Palikusi galioti teisės aktus, suteikiančius teisę valdyti privačią mažmenine prekyba užsiimančią vaistinę tik farmacininko diplomą turintiems fiziniams asmenims ir bendrovėms, kurių nariai yra tik farmacininkai, valstybė narė nepažeidžia įsipareigojimų pagal EB 43 ir EB 56 straipsnius.

Iš tiesų šis nacionalinės teisės aktuose nustatytas draudimas yra apribojimas šių straipsnių prasme, nes kiek tai susiję su EB 43 straipsniu, kitiems ūkio subjektams neleidžiama užsiimti šia savarankiška veikla atitinkamoje valstybėje narėje, o kalbant apie EB 56 straipsnį, draudžiama investuotojams iš kitų valstybių narių, kurie nėra farmacininkai, įsigyti kapitalo dalių tokiose bendrovėse.

Tačiau šį apribojimą galima pateisinti visuomenės sveikatos apsauga, būtent tikslu užtikrinti tinkamą ir kokybišką gyventojų aprūpinimą vaistais.

Atsižvelgiant į vaistų gydomąjį poveikį, kuris iš esmės juos išskiria iš kitų prekių, jeigu vaistai yra vartojami, kai to nereikia ar neteisingai, jie gali padaryti didelės žalos sveikatai, o pacientas juos vartodamas gali to nesuprasti. Be to, dėl per didelio vaistų vartojimo ar neteisingo jų naudojimo taip pat švaistomi finansiniai ištekliai, o tai yra dar žalingiau, nes vaistų sektorius reikalauja daug išlaidų ir turi atitikti nuolat didėjančius poreikius, o sveikatos priežiūrai skirtini finansiniai ištekliai, nesvarbu, koks būtų finansavimo būdas, nėra beribiai. Taigi yra tiesioginis ryšys tarp šių finansinių išteklių ir ūkio subjektų, veikiančių farmacijos sektoriuje, pelno, nes vaistų skyrimą daugelyje valstybių narių apmoka atitinkamos sveikatos draudimo įstaigos.

Atsižvelgdamos į šį pavojų visuomenės sveikatai ir socialinės apsaugos sistemų finansinei pusiausvyrai, valstybės narės gali taikyti griežtus reikalavimus už vaistų platinimą mažmena atsakingiems asmenims, būtent kalbant apie jų pardavimo sąlygas ir pelno siekimą. Visų pirma jos gali leisti parduoti vaistus mažmena iš esmės tik farmacininkams dėl garantijų, kurias šie turi pateikti, ir informacijos, kurią jie turi būti pasirengę suteikti vartotojui.

Šiuo klausimu, atsižvelgiant į valstybėms narėms pripažintą diskreciją spręsti dėl visuomenės sveikatos apsaugos lygio, jos gali reikalauti, kad vaistus platintų farmacininkai, kurie profesiniu požiūriu yra faktiškai nepriklausomi. Jos taip pat gali imtis priemonių, galinčių panaikinti ar sumažinti pavojų pažeisti šią nepriklausomybę, nes toks pažeidimas gali daryti poveikį gyventojų aprūpinimo vaistais tinkamumo ir kokybės lygiui.

Kadangi ne farmacininkai paprastai neturi tokio išsilavinimo, patirties ir atsakomybės kaip farmacininkai ir dėl to nesuteikia tokių pačių garantijų, kokias suteikia farmacininkai, tai reiškia, kad valstybė narė, neviršydama diskrecijos, gali manyti, kad, skirtingai nei farmacininko valdomos vaistinės atveju, kai vaistinę valdo ne farmacininkas, gali kilti pavojus visuomenės sveikatai, ypač tinkamam ir kokybiškam vaistų platinimui mažmena, nes siekiant pelno tokiu valdymo atveju nėra tokių švelninančių veiksnių, kaip antai išsilavinimas, profesinė patirtis ir farmacininkams tenkanti atsakomybė, kurie būdingi jų veiklai.

Kadangi neįrodyta, kad kita EB 43 ir EB 56 straipsniais užtikrintas laisves mažiau ribojanti priemonė nei ne farmacininkams nustatytas draudimas leistų taip pat veiksmingai kaip taikant šį draudimą užtikrinti tinkamą ir kokybišką gyventojų aprūpinimą vaistais, pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos yra tinkamos užtikrinti jomis siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jį pasiekti.

Visų pirma valstybė narė gali manyti, kad yra pavojus praktiškai pažeisti ar apeiti teisės aktų taisykles, ginančias farmacininkų profesinę nepriklausomybę. Be to, nustatant pareigą apsidrausti, negalima taip pat veiksmingai išvengti pavojaus, kad gyventojai nebus tinkamai ir kokybiškai aprūpinti vaistais, nes tokia priemone atitinkamam valdytojui nebūtinai kliudoma daryti įtaką pagal darbo sutartį dirbantiems farmacininkams.

(žr. 44–48, 51–52, 55–59, 61–63, 87–88, 105 punktus)