LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys C 294/47

2015 m. liepos 13 d.The National Iranian Gas Company pateiktas apeliacinis skundas dėl 2015 m. balandžio 29 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) priimto sprendimo byloje T-9/13, The National Iranian Gas Company/Taryba

(Byla C-359/15 P)

(2015/C 294/58)

Proceso kalba: prancūzų

Šalys

Apeliantė: The National Iranian Gas Company, atstovaujama advokatų E. Rosenfeld ir S. Perrotet

Kita proceso šalis: Europos Sąjungos Taryba

Apeliantės reikalavimai

— Panaikinti 2015 m. gegužės 5 d. apeliantei įteiktą Europos Sąjungos Bendrojo Teismo pirmosios kolegijos sprendimą byloje T-9/13, kuriuo Bendrasis Teismas atmetė bendrovės National Iranian Gas Company minėtoje byloje pareikštą ieškinį dėl panaikinimo ir nurodė jai sumokėti visas bylinėjimosi išlaidas.

— Patenkinti apeliantės pareikštus reikalavimus pirmojoje instancijoje.

— Priteisti iš kitos apeliacinio proceso šalies bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.

Apeliacinio skundo pagrindai ir pagrindiniai argumentai

Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo aštuonis pagrindus:

Pirmiausia, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai savo sprendimo 82 punkte konstatavo, kad Tarybos sprendimas 2012/635 (1) buvo priimtas remiantis SESV 29 straipsniu, ir 84 punkte nustatė, kad minėtam sprendimui neturėjo būti taikomi SESV 215 straipsnio 2 dalies reikalavimai. Bendrasis Teismas taip pat padarė teisės klaidą, kai savo sprendimo 90 punkte nusprendė, kad Taryba turėjo teisę nustatyti įgyvendinimo įgaliojimus pagal SESV 291 straipsnio 2 dalies nuostatas. Taryba taip pat padarė dar vieną teisės klaidą tvirtindama, kad buvo įvykdytos numatytos sąlygos, leidžiančios taikyti SESV 291 straipsnio 1 dalį. Vienintelė ribojamųjų priemonių srityje taikytina procedūra buvo nustatyta pagal SESV 215 straipsnį. Todėl SESV 291 straipsnio 2 dalis negalėjo būti taikoma, nes šis straipsnis taikomas tik priemonėms, kurių taikymui reikalingos įgyvendinimo priemonės. Taigi, lėšų įšaldymo priemonės pagal savo pobūdį laikomos įgyvendinimo priemonėmis. Praktiškai jos negali patekti į SESV 291 straipsnio 2 dalies taikymo sritį. Be to, nebuvo įvykdytos sąlygos, leidžiančios taikyti SESV 291 straipsnio 2 dalį, nes savo ginčijamuose sprendimuose Taryba tinkamai nepagrindė šios procedūros laikymosi.

Antra, apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui nusprendus, kad Sprendimo 2010/413 (2), iš dalies pakeisto Sprendimu 2012/35 (3) ir Sprendimu 2012/635, 20 straipsnio 1 dalies c punktas ir Reglamento Nr. 267/2012 (4) 23 straipsnio 2 dalies d punktas nepažeidė teisinio saugumo ir numatomumo principų, proporcingumo ir teisės į nuosavybę. Bendrojo Teismo sprendimo 61 punkte nurodytas kiekybinės ir kokybinės svarbos kriterijus nėra numatytas ginčijamuose aktuose. Taigi, Bendrasis Teismas jį sukūrė tam, kad patvirtintų ginčijamus aktus. Be to, šis kriterijus yra neaiškus, neapibrėžtas ir neproporcingas. Taigi, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad aplinkybė, jog apeliantė moka mokesčius Irano valstybei turi būti laikoma parama, kaip tai suprantama pagal ginčijamus aktus.

Trečia, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą padarius teisės klaidą, kai savo sprendimo 116 ir 117 punktuose jis pripažino ginčijamus aktus pakankamai motyvuotais, nors minėto sprendimo 115 punkte pats Bendrasis Teismas pripažino, kad ginčijamais aktais nebuvo nustatyti paramos, kuria apeliantė kaltinama, apimtis ir būdai. Be kita ko, skaitydama ginčijamus aktus, apeliantė negalėjo suprasti priežasčių, kuriomis remiantis ji buvo nubausta, o tai įrodo, kad nebuvo pateikti pakankami motyvai.

Ketvirta, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai savo sprendimo 141 punkte nusprendė, kad per nustatytą terminą nepersvarsčius apeliantės situacijos, pastarosios palikimas subjektų, kuriems taikomos sankcijos, sąraše netapo neteisėtu, nors tokia pareiga yra griežtai objektyvi.

Penkta, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad ginčijami sprendimai nepažeidė pagrindinių apeliantės teisių ir buvo proporcingi, nors minėti sprendimai yra neaiškūs ir neapibrėžti. Taip pat Bendrojo Teismo nustatytas kiekybinės ir kokybinės svarbos kriterijus iš esmės yra savavališkas.

Šešta, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai savo sprendimo 163 ir 164 punktuose nusprendė, kad apeliantė teikė paramą Irano vyriausybei, motyvuodamas tuo, kad apeliantė mokėjo privalomąjį mokestį, nors toks mokestis yra laikomas rinkliava, o apeliantė yra tokioje pačioje padėtyje, kaip ir bet kuris kitas mokesčių mokėtojas.

Septinta, Bendrasis Teismas suklydo nekonstatavęs, kad Taryba pažeidė nediskriminavimo principą, nes remdamasi apeliantės mokamu mokesčiu Irano valstybei, taikė sankcijas apeliantei, bet ne kitoms tokiu mokesčiu apmokestintoms bendrovėms.

Galiausiai, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai savo sprendimo 159 punkte pakeitė motyvus.

(1) 2012 m. spalio 15 d. Tarybos sprendimas 2012/635/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/413/BUSP dėl ribojamųjų priemonių Iranui (OL L 282, p. 58).

(2) 2010 m. liepos 26 d. Tarybos sprendimas 2010/413/BUSP dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinama Bendroji pozicija 2007/140/BUSP (OL L 195, p. 39).

(3) 2012 m. sausio 23 d. Tarybos sprendimas 2012/35/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/413/BUSP dėl ribojamųjų priemonių Iranui (OL L 19, p. 22).

(4) 2012 m. kovo 23 d. Tarybos reglamentas (ES) Nr. 267/2012 dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinamas Reglamentas (ES) Nr. 961/2010 (OL L 88, p. 1).