Keywords

Summary



Keywords

1. Teisės aktų derinimas – Maisto papildai – Direktyva 2002/46

(Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/46 5 straipsnio 4 dalis)

2. Teisės aktų derinimas – Maisto papildai – Direktyva 2002/46

(EB 28 ir EB 30 straipsniai; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/46 13 ir 14 konstatuojamosios dalys ir 5 straipsnio 1, 2 ir 4 dalys)

3. Teisės aktų derinimas – Maisto papildai – Direktyva 2002/46

(EB 28 ir EB 30 straipsniai; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/46 12 straipsnis)

4. Teisės aktų derinimas – Maisto papildai – Direktyva 2002/46

(EB 30 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/46 5 straipsnis)

5. Teisės aktų derinimas – Maisto papildai – Direktyva 2002/46

(Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/46 5 straipsnio 1 ir 2 dalys)

Summary

1. Direktyva 2002/46 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su maisto papildais, suderinimo turi būti aiškinama taip: nepažeidžiant Sutarties, valstybėms narėms paliekama kompetencija priimti teisės aktus, susijusius su didžiausiais vitaminų ir mineralinių medžiagų kiekiais, kurie gali būti naudojami maisto papildų gamyboje, kol Komisija nenustatė šių kiekių pagal šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalį.

(žr. 24 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)

2. Be pareigos laikytis EB 28 ir 30 straipsnių, valstybės narės taip pat turi atsižvelgti į Direktyvos 2002/46 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su maisto papildais, suderinimo 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytus kriterijus, įskaitant reikalavimą nustatant didžiausius vitaminų ir mineralinių medžiagų kiekius, kurie gali būti naudojami maisto papildų gamyboje, atlikti rizikos įvertinimą, pagrįstą visuotinai priimtais mokslo duomenimis, laukdamos, kol Komisija patvirtins šiuos kiekius pagal šio 5 straipsnio 4 dalį.

Nors valstybėms narėms paliekama kompetencija priimti teisės aktus, susijusius su minėtais kiekiais, kol Komisija jų nepatvirtino pagal šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalį, naudodamosi šia kompetencija jos turi laikytis Sąjungos teisės. Šiuo atžvilgiu Direktyva 2002/46 siekiamas tikslas nebūtų pasiektas, jei valstybės narės neatsižvelgtų į šios direktyvos 5 straipsnyje esančius kriterijus. Direktyvos 2002/46 5 straipsnio 1 ir 2 dalys yra pagrindinė nuostata nustatant vitaminų ir mineralinių medžiagų kiekius, kurie gali būti naudojami maisto papildų gamyboje, nes joje išvardyti kriterijai, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant šiuos kiekius. Šie kriterijai susiję su rizikos vertinimu Reglamento Nr. 178/2002, nustatančio maistui skirtų teisės aktų bendruosius principus ir reikalavimus, įsteigiančio Europos maisto saugos tarnybą ir nustatančio su maisto saugos klausimais susijusias procedūras, kuris pagal jo 1 straipsnio 2 dalį taikomas visoms priemonėms, susijusioms su maisto sauga, įskaitant priimtas valstybių narių, prasme. Be to, iš Direktyvos 2002/46 5 straipsnio 1 ir 2 dalių, skaitomų kartu su šios direktyvos 13 ir 14 konstatuojamosiomis dalimis, išplaukia, kad pagal minėtus kriterijus nustatant vitaminų ir mineralinių medžiagų kiekius, kurie gali būti naudojami maisto papildų gamyboje, siekiama užtikrinti asmenų sveikatos apsaugą.

(žr. 26, 28–32 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)

3. Direktyva 2002/46 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su maisto papildais, suderinimo turi būti aiškinama taip, kad esant tokiai situacijai, kai nustatant didžiausią mineralinės medžiagos kiekį, kurį galima naudoti maisto gamyboje, neįmanoma tiksliai nustatyti, kiek šios mineralinės medžiagos įsisavinama iš kitų maisto šaltinių, ir kol Komisija pagal šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalį nepatvirtino didžiausių vitaminų ir mineralinių medžiagų kiekių, kurie gali būti naudojami maisto papildų gamyboje, valstybė narė gali, jei kyla reali grėsmė, kad šis įsisavintas kiekis gali viršyti didžiausią leistiną saugią aptariamos mineralinės medžiagos koncentraciją, laikydamasi EB 28 ir 30 straipsnių, nustatyti nulinį didžiausią kiekį, nesilaikydama tos pačios direktyvos 12 straipsnyje numatytos procedūros.

Atsižvelgiant į tai, kad, norint taikyti Direktyvos 2002/46 12 straipsnį, turi būti įgyvendinta ši direktyva, būtent jos 5 straipsnis, t. y. Komisija turi būti patvirtinusi šiame straipsnyje numatytus didžiausius kiekius, ir į tai, kad ji šių didžiausių kiekių dar nepatvirtino, minėtas 12 straipsnis netaikytinas. Tokiomis aplinkybėmis negali būti atmesta, kad, laikantis vieno ar kelių Direktyvos 2002/46 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse esančių kriterijų, gali būti nustatytas labai nedidelis ar nulinis didžiausias vitamino ar mineralinės medžiagos kiekis, kurį galima naudoti maisto papildų gamyboje, nepaisant to, kad šis vitaminas ar mineralinė medžiaga įtraukti į šios direktyvos I priede išvardytų vitaminų ir mineralinių medžiagų, kurie gali būti naudojami maisto papildų gamyboje, sąrašą.

(žr. 41–42, 44, 48 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)

4. Direktyvos 2002/46 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su maisto papildais, suderinimo 5 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad aplinkybė, susijusi su tuo, jog tinkamas ženklinimas gali atgrasyti vartotojų grupę, kuriai jis skirtas, vartoti maistines medžiagas, kurių mažos dozės jai būtų naudingos, nėra tinkamas kriterijus siekiant nustatyti didžiausius vitaminų ir mineralinių medžiagų kiekius, kurie gali būti naudojami maisto papildų gamyboje. Atsižvelgdama į įvairius skirtingų vartotojų grupių jautrumo laipsnius, valstybė narė visiems gyventojams gali taikyti didžiausią leistiną kiekį, nustatytą specifinėms vartotojų grupėms, visų pirma vaikams, tik jeigu ši priemonė apsiriboja tuo, kas būtina šiai grupei priklausančių asmenų apsaugai užtikrinti, ir jei ši priemonė yra proporcinga siekiamam tikslui, kuris negali būti pasiektas mažiau Europos Sąjungos vidaus prekybą ribojančiomis priemonėmis, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.

Naudodamosi savo diskrecija, susijusia su visuomenės sveikatos apsauga, valstybės narės privalo laikytis proporcingumo principo. Be to, nacionalinės valdžios institucijos kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgdamos į nacionalinius mitybos įpročius bei tarptautinių mokslo tyrimų rezultatus, turi įrodyti, jog jų reglamentavimas būtinas siekiant veiksmingai apsaugoti EB 30 straipsnyje numatytus interesus ir ypač jog prekyba nagrinėjamais produktais sukelia realų pavojų visuomenės sveikatai. Atsižvelgdamas į tai, nacionalinis teismas turi visų pirma išnagrinėti, ar tinkamas ženklinimas informuojant vartotojus apie aptariamų maisto papildų pobūdį, sudėtį ir savybes yra pakankama priemonė minėtų asmenų sveikatos apsaugai užtikrinti, ypač siekiant išvengti neigiamo poveikio, susijusio su per dideliu atitinkamų maistinių medžiagų vartojimu.

(žr. 54–55, 57, 61 punktus, rezoliucinės dalies 4 punktą)

5. Direktyva 2002/46 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su maisto papildais, suderinimo turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama nustatyti didžiausius vitaminų ir mineralinių medžiagų kiekius, kurie gali būti naudojami maisto papildų gamyboje, kai, nesant realios grėsmės asmenų sveikatai, nebuvo nustatyta didžiausia leistina saugi šių vitaminų ir mineralinių medžiagų koncentracija, nebent tokia priemonė pateisinama remiantis atsargumo principu, jeigu atlikus mokslinį įvertinimą paaiškėja, kad išlieka abejonių dėl sveikatai gresiančio realaus pavojaus buvimo ar jo masto. Nustačius šią didžiausią leistiną saugią koncentraciją, neatmestina galimybė nustatyti gerokai mažesnius didžiausius vitaminų ir mineralinių medžiagų kiekius, kurie gali būti naudojami maisto papildų gamyboje, nei ši koncentracija, jei šių didžiausių kiekių nustatymas gali būti pateisintas, atsižvelgiant į Direktyvos 2002/46 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse esančius kriterijus, ir jei jis atitinka proporcingumo principą. Tai kiekvienu atskiru atveju turi įvertinti nacionalinis teismas.

(žr. 73 punktą, rezoliucinės dalies 5 punktą)