6

Aplinkybės, dėl kurių kilo ginčas, išdėstytos skundžiamo teismo sprendimo 4–16 punktuose: „4 Ieškovas yra konsorciumas, kurį sudaro Italijos valstybė, Kampanijos regionas, Neapolio provincija ir kelios komunos. Jis yra viešosios teisės reglamentuojamas juridinis asmuo. Jis įsteigtas 1971 m. liepos 29 d. Italijos įstatymu Nr. 578, siekiant užtikrinti architektūrinių ansamblių, kuriuos sudaro XVIII a. Vezuvijaus papėdės vilos ir jų priklausiniai (parkai, sodai ir susiję pastatai), apsaugą ir atnaujinimą. 5 Remiantis ieškovo pateikta ir Komisijos neginčyta informacija, 1986 m. Italijos valstybė ieškovo prašymu paprašė šios institucijos finansinės paramos iš ERPF investicijoms į integruotą vilos „Favorita“ vidinio parko, vilos „Ruggiero“ sodo ir vilos „Campolieto“ architektūrinio komplekso atkūrimo sistemą. Pirmoji šių Vezuvijaus papėdės vilų priklauso Italijos valstybei. Kitos dvi yra ieškovo nuosavybė. 6 Komisija 1986 m. gruodžio 18 d. Sprendimu C (86) 2029/120, adresuotu Italijos Respublikai, paskyrė maksimalią 7,5 milijardų Italijos lirų (ITL) ERPF finansinę paramą (Nr. 86/05/04/054), padidintą 50% tinkamų išlaidų, investicijoms į infrastruktūrą, susijusią su minėta vilų „Campolieto“, „Favorita“ ir „Ruggiero“ atnaujinimo turistiniais tikslais sistema (toliau – sprendimas dėl paramos skyrimo). 7 Šiuo sprendimu ieškovas buvo paskirtas paramos gavėju (3 konstatuojamoji dalis ir 3 straipsnis), atsakingu už paraišką ir projekto įgyvendinimą (sprendimo priedas). Pagal šio sprendimo priede pateiktą mokėjimo grafiką, išlaidų, susijusių su šio projekto įgyvendinimu, tinkamumo laikotarpis prasidėjo 1987 m. sausio mėnesį ir baigėsi 1990 m. birželio mėnesį. Pagal šio sprendimo 4 straipsnį Komisija galėjo sumažinti arba panaikinti ERPF finansinę paramą, jei nesilaikoma šiame sprendime nurodytų sąlygų, įskaitant susijusių su projekto įgyvendinimo grafiku. Buvo numatyta, kad šiuo atveju Komisija gali paprašyti grąžinti visą „sprendimo adresatui“ jau išmokėtą paramą arba jos dalį. Sumažinti, panaikinti arba prašyti grąžinti buvo galima tik „po to, kai gavėjui buvo suteikta galimybė pateikti pastabas per šiuo tikslu Komisijos numatytą terminą“ (4 straipsnis). 8 Vykdant šį sprendimą Italijos valdžios institucijų prašymu buvo sumokėti du avansai po 3 milijardus ITL atitinkamai 1988 ir 1990 metais. 9 1995 m. kovo 29 d. laišku Italijos valstybė paprašė pratęsti paraiškų dėl galutinio mokėjimo pateikimo terminą iki Reglamento Nr. 4254/88 12 straipsnyje nustatytos 1995 m. kovo 31 d., nurodydama, kad darbai sustabdyti dėl „įvairių teisinių priežasčių“ arba „ginčų su asmenimis, kurie buvo iškelti“. 10 2000 m. vasario 15 d. laišku Italijos valdžios institucijos priminė, kad jos prašė pratęsti minėtą terminą. Be to, jos paprašė naujo avanso palankiausiais terminais, tvirtindamos, kad iki tada patirtų išlaidų suma buvo akivaizdžiai didesnė už jau išmokėtus avansus. Pagrįsdamos savo paraiškas, jos Komisijai pateikė 1999 m. birželio 16 d. ataskaitą, parengtą jų rūpesčiu atlikus projekto kontrolę. Šioje ataskaitoje buvo pateikta tokia informacija: vilos „Campolieto“„apmokėjimo už darbus termino pabaiga“ – 1994 m.; vilos „Ruggiero“„(reali) darbų užbaigimo data“ – 1994 m. ir vilos „Favorita“„(reali) (pirmojo) darbų etapo užbaigimo data“ – 1993 metai. Šios ataskaitos skyriuje „Sustabdymo teisinės priežastys“ dėl vilos „Campolieto“ buvo nurodyta, kad „nėra teisinių problemų“. Dėl vilos „Ruggiero“ buvo nurodyta „gyventojų atliekama sodo evakuacija“. Dėl darbų užbaigimo viloje „Favorita“ ataskaitoje buvo paminėtas „galutinės valstybės koncesijos gavimas ir nelegalių gyventojų ir konteinerių, kuriuose gyvena nukentėjusieji nuo žemės drebėjimo, iškraustymas“. Be to, šioje ataskaitoje buvo nurodyta, kad galimas Bendrijos paramos neišmokėjimas „galėtų sukelti didelių finansinių problemų (ieškovui) tuo atveju, jei jis nerastų finansavimo iš kitų išorinių šaltinių (pavyzdžiui, galimas projekto įtraukimas į (Bendrijos) projektą „Campania 94/99“), nes (ieškovas) neturi nuosavų lėšų, kurias galėtų naudoti vietoj minėtų lėšų“. 11 2001 m. kovo 8 d. laišku Italijos valdžios institucijos pateikė paraišką gauti likutį. 12 2001 m. spalio 12 d. laišku Komisija pateikė pasiūlymą Italijos valdžios institucijoms nutraukti finansinę paramą iš ERPF. Pažymėjusi, kad iš jai pateiktų duomenų nematyti, jog dėl 1999 m. birželio 16 d. ataskaitoje (žr. šio sprendimo 10 punktą) nurodytų įvykių buvo imtasi teisinių procedūrų, ji šiame laiške nurodė, kad, nesant teisinių priežasčių Reglamento Nr. 4254/88 12 straipsnio prasme, finansinė parama buvo baigta teikti remiantis 1990 m. balandžio 9 d. paraiška dėl mokėjimo, nes tai buvo paskutinė paraiška dėl mokėjimo, pateikta iki 1995 m. kovo 31 dienos. Komisija patikslino, kad deklaruotos 2,8 milijardo ITL išlaidos buvo laikomos tinkamomis, nes ERPF mokėtina parama padidėjo iki 1,4 milijardų ITL. Todėl ji nustatė 4,6 milijardo ITL sumą, kuri turėjo būti padengta, ir numatė likučio panaikinimo sumą, padidintą iki 1,5 milijardo ITL. Be to, ji nurodė: „Atsižvelgdami į tai, kad nutraukimas gali turėti finansinį poveikį gavėjui arba galutiniams gavėjams, formaliai raginame Jus pasirūpinti, kad jie būtų tinkamai informuoti, ir suteikti galimybę susipažinti su jų pozicija dėl jų pateiktos informacijos, kuria grindžiamas ginčijamas sprendimas. Maloniai prašytume mums pateikti su tuo susijusius duomenis“. Be to, Komisija paragino Italijos valdžios institucijas per du mėnesius pateikti pastabas, jeigu jos nepritartų šiam pasiūlymui nutraukti paramą. 13 2001 m. lapkričio 21 d. laišku Italijos valdžios institucijos atsakė, kad „(4,6 milijardo ITL dydžio sumos iš dviejų pirmųjų paramos dalių) padengimo finansinis poveikis galutinio gavėjo biudžetui <…> būtų labai didelis, nes buvo naudojamos Komisijos jau sumokėtos lėšos, skirtos numatytiems darbams visiškai atlikti, manant, jog prašymas <…> pratęsti terminą (pateikti paraišką dėl galutinio mokėjimo) bus priimtas palankiai“. Šiuo atžvilgiu Komisija teigė, kad iš 1999 m. birželio 16 d. ataskaitos išplaukia, jog projekto realizavimas buvo suskirstytas į tris funkcines dalis, kurių tik viena, t. y. susijusi su darbų viloje „Favorita“ užbaigimu, buvo įgyvendinta vėluojant, ir dėl to Italijos valdžios institucijos prašė sustabdyti terminą pateikti paraišką dėl galutinio mokėjimo. O dviejų pirmųjų darbų dalių, susijusių su vilomis „Campolieto“ ir „Ruggiero“, išlaidos, kurios padidėjo iki 7996087050 ITL, buvo padengtos iki 1995 m. kovo 31 d. ir dėl jų nereikėjo pateikti specialių prašymų dėl pratęsimo. 14 2002 m. kovo 13 d. laišku Komisija informavo Italijos valdžios institucijas apie savo galutinį sprendimą nutraukti aptariamą finansinę paramą, remdamasi paskutine išlaidų deklaracija, kuri jai buvo pateikta iki 1995 m. kovo 31 d., ir laikydamasi to, kas buvo nurodyta 2001 m. spalio 12 d. pasiūlyme nutraukti paramą (sprendimas D (2002) 810111, toliau – ginčijamas sprendimas). Šį sprendimą ieškovui perdavė Italijos valdžios institucijos 2002 m. balandžio 9 d. telefaksu. 15 Ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo, kad „nebuvo gauta galutinio gavėjo pastabų“. Be to, ji pabrėžė, kad Italijos valdžios institucijos neginčijo atsisakymo nepripažinti, jog 1999 m. birželio 16 d. ataskaitoje nurodyti įvykiai (žr. šio sprendimo 12 punktą) yra „teisinės priežastys“ Reglamento Nr. 4254/88 12 straipsnio prasme. Be to, Komisija pateisino atsisakymą patenkinti jų prašymą pripažinti dviejų darbų dalių išlaidas (vilos „Campolieto“ ir „Ruggiero“), kurios buvo padengtos iki 1995 m. kovo 31 d., bet deklaruotos po šios datos, tvirtindama, kad šių valdžios institucijų 1995 m. kovo 29 d. laišku pateiktas prašymas dėl pratęsimo iš esmės buvo susijęs su finansinės paramos likučiu (1,5 milijardo ITL). Iš tiesų šiame prašyme dėl pratęsimo nebuvo nurodyta, kad jis skirtas tik baigtai darbų daliai, ir Italijos valdžios institucijos tai patvirtino 2001 m. lapkričio 21 d. laišku. 16 Galiausiai tame pačiame sprendime Komisija nurodė, kad „nei (ginčijamas) sprendimas, nei kokia nors Bendrijos teisės nuostata netrukdo valstybei narei priimti sprendimo nepadengti jau savo iniciatyva sumokėtų sumų“. Be to, Komisija „formaliai“ paprašė Italijos valdžios institucijų informuoti galutinį gavėją apie ginčijamą sprendimą, išsiunčiant registruotą laišką su pranešimu apie įteikimą. Šiuo atžvilgiu ji pažymėjo, jog „kadangi galutinis gavėjas (buvo) tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su (ginčijamu) sprendimu, jis gali pareikšti ieškinį Pirmosios instancijos teisme per dviejų mėnesių laikotarpį, pratęsiamą (dešimčia) dienų dėl nuotolio“.“