GENERALINIO ADVOKATO

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER IŠVADA,

pateikta 2005 m. balandžio 12 d.( )

Byla C‑295/03 P

Alessandrini Srl ir kt.

prieš

Europos Bendrijų Komisiją

„Apeliacinis skundas – Bananai – Importas iš trečiųjų šalių – Reglamentas (EB) Nr. 2362/98 – AKR valstybių kilmės bananų importo licencijos – Priemonės pagal Reglamento (EB) Nr. 404/93 20 straipsnio d punktą – Bendrijos deliktinė atsakomybė“

I – Įvadas

1. Šiuo apeliaciniu skundu yra skundžiamas 2003 m. balandžio 10 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimas Alessandriniir kt. prieš Komisiją (T‑93/00 ir T‑46/01, Rink. p. II‑1635, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis atmetė ieškinius, kuriais buvo prašoma panaikinti laiškus apie Europos Bendrijų Komisijos atsisakymą leisti kelioms tradicinėms Lotynų Amerikos kilmės bananų importuotojoms šių vaisių importo iš Afrikos, Karibų ir Ramiojo vandenyno (toliau – AKR) valstybių licencijas panaudoti iš trečiųjų šalių kilusių bananų importui.

2. Taigi šis ginčas yra susijęs su įvairiais bendro bananų rinkos organizavimo, nustatyto po 1998 metais Tarybos padaryto pakeitimo, aspektais. Komisijai ėmus taikyti šį pakeitimą, nebuvo daromas skirtumas pagal kilmės šalį (AKR ar trečiosios šalys), kuris iki tol naudotas administruojant importo licencijas.

3. Pirmosios instancijos teisme ieškovės būtent teigė, kad Komisijos priimtos išsamios taikymo taisyklės pažeidžia pagrindinį teisės aktą, be to, dėl šių išsamių taisyklių jos patyrė ekonominę žalą, nes Komisija nepriėmė laikinųjų priemonių, kurias privalėjo priimti.

Teisingumo Teisme apeliantės prašo tik atlyginti jų tariamai patirtą žalą.

II – Teisinis pagrindas

Reglamentas (EEB) Nr. 404/93

4. 1993 m. vasario 13 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 404/93 dėl bendro bananų rinkos organizavimo( ) IV dalimi nuo 1993 m. liepos 1 d. skirtingas nacionalines sistemas pakeitė bendra prekybos su kitomis šalimis tvarka. Jame buvo nustatyta klasifikacija: Bendrijos bananai, išauginti Bendrijoje, bananai, kilę iš AKR valstybių ir bananai, kilę iš trečiųjų šalių, kurios nėra AKR valstybės. Antrajai kategorijai priskiriami tradiciniai AKR bananai atitiko eksportuotų bananų kiekius, kurie neviršijo įprastinių kvotų, o netradiciniai AKR bananai viršijo šią įprastinę ribą; šie kiekiai buvo nustatyti Reglamento Nr. 404/93 priede.

5. Pagal Reglamento Nr. 404/93 17 straipsnio pirmąją pastraipą norint importuoti į Bendriją bananus reikia pateikti licenciją, kurią valstybės narės išduoda jos prašančiam asmeniui, neatsižvelgiant į jo įsisteigimo vietą Bendrijoje, nepažeidžiant specialių 18 ir 19 straipsnių įgyvendinimo nuostatų.

6. Reglamento Nr. 404/93 18 straipsnio 1 dalis (jos pirminė versija) numatė, kad kiekvienais metais trečiųjų šalių bananų ir netradicinių AKR bananų importui atidaroma dviejų milijonų tonų (grynojo svorio) tarifinė kvota. Pagal šią tarifinę kvotą trečiųjų šalių bananų importui buvo taikomas 100 ekiu už toną muitas, o netradicinių AKR bananų importui – nulinis muitas. Šio reglamento 18 straipsnio 2 dalis (jos pirminė versija) nustatė, kad netradiciniai AKR bananai ir trečiųjų šalių bananai, importuojami atskirai nuo nurodytos kvotos, apmokestinami atitinkamai 750 ekiu ir 850 ekiu už toną.

7. Reglamento Nr. 404/93 19 straipsnio 1 dalis paskirstė tarifinę kvotą, atidarydama iki 66,5 % jos tiems ūkio subjektams, kurie prekiavo trečiųjų šalių arba netradiciniais AKR bananais (A kategorija), 30 % tiems ūkio subjektams, kurie prekiavo Bendrijos arba tradiciniais AKR bananais (B kategorija) ir 3,5 % tiems Bendrijoje įsisteigusiems ūkio subjektams, kurie nuo 1992 m. pradėjo prekiauti kitais nei Bendrijos arba tradiciniais AKR bananais (C kategorija).

8. Reglamento Nr. 404/93 19 straipsnio 2 dalis nustato:

„Remiantis kiekvienai iš <...> (A ir B) ūkio subjektų kategorijų atliktais apskaičiavimais, kiekvienas ūkio subjektas gauna importo licencijas atsižvelgiant į vidutinius per trejus pastaruosius metus, kurių turimi duomenys, jo parduotų bananų kiekius.“ (Pataisytas vertimas)

Reglamentas (EEB) Nr. 1442/93

9. 1993 m. birželio 10 d. Komisija priėmė Reglamentą (EEB) Nr. 1442/93, nustatantį išsamias bananų importavimo į Bendriją priemonių taikymo taisykles( ) (toliau – 1993 m. tvarka). Ši tvarka galiojo iki 1998 m. gruodžio 31 dienos.

10. Pagal Reglamento Nr. 1442/93 5 straipsnio 1 dalį kiekvienais metais valstybių narių kompetentingos institucijos kiekvienam jų teritorijose registruotam A ir B kategorijų ūkio subjektui turėjo nustatyti vidutinius kiekius, realizuotus per trejus metus, ankstesnius už tuos, kuriems buvo suteikta kvota, padalytus pagal ūkinę veiklą laikantis to reglamento 3 straipsnio 1 dalies nuostatų. Tas vidurkis buvo vadinamas ūkio subjekto „referenciniu kiekiu“.

11. Pagal Reglamento Nr. 1442/93, iš dalies pakeisto 1994 m. spalio 10 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2444/94 (OL L 261, p. 3), 14 straipsnio 2 dalį „paraiškos dėl importo licencijų pateikiamos bet kurios valstybės narės kompetentingoms institucijoms per pirmąsias septynias paskutinio mėnesio, einančio prieš tą ketvirtį, kuriam išduodamos licencijos, dienas.“ (Pataisytas vertimas)

Reglamentas (EB) Nr. 1637/98

12. 1998 m. liepos 20 d. Reglamentas (EB) Nr. 1637/98, iš dalies keičiantis Reglamentą Nr. 404/93 (OL L 210, p. 28), nustatė svarbias bendro bananų rinkos organizavimo naujoves, kurios įsigaliojo 1999 m. sausio 1 dieną. Visų pirma jis iš dalies pakeitė Reglamento Nr. 404/93 IV dalies 16–20 straipsnius.

13. Reglamento Nr. 404/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1637/98, 18 straipsnio 1 dalis numatė, kad kiekvienais metais trečiųjų šalių ir netradicinių AKR bananų importui atidaroma 2 200 000 tonų (grynojo svorio) tarifinė kvota. Trečiųjų šalių bananų importui pagal tarifinę kvotą taikomas 75 ekiu už toną muitas, o netradicinių AKR bananų importui – nulinis muitas.

14. To paties reglamento, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1637/98, 18 straipsnio 2 dalis nustatė, kad kiekvienais metais trečiųjų šalių ir netradicinių AKR bananų importui suteikiama papildoma 353 000 tonų (grynojo svorio) tarifinė kvota. Trečiųjų šalių bananų importui pagal šią tarifinę kvotą taikomas 75 ekiu už toną muitas, o netradicinių AKR bananų importui – nulinis muitas.

15. Pagal Reglamento Nr. 404/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1637/98, 20 straipsnio d punktą Komisija turėjo teisę pagal 27 straipsnyje numatytą vadybos komiteto tvarką priimti nuostatas dėl 18 straipsnyje nurodytų tarifinių kvotų, įskaitant „bet kokias konkrečias nuostatas, palengvinančias perėjimą nuo importo režimo, kuris buvo taikomas 1993 m. liepos 1 d., prie <...> (Reglamento Nr. 404/93) IV dalies režimo“.

Reglamentas (EB) Nr. 2362/98

16. 1998 m. spalio 28 d. Komisija priėmė Reglamentą (EB) Nr. 2362/98, nustatantį išsamias Reglamento (EEB) Nr. 404/93 dėl bananų importo į Bendriją įgyvendinimo taisykles,( ) kurio 31 straipsnis panaikino Reglamentą Nr. 1442/93 nuo 1999 m. sausio 1 dienos. Naujos importo licencijų administravimo taisyklės taikant tarifines kvotas pateikiamos Reglamento Nr. 2362/98 I, II ir IV antraštinėse dalyse (toliau – 1999 m. tvarka).

17. 1999 m. tvarka, palyginti su 1993 m. tvarka, įvedė keletą naujovių:

a) ji panaikina visus skirtumus pagal ūkio subjektų vykdomą ūkinę veiklą;

b) ji atsižvelgia į importuotų bananų kiekį;

c) importo licencijas ji administruoja neatsižvelgdama į bananų kilmę (AKR ar trečiosios šalys);

d) ji padidina tarifines kvotas ir naujiems ūkio subjektams suteikiamą dalį.

18. Reglamento Nr. 2362/98 2 straipsnis Reglamento Nr. 404/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1637/98, 18 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytas tarifines kvotas ir to paties reglamento 16 straipsnyje nurodytus tradicinius AKR bananus paskirsto taip:

– 92 % tradiciniams ūkio subjektams, kaip apibrėžta 3 straipsnyje,

– 8 % naujiems ūkio subjektams, kaip apibrėžta 7 straipsnyje.

19. Reglamento Nr. 2362/98 4 straipsnio 1 dalis kiekvienam tradiciniam ūkio subjektui, įsiregistravusiam valstybėje narėje, kiekvieniems metams ir visoms I priede išvardytoms kilmės šalims suteikia vieną referencinį kiekį, pagrįstą referenciniu laikotarpiu importuotų bananų kiekiais. Pagal to paties reglamento 4 straipsnio 2 dalį 1999 metais vykdytam importui referencinis laikotarpis yra 1994, 1995 ir 1996 metai.

20. 6 straipsnio 1 dalis nustatė, kad, „atlikusios reikiamus patikrinimus ir kontrolę, vėliausiai iki kiekvienų metų rugsėjo 30 d. kompetentingos institucijos, laikydamosi 3, 4 ir 5 straipsnių, kiekvienam tradiciniam ūkio subjektui nustato vieną parengtinį referencinį kiekį, remdamosi vidutiniais iš I priede išvardytų kilmės šalių per referencinį laikotarpį importuotų bananų kiekiais“. (Pataisytas vertimas) Referenciniai kiekiai nustatomi remiantis trejų metų vidurkiu, net jeigu ūkio subjektas dalį to laikotarpio neimportavo bananų. To paties reglamento 6 straipsnio 2 dalis įpareigoja kompetentingas institucijas kiekvienais metais pateikti Komisijai užregistruotų tradicinių ūkio subjektų sąrašą ir bendrą pastarųjų parengtinį referencinį kiekį.

21. Reglamento Nr. 2362/98 14–22 straipsniai reglamentuoja importo licencijų išdavimą.

22. Reglamento 14 straipsnio 1 dalis numato, kad „pirmuosius tris metų ketvirčius, siekiant išduoti importo licencijas, galima nustatyti nurodomąjį kiekį, išreikštą tuo pačiu galimų (importuoti) iš kiekvienos I priede išvardytos kilmės šalies kiekių procentu“ (Pataisytas vertimas).

23. Pagal 15 straipsnio 1 dalį „valstybės narės, kurioje įregistruoti ūkio subjektai, kompetentingoms institucijoms pateikiamos importo licencijų paraiškos kiekvienam metų ketvirčiui. Jos pateikiamos per pirmąsias septynias mėnesio, einančio prieš tą ketvirtį, kuriam išduodamos licencijos, dienas“. (Pataisytas vertimas)

24. 17 straipsnis numato, kad jeigu konkrečiam ketvirčiui ir kuriai nors vienai ar kelioms I priede išvardytoms kilmės šalims paraiškų kiekiai pastebimai viršija pagal 14 straipsnį nustatomą nurodomąjį kiekį ar viršija galimą kiekį, nustatomas pageidaujamų kiekių sumažinimo procentas.

25. 18 straipsnyje nurodyta:

„1. Jeigu sumažinimo procentas pagal 17 straipsnį buvo nustatytas vienai ar keletui kilmės šalių, importo iš tos (-ų) šalies (-ų) licencijų paraiškas pateikę ūkio subjektai gali:

a) atsisakyti naudoti savo licenciją, atitinkamai informuodami licenciją išduodančią instituciją per 10 darbo dienų nuo sumažinimo procentą nustatančio reglamento paskelbimo; po šių veiksmų pateiktas licencijos užstatas grąžinamas nedelsiant; arba

b) atsižvelgdami į bendrą paraiškoje prašomą ar mažesnį kiekį, kuris nebuvo suteiktas, pateikti vieną ar kelias naujas licencijų importuoti iš tų kilmės šalių, kurių galimus kiekius paskelbė Komisija, paraiškas. Tokia paraiška pateikiama per a punkte nurodytą terminą ir jai taikomos visos licencijos paraiškos pateikimui nustatytos sąlygos.

2. Komisija nedelsdama nustato kiekius, kuriuos importuoti iš kiekvienos konkrečios kilmės šalies gali būti išduotos licencijos.“ (Pataisytas vertimas)

26. 19 straipsnio 1 dalis patikslina, kad „kompetentingos institucijos išduoda importo licencijas kitam ketvirčiui ne vėliau kaip kiekvieno ketvirčio paskutinio mėnesio 23 dieną“.

27. 20 straipsnio 1 dalis nustato, kad „pagal konkrečią licenciją nepanaudoti kiekiai iš naujo paskiriami tam pačiam ūkio subjektui – ar jis būtų turėtojas, ar perėmėjas – jam pateikus paraišką panaudoti tuos kiekius kitą ketvirtį, tačiau per licencijos išdavimo metus. Proporcingas nepanaudotiems kiekiams užstatas negrąžinamas.“ (Pataisytas vertimas)

28. To paties Reglamento Nr. 2362/98 V antraštinėje dalyje numatytos tam tikros pereinamojo laikotarpio nuostatos 1999 metams. Pagal 28 straipsnio 1 dalį ūkio subjektai registracijos paraiškas 1999 metams turėjo pateikti vėliausiai iki 1998 m. lapkričio 13 dienos. Kartu su šiomis paraiškomis tradicinis ūkio subjektas turėjo nurodyti bendrą kiekvienais 1994–1996 m. laikotarpio metais importuotų bananų kiekį, šiam importui naudotų licencijų bei licencijų išrašų serijos numerius bei visus dokumentinius įrodymus, kad muito mokesčiai buvo sumokėti.

29. Reglamento Nr. 2362/98 I priedas nustato Reglamento Nr. 404/93 18 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytų tarifinių kvotų bei tradicinio AKR kiekio (857 000 tonų) paskirstymą.

2001 m. tvarka

30. 2001 m. sausio 29 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 216/2001, kurio 1 straipsnis iš dalies pakeitė Reglamento Nr. 404/93 16–20 straipsnius( ).

31. Taigi iš dalies pakeistos Reglamento Nr. 404/93 IV dalies išsamios taikymo taisyklės buvo nustatytos 2001 m. gegužės 7 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 896/2001, kuris savo ruožtu taiko Reglamentą Nr. 404/93 dėl bananų importavimo į Bendriją tvarkos( ). Pagal Reglamento Nr. 896/2001 32 straipsnį šios nuostatos galioja nuo 2001 m. liepos 1 dienos.

III – Faktinės aplinkybės

32. Ieškovės yra Lotynų Amerikos kilmės bananų importuotojos. Nacionalinės kompetentingos institucijos (Italijos, o London Fruit Ltd atveju – Didžiosios Britanijos), įregistravusios jas kaip tradicinius ūkio subjektus, suteikė joms individualius parengtinius referencinius kiekius 1999 metams. Todėl jos galėjo gauti trečiųjų šalių bananų importo licencijas pirmiems trims 1999 metų ketvirčiams.

33. Bylos T‑93/00 faktinės aplinkybės susijusios su ketvirtu 1999 m. ketvirčiu, kuriam ieškovės kompetentingoms nacionalinėms institucijoms pateikė paraiškas dėl licencijų importuoti jų individualaus parengtinio referencinio kiekio likutį; jų paraiškos buvo patenkintos tiek, kiek tai susiję su galimais trečiųjų šalių bananų importo kiekiais( ).

34. Nepatenkintų paraiškų daliai ieškovės dar turėjo galimybę pateikti paraiškas dėl importo licencijų 308 978,252 tonų tradicinių AKR bananų kiekiui( ). Jos, remdamosi Reglamento Nr. 2362/98 18 straipsnio 1 dalimi, pateikė paraiškas dėl AKR bananų importo licencijų likusiam kiekiui. Atitinkami jų referenciniai kiekiai buvo paskirstyti taip:

Alessandrini Srl 2 050 kg

Anello Gino di Anello Luigi & C. Snc 1 859 kg

Arpigi SpA 757 kg

Bestfruit Srl 2 637 kg

Co-Frutta SpA 209 392 kg

Co-Frutta Soc. coop. arl. 30 207 kg

Dal Bello Sife Srl 1 533 kg

Frigofrutta Srl 2 990 kg

Garletti Snc 4 419 kg

London Fruit Ltd 286 004 kg

35. 1999 m. spalio 13 d. kompetentingos nacionalinės institucijos ieškovėms išdavė AKR bananų importo licencijas visam atitinkamoje paraiškoje nurodytam kiekiui, tačiau, nepaisant pakartotinių bandymų, ieškovėms nepavyko gauti bananų.

36. Esant tokioms aplinkybėms, 1999 m. lapkričio 18 d. ieškovės, remdamosi EB 232 straipsniu, paprašė Komisijos:

1) imtis būtinų priemonių, kad leistų joms importui iš AKR valstybių išduotas ketvirto ketvirčio licencijas panaudoti bananų importui iš Lotynų Amerikos arba kitų trečiųjų šalių;

2) nustatyti, kad bet kuriuo atveju nagrinėjamų licencijų užstatai grąžinami, nes jos nebuvo panaudotos ir jų nepanaudojimas nepriskirtinas jų turėtojo veiksmams.

37. Negavusios atsakymo į šį prašymą, apeliantės šioje byloje 1999 m. gruodžio 22 d. fakse atkreipė Komisijos dėmesį į tai, kad nagrinėjamų licencijų galiojimo laikas baigiasi 2000 m. sausio 7 d., ir paprašė jos priimti sprendimą šiuo klausimu.

38. 2000 m. sausio 26 d. ieškovių patarėjui išsiųstu laišku Nr. 02418 Komisija nurodė štai ką:

„1999 m. gruodžio 22 d. savo laiške nurodėte, kad kai kurie ūkio subjektai, naudodami bananų importo licencijas, išduotas ketvirtam 1999 m. ketvirčiui, būtent AKR kilmės bananų importui, patyrė tam tikrų sunkumų.

Visų pirma, konstatuotina, kad problemos iš esmės yra komercinio pobūdžio ir jos atsirado dėl ūkio subjektų veiklos. Iš tikrųjų nurodyta problema susijusi su komercinių partnerių paieška tam tikroms prekėms, šioje byloje – iš AKR šalių kilusiems bananams, pirkti ir pervežti. Apgailestaujame, tačiau tai, kad jūsų klientai negalėjo sudaryti AKR bananų tiekimo sutarčių, yra dalis komercinės rizikos, kurią paprastai prisiima ūkio subjektai.

Galiausiai pastebėtina, kad šie sunkumai susiję tik su kai kuriais ūkio subjektais, kurių ypatybės nenurodytos, ir kad Komisijos įsikišimas galėtų suteikti palankesnes sąlygas šiems ūkio subjektams, palyginti su kitais ūkio subjektais, kurie prisiėmė riziką, susijusią su jų sutartiniais įsipareigojimais.“

39. Be kita ko, kompetentingos nacionalinės institucijos, nusprendusios, kad ieškovių motyvai, kuriais jos rėmėsi siekdamos susigrąžinti užstatus, nėra force majeure atvejis, t. y. vienintelė aplinkybė, kai galima tikėtis tokio susigrąžinimo, pasiliko jų pateiktus užstatus.

40. Bylos T‑46/01 faktinės aplinkybės yra susijusios su ketvirtu 2000 m. ketvirčiu. Šiam laikotarpiui individualaus kiekvienai ieškovei galimo referencinio kiekio likutis buvo paskirstytas taip:

Alessandrini Srl 5 667 kg

Anello Gino di Anello Luigi & C. Snc 5 140 kg

Arpigi SpA 5 792 kg

Bestfruit Srl 7 290 kg

Co-Frutta SpA 236 746 kg

Co-Frutta Soc. coop. arl 80 301 kg

Dal Bello Sife Srl 4 110 kg

Frigofrutta Srl 8 266 kg

Garletti Snc 7 329 kg

London Fruit Ltd 324 124 kg

41. Kadangi trečiųjų šalių bananų (importo) licencijų paraiškos viršijo nepaskirstytus kiekius, Reglamente (EB) Nr. 1971/2000( ) Komisija nustatė dar galimus importuoti bananų kiekius ketvirtam 2000 m. ketvirčiui. Pagal šio reglamento priedą licencijos dar galėjo būti išduotos 329 787,675 tonoms tradicinių AKR bananų, tačiau ieškovės paraiškų dėl jų nepateikė.

42. 2000 m. spalio 10 d. ieškovės, remdamosi EB 232 straipsniu, pareikalavo Komisijos imtis priemonių pagal Reglamento Nr. 404/93 20 straipsnio d punktą, kad ketvirtam 2000 m. ketvirčiui joms būtų suteiktos trečiųjų šalių bananų importo licencijos individualių referencinių kiekių, kurie joms buvo suteikti, likučiui. Papildomai jos paprašė atlyginti negautas pajamas dėl to, kad buvo neįmanoma importuoti bananų ir jais prekiauti.

43. 2000 m. gruodžio 8 d. ieškovių patarėjui išsiųstu laišku AGR 030905 Komisija šiuos prašymus atmetė, nurodydama:

„2000 m. spalio 10 d. laiške Jūs pranešėte Komisijai apie kai kurių ūkio subjektų patiriamus sunkumus gauti bananų, kad ketvirtą ketvirtį galėtų panaudoti visus jiems pagal importo tarifinių kvotų tvarką suteiktus 2000 m. referencinius kiekius.

Jūsų nurodomi sunkumai iš esmės yra komercinio pobūdžio. Apgailestaudami pažymime, kad Bendrijos teisės aktai nesuteikia Komisijai jokių įgaliojimų šioje srityje. Be to, Jūs pripažįstate šią situaciją tvirtindami, jog ūkio subjektai, neturintys pastovių ryšių su AKR bananų augintojais, patiria sunkumų gauti nagrinėjamų prekių.

Taip pat Jūs pažymite, kad Jūsų atstovaujami ūkio subjektai negali panaudoti visų jiems suteiktų referencinių kiekių.

Turime patikslinti, kad teisiniu požiūriu referenciniai kiekiai yra tik ūkio subjektams suteiktos galimybės, nustatomos pagal Bendrijos reglamentus remiantis šių subjektų ankstesne veikla ir suinteresuotiesiems asmenims suteikiančios tik teisę pateikti paraiškas dėl importo licencijų gavimo, kad jie galėtų įvykdyti komercinius sandorius, kuriuos gali sudaryti su valstybių (bananų) augintojų tiekėjais.

Galiausiai turime pridurti, kad remiantis informacija, kurią Jūs pateikėte Komisijai, atrodo, kad Jūsų nurodomi sunkumai nėra pereinamojo pobūdžio, nes jie atsirado pereinant nuo iki 1999 m. galiojusios tvarkos prie nuo šių metų taikomos tvarkos. Todėl <...> Reglamento Nr. 404/93 20 straipsnio d punktas nesuteikia Komisijai teisės imtis specialių Jūsų prašomų priemonių“.

IV – Pirmosios instancijos teismui pateiktas ieškinys dėl panaikinimo

44. Atitinkamos bendrovės pateikė ieškinius Pirmosios instancijos teismui dėl minėtų Komisijos 2000 m. sausio 26 d. (byla T‑93/00) ir 2000 m. gruodžio 8 d. (byla T‑46/01) laiškų.

45. Remdamosi EB 241 straipsnyje numatytu prieštaravimu dėl teisėtumo, kiekviename ieškinyje jos nurodo tris pagrindus, grindžiamus Reglamento Nr. 404/93 ir nuosavybės teisės bei ekonominės veiklos laisvės pažeidimu ir vienodo požiūrio principo nesilaikymu.

V – Skundžiamas sprendimas

46. 2003 m. balandžio 10 d. Sprendime Pirmosios instancijos teismas visų pirma analizuoja Komisijos nurodytą prieštaravimą dėl priimtinumo, kuriuo teigiama, jog ieškovės neturi teisės pareikšti ieškinio.

47. Nors kiekvienu skundžiamu laišku atsakyta į skirtingo pobūdžio prašymus( ), Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad abu jie rėmėsi Komisijos turima teise imtis priemonių pagal Reglamento Nr. 404/93 20 straipsnio d punktą. Sprendimas nepasinaudoti šia teise tiesiogiai ir konkrečiai paveikė tuos subjektus, kuriems jis buvo skirtas, nes paveikė jų interesus, iš esmės pakeisdamas jų teisinę padėtį( ).

48. Atmetęs šį prieštaravimą dėl priimtinumo, Pirmosios instancijos teismas nagrinėja tris ieškinio pagrindus, kuriuos šalys, tuo metu – ieškovės, nurodė, jog pagrįstų Reglamento Nr. 2362/98 neteisėtumą, tai yra, atitinkamai: dėl pagrindų teisės akto, t. y. Reglamento Nr. 404/93, nuosavybės teisės ir verslo laisvės principo pažeidimo ir dėl pareigos nediskriminuoti nevykdymo.

49. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas atmetė šiuos ieškinio pagrindus motyvuodamas tuo, kad ieškovės neįrodė tiesioginio teisinio ryšio tarp 2000 m. sausio 26 d. ir 2000 m. gruodžio 8 d. laiškų ir Reglamento Nr. 2362/98 nuostatų( ).

50. Apeliančių teigimu, pagal Reglamento Nr. 404/93 20 straipsnio d punktą Komisija turėjo atsižvelgti į tai, kad joms praktiškai buvo neįmanoma apsirūpinti AKR bananais, ir leisti joms importuoti bananus iš kitų trečiųjų šalių, atsižvelgiant į neišnaudotus individualius referencinius kiekius( ).

Taigi Pirmosios instancijos teismas patvirtino didelę Komisijos diskreciją priimant „būtinas konkrečias nuostatas“, palengvinančias perėjimą nuo 1993 m. tvarkos prie 1999 m. tvarkos, ir apribojo teisėtumo kontrolę akivaizdžios klaidos buvimu. Tačiau, Pirmosios instancijos teismo teigimu, žala, kuria ieškovės galėtų remtis, kyla ne tiesiogiai iš šio perėjimo, bet dėl jų nesugebėjimo apsirūpinti AKR bananais per ketvirtą 1999 m. ketvirtį (byloje T‑93/00) arba dėl jų atsisakymo teikti paraiškas dėl AKR bananų importo licencijų ketvirtam 2000 m. ketvirčiui (byloje T‑46/01)( ).

Esant tokioms aplinkybėms, Pirmosios instancijos teismas savo sprendime konstatavo, kad Komisija, atsisakydama imtis priemonių pagal Reglamento Nr. 404/93 20 straipsnio d punktą, nepažeidė savo diskrecijos ribų, ir atmetė visą ieškinio pagrindą( ).

51. Vis dėlto byloje T‑93/00 Pirmosios instancijos teismas pripažino: nors galima būtų sutikti, kad tai, jog ieškovės negalėjo rasti prekybos partnerių, yra susiję su 1999 m. tvarkos įsigaliojimu, jos nepateikė pakankamai įrodymų, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, atsisakydama imtis aptariamų priemonių pagal Reglamento Nr. 404/93 20 straipsnio d punktą( ).

52. Galiausiai Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo ieškovių pateiktus prašymus atlyginti žalą, kuriuos jos pateikė dėl neteisėto Komisijos elgesio: Komisija bendrai administravo trečiosioms šalims ir AKR skirtas tarifines kvotas ir pirmiausia bendrai nustatė referencinius kiekius, be to, nesiėmė priemonių žalingoms pasekmėms sumažinti.

53. Skundžiamas sprendimas patvirtino Komisijos teiginį, kad tarp iš Reglamento Nr. 2362/98 kylančių pakeitimų ir ieškovių patirtų sunkumų apsirūpinant AKR bananais nėra priežastinio ryšio.

54. Pirmosios instancijos teismo teigimu, „byloje T‑93/00 nurodytos žalos priežastis yra susijusi su aplinkybe, kad ieškovės negalėjo rasti tiekėjų, galinčių jas aprūpinti AKR bananais ketvirtą 1999 m. ketvirtį. Kalbant apie bylą T‑46/01, negautas pelnas, dėl kurio ieškovės skundėsi, atsirado tiesiogiai dėl jų nerūpestingumo. Jos neteikė paraiškų dėl AKR bananų importo licencijų ketvirtam 2000 m. ketvirčiui Reglamento Nr. 1971/2000 numatytomis sąlygomis, kai trečiųjų šalių bananų kiekis buvo išnaudotas. Kita vertus, nepaisant patirtų problemų ketvirtą 1999 m. ketvirtį, jos nesiekė sudaryti sutarčių su AKR bananų tiekėjais 2000 m., kad galėtų jų gauti ketvirtą šių metų ketvirtį“( ).

VI – Apeliacinio skundo analizė

55. Apeliaciniu skundu siekiama, kad būtų:

– panaikinta skundžiamo sprendimo dalis dėl prašymo atlyginti patirtą žalą ir nuostolius,

– nurodyta Komisijai atlyginti žalą, kurią apeliantės patyrė dėl trečiųjų šalių bananų importo licencijų nesuteikimo,

– priteistos iš Komisijos visos bylinėjimosi išlaidos.

56. Komisija savo ruožtu prašo pripažinti apeliacinį skundą nepriimtinu ir, nepatenkinus šio prašymo, jį atmesti. Jei skundžiamas sprendimas būtų iš dalies panaikintas, ji prašo grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui, kad šis priimtų sprendimą iš esmės, ir bet kuriuo atveju,prašo priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.

57. Prieštaravimas dėl priimtinumo yra grindžiamas tariamu apeliančių mutatio litis, kurios dabar siekia, kad Teisingumo Teismas tiesiogiai pareikštų nuomonę dėl deliktinės Komisijos atsakomybės, nors tokio prašymo Pirmosios instancijos teismui jos nepateikė.

58. Atsižvelgiant į aplinkybes, kurioms esant buvo pateiktas šis apeliacinis skundas, tikslinga kartu analizuoti ieškinio dėl atsakomybės priimtinumą ir bylos esmę.

59. Apeliantės kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad šis neišnagrinėjo visų jų prašymui atlyginti žalą paremti pateiktų argumentų, nes, neteisingai priskirdamas patirtą žalą jų nesugebėjimui importuoti AKR bananus, jis nepripažino, kad nebuvo įmanoma gauti importo licencijų referenciniams kiekiams trečiosioms šalims, kurias jos turėjo teisę gauti. Be to, jos teigia, kad jei Komisija nebūtų skatinusi bendro tarifinių kvotų administravimo ir bendro referencinių kiekių nustatymo, jos būtų galėjusios gauti šias licencijas.

Apeliantės teigia, kad pagrindinis jų ieškinio tikslas buvo įrodyti, kad būtent Reglamentas Nr. 2362/98 buvo tiesioginis jų patirtos žalos šaltinis.

60. Galiausiai jos kritikuoja skundžiamo sprendimo 56 ir 58 punktus – kuriuose apibendrinami šalių reikalavimai – nes juose teigiama, kad patirta žala yra siejama su 2000 m. sausio 26 d. ir 2000 m. gruodžio 8 d. laiškais, o tai nėra tiesa.

61. Komisija teigia, kad visas apeliacinis skundas yra nepriimtinas, nes juo reikalaujama tik atlyginti žalą, neginčijant paties sprendimo, kurį Pirmosios instancijos teismas priėmė dėl nurodyto Reglamento Nr. 2362/98 neteisėtumo.

62. Dėl dalies skundžiamo sprendimo panaikinimo Komisija teigia, kad kai kuriuos patirtos žalos aspektus – t. y. faktą, jog apeliantės neišnaudojo savo referencinių kiekių, apeliantės painioja su reikalaujamu priežastiniu ryšiu tarp šios žalos ir aptariamo tariamai neteisėto elgesio.

63. Dėl kaltinimo, kad Pirmosios instancijos teismo priimto sprendimo 56 ir 58 punktai yra blogai surašyti, Komisija mano, jog, atsižvelgiant į šalių tiek raštu, tiek per posėdį pateiktus argumentus, ginčo turinys buvo tinkamai apibendrintas.

64. Komisija taip pat teigia, kad jei Pirmosios instancijos teismas a quo būtų konstatavęs, jog prašymas atlyginti žalą buvo pagrįstas tik dviem aptariamais laiškais, kurių teisėtumą jis pripažino dar anksčiau, jis nebūtų nagrinėjęs priežastinio ryšio, nes, nesant neteisėto elgesio, negalėjo būti ir atsakomybės.

65. Apeliantės iš esmės bando įrodyti, kad Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas prašymą atlyginti žalą, turėjo išnagrinėti Reglamento Nr. 2362/98 teisėtumą, nes šis reglamentas pažeidė ne tik Reglamento Nr. 404/93 nuostatas, bet ir pagrindinę nuosavybės bei ekonominės veiklos laisvės teisę ir nediskriminavimo principą.

66. Remdamosi Reglamento Nr. 404/93 20 straipsnio d punkte numatytos pareigos pažeidimu, apeliantės teigia, kad 1999 m. įvestas tvarkos pakeitimas sumažino jų galimybes apsirūpinti trečiųjų šalių bananais visų jų referencinių kiekių atžvilgiu.

67. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas, patirtą žalą susiejęs su apeliančių elgesiu, nepatikrino jų teiginių, kad AKR bananų tiekėjų joms nepavyko rasti dėl išsamių 1999 m. tvarkos įgyvendinimo taisyklių, tikrumo. Iš tikrųjų savo sprendime Pirmosios instancijos teismas teisingai išvardija apeliančių patirtos ekonominės žalos priežastis, t. y. negalėjimą apsirūpinti bananais ir gauti importo licencijas paskutiniams atitinkamai 1999 m. ir 2000 m. ketvirčiams. Tačiau jis nepareiškia nuomonės dėl tokių sutrikdymų priežasties, t. y. pasekmių, kurias Reglamentas Nr. 2362/98 sukėlė ūkio subjektų komercinei veiklai.

68. Dėl teisingo proceso sąvokos Europos Žmogaus Teisių Teismas pripažino, kad 1950 m. lapkričio 4 d. Romos konvencijos 6 straipsnio 1 dalis neįpareigoja teismų pateikti išsamaus atsakymo į kiekvieną šalių pateiktą argumentą. Tačiau, kai atsižvelgiant į ginčo aplinkybes kaltinimas ar prieštaravimas yra suformuluoti aiškiai ir tiksliai, remiasi patikimais įrodymais ir yra lemiami proceso rezultato požiūriu, motyvų neturėtų būti vengiama, nes dėl šių argumentų gali kilti painiava, pirmiausia dėl to, ar buvo užmiršta juos išnagrinėti, ar jie atmesti, ypač – ar jie buvo priežastys, lėmusios vieną ar kitą sprendimą( ).

69. Ieškiniuose yra pabrėžiamas ne tik tariamas Reglamento Nr. 2362/98 neteisėtumas, bet ir poveikis, kurį ši norma turėjo ekonominei veiklai sektoriuje ir bendrovių, kurios tradiciškai importuoja bananus iš trečiųjų šalių, pajėgumui apsirūpinti AKR kilmės vaisiais.

70. Apeliančių teigimu, bendro tarifinių kvotų administravimo įvedimas ir bendras referencinių kiekių nustatymas ne tik leido išsaugoti AKR bananų importuotojų turimą privilegijuotą padėtį, bet ją dar labiau sustiprino. Anksčiau, taikant 1993 m. tvarką, trečiosiose šalyse vykdantys veiklą ūkio subjektai laisvai patekdavo į AKR bananų rinką, o naujoji sistema dabar juos įpareigoja naudoti savo referencinius kiekius.

71. Apeliančių manymu, tai, kad daugiau nei trečdalis tradicinių AKR bananų kiekio nebuvo panaudota, įrodo, jog naujasis mechanizmas teikia pirmenybę AKR ūkio subjektams trečiųjų šalių importuotojų nenaudai.

72. Apeliančių paaiškinimai nepasižymi nei aiškumu, nei įtikina. Atrodo, kad naujosios bendro referencinių kiekių nustatymo taisyklės ir bendras tarifinių kvotų administravimas sukėlė perėjimą nuo paraiškų importuoti AKR bananus prie paraiškų importuoti trečiųjų šalių bananus, o dėl to anksčiau laiko buvo išnaudota pastarosios kategorijos kvota.

Apeliantės nepateikė papildomos informacijos apie sunkumus, su kuriais jos susidūrė bandydamos apsirūpinti AKR bananais ketvirtą 1999 m. ketvirtį. Skundžiamo sprendimo 33 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad, „nepaisant pakartotinių bandymų“, ieškovėms nepavyko gauti AKR bananų.

Šis elementas, kuris parodo, kad aptariamų įmonių veiksmuose nebuvo aplaidumo, turėjo paskatinti Pirmosios instancijos teismą išnagrinėti kitų paaiškinimų dėl žalos kilmės tikrumą ir prireikus įvertinti Reglamento Nr. 2362/98 neteisėtumą.

73. Jei darytume prielaidą – siekdami tik dialektinių tikslų, – kad apeliantės, nors ir įrodžiusios pagrįstą rūpestingumą, ketvirtam 1999 m. ketvirčiui nerado AKR bananų tiekėjų, suprantama, kad atėjus paskutiniam kitų metų ketvirčiui jos nebenorėjo atnaujinti tokių tuščių pastangų.

Reikia atsižvelgti ir į sunkumus įrodyti tokį neigiamą faktą kaip racionalios galimybės rasti prekybos partnerį tam tikru momentu nebuvimą.

74. Taigi darau išvadą, kad byloje T‑93/00, o mažesniu mastu – ir byloje T‑46/01 apeliantės pateikė pakankamai aiškų ir svarbų motyvą, kuris buvo vertas bent jau to, kad Pirmosios instancijos teismas jį aiškiai atmestų.

75. Kadangi Pirmosios instancijos teismas to nepadarė, skundžiamame sprendime yra padaryta teisės klaida, t. y. vienos iš teisingo proceso sąlygų pažeidimas. Todėl manau, kad jis turi būti panaikintas, nes 108 punkte, kaip vienintelę aptariamos žalos priežastį, jis nurodo apeliančių elgesį, neatsižvelgdamas į naujosios tvarkos, įvestos įsigaliojus Reglamentui Nr. 2362/98, taikymo pasekmes.

VII – Bylos esmės analizė

76. Pagal Teisingumo Teismo statuto 54 straipsnį, „jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas Pirmosios instancijos teismo sprendimą panaikina. Tuomet jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui“. Klaida in iudicando yra vienas iš atvejų, kai galima pasinaudoti šioje nuostatoje suteikta galimybe, jei faktinės aplinkybės yra išdėstytos išsamiai ir pakankamai, kad būtų galima priimti galutinį sprendimą, kai byloje nereikia jokių papildomų tyrimo priemonių. Atrodo, kad Teisingumo Teismas būtent taip išaiškino šią nuostatą savo praktikoje, net jei jis niekada nepaaiškino, kokioje bylos stadijoje pats gali priimti sprendimą, ir apsiribojo lakonišku patvirtinimu, kad, pavyzdžiui, „toks yra šis atvejis“( ). Apibendrinant reikia pasakyti, kad Teisingumo Teismas sprendžia bylą iš esmės, kai iš sprendimų galima daryti išvadą, jog byla yra tokioje stadijoje, jog galima priimti sprendimą. Tai reiškia, kad, nors ir trumpai, reikia išnagrinėti pagrindinius žalos atlyginimo procedūros elementus, kuriuos nurodė apeliantės, ir šioje byloje išnagrinėti konkrečius motyvus, pateiktus pagrindžiant prašymą panaikinti Reglamentą Nr. 2362/98. Dėl likusių dalykų, siekiant apsaugoti apeliančių procesines teises, šalių prašoma per teismo posėdį sutelkti dėmesį į savo argumentus dėl tariamo minėto reglamento neteisėtumo.

77. Taigi apeliantės, kurios remiasi argumentais, pateiktais nagrinėjant prieštaravimą dėl teisėtumo, suformuluotą dar pirmojoje instancijoje, nurodo apeliacinio skundo pagrindus savo prašymui dėl panaikinimo paremti.

78. Jų nuomone, Reglamentas Nr. 2362/98 yra neteisėtas ne tik dėl to, kad prieštarauja Reglamentui Nr. 404/93, iš dalies pakeistam Reglamentu Nr. 1637/98 (pirmasis apeliacinio skundo pagrindas), bet ir dėl to, kad pažeidė pagrindines teises: nuosavybės teisę, laisvę užsiimti ekonomine veikla (antrasis apeliacinio skundo pagrindas) ir vienodo požiūrio principą (trečiasis apeliacinio skundo pagrindas).

79. Pirmuoju minėtu apeliacinio skundo pagrindu apeliantės ginčijo tai, kad referenciniu laikotarpiu kvotoms paskirstyti buvo pasirinktas 1994–1996 trejų metų laikotarpis.

80. Ginčijamo laikotarpio pasirinkimas daro įtaką leidžiamų individualių kiekių apskaičiavimui, nes kiekvienam ūkio subjektui suteikiamą kvotą lemia per trejus aptariamus metus importuotų kiekių vidurkis. Tačiau, kaip per teismo posėdį pabrėžė apeliančių advokatas, šioje byloje pateiktas prašymas atlyginti žalą yra pagrįstas tuo, kad apeliantės negalėjo gauti importo licencijų joms suteiktiems kiekiams. Ginčai dėl parengtinio referencinių kiekių paskirstymo taisyklių yra nesusiję su šioje byloje keliamu klausimu. Taigi šį teiginį reikia atmesti, nes jis neturi jokio ryšio su byla.

81. Antra, apeliantės kritikuoja priimtą bendro tarifinių kvotų administravimo metodą, kuris kartu su bendru referencinių kiekių nustatymu padėjo sustiprinti AKR bananų importuotojų padėtį.

82. Komisijos teigimu, vienodas kvotų pobūdis skatina prekybą ir didina ūkio subjektų laisvę. Nedarydamas skirtumo tarp ūkio subjektų, importuojančių AKR bananus, ir ūkio subjektų, importuojančių trečiųjų šalių bananus, jis suteikia vieniems ir kitiems ūkio subjektams galimybę apsirūpinti bet kokios kilmės vaisiais.

83. Pakanka pažymėti, kad Reglamento Nr. 404/93 (jo pakeistoje redakcijoje) 19 straipsnis suteikia Komisijai didelę diskreciją taikant pagrindų teisės aktą, nustatydamas vienintelę išlygą, jog pasirinktu metodu būtų atsižvelgiama į tradicinius prekybos santykius. Dėl visų kitų dalykų to paties Reglamento (jo pakeistoje redakcijoje) 20 straipsnio e punktas įpareigoja Komisiją imtis reikiamų priemonių, kad vykdytų įsipareigojimus, kylančius iš Bendrijos pagal EB sutarties 228 straipsnį (po pakeitimo – EB 300 straipsnis) sudarytų susitarimų.

84. Reikia priminti, kad žemės ūkio srityje Komisija turi teisę imtis visų būtinų ar tinkamų pagrindų teisės aktų įgyvendinimo priemonių, jei jos atitinka taikomus teisėtumo kriterijus( ).

85. Taigi nė vienas iš apeliančių pateiktų argumentų neleidžia manyti, kad, pasirinkusi nustatytus tikslus atitinkantį administravimo metodą, Komisija akivaizdžiai viršijo Tarybos jai suteiktos diskrecijos ribas.

86. Antra, apeliantės teigia, kad tai, jog jos negalėjo gauti trečiųjų šalių bananų importo licencijų, pažeidžia jų nuosavybės teisę ir ekonominės veiklos laisvę.

87. Bendro bananų rinkos organizavimo kontekste referenciniai kiekiai yra tik leidimas importuoti. Nors nuosavybės teisė ir laisvė užsiimti profesine veikla yra vieni iš bendrųjų Bendrijos teisės principų, jie nėra absoliučios teisės ir turi būti vertinami atsižvelgiant į jų socialinę funkciją. Todėl reikia nustatyti jų ribas, ypač bendro rinkos organizavimo kontekste, jei tokie apribojimai atitinka Bendrijos siekiamus bendrojo intereso tikslus ir nėra neproporcingas bei neleistinas kišimasis, sudarantis grėsmę pačiai taip garantuojamų teisių esmei( ).

88. Bendrijos kvotos ir jos paskirstymo taisyklių nustatymas nėra susijęs su trečiųjų šalių bananų importuotojų nuosavybės teise, nes nė vienas iš jų negali reikalauti tokios nuosavybės teisės į rinkos dalį, kurią turėjo prieš bendros rinkos organizavimo nustatymą, nes ši rinkos dalis yra ekonomiškai laikina, veikiama nenumatyto aplinkybių pasikeitimo.

89. Ūkio subjektas negali remtis įgyta teise ar teisėtu lūkesčiu, kad egzistuojanti padėtis, kuri gali pasikeisti dėl Bendrijos institucijų priimtų sprendimų, neperžengiant diskrecijos teisės ribų, išliks( ).

90. Nė vienas iš apeliančių pateiktų kaltinimų neleidžia pripažinti, kad Komisija savo veiksmais pažeidė pačią nurodytų pagrindinių teisių esmę.

91. Galiausiai trečia, apeliantės teigia, kad reglamentu sukurta sistema importuotojus, kurie tradiciškai apsirūpina produktais iš trečiųjų šalių, diskriminuoja tų importuotojų, kurie jais apsirūpina AKR šalyse, atžvilgiu.

92. Šį teiginį reikia atmesti net jo išsamiai neišanalizavus, nes apeliantės nenurodė, kokį poveikį tariamas nevienodas požiūris turėjo jų nurodytos pareigos atlyginti žalą atsiradimui.

93. Apibendrinant reikėtų pasakyti, kad nė vienas iš apeliančių pateiktų teiginių neįrodo Reglamento Nr. 2362/98 neteisėtumo, o tai atleidžia Pirmosios instancijos teismą nuo pareigos nagrinėti, ar yra įvykdytos kitos ieškinio dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės, sąlygos.

VIII – Dėl bylinėjimosi išlaidų

94. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Net jei sprendimas turi būti panaikintas, apeliančių ieškinys turi būti atmestas iš esmės. Taigi apeliantės turi padengti bylinėjimosi išlaidas.

IX – Išvada

95. Atsižvelgdamas į visus pateiktus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui:

1. Panaikinti 2003 m. balandžio 10 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Alessandrini ir kt. prieš Komisiją (T‑93/00 ir T‑46/01).

2. Atmesti ieškinį.

3. Priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.