL L 274, 2009, p. 25).

( 34 ) Be kita ko, žr. Direktyvos 2002/21 9 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, 4 dalį ir 30 konstatuojamąją dalį; Sprendimo Nr. 676/2002 18 ir 19 konstatuojamąsias dalis; Sprendimo Nr. 243/2001 22 konstatuojamąją dalį; Direktyvos 87/372 7 konstatuojamąją dalį. Be to, žr. Direktyvos 2002/20 8 straipsnį, kuriame bendrai nurodomi „tarptautiniai susitarimai“. Dėl Radijo ryšio reglamento žr. šios išvados 5 punktą.

( 35 ) Žr. šios išvados 33 išnašą.

( 36 ) Be kita ko, žr. 2004 m. liepos 8 d. Komisijos sprendimą 2004/545/EB dėl radijo spektro 79 GHz dažnių juostoje suderinimo automobilinių mažojo nuotolio radijo ryšio įrenginių naudojimui Bendrijoje (OL L 241, 2004, p. 66), kuriuo suderinamos 77–81 GHz dažnių juostos; 2005 m. liepos 11 d. Komisijos sprendimą 2005/513/EB dėl suderinto radijo spektro naudojimo 5 GHz dažnių juostoje įgyvendinant bevielės prieigos sistemas, įskaitant vietinio radijo ryšio tinklus (WAS/RLAN) (OL L 187, 2005, p. 22), su pakeitimais, padarytais 2007 m. vasario 12 d. Komisijos sprendimu 2007/90/EB (OL L 41, 2007, p. 10), kuriuo suderinamos 5 150-5 350 MHz ir 5 470-5 725 MHz dažnių juostos; 2008 m. gegužės 21 d. Komisijos sprendimą 2008/411/EB dėl 3400–3800 MHz dažnių juostos antžeminėms sistemoms, kuriomis Bendrijoje galima teikti elektroninių ryšių paslaugas, suderinimo (OL L 144, 2008, p. 77), su pakeitimais, padarytais 2014 m. gegužės 2 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimu 2014/276/ES (OL L 139, 2014, p. 18); 2008 m. rugpjūčio 5 d. Komisijos sprendimą 2008/671/EB dėl suderinto naudojimosi radijo spektru 5875–5905 MHz dažnių juostoje saugumą užtikrinančiomis intelektinėmis transporto valdymo sistemomis (OL L 220, 2008, p. 24) ir 2015 m. gegužės 8 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimą (ES) 2015/750 (ES) 2015/750 dėl 1452–1492 MHz dažnių juostos suderinimo antžeminėms sistemoms, tinkamoms elektroninio ryšio paslaugoms teikti Sąjungoje (OL L 119, 2015, p. 27). Dėl radijo dažnio juostų, kurioms taikomas ginčijamas aktas, žr. šios išvados 12 punktą.

( 37 ) Žr. 2015 m. gegužės 29 d. Komisijos pasiūlymo (minėto) aiškinamojo memorandumo 3 punktą. Šiame pasiūlyme Komisija taip pat nurodė 2015 m. vasario 19 d. Radijo ryšio spektro politikos grupės (RSPG) nuomonę „RSPG Opinion on Common Policy Objectives for WRC‑15“ (RSPG15-593 final).

( 38 ) SESV 3 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad Sąjunga turi išimtinę kompetenciją sudaryti tarptautinį susitarimą, kai toks susitarimas gali turėti poveikį bendroms taisyklėms ar keisti jų apimtį.

( 39 ) Žr. 2017 m. vasario 14 d. Nuomonę 3/15 (Marakešo sutartis dėl galimybės susipažinti su paskelbtais kūriniais sudarymo) (EU:C:2017:114, 105–107 punktai) ir šiuo klausimu 2017 m. gegužės 16 d. Nuomonę 2/15 (EU:C:2017:376, 180 ir 181 punktai). Šiomis aplinkybėmis žr. Sprendimo Nr./ 243/2012 10 konstatuojamąją dalį, pagal kurią, „nors radijo spektro valdymas vis dar iš esmės yra nacionalinės kompetencijos dalykas, jis turėtų būti vykdomas pagal galiojančią Sąjungos teisę ir turėtų būti sudarytos sąlygos imtis veiksmų siekiant vykdyti Sąjungos politiką“. Be to, žr. Direktyvos 2009/140 28 konstatuojamąją dalį, pagal kurią, „nors spektro valdymas tebėra valstybių narių kompetencijos sritis, strateginis planavimas, koordinavimas ir atitinkamais atvejais derinimas Bendrijos lygiu gali padėti užtikrinti, kad spektro naudotojai pasinaudotų visa vidaus rinkos teikiama nauda ir kad ES interesus būtų galima veiksmingai ginti pasaulio mastu <…>“.

( 40 ) Žr. šios išvados 46 punktą.

( 41 ) Žr. Sprendimo Nr. 676/2002 1 straipsnio 4 dalį ir Sprendimo Nr. 243/2012 1 straipsnio 3 dalies antrą pastraipą. Šiuo klausimu taip pat žr. Direktyvos 2002/21 7 konstatuojamąją dalį. Be to, šiomis aplinkybėmis žr. ESS 4 straipsnio 2 dalį, pagal kurią Sąjunga gerbia esmines valstybines funkcijas, įskaitant valstybės teritorinio vientisumo, viešosios tvarkos bei nacionalinio saugumo užtikrinimą; kiekviena valstybė narė išimtinai išlieka atsakinga visų pirma už savo nacionalinį saugumą; taip pat SESV 346 straipsnio 1 dalies a punktą, pagal kurį jokia valstybė narė neprivalo teikti informacijos, kurios atskleidimą ji laiko prieštaraujančiu gyvybiniams savo saugumo interesams.

( 42 ) Žr. šios išvados 7 punktą.

( 43 ) Be kita ko, žr. 1993 m. kovo 19 d. Nuomonę 2/91 (TDO konvencija Nr. 170) (EU:C:1993:106, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2015 m. balandžio 28 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑28/12, EU:C:2015:282, 54 punktas).

( 44 ) Dėl Pasaulinės radijo ryšio konferencijos žr. ITU įstatų 13 straipsnio 1 ir 2 dalis, pateiktas šios išvados 6 punkte, ir 1992 m. Ženevoje (Šveicarija) papildomos įgaliotųjų atstovų konferencijos priimtos ITU konvencijos 7 straipsnį, su pakeitimais, padarytais įgaliotųjų atstovų konferencijoje 1994 m. Kiote (Japonija), 1998 m. Mineapolyje (Jungtinės Amerikos Valstijos), 2002 m. Marakeše (Marokas), 2006 m. Antalijoje (Turkija) ir 2010 m. Gvadalacharoje (Meksika).

( 45 ) Dėl sąvokos „teisinę galią turintys aktai“, kaip ji suprantama pagal SESV 218 straipsnio 9 dalį, žr. 2014 m. spalio 7 d. Sprendimą Vokietija / Taryba (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 56 ir paskesni punktai). Dėl Radijo ryšio reglamento ir jo persvarstymų privalomojo pobūdžio žr. ITU įstatų 4 straipsnio 3 dalį, pateiktą šios išvados 5 punkte, ir ITU įstatų 54 straipsnį. Dėl Sąjungos aktuose pateikiamos nuorodos į ITU ir Radijo ryšio reglamentą žr. šios išvados 46 punktą ir 34 išnašą.

( 46 ) Manau, kad Teisingumo Teismui nėra prasmės nagrinėjant šį ieškinį priimti sprendimą dėl klausimo, ar Taryba taip pat privalėjo remtis SESV 218 straipsnio 9 dalimi. Iš tiesų šio klausimo byloje nekyla, nes Taryba teigia, kad priimdama ginčijamą aktą tikrai rėmėsi šia nuostata.

( 47 ) Žr. šios išvados 68 ir 72 punktus.

( 48 ) Žr. šios išvados 81 ir 82 punktus.

( 49 ) Be kita ko, žr. Tarybos išvadas dėl Komisijos komunikato dėl Europos pozicijų dėl pasaulinių radijo ryšio konferencijų (WRC‑2000) (Dok. 7788/00), Tarybos išvadas dėl Komisijos komunikato „ITU 2007 m. Pasaulinė radijo ryšio konferencija (WRC‑07)“ (Dok. 11991/07) ir Tarybos išvadas dėl Tarptautinės telekomunikacijų sąjungos (ITU) 2012 m. Pasaulinės radijo ryšio konferencijos (WRC‑12) (Dok. 10301/11).

( 50 ) Analogiškai dėl Sąjungos akto teisinio pagrindo nurodymo žr. 2009 m. spalio 1 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑370/07, EU:C:2009:590, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), o dėl konkretaus teisinio pagrindo pasirinkimo – 2009 m. lapkričio 30 d. Nuomonę 1/08 (Susitarimai, kuriais pakeičiami konkretūs įsipareigojimai pagal GATS [Bendrasis susitarimas dėl prekybos paslaugomis]) (EU:C:2009:739, 172 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2008 m. gegužės 6 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑133/06, EU:C:2008:257, 60 punktas).

( 51 ) Dėl SESV 218 straipsnio 9 dalies genezės žr. šios išvados 23 išnašą.

( 52 ) 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimas IBM / Komisija (60/81, EU:C:1981:264, 9 punktas). Žr. šios išvados 10 išnašą.

( 53 ) Šiuo klausimu žr. šios išvados 75 ir 76 punktus.

( 54 ) Jungtinė Karalystė nepareiškė pozicijos dėl ginčijamo akto pobūdžio ar teisinių padarinių.

( 55 ) Žr. šios išvados 17–23 punktus.

( 56 ) Žr. šios išvados 10 ir 12 punktus. Dėl Tarybos praktikos, kurios ji laikėsi ankstesnėse pasaulinėse radijo ryšio konferencijose, žr. šios išvados 64 punktą.

( 57 ) Žr. šios išvados 62 punktą.

( 58 ) Pagal SESV 288 straipsnį sprendimas yra privalomas visas.

( 59 ) Iš tikrųjų „išvados“ Sutartyse numatytos tik kaip kai kurių Europos Sąjungos Tarybos aktų forma. Žr. SESV 148 straipsnį.

( 60 ) Žr. šios išvados 10 punktą.

( 61 ) Žr. šios išvados 12 punktą.

( 62 ) Šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio 1 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑370/07, EU:C:2009:590, 37 ir 38 punktai).

( 63 ) Žr. 2016 m. birželio 14 d. Sprendimą Komisija / McBride ir kt. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 64 ) Žr. 2016 m. birželio 14 d. Sprendimą Komisija / McBride ir kt. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 65 ) Žr. šios išvados 10 ir 11 punktus.

( 66 ) Žr. šios išvados 12 punktą.

( 67 ) Šiuo klausimu žr. šios išvados 40 punktą.

( 68 ) Šiuo klausimu žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė / Taryba (C‑81/13, EU:C:2014:2449, 66 punktas), tiksliau – generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Jungtinė Karalystė / Taryba (C‑81/13, EU:C:2014:2114, 98 punktas).

( 69 ) Žr. šios išvados 72 punktą ir 59 išnašą.

( 70 ) Žr. 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Taryba / Komisija (C‑660/13, EU:C:2016:616, 31 ir 32 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).

( 71 ) Žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Slovakija irVengrija / Taryba (C‑643/15 ir C‑647/15, EU:C:2017:631, 149 punktas) ir 2015 m. balandžio 28 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑28/12, EU:C:2015:282, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Šiuo klausimu taip pat žr. 2004 m. liepos 13 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑27/04, EU:C:2004:436, 81 punktas).

( 72 ) Pagal SESV 296 straipsnio pirmą pastraipą, jei Sutartyse nenurodoma priimamo akto tipo, institucijos, laikydamosi taikomų procedūrų ir proporcingumo principo, jį pasirenka kiekvienu atveju.

( 73 ) Žr. šios išvados 10 ir 12 punktus.

( 74 ) Pagal šią nuostatą, išskyrus tam tikrus nurodytus atvejus, kai pagal Sutartis Taryba sprendžia remdamasi Komisijos pasiūlymu, ji gali iš dalies keisti šį pasiūlymą tik spręsdama vieningai.

( 75 ) Šiuo klausimu žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvadą byloje Komisija / Taryba (C‑114/12, EU:C:2014:224, 189 punktas).

( 76 ) Šiuo klausimu žr. 2017 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą SlovakijairVengrija / Taryba (C‑643/15 ir C‑647/15, EU:C:2017:631, 148 punktas), kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, jog pagal institucinės pusiausvyros principą Europos Vadovų Tarybai draudžiama pakeisti Sutartyse numatytą kvalifikuotosios balsų daugumos taisyklę ir pagal SESV 68 straipsnį priimtose išvadose nurodyti Tarybai balsuoti vienbalsiai.

( 77 ) Analogiškai dėl teisino pagrindo pasirinkimo žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimą Komisija / Taryba (45/86, EU:C:1987:163, 12 punktas) ir 1988 m. vasario 23 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė / Taryba (68/86, EU:C:1988:85, 6 punktas).

( 78 ) Generalinės advokatės E. Sharpston išvada byloje Komisija / Taryba (C‑114/12, EU:C:2014:224, 189 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą byloje Komisija / Taryba (C‑28/12, EU:C:2015:43, 81 punktas).