ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
42.

Reikia prisiminti, kad kalbėdamas apie teisę nutraukti sutartį pagal Direktyvą dėl pardavimų namuose ( 14 ) Teisingumo Teismas Sprendime Heininger nurodė, jog „jei vartotojas nežino apie teisę nutraukti sutartį, jis negali ja pasinaudoti“ ( 15 ). Toje byloje buvo nagrinėjamas Vokietijos teisės aktas, pagal kurį vartotojas, kuriam nebuvo suteikta reikiama informacija, galėjo pasinaudoti teise nutraukti sutartį iki to momento, kai abi šalys įvykdė įsipareigojimus pagal ją, bet negalėjo to padaryti praėjus daugiau nei metams nuo tos dienos, kai jis pareiškė savo ketinimą sudaryti sutartį. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad priežastimis, susijusiomis su teisiniu apibrėžtumu, negalima remtis norint sutrumpinti laikotarpį, per kurį galima pasinaudoti teise nutraukti sutartį, nes tai reikštų, kad apribojamos teisės, kurios vartotojams specialiai suteiktos siekiant apsaugoti juos nuo rizikos, kylančios dėl to, kad kredito įstaigos nusprendžia sudaryti sutartis ne verslo patalpose ( 16 ).
55.

Ketvirta, Kala Naft primena Sprendimo 2010/413 25 konstatuojamąją dalį, pagal kurią „[juo] gerbiamos pagrindinės teisės ir laikomasi principų, pripažintų visų pirma <...> Chartijoje, ypač teisė į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą, teisė į nuosavybę ir teisė į asmens duomenų apsaugą. Šis sprendimas turėtų būti taikomas gerbiant tas teises ir laikantis tų principų“ bei 2010 m. liepos 29 d. Tarybos laiško, kuriuo Kala Naft buvo informuota, kad ji įtraukta į sąrašą, pastraipą, kurioje nurodyta: „<...> your attention is also drawn to the possibility of challenging the Council’s decision before the General Court of the European Union, in accordance with the conditions laid down in Article 275, 2nd paragraph, and Article 263, 4th and 6th paragraphs, of the Treaty on the Functioning of the European Union.“
44.

Reglamentu nesikišama į valstybių narių autonomiją procesinės teisės srityje, įskaitant res judicata principą. Jo nereikėtų aiškinti taip, kad valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teismas gali neleisti vykdyti užsienio teismo sprendimo, kurį bet kuriuo atveju galima ginčyti pagal vidaus taisykles motyvuojant tuo, kad jis nesuderinamas su ankstesniu tos pačios valstybės narės teismo sprendimu. Taigi, tik jei šalys negali – todėl, kad įtraukti keli skirtingų valstybių narių teismai, – ginčyti teismo sprendimo motyvuodamos tuo, kad jis nesuderinamas su kitu teismo sprendimu, turi būti taikoma reglamento 34 straipsnio 4 dalis. Salzgitter advokatas, per teismo posėdį atsakydamas į mano klausimą, pripažino, kad Salzgitter turėjo pakankamai galimybių Rumunijoje ginčyti antrąjį teismo sprendimą. Jei 34 straipsnio 4 dalį aiškintume taip, kad ji apima „vidaus kolizijas“, Salzgitter būtų suteikta dar viena galimybė, netaikant nacionalinės procesinės teisės, siekti antrojo teismo sprendimo panaikinimo. Be to, tai turėtų tokį pat poveikį, kaip ir pripažįstant, kad buvo pažeista Salzgitter teisė gintis pagal 34 straipsnio 2 dalį, o šią mintį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teisingai atmetė.
11.

Civilinio proceso kodekso (Zivilprozessordnung) 252 straipsnyje dėl Europos mokėjimo įsakymo procedūros nustatyta, kad jei Reglamente Nr. 1896/2006 nėra nurodyta kitaip, reikia vadovautis procesinėmis taisyklėmis, taikytinomis atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos dalyką. Šiame straipsnyje patikslinama, kad išimtinę jurisdikciją taikyti Europos mokėjimo įsakymo procedūrą turi Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Vienos komercinių bylų apylinkės teismas, Austrija). Be to, pagal minėtą nuostatą per nustatytą terminą gavęs prieštaravimą teismas turi įteikti jį ieškovui su reikalavimu per 30 dienų nurodyti teismą, kompetentingą nagrinėti bylas įprasto proceso tvarka. Prieštaravimą dėl teismo, į kurį kreiptasi, jurisdikcijos atsakovas turi pateikti prieš atvykdamas į posėdį dėl bylos esmės.
33.

Be to, kalbant apie šios išvados 29 punkte nurodytas INSS pastabas, manau, kad net sutikus su tuo, kad Betriu Montull tariamai negalės atgaline data pasinaudoti nagrinėjamomis atostogomis, jis, be to, kad pateikė prašymą mokėti pašalpą, bet kuriuo atveju gali pareikalauti, kad INSS atlygintų žalą, ir tai irgi buvo nurodyta per teismo posėdį.
25.

Visose trijose bylose TVI vėl teigė, kad demonstravimo mokestis neturi būti įtrauktas į PVM apmokestinamąją vertę, ir visose trijose bylose nurodė tuos pačius motyvus. Be kitų dalykų, TVI teigė, kad turėtų būti taikomi CIVA 16 straipsnio 6 dalies c punktas ir Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 3 dalies c punktas, nes tikrieji mokesčio mokėtojai yra reklamos davėjai, o ne TVI, ir kad pagal Portugalijos teisę TVI tik juos pakeičia (mokestinės funkcijos perkėlimas). Be to, demonstravimo mokestis neturėtų būti įtrauktas į apmokestinamąją vertę pagal CIVA 16 straipsnio 1 dalį ir Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktą, nes šis mokestis nėra atlygis už TVI suteiktas paslaugas ir neturi su šiomis paslaugomis tiesioginio ryšio. Be to, pasak TVI, įvykis, dėl kurio atsiranda pareiga mokėti demonstravimo mokestį, yra reklamos demonstravimas, taigi šis įvykis skiriasi nuo pareigą mokėti PVM lemiančio įvykio, t. y. įvairių paslaugų teikimo, įskaitant demonstravimą.
47.

Šiuo atžvilgiu reikia, pirma, minėtą esminį trečiųjų asmenų, turinčių reikalų su bendrove, apsaugos tikslą laikyti tikslu, kurio, nepaisant to, kad jis būdingas Sąjungos teisės normoms, turi būti siekiama nacionalinės teisės normomis atskleidimo srityje. Šiuo klausimu negaliu nenurodyti, kad, remiantis paaiškinimais, susijusiais su vyriausybės įstatymo projektu, kuriuo buvo pradėta 2011 m. reforma, galiojant ankstesnei tvarkai Austrijoje mažiau nei pusė įmonių, kurioms numatyta atskleidimo pareiga, šią pareigą įvykdydavo per nustatytą laiką ( 29 ). Manau, vien šios pastabos pakanka įrodyti, kad ankstesnė sistema ( 30 ), kuria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi tam, kad pagrįstų tam tikras savo abejones dėl naujos nuobaudų skyrimo tvarkos proporcingumo, nebuvo tinkama užtikrinti bendrovei tenkančių apskaitos dokumentų atskleidimo pareigų įvykdymą, todėl neatitiko veiksmingumo ir atgrasymo reikalavimų ir minėto esminio direktyvoms būdingo trečiųjų asmenų apsaugos tikslo. Taigi tiek iš minėtų paaiškinimų, susijusių su vyriausybės įstatymo projektu, tiek iš Austrijos vyriausybės per posėdį aiškiai pateiktų tvirtinimų matyti, kad reforma, konkrečiai kalbant, nuostata, kuria buvo įtvirtintas automatinis minimalios 700 eurų baudos taikymas, buvo priimta būtent siekiant užtikrinti, kad įmonės, kurioms nustatytos pareigos atskleisti, veiksmingiau ir greičiau įvykdytų tokias pareigas, t. y. tikslo, kuris, kaip per posėdį paaiškino Austrijos vyriausybė, buvo pasiektas, nes įvykdžius 2011 m. reformą pastebimai išaugo bendrovių atkleidimo pareigų įvykdymo per nustatytą terminą procentas.
72.

Kalbant apie skaičius, kuriais rėmėsi Bendrasis Teismas atlikdamas skaičiavimus, pastebėtina, kad, priešingai, nei tvirtina Ziegler, su proceso dalyviais jie buvo aptarti. Šie skaičiai pateikti rašytiniame Komisijos atsakyme į Bendrojo Teismo klausimus, užduotus per procesą pirmojoje instancijoje ( 58 ), ir Ziegler turėjo visas galimybes bet kada pareikšti savo poziciją dėl šio atsakymo. Be to, iš skundžiamo sprendimo matyti, kad Bendrasis Teismas pirmojoje instancijoje per posėdį netgi tiesiai uždavė Ziegler atitinkamą klausimą ( 59 ).
60.

Be to, prieš imantis vertinti, ar minėta priemonė apriboja paslaugų teikimo laisvę, būtina nurodyti tam tikrus šios bylos ypatumus. Visų pirma ginčytina priemonė nėra susijusi su visišku reklamos draudimu ar konkrečios reklamos formos draudimu, bet yra priemonė, kuria gydytojams neleidžiama vykdyti tokios reklamos, kuri prieštarauja gydytojo profesijos įvaizdžiui ar profesinei etikai. Vadinasi, kalbama apie turinio reikalavimą, taikomą reglamentuojamos profesinės veiklos reklamos formoms. Antra, pažymėtina, kad apribojimas susijęs ne su profesine taisykle, bet su jos taikymu tokiu atveju, kaip šioje byloje, kai gydytojui, teikiančiam medicinos paslaugas kitoje valstybėje, Vokietijoje, gresia drausminė sankcija dėl to, kad reklamavo savo veiklą internete vartodamas žodžius „Europos institutas“ ar „Vokietijos institutas“.
35.

Akivaizdu, kad tai nėra klausimas, į kurį Teisingumo Teismas galėtų atsakyti. Be to, vykstant bet kuriam ginčui dėl kaltinimo pažeidus diskriminuojamojo požiūrio draudimą nacionalinis teismas turi Teisingumo Teismui aiškiai aprašyti nacionalinę teisinę padėtį. Jeigu jis to nepadaro, Teisingumo Teismas negali nuspręsti, ar nacionalinės teisės nuostatos neatitinka ES teisės. Dėl to taip pat suabejojau, ar nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra būtini duomenys, kurie leistų Teisingumo Teismui pateikti ES teisės nediskriminavimo srityje išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui ( 13 ).
22.

C. V. Radu apskundė šią nutartį Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie a României (Rumunijos Aukščiausiasis Kasacinis ir Teisingumo Teismas). 2009 m. birželio 18 d. nutartimi tas teismas patenkino skundą ir grąžino bylą iš naujo nagrinėti Curte de Apel. Jis taip pat nurodė paleisti C. V. Radu į laisvę ir apribojo jo judėjimo laisvę, be kita ko, nustatęs draudimą be teismo leidimo išvykti iš komunos, kurioje yra jo gyvenamoji vieta.
26.

Kadangi pritariu generalinio advokato C. O. Lenz pastaboms, taip pat turiu atmesti Parlamento argumentą, kuriuo ginčijama, kad minėtu 1997 m. spalio 1 d. Sprendimu Prancūzija prieš Parlamentą buvo įtvirtintas precedentas, susijęs su ieškinio priimtinumu. Iš tiesų, kaip buvo nurodyta anksčiau, nors Prancūzijos Respublika teigia, kad Teisingumo Teismas „netiesiogiai, bet neišvengiamai“ priėmė sprendimą dėl ieškinio priimtinumo minėto teismo sprendimo aplinkybėmis, Parlamentas, atvirkščiai, nurodo, jog Teisingumo Teismo pasirinkimas neišdėstyti nuomonės šiuo klausimu reiškia, kad jis neišreiškė jokios pozicijos. Tačiau, negana to, kad priimtinumas yra viešosios tvarkos išlyga grindžiamas pagrindas, kurį teismas turi iškelti savo iniciatyva ( 16 ), kaip tai teisingai nurodo Prancūzijos Respublika ir Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, generalinis advokatas C. O. Lenz atkreipė Teisingumo Teismo dėmesį būtent į ieškinio, kurį toje byloje pareiškė Prancūzijos Respublika dėl ginčytų Parlamento sprendimų, priimtinumo klausimą ( 17 ). Todėl Teisingumo Teismas minėtoje byloje sprendimą dėl esmės priėmė puikiai suprasdamas šią problemą.
9.

Šeštosios direktyvos 16 straipsnyje yra kelios normos, susijusios su atleidimu nuo mokesčio. Konkrečiai kalbant, šiame straipsnyje, iš dalies pakeistame (taikant keistą teisėkūros techniką) tos pačios direktyvos 28 c straipsniu ( 4 ), numatyta: „1. Nepažeisdamos kitų Bendrijos mokesčių nuostatų, valstybės narės gali, pasikonsultavusios, kaip numatyta 29 straipsnyje, imtis specialių priemonių, skirtų atleisti nuo pridėtinės vertės mokesčio visus ar kai kuriuos iš toliau nurodytų sandorių <...>: <...> B. Prekes, kurias ketinama: <...> c) įforminti pagal muitinės sandėliavimo arba laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą. <...> D. Prekių ir paslaugų tiekimą, įvykusį: a) vietose, kurios išvardytos B skirsnio a, b, c, ir d dalyse, kai šiam tiekimui vis dar galioja jose nurodytos situacijos; <...>.“
44.

Nepaisydamas Komisijos ir Lietuvos pateikto statistinių duomenų aiškinimo, manau, jog net jeigu iš šių duomenų matyti, kad vidutinis Lietuvos žemės ūkio valdų dydis bėgant metams tik nesmarkiai išaugo, savaime to nepakanka, kad būtų įrodyta, jog Taryba akivaizdžiai viršijo savo vertinimo įgaliojimų ribas, nes manė, jog ginčijamame sprendime patvirtintos priemonės yra tinkamos siekiant to sprendimo 10 konstatuojamojoje dalyje minėtų tikslų, tarp kurių, be žemės ūkio valdų struktūros ir ūkininkavimo Lietuvoje veiksmingumo pagerinimo, taip pat minimas toje valstybėje narėje vykdomos žemės ūkio reformos užbaigimas. Be to, nemanau, kad vien teiginio, jog paramos investicijoms įsigyjant žemės ūkio paskirties žemės suteikimo schemos taikymas neleido sumažinti struktūriniu požiūriu aukšto palūkanų už paskolas žemės ūkio paskirties žemei įsigyti Lietuvoje lygio, nesant įrodymų, pakanka, norint patvirtinti, kad minėta schema akivaizdžiai netinkama siekiant tikslo pagerinti ūkininkų perspektyvas gauti tokias paskolas. Dėl įrodymais taip pat nepagrįsto Komisijos argumento, kad vienintelė pagalbos investicijoms įsigyjant žemės ūkio paskirties žemės pasekmė – tokios žemės kainų augimas, reikia pabrėžti, kad patvirtinta pagalbos schema siekiama tik perleisti valstybei priklausančią žemę ir tai turi riboti spekuliavimo galimybes.
43.

Norėčiau priminti, kad, remiantis Direktyvos 2001/14 4 straipsnio 1 dalimi, valstybės narės nustato mokesčių ėmimo sistemą. Šiuo tikslu jos taip pat gali nustatyti konkrečias mokesčių tarifų taisykles, atsižvelgdamos į infrastruktūros valdytojo nepriklausomumą. Infrastruktūros valdytojas turi nustatyti mokestį už naudojimąsi infrastruktūra. Be to, jis turi būti atsakingas už to mokesčio surinkimą. Ši užduotis nėra esminė funkcija ir ji gali būti paskirta nepriklausomo statuso neturintiems ūkio subjektams arba bet kokiam kitam subjektui. Pridursiu, kad šios direktyvos 4 straipsnio 4 ir 5 dalyse, 8 straipsnio 1 dalyje ir 11 straipsnyje vartojama sąvoka „mokesčių ėmimo sistema“.
81.

Visų pirma, mano nuomone, Komisija pateikė pakankamai įrodymų, kad nevalytų nuotekų išleidimas nebuvo išskirtinio pobūdžio. Kaip jau buvo nurodyta, ir, be to, Jungtinė Karalystė to neginčija, nors pastaraisiais metais situacija pagerėjo, naudojant Whitburn surinkimo sistemą į aplinką ir toliau dažnai išleidžiamos nevalytos nuotekos. Kaip jau minėjau, neįmanoma nurodyti tokio išleidimų į aplinką skaičiaus, kuris žymėtų absoliučią ribą tarp išimtinių ir pasikartojančių įvykių: matėme, kad Komisija dažnai remiasi 20 išleidimų skaičiumi; be to, Jungtinės Karalystės vyriausybės užsakytoje ataskaitoje apie situaciją Londone ( 18 ) daroma išvada, kad protingu skaičiumi pripažintina netgi žemesnė, t. y. 12 išleidimų per metus, riba. Bet kuriuo atveju, nepaisant pasirinkto modelio, pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nurodytam laikotarpiui situacijai Whitburn, be jokios abejonės, buvo būdingas toks išleidimų skaičius ir intensyvumas, kuris rodo pasikartojančius ir jokiu būdu ne atsitiktinius įvykius. Kaip parodyta 72 punkte pateiktoje lentelėje, 2006–2008 metais nevalytos nuotekos į aplinką buvo išleidžiamos nuo 25 iki 27 kartų per metus. Akivaizdu, kad tokie skaičiai neduoda jokio pagrindo kalbėti apie išskirtinius atvejus, ir netgi Jungtinė Karalystė nesiekė įrodyti, kad nevalytų nuotekų išleidimas į aplinką Whitburn yra išskirtinio pobūdžio.
93.

Komisija ginčija tokį Direktyvos 65/65 11 straipsnio aiškinimą. Jos nuomone, nesant ilgalaikio vaisto veiksmingumo, galima manyti, kad šio vaisto teikiamos naudos ir keliamo pavojaus pusiausvyra yra neigiama. Šiuo klausimu ji nurodo, kad nebūtina, jog toks ilgalaikio veiksmingumo nebuvimas būtų matyti iš naujų mokslo duomenų, gautų atlikus naujus bandymus ar testus, nes jis paremtas nauju medikų bendruomenės konsensusu, kuris, be kita ko, aiškus iš komiteto ir kitų pripažintų nacionalinių įstaigų gairių. Be to, Komisija paneigia nuomonę, kad priimant sprendimą panaikinti leidimą pateikti į rinką negalima atsižvelgti į ilgalaikio veiksmingumo kriterijų. Galiausiai ji pastebi, kad pagal Direktyvos 65/65 11 straipsnį pagal turimus mokslinius kriterijus buvo palygintas nepakankamas vaistų, kurių sudėtyje yra nagrinėjamos medžiagos, gydomasis veiksmingumas ir šios medžiagos rūšies keliamas pavojus; tuo remdamasis komitetas padarė išvadą, kad teikiamos naudos ir keliamo pavojaus ryšys yra neigiamas.
45.

Be to, reikia atmesti Komisijos argumentą, kad valstybės narės negali remtis veiksmų laisve, nes EB 249 straipsnio trečia pastraipa netaikytina, todėl, kad direktyvos 9 straipsnio 3 dalis yra „reglamentuojamojo“ pobūdžio. Komisija mano, kad direktyvos nuostata, kuri taikytina tik tarp institucijų ir valstybių narių, taigi kurios taikymas nepriklauso nuo pirma atliktino perkėlimo į nacionalinę teisę, yra „reglamentuojamojo“ pobūdžio. Šis samprotavimas neįtikina. EB 249 straipsnio trečia pastraipa taikoma visoms direktyvos nuostatoms, taigi ir nuostatoms, taikytinoms tik tarp institucijų ir valstybių narių. Be to, Komisija nepateikia jokio įtikinamo argumento, kodėl nuostata, kaip antai direktyvos 9 straipsnio 3 dalis, neturėtų palikti veiksmų laisvės valstybėms narėms renkantis formą ir būdus, jeigu šie nėra suderinti direktyva. Bet kuriuo atveju Bendrojo Teismo požiūris yra pagrįstas atsižvelgiant į tai, kad direktyva priimta pasidalijamosios kompetencijos srityje, kurioje valstybės narės išlieka kompetentingos, jei tam tikras aspektas nėra suderintas.
16.

Toliau Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo minėto 55 straipsnio 1 dalies a punktą kartu su b ir c punktais. Remdamasis teleologiniu aiškinimu jis nurodė, kad a punkte numatyti tik absoliutaus negaliojimo pagrindai, nes juo siekiama apsaugoti bendruosius interesus, o tai paaiškina, kad užtenka to, jog prašymą teikiantis asmuo būtų fizinis arba juridinis asmuo ir galėtų būti ieškovas ir atsakovas teisme. Atvirkščiai, b ir c punktuose numatyti santykinio negaliojimo atvejai, kuriais keliamas klausimas dėl privačių interesų, todėl Reglamente Nr. 40/94 reikalaujama specialaus suinteresuotumo imtis veiksmų.
75.

Taigi byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, Pirmosios instancijos teismas panaikino Komisijos sprendimą, kuriuo atmestas Chambre syndicale nationale des entreprises de transport de fonds et valeurs (Sytraval) ir Brink’s France SARL skundas dėl to, kad Prancūzijos Respublikos bendrovei Sécuripost SA suteikta pagalba yra valstybės pagalba. Teisingumo Teismas nusprendė, kad Pirmosios instancijos teismas teisėtai pripažino, jog nagrinėtas sprendimas buvo nepakankamai motyvuotas pirmiausia dėl to, kad Komisija neatsakė į skunde tiesiogiai nurodytą kaltinimą, susijusį su valstybės įsipareigojimu visiškai ar iš dalies padengti atlyginimą Sécuripost SA darbuotojams, nors šis kaltinimas nebuvo šalutinis.
64.

Iš tiesų pagal šios nuostatos logiką per visą konsultacijų laikotarpį darbdavys turi informuoti darbuotojus apie pasikeitimus ir jiems pateikti svarbią informaciją. Šis lankstumas yra būtinas, nes informacija gali paaiškėti per daugelį kartų konsultacijų metu, o tai reiškia, kad darbdavys turi turėti galimybę per konsultacijas papildyti Direktyvos 98/59 2 straipsnio 3 dalies b punkte numatytą informaciją.
43.

Veiksmų draudimas vien dėl antikonkurencinio tikslo yra pateisinamas tuo, kad tam tikros susitarimo tarp įmonių formos gali būti savaime laikomos žalingomis geram normalios konkurencijos funkcionavimui ( 29 ). Toks veiksmų, kurie laikomi žalingais visuomenei, draudimas per se (vadinamieji per se draudimai) sukuria teisinį tikrumą ir leidžia rinkos dalyviams atitinkamai orientuoti savo elgesį. Be to, taip konkurencijos institucijos ir teismai gali protingai išvengti išlaidų.
8.

Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės ( 14 ) 31 straipsnyje įtvirtinta bendra sutarčių aiškinimo taisyklė: „1. Sutartis aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastą reikšmę sutarties kontekste ir į sutarties objektą bei tikslą. 2. Aiškinant sutartį, jos kontekstą, be teksto, preambulės ir priedų, sudaro: a) visi su ta sutartimi susiję susitarimai, sudaryti tarp visų tos sutarties šalių dėl jos sudarymo; b) visi dokumentai, kuriuos pasirašė viena ar kelios tos sutarties šalys dėl jos sudarymo ir kuriuos kitos tos sutarties šalys priėmė kaip su sutartimi susijusius dokumentus. 3. Be sutarties konteksto, dar atsižvelgiama į: a) visus vėlesnius susitarimus, tos sutarties šalių sudarytus dėl jos aiškinimo ar jos nuostatų taikymo; b) visą vėlesnę tos sutarties taikymo praktiką, kuri išreiškia sutarties šalių sutarimą dėl sutarties aiškinimo; c) visas šalių tarpusavio santykiams taikytinas atitinkamas tarptautinės teisės normas. 4. Atskirai sąvokai gali būti suteikta speciali reikšmė, jei yra nustatyta, kad to pageidauja sutarties šalys.“
64.

Taigi, nors įmonė priklauso ribotam ūkio subjektų ratui, kaip yra KFF ir trylikos kitų prašymus išduoti leidimą Nyderlandų mokesčių administratoriui pateikusių įmonių atveju, to nepakanka pripažinti, kad ji yra konkrečiai susijusi su ginčijamu aktu. Be viso to, reikia, kad ši įmonė turėtų teisiškai saugomą teisę, suteikiančią jai galimybę būti individualizuotai, kaip ir asmenims, kuriems minėtas aktas skirtas, remiantis minėtame sprendime Plaumann prieš Komisija įtvirtinta teismo praktika.
12.

Bylą nacionaliniame teisme pradėjo įmonės, be kita ko, gaminančios arba importuojančios į Europos rinką polimerus. Suinteresuotasis asmuo byloje yra Department for Environment, Food and Rural Affairs – už REACH reglamento taikymą Jungtinėje Karalystėje atsakinga įstaiga.
5.

Teismo sprendimo vykdymo bylą nagrinėjęs Court of Appeal iškėlė klausimą, ar Jungtinės Karalystės teismai privalo tai daryti pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo ( 4 ). Abejonių kyla todėl, kad sprendimas susijęs su sklypu toje Kipro teritorijoje, kurioje Kipro Respublika nevykdo suvereniteto ir kurioje dėl to yra atidėtas Bendrijos teisės taikymas. Be to, įteikiant bylos iškėlimo dokumentus sutuoktinių Orams gyvenamojoje vietoje, turkiškoje Kipro dalyje, buvo padaryta pažeidimų.
35.

Akivaizdu, kad 17 straipsnio 2 dalies a punkto atžvilgiu svarbiausia yra veikla, kurią atstovaujamojo naudai atliko prekybos agentas pagal jų sudarytą sutartį. Direktyvos formuluotė aiškiai nurodo atstovaujamojo klientus ir atstovaujamojo gautą naudą. Ji nenurodo jokios kitos naudos, į kurią turėtų būti atsižvelgta. Bendrijos teisės aktų leidėjas galėjo pasirinkti įtraukti naudą, gautą kitų įmonių, su kuriomis atstovaujamasis yra susijęs, tačiau, kaip matyti, to nepadarė. Be to, sutartyje įtvirtinta teisė į nuostolių atlyginimą trukdo pripažinti teisę gauti atlyginimą iš subjektų, su kuriais agento nesieja sutartiniai santykiai.
27.

2003 m. lapkričio 20 d. Ibrahim Altun Bėblingeno miesto paprašė vėl pratęsti leidimą gyventi Vokietijos teritorijoje, tačiau 2004 m. balandžio 20 d. Sprendimu šis prašymas buvo atmestas. Be to, Bėblingeno miestas nurodė, kad Ibrahim Altun per tris mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo privalo išvykti iš Vokietijos teritorijos, o to nepadaręs bus išsiųstas į Turkiją.
16.

Tačiau Teisingumo Teismas visuomet atsakydavo į prejudicinius klausimus, kylančius viešųjų pirkimų bylose arba, plačiau, viešojo pirkimo sutarčių bylose, net kai iš bylos faktų galima buvo daryti išvadą, kad tai išimtinai vidaus situacija. Tai su viena išimtimi ( 10 ) galioja ir tada, kai prašoma išaiškinti pirminės teisės nuostatas, visų pirma susijusias su laisve teikti paslaugas ( 11 ). Tai galioja visiems be išimčių prašymams išaiškinti viešųjų pirkimų direktyvų nuostatas ( 12 ). Paprastai tai yra daroma dėl Bendrijos viešųjų sutarčių teise siekiamų tikslų – siekio užtikrinti kuo platesnę nediskriminacinę prieigą prie šių sutarčių ir šioje srityje skatinti veiksmingą ir lygiateisę konkurenciją. Taigi nesvarbu, kad visi viešojo pirkimo procedūros dalyviai yra iš tos pačios valstybės narės kaip ir perkančioji organizacija, jei ir kitose valstybėse įsteigtos įmonės galėjo taip pat būti suinteresuotos ( 13 ). Be to, šiuo požiūriu viešųjų pirkimų direktyvos taikomos visiems pirkimams, kurių vertė viršija jose nustatytą ribą, neatsižvelgiant į konkurso dalyvio pilietybę ar įsteigimo vietą ( 14 ). Kaip ir kitos direktyvos, kurių pagrindas yra EB 95 straipsnis (anksčiau EB 100A straipsnis), jos taikomos neatsižvelgiant į tai, ar konkrečios pagrindinių bylų aplinkybės yra pakankamai susijusios su naudojimusi pagrindinėmis laisvo judėjimo laisvėmis ( 15 ). Taigi pirmasis Graikijos vyriausybės prieštaravimas dėl šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo, grindžiamas išimtinai vidine situacija, turi būti atmestas.