Laikina versija

GENERALINIO ADVOKATO

PRIIT PIKAMÄE IŠVADA,

pateikta 2023 m. sausio 26 d.( )

Byla C‑660/21

Procureur de la République

Baudžiamoji byla

prieš

K. B.,

F. S.

Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Vilfranšo prie Sonos baudžiamasis teismas, Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – SESV 82 straipsnio 2 dalis – Tarpusavio pasitikėjimo ir pripažinimo principai – Teisė į informaciją baudžiamajame procese – Teisė būti informuotam apie teisę tylėti – Direktyva 2012/13/ES – 3 ir 4 straipsniai – Teisė į gynybą – Veiksminga teisminė gynyba – Nacionalinių teismų jurisprudencija, pagal kurią baudžiamajam teismui draudžiama savo iniciatyva nagrinėti iš Sąjungos teisės kylančių procesinių teisių pažeidimą – Valstybių narių procesinė autonomija – Lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai“





1. „Suvienijusi įvairovę“ – toks yra Europos Sąjungos šūkis( ), o kartu ir iššūkis, su kuriuo jai tenka susidurti savo kūrimo procese, nes sunku rasti pusiausvyrą tarp šių dviejų polių. Tas pats pasakytina apie teismų bendradarbiavimą baudžiamosiose bylose, tradiciškai siejamą su nacionaliniu suverenitetu, ypač kalbant apie baudžiamąjį procesą, kuris pagrįstai laikomas „viena iš baudžiamosios teisės sričių, giliausiai įsišaknijusių valstybių teisinėse tradicijose ar teisinėje kultūroje, ar net apskritai jų kultūros tradicijose ar kultūroje (laisvas vertimas)“( ).

2. Nagrinėjama byla susijusi būtent su šia subtilia problema, t. y. baudžiamųjų teismų užduotimi sprendimo priėmimo etape; Teisingumo Teismas turi atsakyti į tokį klausimą: ar teismas gali savo iniciatyva nagrinėti procesinį pažeidimą, susijusį su tuo, kad buvo pažeista kaltinamojo teisė būti informuotam apie jo teisę tylėti?

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė

3. Šiai bylai svarbios nuostatos: SESV 82 straipsnio 2 dalis, Direktyvos 2012/13/ES( ) 3, 4 straipsniai ir 8 straipsnio 2 dalis, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnis ir 48 straipsnio 2 dalis.

Prancūzijos teisė

4. Code de procédure pénale (Baudžiamojo proceso kodeksas, toliau – BPK) 63‑1 straipsnyje numatyta:

„Kriminalinės policijos vyresnysis pareigūnas arba jo prižiūrimas kriminalinės policijos pareigūnas nedelsdamas informuoja laikinai sulaikytą asmenį šiam asmeniui suprantama kalba, prireikus naudodamas tryliktoje pastraipoje numatytą dokumento formą, apie:

1° Jam taikomą laikino sulaikymo priemonę, taip pat apie tos priemonės taikymo trukmę ir galimybę pratęsti jos taikymą;

2° Nusikalstamos veikos, kurią jis įtariamas padaręs ar kėsinęsis padaryti, kvalifikavimą, datą ir vietą, taip pat apie 62‑2 straipsnio 1–6 punktuose nurodytus motyvus, kuriais grindžiamas jo sulaikymas;

3° Tai, kad jis turi:

- teisę informuoti vieną iš savo artimųjų ir savo darbdavį, taip pat, jeigu jis yra užsienio pilietis, jo pilietybės valstybės konsulines įstaigas ir prireikus bendrauti su šiais asmenimis pagal 63‑2 straipsnį;

- teisę būti apžiūrėtam gydytojo pagal 63‑3 straipsnį;

- teisę pasinaudoti advokato pagalba pagal 63‑3‑1–63‑4‑3 straipsnius;

- jeigu reikia, teisę pasinaudoti vertėjo žodžiu pagalba;

- teisę kuo greičiau ir ne vėliau kaip iki galimo laikino sulaikymo termino pratęsimo, susipažinti su 63‑4‑1 straipsnyje nurodytais dokumentais;

- teisę pateikti pastabas Respublikos prokurorui arba, jei reikia, laisvių ir sulaikymo klausimus sprendžiančiam teisėjui, kai šis teisėjas priima sprendimą dėl laikino sulaikymo galimo pratęsimo, siekiant, kad šios priemonės taikymas būtų nutrauktas. Jeigu asmuo nepristatomas teisėjui, jis gali žodžiu pateikti savo pastabas apklausos protokole, kuris perduodamas šiam teisėjui prieš priimant sprendimą dėl priemonės taikymo pratęsimo;

- teisę per apklausas, nurodęs savo tapatybę, daryti pareiškimus, atsakyti į jam pateiktus klausimus arba tylėti.

Jeigu asmuo yra kurčiasis ir nemoka nei skaityti, nei rašyti, jam turi padėti gestų kalbos vertėjas arba bet kuris kvalifikuotas asmuo, mokantis kalbą ar žinantis būdą, kaip galima su juo bendrauti. Taip pat gali būti pasinaudota bet kokia technine priemone, kuri leidžia bendrauti su kurčiu asmeniu.

Jeigu asmuo nemoka prancūzų kalbos, vertėjas turi jam pranešti apie jo teises, prireikus – po to, kai jam nedelsiant buvo pateikta forma susipažinti.

Pagal šį straipsnį suteikta informacija nurodoma laikinojo sulaikymo protokole, kurį pasirašo laikinai sulaikytas asmuo. Jeigu pasirašyti atsisakoma, tai pažymima.

Pagal 803‑6 straipsnį pranešant asmeniui apie jo laikiną sulaikymą, jam įteikiamas dokumentas, kuriame nurodytos šios teisės.“

5. BPK 385 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:

„Baudžiamasis teismas turi teisę konstatuoti procesinio negaliojimo pagrindus jo nagrinėjamose bylose, išskyrus atvejus, kai bylą jam perduoda ikiteisminio tyrimo teisėjas arba ikiteisminio tyrimo kolegija.“

6. Šio kodekso 802 straipsnis suformuluotas taip:

„Pažeidus įstatymuose nustatytus reikalavimus, kurie gali lemti negaliojimą, ar nesilaikius esminių procedūrinių reikalavimų, bet kuris teismas, įskaitant Cour de cassation [(Kasacinis teismas, Prancūzija)], kuriam pateiktas prašymas dėl panaikinimo arba kuris savo iniciatyva nustato tokį pažeidimą, gali konstatuoti negaliojimą tik tuo atveju, kai dėl šio pažeidimo buvo pažeisti atitinkamos šalies interesai.“

Faktinės ginčo aplinkybės, pagrindinės bylos ir prejudicinis klausimas

7. 2021 m. kovo 22 d. vakare kriminalinės policijos pareigūnai įmonės automobilių stovėjimo aikštelėje pastebėjo du įtartinus asmenis, kurie bandė nuo jų pasislėpti. Pareigūnai pamatė, kad šioje aikštelėje stovėjusio sunkvežimio kuro bakas buvo atidarytas, o netoliese stovėjo kanistrai. 22 val. 25 min., atlikdami tyrimo veiksmus dėl vykdomos degalų vagystės aplinkybių, jie sulaikė du įtariamuosius K. B. ir F. S., kuriems buvo uždėti antrankiai, kad jie nebandytų pabėgti.

8. Apklausę K. B. ir F. S., policijos pareigūnai pranešė apie įvykį vyresniajam policijos pareigūnui, kuris paprašė nedelsiant pristatyti abu sulaikytus asmenis, kad jiems būtų skirtas laikinas sulaikymas.

9. Paskui šie pareigūnai iškvietė kitą vyresnįjį policijos pareigūną, kuris 22 val. 40 min. atvyko į įvykio vietą ir atliko K. B. ir F. S. automobilio kratą. Šis vyresnysis pareigūnas jiems taip pat pateikė klausimų; K. B. ir F. S. į šiuos klausimus atsakė. Per kratą automobilyje buvo rasta kaltę patvirtinančių įrodymų, kaip antai kamščių, piltuvėlis ir elektrinis siurblys.

10. 22 val. 50 min. Respublikos prokurorui buvo pranešta apie F. S. ir K. B. laikiną sulaikymą, o jiems atitinkamai 23 val. ir 23 val. 06 min. buvo išaiškintos jų teisės.

11. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriam buvo pavesta priimti sprendimą dėl K. B. ir F. S., teisiamų už grupinę kuro vagystę, konstatavo, kad tyrimo veiksmai buvo atlikti ir parodymai prieš save buvo duoti iki to, kai K. B. ir F. S. buvo pranešta apie jų teises, kaip antai numatytas Direktyvos 2012/13 3 ir 4 straipsniuose. Atsižvelgiant į tai, kad buvo pavėluotai skirtas laikinas sulaikymas, informuotas Respublikos prokuroras ir asmenims pranešta apie jų teises, įskaitant teisę tylėti, automobilio krata, įtariamųjų sulaikymas ir visi su tuo susiję veiksmai iš esmės turėtų būti panaikinti.

12. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad pagal Cour de cassation (Kasacinis teismas) jurisprudenciją, jei nėra nenugalimų aplinkybių, bet koks vėlavimas tiek informuojant sulaikytus asmenis apie jų teises, tiek pranešant Respublikos prokurorui yra šių asmenų laikino sulaikymo priemonės negaliojimo pagrindas.

13. Vis dėlto Cour de cassation (Kasacinis teismas) taip pat yra nusprendęs, kad bylą nagrinėjantys teismai neturi teisės savo iniciatyva iškelti proceso negaliojimu grindžiamo prieštaravimo, išskyrus prieštaravimą dėl jurisdikcijos nebuvimo, nes kaltinamasis, kuris turi teisę į advokato pagalbą, kai dalyvauja teismo posėdyje arba yra atstovaujamas bylą nagrinėjančiame teisme, gali remtis tokio negaliojimo pagrindu, ir šis kaltinamasis, jeigu jis neatvyksta į teismą arba jeigu jam nebuvo atstovaujama pirmojoje instancijoje, turi tokią pat galimybę apeliacinėje instancijoje( ).

14. Vis dėlto per teismo posėdį priimant sprendimą dėl K. B. ir F. S. atitinkami jų patarėjai nepareiškė proceso negaliojimu grindžiamo prieštaravimo.

15. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, iš šios Cour de cassation (Kasacinis teismas) jurisprudencijos matyti, kad Sąjungos teisės viršenybę ir veiksmingumą teisės subjektui užtikrina ne baudžiamąją bylą nagrinėjantis teismas, o šio asmens advokatas. Todėl baudžiamųjų nusižengimų bylose ir (arba) asmenims, kuriems nepadeda advokatas, teismas negali užtikrinti Sąjungos teisės veiksmingumo, prireikus savo iniciatyva konstatuodamas šios teisės pažeidimą.

16. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal kurią, nesant konkrečią sritį reglamentuojančių Sąjungos nuostatų, kaip nagrinėjamu atveju, pagal procesinės autonomijos principą kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje turi būti reglamentuotos ieškinių ir skundų, skirtų teisės subjektų teisėms užtikrinti, procesinės taisyklės su sąlyga, kad jos nėra mažiau palankios nei taisyklės, reglamentuojančios panašias situacijas, kurioms taikoma vidaus teisė (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jų netampa praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti Sąjungos teisės suteikiamomis teisėmis (veiksmingumo principas). Pavyzdžiui, 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendime Peterbroeck( ) Teisingumo Teismas nusprendė, kad Sąjungos teisė draudžia nacionalinę procesinę normą, pagal kurią nacionaliniam teismui, į kurį kreiptasi neperžengiant jo jurisdikcijos ribų, draudžiama savo iniciatyva vertinti, ar vidaus teisės aktas atitinka Sąjungos teisės nuostatą, jei asmuo, kurio byla nagrinėjama, nepasirėmė šia nuostata per tam tikrą nustatytą terminą.

17. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi Teisingumo Teismo jurisprudencija vartotojų apsaugos srityje, kurioje šis padarė išvadą, kad nacionalinis teismas turi pareigą savo iniciatyva išnagrinėti Direktyvos 93/13/EEB( ) pažeidimą, nes toks nagrinėjimas leidžia pasiekti šioje direktyvoje numatytus rezultatus. Šioje jurisprudencijoje nacionaliniam teismui pripažįstamas jo, kaip valstybės narės valdžios institucijos, statusas ir su tuo susijusi pareiga būti visateisiu direktyvų perkėlimo į nacionalinę teisę dalyviu ypatingomis aplinkybėmis, kai viena proceso šalis yra labiau pažeidžiama. Taigi šis argumentas dėl vartotojo apsaugos galėtų būti taikomas ir kaltinamajam baudžiamojoje byloje, nes jam ginti savo teises nebūtinai padeda advokatas.

18. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog draudimas teismui savo iniciatyva konstatuoti nacionalinės nuostatos, kuria siekiama perkelti direktyvą, pažeidimą prieštarauja Sąjungos teisei, nacionalinis teismas galėtų užtikrinti šios direktyvos veiksmingumą, net jei teisės subjektas neturi advokato arba jeigu advokatas nenurodė Sąjungos teisės pažeidimo. Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad jeigu jis savo iniciatyva gali iškelti klausimą dėl pavėluoto pranešimo apie teisę tylėti, jis galės panaikinti veiksmus, kurie yra lemiami nustatant kaltinamųjų kaltę, t. y. automobilio kratą ir duotus parodymus prieš save, taip pat laikiną sulaikymą ir su tuo susijusius veiksmus.

19. Šiomis aplinkybėmis Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Vilfranšo prie Sonos baudžiamasis teismas, Prancūzija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

„Ar [Direktyvos 2012/13] 3 straipsnis (Teisė į informaciją apie teises) ir 4 straipsnis (Pranešimas apie teises sulaikymo metu) ir [Direktyvos (ES) 2016/343] 7 straipsnis (Teisė tylėti), siejami su [Chartijos] 48 straipsniu (Nekaltumo prezumpcija ir teisė į gynybą), turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama nacionaliniam teismui nustatyti draudimą ex officio iškelti [šiomis] direktyvomis užtikrinamos teisės į gynybą pažeidimą, o būtent tai, kad jis negali, siekdamas panaikinti procedūrą, ex officio remtis tuo, kad nebuvo pranešta apie teisę tylėti sulaikymo metu arba pavėluotai pranešta apie teisę tylėti?“

Procesas Teisingumo Teisme

20. Atsakovai pagrindinėje byloje, Prancūzijos ir Airijos vyriausybės bei Europos Komisija pateikė rašytines pastabas ir pateikė žodines pastabas per 2022 m. rugsėjo 20 d. posėdį.

Analizė

21. Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2012/13 3 ir 4 straipsniai ir Direktyvos 2016/343( ) 7 straipsnis, siejami su Chartijos 48 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia jurisprudenciją, pagal kurią baudžiamajam teismui, atsakingam už kaltinamojo kaltės vertinimą, draudžiama savo iniciatyva, siekiant panaikinti procedūrą( ), remtis teisės būti informuotam apie teisę tylėti pažeidimu.

Dėl Direktyvos 2012/13 taikymo

22. Per posėdį buvo iškeltas Direktyvos 2012/13 taikymo klausimas, atsižvelgiant į jos 2 straipsnio 1 dalies tekstą, pagal kurį ši direktyva taikoma „nuo momento, kai valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos praneša asmenims, kad jie įtariami arba kaltinami padarę nusikalstamą veiką“. Ši formuluotė neleidžia ratione temporis taikyti šios direktyvos visoms situacijoms, susiklosčiusioms iki oficialaus šios informacijos pateikimo.

23. Primintina, kad Direktyvos 2012/13 tikslas, remiantis jos 1 straipsniu, – nustatyti būtiniausias taisykles, susijusias su įtariamųjų ar kaltinamųjų teisėmis baudžiamajame procese, be kita ko, teise į informaciją apie jų teises. Šios direktyvos taikymo sritis apibrėžta jos 2 straipsnyje. Minėtos direktyvos 3 straipsnyje numatyta, jog „[v]alstybės narės užtikrina, kad įtariamiesiems arba kaltinamiesiems nedelsiant būtų pateikta informacija <...> apie <...> procesines teises, kad tomis teisėmis būtų galima veiksmingai pasinaudoti“.

24. Kaip pažymėta Direktyvos 2012/13 19 konstatuojamojoje dalyje, teise būti informuotam apie savo teises siekiama, kad būtų užtikrintas teisingas baudžiamosios bylos nagrinėjimas ir teisės į gynybą veiksmingumas nuo pat šio proceso pradžios. Iš tiesų, kaip matyti iš 2010 m. liepos 20 d. Komisijos pasiūlymo dėl Direktyvos (COM (2010) 392 final), kuriuo remiantis priimta Direktyva 2012/13, 24 punkto, iškart po sulaikymo kyla ypač didelis pavojus, kad asmens prisipažinimas bus išgautas piktnaudžiaujant, todėl „svarbu, kad įtariamasis arba kaltinamasis būtų nedelsiant informuojamas apie savo teises, t. y. iš karto po to, kai buvo sulaikytas, ir kuo veiksmingiau“. Be to, Direktyvos 2012/13 19 konstatuojamojoje dalyje pabrėžta, kad teisė būti informuotam apie savo teises turi būti įgyvendinta „ne vėliau kaip prieš pirmąją oficialią įtariamojo arba kaltinamojo apklausą policijoje“, o rašytinis pranešimas, kuriame pateikiama informacija apie taikytinas procesines teises, pagal šios direktyvos 22 konstatuojamąją dalį turi būti pateiktas „nedelsiant“, kai atitinkamas asmuo sulaikomas ar suimamas( ).

25. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad asmenys, įtariami padarę nusikalstamą veiką, turi būti informuoti apie jų teises kuo greičiau nuo to momento, kai, nesant skubos aplinkybių, dėl jiems reiškiamų įtarimų pateisinama, kad kompetentingos institucijos apribotų jų laisvę taikydamos prievartos priemones, bet ne vėliau kaip prieš pirmąją oficialią jų apklausą policijoje( ). Siekiant, kad pranešimas apie teises būtų veiksmingas, tai turi būti padaryta ankstyvoje proceso stadijoje, todėl Teisingumo Teismas nusprendė, jog valstybės narės kompetentingos institucijos gali informuoti atitinkamus asmenis apie tai, kad jie yra įtariami ar kaltinami padarę nusikalstamą veiką, oficialiu pranešimu arba „kitu būdu“ arba „bet kokiomis priemonėmis“, ir būdas, kuriuo tokia informacija pasiekia šiuos asmenis, nėra svarbus( ).

26. Be to, svarbu pažymėti, kad pagal Direktyvos 2012/13 14 konstatuojamąją dalį ši direktyva grindžiama Chartijoje, ypač jos 6, 47 ir 48 straipsniuose, nustatytomis teisėmis, remiantis 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 5 ir 6 straipsniais, kaip juos išaiškino Europos Žmogaus Teisių Teismas (toliau – EŽTT), ir kad šioje direktyvoje vartojamas terminas „kaltinimas“ skirtas aprašyti tai pačiai koncepcijai kaip ir terminas „kaltinimas“, vartojamas EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje. Taigi, „baudžiamasis kaltinimas“ yra tuomet, kai kompetentingos institucijos oficialiai praneša asmeniui apie kaltinimą nusikalstamos veikos padarymu arba kai veiksmai, kurių šios institucijos ėmėsi dėl įtarimų šiam asmeniui, iš esmės paveikia jo padėtį. Taigi asmuo, sulaikytas dėl to, kad įtariamas padaręs nusikalstamą veiką, gali būti laikomas „kaltinamu nusikaltimo padarymu“ ir pasinaudoti apsauga pagal EŽTK 6 straipsnį( ). Visų pirma kiekvienas „kaltinamasis“, kaip apibrėžta šiame straipsnyje, turi teisę būti informuotas apie savo teisę tylėti( ).

27. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2021 m. kovo 22 d. vakare policijos pareigūnai pastebėjo, kad įmonės automobilių stovėjimo aikštelėje du asmenys sukinėjosi aplink sunkvežimį su atidarytu kuro baku, šalia stovėjo kanistrai, o tie asmenys bandė likti nepastebėti pareigūnų, t. y. ši situacija lėmė atitinkamų asmenų sulaikymą ir surakinimą antrankiais. Šiais vienareikšmiškais prievartos veiksmais pastariesiems buvo pranešta, kad jie įtariami padarę nusikalstamą veiką, šiuo atveju – degalų vagystę, o tai lemia Direktyvos 2012/13 taikymą. Taigi pagal Direktyvos 2012/13 3 straipsnio 1 dalies e punktą abu atitinkami asmenys turėjo teisę būti nedelsiant informuoti apie jų teises, įskaitant teisę tylėti.

28. Galiausiai pažymiu, kad šios išvados 22 punkte nurodytas Direktyvos 2012/13 2 straipsnio 1 dalies aiškinimas reikštų, kad pavėluotas (ir dėl to neteisėtas) pranešimas apie numatytas teises laikytinas jos netaikymo pagrindu, o tai logiškai ir teisiškai nepriimtina.

Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą apimties

29. Mano atrodo būtina pirmiausia iškelti klausimą dėl tikslios prejudicinio klausimo prasmės, atsižvelgiant į jo formuluotę. Iš šio klausimo teksto matyti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, regis, apsiriboja tik ta problema, kad nacionalinėje jurisprudencijoje nustatytas draudimas teismui savo iniciatyva iškelti prieštaravimą yra nesuderinamas su Sąjungos teise, o tai prieštarauja šio teismo norui turėti tokius įgaliojimus. Taigi Teisingumo Teismui pateiktas prejudicinis klausimas nėra susijęs su tuo, ar pagal Sąjungos teisę nacionalinis teismas galbūt privalo iškelti prieštaravimą savo iniciatyva tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis.

30. Toks prejudicinio klausimo supratimas man atrodo abejotinas, nes nacionalinis teismas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai nurodo Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kurioje daroma išvada, kad nacionalinis teismas turi „pareigą“ savo iniciatyva išnagrinėti Sąjungos teisės pažeidimą vartotojų apsaugos nuo nesąžiningų sąlygų srityje. Aišku, kad šis teismas mano, jog minėta jurisprudencija turi būti taikoma pagrindinėje byloje, nes kaltinamasis prilyginamas vartotojui, atsižvelgiant į jų abiejų mažiau palankią padėtį vykstant atitinkamiems procesams. Šiuo klausimu įdomu pažymėti, kad tiek atsakovų pagrindinėje byloje, tiek Prancūzijos ir Airijos vyriausybių, tiek Komisijos pastabose buvo tam tikrų nuorodų, kad atsakyti į klausimą reikėtų, kad Sąjungos teisėje egzistuoja teismo pareiga iškelti prieštaravimą savo iniciatyva, ir man iš esmės atrodo, kad šį klausimą sunku tiesiog atmesti sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą stadijoje.

31. Antra, reikėtų pažymėti, kad Sąjungos teisėje įtariamųjų ar kaltinamųjų teisė tylėti numatyta dviejuose atskiruose teisės aktuose, t. y. Direktyvoje 2012/13 ir Direktyvoje 2016/343. Pirmosios direktyvos 3 ir 4 straipsniuose numatyta teisė į informaciją ir teisė tylėti, o antrosios direktyvos 7 straipsnyje pastaroji teisė įtvirtinta kaip materialinė teisė kartu su teise neduoti parodymų prieš save ir abi šios teisės apibūdintos kaip nekaltumo prezumpcijos aspektai. Pagal Direktyvos 2016/343 26 ir 27 konstatuojamąsias dalis teise tylėti ir teise neduoti parodymų prieš save turėtų būti galima pasinaudoti atsakant į klausimus apie inkriminuojamą nusikalstamą veiką ir jos reiškia, kad kompetentingos valdžios institucijos neturėtų versti įtariamųjų arba kaltinamųjų teikti informacijos, jei tie asmenys to nepageidauja, o antrojoje iš šių konstatuojamųjų dalių daroma nuoroda į EŽTT pateiktą išaiškinimą( ).

32. Šis teismas mano, kad teisė neduoti parodymų prieš save visų pirma susijusi su kaltinamojo valios tylėti gerbimu ir suponuoja, kad baudžiamojoje byloje kaltintojas siekia pagrįsti savo argumentus nesinaudodamas įrodymais, gautais per prievartą ar darant spaudimą, neatsižvelgiant į kaltinamojo valią. Šios teisės pagrįstos, be kita ko, kaltinamojo apsauga nuo neteisėtos valdžios institucijų prievartos, o tai leidžia išvengti teisminių klaidų ir įgyvendinti EŽTK 6 straipsnio tikslus( ). Taigi Direktyvos 2016/343 7 straipsnyje ir EŽTK 6 straipsnyje šios teisės suprantamos vienodai, t. y. kaip apsauga per apklausą, kad įrodymai nebūtų gauti prievarta, nepaisant to, kad įtariamasis iš anksto išreiškė norą tylėti.

33. Pažymėtina, kad, atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktines aplinkybes, kokios išplaukia iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Direktyvos 2016/343 7 straipsnyje įtvirtintos ir pirmiau aprašytos teisės tylėti, nurodytos prejudiciniame klausime, esmė tiesiogiai neginčijama. Šioje byloje iškelta problema susijusi su tuo, kad įtariamiesiems apie jų teisę tylėti buvo pranešta pavėluotai, pažeidžiant į nacionalinę teisę perkeltus Direktyvos 2012/13 3 ir 4 straipsnius, kuriuose numatyta, kad tokia informacija turi būti pateikta nedelsiant. Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 2016/343 7 straipsnis neatrodo svarbus atsakymui, kurį šioje byloje turi pateikti Teisingumo Teismas.

34. Be to, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinė byla susijusi su Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalyje numatyta veiksminga teisių gynybos priemone, pagal kurią reikalaujama, kad „įtariamasis arba kaltinamasis, arba jo advokatas turėtų teisę nacionalinėje teisėje nustatyta tvarka užginčyti tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nepateikė informacijos ar atsisakė ją pateikti pagal šią direktyvą“.

35. Taigi reikia konstatuoti( ), kad, pirma, pagrindinėje byloje nagrinėjami būtent Direktyvos 2010/64 3 ir 4 straipsniai bei šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalis ir, antra, šiomis nuostatomis įgyvendinamos pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą ir teisė į gynybą, įtvirtintos visų pirma Chartijos 47 straipsnyje ir 48 straipsnio 2 dalyje, ir jos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į šiuos straipsnius( ). Šiuo klausimu, kaip matyti iš su Chartija susijusių išaiškinimų, į kuriuos, remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa ir Chartijos 52 straipsnio 7 dalimi, reikia atsižvelgti ją aiškinant, Chartijos 47 ir 48 straipsniais Sąjungos teisėje užtikrinama tokia pat apsauga, kokia suteikiama EŽTK 6 ir 13 straipsniais( ). Taigi Teisingumo Teismas turi užtikrinti, kad jam aiškinant šiuos Chartijos straipsnius būtų garantuojamas toks apsaugos lygis, kuris atitiktų pagal EŽTK 6 ir 13 straipsnius, kaip juos aiškina EŽTT, suteikiamą apsaugos lygį( ).

36. Šiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2012/13 3 ir 4 straipsniai, taip pat jos 8 straipsnio 2 dalis, siejami su Chartijos 47 straipsniu ir 48 straipsnio 2 dalimi, turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiamas toks nacionalinės nuostatos aiškinimas, pagal kurį teismas sprendimo priėmimo etape, kai nebuvo atliktas parengiamasis tyrimas( ), negali savo iniciatyva remtis kaltinamojo teisės būti informuotam apie jo teisę tylėti pažeidimu, kuris yra proceso negaliojimu grindžiamas prieštaravimas, ir, jei taip, ar pagal Sąjungos teisę nacionalinis teismas gali savo iniciatyva iškelti prieštaravimą dėl tokio pažeidimo arba yra įpareigotas tai padaryti.

37. Mano nuomone, siekiant atsakyti į šį klausimą reikia, kad Direktyvos 2012/13 nuostatos taip pat būtų aiškinamos atsižvelgiant į teisinį pagrindą, kuriuo remiantis ši direktyva buvo priimta.

Dėl Direktyvos 2012/13 teisinio pagrindo

38. Pirma, primintina, jog SESV 67 straipsnyje nurodyta, kad „Sąjunga sukuria laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę, kurioje gerbiamos pagrindinės teisės bei skirtingos valstybių narių teisinės sistemos ir tradicijos“. SESV trečiosios dalies V antraštinės dalies 4 skyriuje („Teisminis bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose“) esančio 82 straipsnio 2 dalyje nustatyta: „Europos Parlamentas ir Taryba, priimdami direktyvas pagal įprastą teisėkūros procedūrą, gali nustatyti tokias minimalias taisykles, kokių reikia nuosprendžių ir teismo sprendimų tarpusavio pripažinimui bei policijos ir teisminiam bendradarbiavimui tarpvalstybinio pobūdžio baudžiamosiose bylose palengvinti. Šiose minimaliose taisyklėse atsižvelgiama į skirtingas valstybių narių teisines tradicijas ir sistemas.“

39. SESV 82 straipsnio 2 dalies b punkte, kuris yra Direktyvos 2012/13 teisinis pagrindas, leidžiama nustatyti tik minimalias taisykles, susijusias su „asmenų teisėmis“ baudžiamajame procese, todėl šioje direktyvoje negali būti nuostatų, apibrėžiančių teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti tariamus šioje direktyvoje pripažintų materialinių teisių pažeidimus, arba teisminės kontrolės pobūdį ir apimtį, nes Sąjungos teisės aktų leidėjui šiuo klausimu nesuteikta jokių įgaliojimų( ).

40. Taigi Direktyva 2012/13 prisidedama prie minimalaus baudžiamųjų procesų suderinimo Sąjungoje ir ji negali būti aiškinama kaip išsamus ir visus aspektus apimantis dokumentas. Ji leidžia valstybėms narėms, kaip patikslinta jos 40 konstatuojamojoje dalyje, suteikti daugiau teisių, nei nustatyta šioje direktyvoje, siekiant užtikrinti aukštesnio lygio apsaugą taip pat tais atvejais, kurie nėra konkrečiai numatyti šioje direktyvoje, tačiau apsaugos lygis niekada neturėtų būti žemesnis, nei numatyta pagal EŽTK nustatytus standartus, kurie yra išaiškinti EŽTT jurisprudencijoje( ).

41. Kaip teisingai pažymi Komisija, minėtomis pirminės teisės nuostatomis siekiama išsaugoti nacionalinių baudžiamųjų bylų nagrinėjimo ypatumus ir jos reiškia, kad Sąjungos teisės kišimasis į šių bylų nagrinėjimo taisykles turėtų būti ribotas, o tai, mano nuomone, sunkiai suderinama su Teisingumo Teismo pateiktu Direktyvos 2012/13 aiškinimu, kuriame daroma išvada, kad nacionalinis teismas gali ar net privalo sprendimo priėmimo etape, prieš tai neatlikus parengiamojo tyrimo, savo iniciatyva remtis šioje direktyvoje pripažintų procesinių teisių pažeidimu.

42. Antra, primintina, kad Sąjungos teisė grindžiama esmine prielaida, pagal kurią kiekviena valstybė narė dalijasi su kitomis valstybėmis narėmis daugeliu bendrų vertybių, kuriomis pagrįsta Sąjunga, kaip patikslinta ESS 2 straipsnyje, ir pripažįsta, kad kitos valstybės narės dalijasi su ja tomis vertybėmis. Ši prielaida suponuoja ir pateisina valstybių narių tarpusavio pasitikėjimą pripažįstant šias vertybes, taigi ir laikantis Sąjungos teisės, kuri jas įgyvendina. Tiek valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo principas, tiek tarpusavio pripažinimo principas, kuris savo ruožtu pagrįstas pirmuoju, Sąjungos teisėje yra ypač svarbūs, nes jie leidžia sukurti ir išlaikyti erdvę be vidaus sienų( ).

43. Šiuo klausimu iš Direktyvos 2012/13 3, 4, 10 ir 14 konstatuojamųjų dalių matyti, kad šioje direktyvoje nustatytomis bendromis minimaliomis taisyklėmis, taikytinomis teisei į informaciją baudžiamajame procese, siekiama padidinti pasitikėjimą atitinkamomis valstybių narių baudžiamojo teisingumo sistemomis, kad būtų palengvintas sprendimų baudžiamosiose bylose pripažinimas. Kaip nurodyta Direktyvos 2012/143 4 konstatuojamojoje dalyje, „sprendimų baudžiamosiose bylose abipusis pripažinimas gali būti veiksmingas tik esant pasitikėjimui, kai ne tik teisminės institucijos, bet ir visi baudžiamojo proceso dalyviai pripažįsta kitų valstybių narių teisminių institucijų sprendimus lygiaverčiais savo priimtiems sprendimams, o tai reiškia pasitikėjimą ne tik kitų valstybių narių taisyklių tinkamumu, bet ir pasitikėjimą teisingu tų taisyklių taikymu“.

44. Reikia pridurti, kad valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo principas reikalauja, be kita ko, kiek tai susiję su laisvės, saugumo ir teisingumo erdve, kad kiekviena valstybė manytų, jog, išskyrus atvejus, kai yra išimtinių aplinkybių, visos kitos valstybės narės paiso Sąjungos teisės ir ypač šioje teisėje įtvirtintų pagrindinių teisių. Taigi pagal tą teisę gali būti reikalaujama, kad ją įgyvendindamos valstybės narės preziumuotų, jog kitos valstybės narės paiso pagrindinių teisių, todėl jos negali ne tik reikalauti iš kitos valstybės narės aukštesnio nacionalinio pagrindinių teisių apsaugos lygio nei nustatytas pagal Sąjungos teisę, bet ir, išskyrus išimtinius atvejus, tikrinti, ar kita valstybė narė konkrečiu atveju veiksmingai paisė Sąjungos garantuojamų pagrindinių teisių( ).

45. Ši jurisprudencija išreiškia tarpusavio pasitikėjimo nacionalinėmis pagrindinių teisių apsaugos sistemomis prezumpciją ir ji gali būti paneigta tik labai ribotais atvejais, kurie turi būti apibūdinti kaip „išimtinės aplinkybės“. Minėta jurisprudencija taikytina visiems antrinės teisės aktams, susijusiems su apkaltinamųjų nuosprendžių, kuriais skiriama bausmė, vykdymu, kaip antai Pagrindų sprendimui 2002/584/TVR( ), Pamatiniam sprendimui 2008/909/TVR( ) ir Pamatiniam sprendimui 2008/675/TVR( ).

46. Be nacionalinių teisės sistemų ypatumų išsaugojimo ir šių sistemų lygiavertiškumo prezumpcijos, kiek tai susiję su pagrindinių teisių apsauga, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškelta teisinė problema taip pat turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į valstybių narių procesinės autonomijos principą, kurį riboja būtinybė laikytis iš lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų( ) kylančių reikalavimų.

Dėl valstybių narių procesinės autonomijos ribų

47. Neginčijama, kad vykstant atitinkamam baudžiamajam procesui pagrindinėje byloje buvo pažeistos K. B. ir F. S. teisės pagal Direktyvos 2012/13 3 straipsnio 1 dalies e punktą ir 4 straipsnio 2 dalį. Šiomis nuostatomis nacionalinėms valdžios institucijoms nustatyta pareiga informuoti įtariamuosius ir kaltinamuosius apie jų teisę tylėti yra labai svarbi siekiant veiksmingai užtikrinti šias teises, taigi ir Chartijos 47 straipsnio ir 48 straipsnio 2 dalies laikymąsi. Iš tiesų, nepateikus šios informacijos suinteresuotasis asmuo negali sužinoti nei apie minėtų teisių egzistavimą ir turinį, nei reikalauti jų paisyti, todėl jis negali visapusiškai pasinaudoti teise į gynybą ir teise į teisingą bylos nagrinėjimą( ). Vis dėlto reikia priminti, kad nagrinėjamu atveju abu sulaikyti asmenys buvo informuoti apie savo teises, bet pavėluotai, o tai leidžia daryti išvadą, kad šios teisės buvo pažeistos, nes vėlavimas nebuvo pateisinamas jokia neįveikiama aplinkybe( ).

48. Kalbant apie šio pažeidimo pasekmes, iš Prancūzijos vyriausybės pastabų matyti, kad nacionalinėje teisėje skiriami imperatyvūs viešieji negaliojimo pagrindai, susiję su teismų organizavimu, sudėtimi ir jurisdikcija, ir privataus pobūdžio negaliojimo pagrindai, susiję su šalių interesais. Šių privataus pobūdžio pagrindų pažeidimai baudžiami tik tuo atveju, jei įrodoma, kad buvo pažeisti interesai asmens, kuris jais remiasi, išskyrus tam tikras ypač svarbias garantijas, pavyzdžiui, teisę tylėti, kurios pažeidimas laikomas neišvengiamai turinčiu neigiamą poveikį, ir teismas negali nagrinėti minėtų pagrindų savo iniciatyva. Pastaroji taisyklė kyla iš Cour de cassation (Kasacinis teismas) pateikto BPK 385 straipsnio pirmos pastraipos išaiškinimo.

49. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalimi valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad įtariamasis arba kaltinamasis, arba jo advokatas turėtų teisę nacionalinėje teisėje nustatyta tvarka užginčyti tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nepateikė informacijos ar atsisakė ją pateikti pagal šią direktyvą. Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas paliko valstybėms narėms spręsti dėl atitinkamiems asmenims prieinamų teisių gynimo priemonių pobūdžio ir konkrečios tvarkos, taip pat dėl pasekmių, kurių turėtų kilti pažeidus Direktyvoje 2012/13 numatytas teises.

50. Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, nesant šią sritį reguliuojančių Sąjungos teisės normų, kiekviena valstybė narė, vadovaudamasi procesinės autonomijos principu, savo nacionalinės teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti išsamias ieškinių, skirtų iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių apsaugai užtikrinti, pareiškimo procesines taisykles. Šiuo klausimu pagal ESS 4 straipsnio 3 dalyje nustatytą lojalaus bendradarbiavimo principą ieškinių, skirtų iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių apsaugai užtikrinti, pareiškimo procesinės taisyklės neturi būti mažiau palankios nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas) ir dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis neturi tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas). Šie lygiavertiškumo ir veiksmingumo reikalavimai išreiškia bendrą valstybių narių pareigą užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių, įskaitant teisę į gynybą, teisminę apsaugą( ).

Dėl lygiavertiškumo principo

51. Kalbant apie lygiavertiškumo principą reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismo turimoje bylos medžiagoje a priori nėra nieko, kas rodytų, jog šio principo būtų nesilaikoma taikant BPK 385 straipsnio pirmą pastraipą tais atvejais, kai pažeidžiamos Direktyvoje 2012/13 nustatytos teisės. Iš tiesų šiame straipsnyje, kaip jis aiškinamas pagal ginčijamą jurisprudenciją, reglamentuojamos sąlygos, kuriomis baudžiamajame teisme galima kelti klausimą dėl proceso negaliojimo, nesvarbu, ar šis negaliojimas grindžiamas pagal nacionalinės teisės nuostatas, ar pagal Sąjungos teisės nuostatas suteikiamos asmens teisės pažeidimu( ).

Dėl veiksmingumo principo

52. Kiek tai susiję su veiksmingumo principu, svarbu priminti, kad Sąjungos teisė neįpareigoja valstybių narių nustatyti kitų teisių gynimo priemonių nei tos, kurios jau numatytos pagal nacionalinę teisę, nebent iš nagrinėjamos nacionalinės teisės sistemos struktūros matyti, kad nėra jokių teisminės gynybos priemonių, leidžiančių, nors ir netiesiogiai, užtikrinti asmenims iš Sąjungos teisės kylančių jų teisių apsaugą, arba kad vienintelis būdas kreiptis į teismą būtų priversti tuos asmenis pažeisti šią teisę( ).

53. Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad kiekvieną atvejį, kai kyla klausimas, ar dėl nacionalinės procesinės teisės nuostatos taikyti Sąjungos teisę tampa neįmanoma arba pernelyg sudėtinga, reikia nagrinėti atsižvelgiant į šios nuostatos svarbą visame procese, proceso eigą ir jo ypatumus įvairiose nacionalinėse institucijose. Žvelgiant iš šios perspektyvos reikia įvertinti atitinkamu atveju nacionalinę teismų sistemą pagrindžiančius principus, pavyzdžiui, teisės į gynybą apsaugą, teisinio saugumo principą ir tinkamą proceso eigą( ).

54. Pagal šią jurisprudenciją, vertinant, ar laikomasi veiksmingumo principo, nereikalaujama išnagrinėti visų valstybėje narėje numatytų teisių gynimo priemonių, bet reikia atlikti nuostatos, kuri, kaip teigiama, pažeidžia šį principą, kontekstinę analizę, o dėl to gali tekti išnagrinėti kitas proceso teisės nuostatas, kurios taikomos naudojantis teisių gynimo priemone, dėl kurios veiksmingumo kyla abejonių, arba teisių gynimo priemones, kurių dalykas yra toks pat kaip pirma nurodytos teisių gynimo priemonės( ). Teisingumo Teismas mano, kad priimti sprendimai yra tik kiekvieno konkretaus atvejo vertinimo rezultatas, atsižvelgiant į visas kiekvienai bylai būdingas faktines ir teisines aplinkybes, ir jų negalima automatiškai perkelti į kitas sritis nei tos, kuriose jie buvo priimti( ).

55. Man atrodo svarbu pabrėžti, kad, atsižvelgiant į kreipimosi į Teisingumo Teismą būdą, šiuo atveju – prašymą priimti prejudicinį sprendimą, toks vertinimas sudėtingas. Šiomis aplinkybėmis, siekiant išsiaiškinti taikytinas nacionalinės teisės nuostatas, pirmiausia reikia remtis sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir, jei šis sprendimas yra neišsamus, kaip šiuo atveju, papildyti informaciją suinteresuotųjų šalių rašytinėmis pastabomis, taip pat prireikus jų pasisakymais per teismo posėdį. Nagrinėjamu atveju man atrodo, kad į reikalaujamą kontekstą turi būti įtrauktos kelios nacionalinės teisės nuostatos.

56. Pirma, dėl Prancūzijos prokuratūros vaidmens Prancūzijos vyriausybė teigia, kad iš atitinkamų BPK nuostatų( ) matyti, jog jos užduotis – suderinti bendrųjų visuomenės interesų gynimą, persekiojant už baudžiamojo įstatymo pažeidimus, ir pagarbą individualioms laisvėms, apsaugant asmenų teises per visą procesą. Nors tiesa, kad aiškinant atitinkamas Direktyvos 2012/13 nuostatas, griežtai kalbant, nereikia vertinti „teisminės institucijos“ sąvokos, vis dėlto svarbu pabrėžti labai prieštaringą tokio kvalifikavimo pobūdį, kiek tai susiję su Prancūzijos prokuratūra.

57. Nagrinėdamas jam pateiktą klausimą dėl prokuratūros gebėjimo tinkamai kontroliuoti laikino sulaikymo priemones, kiek tai susiję su EŽTK 5 straipsnio 3 dalimi, pagal kurią „[k]iekvienas sulaikytasis ar suimtasis <...> turi būti skubiai pristatytas teisėjui ar kitam pareigūnui, kuriam įstatymas yra suteikęs teisę vykdyti teismines funkcijas“, Cour de cassation (Kasacinis teismas), vadovaudamasis EŽTT jurisprudencija( ), nusprendė, kad prokuratūra, neužtikrinanti nepriklausomumo ir nešališkumo garantijų ir būdama baudžiamojo persekiojimo šalis, nėra teisminė institucija pagal minėtą straipsnį( ). Conseil constitutionnel (Konstitucinė Taryba, Prancūzija), priešingai, visuomet laikėsi nuomonės, kad teisminė institucija, užtikrinanti individualios laisvės paisymą, apima ir teisėjus, ir prokurorus ir kad prokuratūros vykdoma pirmųjų 48 valandų laikino sulaikymo kontrolė neprieštarauja Konstitucijai( ). Reikia pridurti, kad nors Teisingumo Teismas yra pripažinęs Prancūzijos prokuratūros kaip teisminės institucijos statusą, tai taikoma tik konkrečiame Europos arešto orderio išdavimo kontekste, kaip tai suprantama pagal Pagrindų sprendimo 2002/584 6 straipsnio 1 dalį. Teisingumo Teismas nusprendė, kad prokuratūros nariai, Prancūzijoje turintys magistratų statusą, vykdydami funkcijas, susijusias su tokio orderio išdavimu, veikia nepriklausomai( ).

58. Nekalbant apie teisinį reliatyvizmą, susijusį su teisminės institucijos apibrėžtimi net ir toje pačioje valstybėje, ir atitinkamai išvadą dėl objektyvių sunkumų, kylančių vertinant nacionalinę teisės sistemą, man atrodo, kad šiame kontekste sunku manyti, jog Prancūzijos prokuratūros vykdoma prevencinė kontrolė, šiuo atveju – nepakankama, gali pati savaime užtikrinti Direktyva 2012/13 garantuojamos apsaugos veiksmingumą.

59. Antra, iš Prancūzijos vyriausybės rašytinių ir žodinių pastabų matyti, kad teisė į advokatą užtikrinama per visą baudžiamąjį procesą( ), kas, beje, neginčijama šioje byloje, ir kad ją palengvina teisinės pagalbos priemonės, leidžiančios asmenims, neturintiems pragyvenimo šaltinio arba gaunantiems nedideles pajamas, gauti visišką arba dalinį išlaidų, įskaitant advokato honorarą, padengimą iš valstybės arba pasinaudoti teismo paskirto advokato pagalba, kai advokatų tarybos pirmininkas arba teismo pirmininkas skiria advokatą, kad jis padėtų teisiamajam baudžiamajame procese šio asmens prašymu, nes jis neturi advokato ar neturėjo laiko jo pasirinkti, arba dėl to, kad procese būtinas advokato dalyvavimas, o teisiamasis jo neturi.

60. Kalbant apie advokato vaidmenį, pažymėtina, kad pasibaigus kiekvienai sulaikyto asmens apklausai ir kiekvienam teismo posėdžiui ar akistatai, kuriuose jis dalyvavo, advokatas gali pateikti rašytines pastabas, kurios pridedamos prie bylos, ir teikti jas Respublikos prokurorui per visą sulaikymo laikotarpį. Advokatas gali, be kita ko, susipažinti su protokolu, kuriame užfiksuotas pranešimas apie sulaikymą ir su juo susijusias teises, todėl jis gali patikrinti, ar jų laikomasi, taip pat ir laiko atžvilgiu( ).

61. Teismo posėdyje dėl bylos esmės( ) advokato dalyvavimas yra privalomas tam tikrose procedūrose, pavyzdžiui, kai nedelsiant atvykstama į teismą ir sprendimas priimamas per labai trumpą laiką po inkriminuojamų faktinių aplinkybių, išankstinio kaltės pripažinimo atveju, taip pat nagrinėjant bylą Cour d’assises (prisiekusiųjų teismas, Prancūzija), kuris priima sprendimus dėl sunkių nusikaltimų, ir visose baudžiamosiose bylose, susijusiose su nepilnamečiais. Kai turėti advokatą nėra privaloma, kaltinamajam jo paties iniciatyva gali padėti ar atstovauti jo pasirinktas advokatas arba jis gali prašyti teismo paskirto advokato, prireikus – posėdžio dieną. Reikia priminti, kad jeigu pirmojoje instancijoje kaltinamasis, kuris neatvyko į teismą arba nebuvo atstovaujamas, nepateikė prieštaravimo dėl proceso negaliojimo, jis turi tą pačią galimybę ir apeliacinėje instancijoje.

62. Trečia, svarbu pabrėžti, kad BPK įžanginiame straipsnyje yra pastraipa, pagal kurią bylose dėl baudžiamųjų nusižengimų ir nusikaltimų joks apkaltinamasis nuosprendis asmeniui negali būti priimtas remiantis vien jo pareiškimais, kuriuos jis padarė neturėdamas galimybės pasikalbėti su advokatu ir pasinaudoti jo pagalba. Be to, ypač pažymėtina, kad priėmus 2021 m. gruodžio 22 d. įstatymą – jis įsigaliojo tų pačių metų gruodžio 31 d. – į minėtą straipsnį įtraukta nauja pastraipa, pagal kurią „[n]usikaltimų ar baudžiamųjų nusižengimų bylose kiekvienam įtariamajam ar kaltinamajam apie teisę tylėti dėl jam inkriminuojamų faktinių aplinkybių pranešama prieš bet kokį jo parodymų gavimą ir prieš bet kokią jo apklausą, įskaitant atvejus, kai siekiama gauti informacijos apie jo asmenybę ar skirti apsaugos priemonę, pirmą kartą pristatyti jį tyrimo tarnybai, magistratui, teismui ar bet kuriam teisminės institucijos įgaliotam asmenį ar tarnybai. Joks apkaltinamasis nuosprendis negali būti priimtas remiantis vien pareiškimais, padarytais nepranešus apie šią teisę.“

63. Šios nuostatos yra labai svarbios, nes jos leidžia automatiškai ištaisyti įtariamųjų ar kaltinamųjų teisės būti informuotiems apie savo teises pagal Direktyvą 2012/13 nepaisymą, visų pirma kiek tai susiję su teise į advokato pagalbą ir teise tylėti, ir „neutralizuoti“ atitinkamų asmenų pareiškimus, neteisėtai gautus tyrimo etape, siekiant įvertinti jų baudžiamąją atsakomybę.

64. Ketvirta, nors neginčijama, kad bylą nagrinėjantis teismas neturi kompetencijos savo iniciatyva remtis netinkamai parengtų protokolų negaliojimu, konstatavęs pažeidimą jis turi pripažinti, kad jie neturi įrodomosios galios. Pavyzdžiui, BPK 429 straipsnyje, kuris buvo paminėtas per posėdį, numatyta, kad bet koks protokolas ar pranešimas turi įrodomąją galią tik tuo atveju, jei jis atitinka formos reikalavimus, jei jį parengęs asmuo veikė vykdydamas savo pareigas ir pranešė apie jo kompetencijai priklausantį klausimą( ). Neteisėti aktai neturi jokios įrodomosios galios. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų atmesti neteisėtus procesinius dokumentus nepripažindamas jų įrodomosios galios; pažymėtina, jog tai, kad protokolas neturi įrodomosios galios, nereiškia jo panaikinimo. Atsižvelgdamas į tai, kaip jis įvertins likusius galiojančius bylos duomenis, teismas, remdamasis savo įsitikinimu, galėtų nuspręsti prireikus išteisinti abu kaltinamuosius. Reikia konstatuoti, kad ši nuostata leidžia atmesti informaciją ir įrodymus, gautus nesilaikant Sąjungos teisės, šiuo atveju – Direktyvos 2012/13 3 ir 4straipsnių, reikalavimų. Taigi nustatytas pažeidimas nėra neištaisomas( ).

65. Taigi atrodo, kad tokių procesinių taisyklių buvimas Prancūzijos teisės sistemoje užtikrina Sąjungos teisės veiksmingumą ir kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nustatytu draudimu savo iniciatyva iškelti proceso negaliojimo pagrindą, susijusį su pavėluotu pranešimu abiem kaltinamiesiems apie jų teisę tylėti, t. y. privataus pobūdžio negaliojimo pagrindą, nepažeidžiamas veiksmingumo principas, nes ši taisyklė savaime nėra tokia, kad dėl jos būtų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga pasinaudoti teisėmis, kurias įtariamieji ar kaltinamieji turi pagal Direktyvos 2012/13 3 straipsnio 1 dalies e punktą ir 4 straipsnio 2 dalį, siejamus su šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalimi.

66. Ši išvada negali būti paneigta atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnį ir 48 straipsnio 2 dalį. Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad jeigu asmenys atitinkamoje Sąjungos teisės srityje turi teisminę teisių gynimo priemonę, leidžiančią užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių teisių paisymą, kaip, atrodo, yra Prancūzijos teisės sistemoje, nacionalinės teisės norma, pagal kurią bylą nagrinėjančiam teismui neleidžiama savo iniciatyva iškelti pagrindo dėl proceso negaliojimo, nes buvo pažeistos tokių asmenų privačius interesus ginančios nuostatos, negali būti aiškinama kaip teisės į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą arba teisės į gynybą, kurias garantuoja atitinkamai Chartijos 47 straipsnis ir 48 straipsnio 2 dalis, apribojimas, kaip tai suprantama pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį( ).

67. Toks siūlomas Sąjungos teisės aiškinimas man atrodo suderinamas su Teisingumo Teismo ir EŽTT jurisprudencija dėl klausimo, susijusio su nagrinėjimu teismo iniciatyva.

Dėl Europos jurisprudencijos, susijusios su nagrinėjimu teismo iniciatyva

Dėl Teisingumo Teismo jurisprudencijos

68. Civilinėse ir administracinėse bylose Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog pagal Sąjungos teisę ir visų pirma pagal veiksmingumo principą iš esmės nereikalaujama, kad nacionaliniai teismai savo iniciatyva nurodytų teisinį pagrindą, grindžiamą šios teisės nuostatų pažeidimu, jei tokio pagrindo nagrinėjimas juos įpareigotų viršyti šalių apibrėžto ginčo ribas ir dėl to jie turėtų remtis kitais faktais ir aplinkybėmis nei tie, kuriais grįsdama savo prašymą rėmėsi šių nuostatų taikymu suinteresuota šalis. Toks nacionalinio teismo įgaliojimų apribojimas pateisinamas principu, jog iniciatyva procese priklauso šalims ir todėl, kai nacionalinė proceso teisė suteikia atitinkamai šaliai tikrą galimybę pareikšti ieškinį, pagrįstą Sąjungos teise, nacionalinis teismas gali veikti savo iniciatyva tik išimtiniais atvejais, gindamas viešąjį interesą( ).

69. Teisingumo Teismas taip pat yra nurodęs( ), kad šios jurisprudencijos negali paneigti jurisprudencija, išplaukianti iš sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytų 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437) ir 2000 m. birželio 27 d. Sprendimo Océano Grupo Editorial (C‑240/98, EU:C:2000:346), kuriuose atitinkamai buvo susiklosčiusios tik toms byloms būdingos aplinkybės, kai ieškovai pagrindinėse bylose negalėjo veiksmingai remtis nacionalinės nuostatos neatitiktimi Sąjungos teisei, ir kurie buvo grindžiami būtinybe užtikrinti vartotojui efektyvią apsaugą pagal Direktyvą 93/13( ).

70. Neabejotina, kad būtent nesąžiningų sąlygų aspektu buvo pradėti plėtoti nacionalinio teismo įgaliojimai veikti savo iniciatyva vartotojų teisės srityje, suteikiant jam teisę, o vėliau ir pareigą savo iniciatyva remtis sutarties sąlygos nesąžiningumu( ). Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją Direktyva 93/13 nustatyta apsaugos sistema pagrįsta tuo, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei verslininko tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informuotumo lygio, taigi jis priverstas sutikti su verslininko iš anksto parengtomis sąlygomis ir negali daryti įtakos jų turiniui. Atsižvelgiant į tokią mažiau palankią padėtį, šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad nesąžiningos sąlygos vartotojui nėra privalomos. Tai yra imperatyvi nuostata, kuria formalią pusiausvyrą, sutartimi nustatytą tarp sutarties šalių teisių ir pareigų, siekiama pakeisti realia pusiausvyra, galinčia atkurti sutarties šalių lygybę( ).

71. Šiuo klausimu matyti, kad nacionalinis teismas turi savo iniciatyva įvertinti sutarties sąlygos, patenkančios į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, nesąžiningumą ir taip kompensuoti disbalansą tarp vartotojo ir verslininko, jei jam žinomos šiuo tikslu reikalingos teisinės ir faktinės aplinkybės. Be to, pagal Direktyvą 93/13 valstybės narės įpareigojamos, kaip matyti iš šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalies, siejamos su jos 24 konstatuojamąja dalimi, numatyti pakankamas ir veiksmingas priemones, užkertančias kelią tolesniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, verslininkų sudaromose su vartotojais. Atsižvelgdamas būtent į Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies reikalavimus, t. y. į normų derinį, neturintį atitikmens Direktyvoje 2012/13, Teisingumo Teismas nustatė, kaip nacionalinis teismas turi užtikrinti iš šios direktyvos kylančių vartotojų teisių apsaugą, kartu nurodęs, kad vartotojų apsauga nėra absoliuti( ). Taigi Teisingumo Teismas patikslino, jog laikantis veiksmingumo principo negali būti reikalaujama, kad nacionalinis teismas turėtų ne tik kompensuoti vartotojo, nežinančio savo teisių, procesinį neveikimą, bet ir apskritai kompensuoti atitinkamo vartotojo visišką pasyvumą( ).

72. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad minėtą jurisprudenciją galima taikyti procesui pagrindinėje byloje, visų pirma remdamasis tuo, kad tiek vartotojų( ), tiek kaltinamųjų padėtis yra mažiau palanki, tačiau, mano nuomone, tokiam požiūriui negalima pritarti. Primenu, kad pagrindinė byla priklauso baudžiamosios teisės sričiai, kuri nesusijusi su sutartinėmis prievolėmis ir kurioje tiek teisės aktų leidėjas, tiek teismas turi užtikrinti pusiausvyrą tarp, viena vertus, viešosios tvarkos pažeidimų prevencijos, nusikalstamas veikas padariusių asmenų išaiškinimo ir nubaudimo už šias veikas ir, kita vertus, asmens, kuris persekiojamas baudžiamąja tvarka, pagrindinių teisių, kartu pasirūpindami, kad procesas vyktų per protingą terminą. Be to, įgyvendindama savo teisėsaugos įgaliojimus, valstybė siekia apsaugoti ne tik nusikaltimų aukų interesus, bet ir bendresnius visuomenės interesus, kurie plačiąja prasme sudaro viešąjį interesą.

73. Šiomis aplinkybėmis svarbu pabrėžti, kad nuo to laiko, kai buvo priimtas Pagrindų sprendimas 2002/584, teismams bendradarbiaujant baudžiamosiose bylose laipsniškai daugėjo teisinių priemonių, kurių suderintu taikymu siekiama sustiprinti valstybių narių pasitikėjimą atitinkamomis nacionalinės teisės sistemomis ir užtikrinti nuosprendžių baudžiamosiose bylose pripažinimą ir vykdymą Sąjungoje, kad nusikaltimus padarę asmenys neliktų nenubausti( ), kartu užtikrinant baudžiamojo proceso teisingumą. Direktyva 2012/13, kaip nurodyta jos 11, 12 ir 14 konstatuojamosiose dalyse, priklauso šiam teisinių priemonių rinkiniui, kuriuo įgyvendinamas 2009 m. Tarybos patvirtintas Veiksmų planas, skirtas įtariamųjų ar kaltinamųjų baudžiamuosiuose procesuose procesinėms teisėms stiprinti( ). Šių priemonių, Chartijos ir EŽTK nuostatų, taip pat EŽTT jurisprudencijos bei nacionalinių nuostatų bendras poveikis suteikia realią ir plačią apsaugą atitinkamiems asmenims, kurių statusas, įskaitant informuotumo lygį, negali būti lyginamas su vartotojo statusu sutartiniuose santykiuose su verslininku( ). Šiomis aplinkybėmis manau, kad į šią bylą negali būti perkeltas joks sprendimas, taikytas Direktyvos 93/13 6 straipsnyje, Europos normos prilyginimas viešosios tvarkos vidaus taisyklėms yra atmestinas.

74. Galiausiai šiame etape būtina paminėti naujausią Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su teisėjo vaidmeniu, pirma, baudžiamosiose bylose, grindžiamose informacija ar įrodymais, gautais nesilaikant Direktyvoje 2002/58/EB( ) nustatytų reikalavimų, ir, antra, vykdant trečiųjų šalių piliečių sulaikymo teisėtumo sąlygų, kylančių iš Sąjungos teisės, kontrolę.

75. Pirma, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į veiksmingumo principą, nacionalinis baudžiamąsias bylas nagrinėjantis teismas, vykstant baudžiamajam procesui, pradėtam dėl nusikalstamomis veikomis įtariamų asmenų, privalo neatsižvelgti į informaciją ir įrodymus, gautus atliekant su Sąjungos teise nesuderinamą bendrą ir nediferencijuotą srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimą, jeigu šie asmenys negali veiksmingai pateikti pastabų dėl šios informacijos ir įrodymų, kurie priklauso teisėjams nežinomai sričiai ir gali daryti lemiamą įtaką faktinių aplinkybių vertinimui( ). Nors šiuo atveju iš tiesų kalbama apie veiksmingumo principą, taikomą baudžiamajame procese, kaip antai pagrindinėje byloje, ši byla nesusijusi su įrodymais, kurie priklauso teisėjams nežinomai sričiai ir kurių priimtinumas keltų grėsmę rungimosi principo, taigi ir teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, paisymui.

76. Antra, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Direktyvos 2008/115/EB( ) 15 straipsnio 2 ir 3 dalys, Direktyvos 2013/33/ES( ) 9 straipsnio 3 ir 5 dalys ir Reglamento (ES) Nr. 604/2013( ) 28 straipsnio 4 dalis, siejamos su Chartijos 6 ir 47 straipsniais, turi būti aiškinamos taip, kad teisminei institucijai vykdant kontrolę, ar laikomasi iš Sąjungos teisės kylančių trečiosios šalies piliečio sulaikymo teisėtumo sąlygų, ši institucija prireikus turi savo iniciatyva, remdamasi jai žinomais bylos medžiagoje esančiais duomenimis, papildytais ar paaiškintais per joje vykstantį rungimosi principu grindžiamą procesą, nustatyti, kad nesilaikyta teisėtumo sąlygos, kuria nesirėmė atitinkamas asmuo( ).

77. Man atrodo, kad tokį sprendimą lemia specifinis norminis kontekstas, kuris visiškai skiriasi nuo šios bylos konteksto. Teisingumo Teismas pirmiausia patikslino, kad nors trečiosios šalies piliečio sulaikymas yra didelis Chartijos 6 straipsnyje įtvirtintos teisės į laisvę suvaržymas, tokios priemonės, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2008/115, Direktyvą 2013/33 ir Reglamentą Nr. 604/2013, tikslas nėra baudžiamasis persekiojimas ar baudimas už nusikalstamas veikas. Beje, pabrėžtina, kad Teisingumo Teismas pažymėjo, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas ne tik nustatė bendras materialines normas dėl sulaikymo sąlygų, bet įtvirtino ir bendras procesines normas, kuriomis siekiama užtikrinti, kad kiekvienoje valstybėje narėje egzistuotų sistema, leidžianti kompetentingai teisminei institucijai, tam tikrais atvejais atlikus nagrinėjimą savo iniciatyva, paleisti atitinkamą asmenį į laisvę, kai tik paaiškėja, kad jo sulaikymas yra neteisėtas arba nebėra teisėtas( ). Teisingumo Teismas pabrėžė, kad dėl administracinės institucijos paskirto sulaikymo teisminė kontrolė yra vykdoma teismo iniciatyva arba atitinkamo asmens prašymu, o kiek tai susiję su priemonės tolesniu taikymu, kompetentinga institucija privalo atlikti šią kontrolę savo iniciatyva, net jei suinteresuotasis asmuo to neprašo. Tokiame norminiame kontekste, kuriame numatytas teismo įsikišimas savo iniciatyva, kai paaiškėja, kad sulaikymo teisėtumo sąlygos nėra arba nebėra tenkinamos, ir dėl to gali būti pradėta procedūra, kurioje sulaikytas asmuo nedalyvauja, teoriškai buvo sudėtinga priimti kitokį sprendimą, nei pripažinti teismo įgaliojimus savo iniciatyva nustatyti, kad nesilaikyta teisėtumo sąlygos, „kuria nesirėmė atitinkamas asmuo“.

78. Atsižvelgdamas būtent į šias griežtas sulaikymo priemonės ribas, primintas pirmiau, Teisingumo Teismas atsisakė savo įprastos jurisprudencijos dėl pareigos veikti teismo iniciatyva a priori nebuvimo administracinėse bylose, kuriose taikomas dispozityvumo principas, ir dėl veiksmingumo principo įgyvendinimo( ). Tačiau šioje byloje nagrinėjamu atveju akivaizdu, kad Sąjungos teisėje nėra nustatyta tokių apribojimų, kiek tai susiję su procedūriniu aspektu, o tai, mano nuomone, neleidžia taikyti šioje byloje jokio sprendimo, priimto dėl teismo vykdomos sulaikymo sąlygų kontrolės.

Dėl EŽTT jurisprudencijos

79. Nagrinėdamas kaltinimą, susijusį su EŽTK 6 straipsniu, EŽTT iš esmės turi nustatyti, ar baudžiamasis procesas apskritai buvo teisingas, atsižvelgdamas į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes. Taigi, atitiktis teisingo bylos nagrinėjimo reikalavimams turi būti vertinama kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į proceso eigą kaip visumą, o ne remiantis atskiru vieno ar kito klausimo ar įvykio tyrimu, nors negalima atmesti galimybės, jog tam tikras elementas gali būti toks lemiamas, kad jau ankstyvame etape leistų spręsti apie proceso teisingumą( ). Atsižvelgdamas į teisės neduoti parodymų prieš save ir teisės tylėti pobūdį, šis teismas mano, kad nepranešimas įtariamajam apie šias jo teises iš principo negali būti pateisinamas. Tačiau tuo atveju, jei įtariamasis nebuvo apie jas informuotas, teismas turi išsiaiškinti, ar, nepaisant šios spragos, visa procedūra buvo teisinga( ).

80. Šis bendras vertinimas gali apimti EŽTK 6 straipsnio 3 dalies c punkte garantuojamos teisinės pagalbos veiksmingumo patikrinimą. EŽTT mano, kad, vadovaujantis advokatūros nepriklausomumo nuo valstybės principu, už gynybos eigą iš esmės atsako kaltinamasis ir jo advokatas, nepriklausomai nuo to, ar jį skiria teismas, ar jam už paslaugas moka klientas. Vis dėlto, jei teismo paskirto advokato neveikimas yra akivaizdus arba pakankamai įrodytas valdžios institucijoms kitokiu būdu, jos privalo imtis priemonių siekdamos įsitikinti, kad kaltinamasis iš tikrųjų naudojasi teise į teisine pagalbą. Tačiau valstybė negali būti laikoma atsakinga už teisinės pagalbos tikslais paskirto advokato nesėkmes( ).

81. Taigi valstybės atsakomybė gali kilti, kai advokatas tiesiog neveikia kaltinamojo vardu( ) arba nesilaiko formos taisyklės, kurios reikalaujama teisinės gynybos priemonei įgyvendinti, tačiau tai nėra tolygu klaidingam elgesiui ar paprasčiausiam argumentavimo trūkumui, dėl kurio ši atsakomybė negali kilti, pavyzdžiui, EŽTT yra atsižvelgęs, kiek tai susiję su aplinkybių visuma, į tai, kad pareiškėjas buvo užsienietis, nemokantis proceso kalbos, ir jam buvo pareikšti kaltinimai, už kuriuos galėjo būti skirta didelė laisvės atėmimo bausmė. Šiuo atveju EŽTT nusprendė, kad nacionalinis teismas galėjo savo iniciatyva pasiūlyti advokatui papildyti ar pataisyti savo pareiškimą, o ne paskelbti apeliacinį skundą nepriimtinu( ).

82. Be to, kad EŽTT užduotis yra išspręsti jo nagrinėjamas bylas atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes( ), o ne priimti sprendimus in abstracto ar suvienodinti skirtingas teisės sistemas, pažymiu, kad minėtos situacijos, kai buvo taikytas griežtesnis požiūris, skiriasi nuo pagrindinės bylos aplinkybių. Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, kad teisė būti informuotam apie savo procesines teises ir teisė tylėti yra asmeninės teisės, dėl kurių šių teisių turėtojai gali laisvai apsispręsti, ir tik kaltinamieji ir jų gynėjai turi nustatyti gynybos strategiją, kuri gali apimti atsisakymą remtis šių teisių pažeidimu dėl pačių suinteresuotųjų asmenų motyvų( ). Tokia situacija savaime negali būti neišvengiamai prilyginama „akivaizdžiam neveikimui“, dėl kurio kompetentingas teismas turi imtis pozityvių priemonių( ). Per teismo posėdį teisėjas neturi veikti vietoj šalių pasirenkant jų gynybos strategijas.

Preliminari išvada

83. Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad pagal Direktyvos 2012/13 3 ir 4 straipsnius, taip pat Direktyvos 2012/13 8 straipsnio 2 dalį, siejamus su Chartijos 47 straipsniu ir 48 straipsnio 2 dalimi bei lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais, nedraudžiamas toks nacionalinės nuostatos aiškinimas, pagal kurį teismas sprendimo priėmimo etape, kai nebuvo atliktas parengiamasis tyrimas, negali savo iniciatyva remtis kaltinamojo teisės būti informuotam apie jo teisę tylėti pažeidimu.

84. Nemanau, kad išnagrinėjus nacionalines teisės sistemas( ) turėtų būti pateiktas kitoks aiškinimas. Kryžminis įvairių nacionalinių teisės sistemų vertinimas visiškai neatspindi klasikinio summa divisio tarp kaltinamojo proceso ir tiriamojo proceso sistemų, kurioms būdingas atitinkamai pasyvus ar aktyvus teisėjo vaidmuo, o pabrėžia šių dviejų sistemų susipynimą ir baudžiamųjų bylų, grindžiamų taisyklių deriniu, įvairovę bei sudėtingumą, pagrįstą taisyklių deriniais, dėl kurių lyginamosios analizės taikymas tampa subtilus ir net santykinis. Nesvarbu, ar nacionalinėse sistemose yra numatyti (kartais automatiški) sankcijų mechanizmai, taikomi pažeidus teisę į informaciją ir grindžiami įrodymų leistinumo taisyklėmis arba neteisėtų procesinių veiksmų negaliojimu, pagal tas sistemas gali būti daugiau ar mažiau griežtai apibrėžtas kaltinamojo ir – atitinkamai – teisėjo vaidmuo įgyvendinant šiuos mechanizmus.

85. Be to, visose nacionalinėse teisės sistemose, į kurias buvo atsižvelgta, įtvirtinta laisvo įrodymų teikimo sistema, darant nuorodą į teismo diskreciją vertinant šiuos įrodymus, ir nors šiose nacionalinėse sistemose gali būti numatytos skirtingos procesinės priemonės, joms visoms būdingas tas pats siekis ar tas pats tikslas – kad neteisėtas procesinis veiksmas, pavyzdžiui, dėl teisės būti informuotam, be kita ko, apie teisę tylėti, pažeidimo, neturėtų poveikio. Kaip teisingai nurodyta tyrimo pažymoje 22/006, jei teismas formaliai nepašalina įrodymo, į procesinį pažeidimą, atsiradusį gaunant šį įrodymą, visuomet galima atsižvelgti priimant sprendimą dėl bylos esmės, kiek tai susiję su šio įrodymo įrodomąja galia, kaip jau pažymėta pirmesniuose šios išvados punktuose kalbant apie Prancūzijos teisės sistemą.

86. Taigi, ar yra būtina ir net tinkama Teisingumo Teismui priimti sprendimą, kuriuo būtų pripažinta teisė ar net nustatyta teismo pareiga veikti savo iniciatyva, kai šiuo atveju neįmanoma įvertinti visų tokio sprendimo pasekmių subtilioms nacionalinių procesų struktūroms, kurios visos atspindi taip sunkiai pasiekiamą pusiausvyrą tarp būtinybės nubausti už nusikalstamas veikas, kaltinamųjų teisių į teisingą procesą( ) ir nacionalinių teismų sistemų( )? Be to, akivaizdu, kad teismas gali įgyvendinti įgaliojimus veikti savo iniciatyva tik griežtai laikydamasi rungimosi principo, o tai gali pailginti procesą( ).

87. Man atrodo, kad toks sprendimas nėra būtinas siekiant sustiprinti tarpusavio pasitikėjimo, kuris būtinas tarpusavio pripažinimui, teisėtumą. Neabejotina, kad teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose srityje Sąjungos teisė labai patobulėjo, todėl dabar galima kalbėti apie acquis arba svarbų bendrą paveldą, kuris leido aukštesniu lygiu suderinti nacionalines teisės sistemas įtariamųjų ar kaltinamųjų procesinių teisių apsaugos požiūriu ir padaryti realią pažangą integruojant šias sistemas Sąjungoje. Šiame kontekste svarbu pabrėžti, pirma, kaip tai padarė Prancūzijos vyriausybė, kad šioje byloje problema yra ne tai, kaip tariamos tarpvalstybinės konkurencijos kontekste rasti nacionalinę sistemą, kuri geriausiai apsaugo šias teises( ), ir, antra, kaip teigiama doktrinoje, kad nėra subjektinės teisės pasinaudoti sistema, kuri geriausiai apsaugo individualias teises( ).

88. Kadangi tai yra klausimas, išreiškiantis nacionalinių teisės sistemų, kurias Sutarčių autoriai įsipareigojo apsaugoti( ), ypatumus, ir kadangi aiškinant direktyvą pažodžiui įtariamiesiems ar kaltinamiesiems arba jų advokatams paliekama teisė reikalauti, kad būtų baudžiama už joje įtvirtintų teisių pažeidimus, man atrodo, kad Teisingumo Teismas turi būti atsargus ir pasirūpinti, kad atsakymas būtų priimtinas nacionalinėms teisės sistemoms( ). Pasak prancūzų Apšvietos filosofo ir rašytojo Montesquieu, „kartais būtina pakeisti tam tikrus įstatymus. Tačiau tokių atvejų pasitaiko retai, o kai taip atsitinka, juos reikia liesti tik lengvais atsargiais judesiais.“( ). Nagrinėjamu atveju šis pasakymas, taikomas teismo veiksmams, bet kuriuo atveju turėtų lemti tai, kad nebūtų pripažinta teismo pareiga veikti savo iniciatyva, nes ši pareiga dar labiau apsunkintų užduotis, tenkančias nacionaliniams teismams, kurie susiduria su kartu taikomomis nacionalinės teisės, Sąjungos pirminės ir antrinės teisės, įskaitant Chartiją, nuostatomis bei sutartinėmis normomis, įskaitant EŽTK, kurie veikia didelių institucinių skirtumų( ) kontekste ir kuriems gali kilti atsakomybė, kiek tai susiję su teisėtumo pareiga. Nereikėtų pamiršti, kad teisėjas, kaip neišvengiama žmogiškoji teisminio proceso dalis, klysta taip pat, kaip ir kiti baudžiamojo proceso dalyviai, kurie neturėtų būti mažiau atsakingi.

Išvada

89. Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus siūlau Teisingumo Teismui pateikti tokį atsakymą Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Vilfranšo prie Sonos baudžiamasis teismas, Prancūzija):

2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/13/ES dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese 3 ir 4 straipsniai, taip pat šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalis, siejami su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu ir 48 straipsnio 2 dalimi bei lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais,

turi būti aiškinami taip:

jais nedraudžiamas toks nacionalinės nuostatos aiškinimas, pagal kurį teismas sprendimo priėmimo etape, kai nebuvo atliktas parengiamasis tyrimas, negali savo iniciatyva remtis kaltinamojo teisės būti informuotam apie jo teisę tylėti pažeidimu, jeigu nacionalinės procesinės taisyklės užtikrina, pirma, įtariamųjų ar kaltinamųjų teisę turėti advokatą prieš teismo procesą ir jo metu ir, antra, tai, kad atsižvelgiama į procesinių veiksmų ar įrodymų, atliktų ar gautų pažeidžiant šią teisę, neteisėtą pobūdį, taikant tų įrodymų negaliojimo ar nepriimtinumo mechanizmus arba vertinant jų įrodomąją galią.