2

Ginčo aplinkybių santrauka pateikta skundžiamos nutarties 1–9 punktuose: „1 Po viešojo pirkimo procedūros dėl susisiekimo jūra paslaugų teikimo maršrutais Marselis–Bastja, Marselis–Ažaksjo, Marselis–Balagne (Ile-Rousse ir Calvi), Marselis–Porto Vekjas ir Marselis–Propriano grupė, kurią sudaro Société nationale Corse Méditerranée (SNCM) ir Compagnie méridionale de navigation (CMN) (Prancūzijos gabenimo jūra paslaugų teikėjai), laikotarpiu nuo 2007 m. liepos 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d. užtikrina paslaugų, susijusių su minėtais penkiais susiekimo jūra maršrutais, teikimą įgyvendinant Korsikos teritorinės valdžios (KTV) ir Korsikos transporto tarnybos (KTT) pasirašytą Susitarimą dėl viešųjų paslaugų delegavimo (toliau – SVPD). Abi viešąsias paslaugas teikiančios bendrovės kasmet gauna finansinę pagalbą iš KTT už visus metus jų vykdomo nuolatinio keleivių ir krovinių vežimo paslaugas (toliau – pagrindinė paslauga) ir už papildomas keleivių vežimo paslaugas, teikiamas piko metu, t. y. Kalėdų laikotarpiu, vasario mėn., pavasarį ir rudenį ir (arba) vasarą maršrutais Marselis–Ažaksjo, Marselis–Bastja ir Marselis–Propriano (toliau – papildomos paslaugos). 2. Pagal SVPD galutinė metinė kiekvienai viešąsias paslaugas teikiančiai bendrovei išmokama kompensacija negali būti didesnė už eksploatavimo deficitą, atsiradusį dėl specifikacijose numatytų prievolių, atsižvelgiant į pagrįstą kapitalo, naudoto proporcingai vykdytų maršrutų, atitinkančių šias prievoles, dienų skaičiui, grąžą. Jei gautos pajamos būtų mažesnės, nei numatyta susitarimą pasirašiusių bendrovių pasiūlyme, SVPD numatytas viešosios kompensacijos patikslinimas. Pasirašytas SVPD vėliau buvo iš dalies pakeistas taip, kad buvo atsisakyta daugiau nei 100 perkėlimų per metus iš Korsikos į Marselį, bazinės finansinės metinės kompensacijos sumos sumažintos 6,5 mln. EUR abiem paslaugas teikiančioms bendrovėms ir nustatytas metinis pajamų patikslinimo apribojimas kiekvienai paslaugas teikiančiai bendrovei. 3 Tiek, kiek tai susiję su jūros maršrutais tarp Korsikos ir Nicos bei Tulono uostų, jais iš esmės rūpinosi Prancūzijos bendrovė Corsica Ferries, kuri taip pat dalyvavo 1 punkte nurodytoje viešųjų pirkimų procedūroje, tačiau jos pasiūlymai buvo atmesti. Dėl šių maršrutų bendrovei Corsica Ferries taikomos viešųjų paslaugų teikimo pareigos remiantis 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3577/92, taikančio laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas) (OL L 364, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 10), 4 straipsniu, kuriuo ji, be kita ko, įpareigojama per savaitę atlikti minimalų skaičių reisų atsižvelgiant į laikotarpį. Be to, tiek, kiek tai susiję su šiais maršrutais, teikiama socialinė pagalba keleiviams, kurie turi teisę į ją. 4 Dėl bendro keleivių vežimo iš žemyninės Prancūzijos į Korsiką jau daugelį metų yra pastebėta, kad dėl didelio sezoniškumo pagrindinis keleivių srautas susidaro vasaros mėnesiais. 2001–2009 m. pagrindinė transporto tarp žemyninės Prancūzijos ir Korsikos rinkos tendencija buvo ta, kad didėjo transporto paslaugų iš Tulono pasiūla ir transporto apimties požiūriu Tulonas tapo svarbiausiu uostu, iš kurio teikiamos vežimo į Korsiką paslaugos. Dėl šios augimo tendencijos iš Tulono kartu didėjo ir bendrovės Corsica Ferries užimama rinkos dalis. 5 2007 m. Europos Komisija gavo bendrovės Corsica Ferries skundą dėl neteisėtos ir su bendrąja rinka nesuderinamos valstybės pagalbos, kurią dėl SVPD gavo SNCM ir CMN. Gavusi iš skundo pareiškėjos papildomos informacijos ir po susirašinėjimo su Prancūzijos valdžios institucijomis Komisija 2012 m. birželio 27 d. raštu informavo Prancūzijos Respubliką apie savo sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį dėl potencialios pagalbos SNCM ir CMN, numatytos SVPD (OL C 301, p. 1). Šios procedūros pabaigoje Komisija 2013 m. gegužės 2 d. priėmė [ginčijamą] sprendimą. 6 Apie [ginčijamą] sprendimą Prancūzijos Respublikai buvo pranešta 2013 m. gegužės 3 d. 7 [Ginčijamame] sprendime Komisija, siekdama nustatyti, ar SNCM ir CMN suteiktos kompensacijos yra valstybės pagalba, nagrinėjo, ar šiuo atveju įvykdyti 2003 m. liepos 24 d. Teisingumo Teismo sprendime Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, Rink. p. I-7747) nustatyti kriterijai (toliau – Altmark kriterijai). Tai atlikusi ji konstatavo, kad pagrindinės SNCM ir CMN teikiamos paslaugos atitiko realų viešosios paslaugos poreikį, tačiau papildomos paslaugos, kurias teikė vienintelė SNCM, nebuvo nei būtinos, nei proporcingos tokiam poreikiui patenkinti, ir iš to padarė išvadą, kad tik pagrindinės paslaugos atitiko Altmark kriterijus. Be to, manydama, kad viešojo pirkimo sąlygos (žr. 1 punktą) neleido pasirinkti kandidato, galinčio teikti nagrinėjamas paslaugas mažiausiomis visuomenei išlaidomis, ir kad Prancūzijos valdžios institucijos nepateikė jai jokios informacijos, kuri leistų įrodyti, jog kompensacijos buvo apskaičiuotos remiantis vidutinės, gerai valdomos ir tinkama įranga aprūpintos įmonės modeliu, ji nusprendė, kad ketvirtasis Altmark kriterijus nebuvo įvykdytas nė vienos iš nagrinėjamų paslaugų atveju. Todėl, Komisijos teigimu, nagrinėjamos kompensacijos yra valstybės pagalba ([ginčijamo] sprendimo 1 punktas). 8 Dėl nagrinėjamos pagalbos suderinamumo su vidaus rinka Komisija nusprendė, kad pagrindinės paslaugos buvo bendrojo ekonominio intereso paslaugos, tačiau to negalima pasakyti apie papildomas paslaugas. Todėl ji su vidaus rinka suderinamomis pripažino tik kompensacijas, sumokėtas SNCM ir CMN už pagrindines paslaugas ([ginčijamo] sprendimo 2 straipsnio 2 dalis), o kompensacijos, sumokėtos tik SNCM už papildomas paslaugas, buvo kvalifikuotos kaip nesuderinamos su vidaus rinka ([ginčijamo] sprendimo 2 straipsnio 1 dalis). 9 Todėl pagal [ginčijamo] sprendimo 3 straipsnį Komisija įpareigojo nedelsiant nutraukti kompensacijų, susijusių su papildomomis paslaugomis, mokėjimą ir susigrąžinti iš pagalbos gavėjo šiuo tikslu jau sumokėtą pagalbą, kurią sudaro apie 220 milijonų EUR, ir patikslino, jog šis susigrąžinimas turi būti atliktas nedelsiant ir veiksmingai ir kad Prancūzijos valdžios institucijos privalo prižiūrėti, jog šis sprendimas būtų įvykdytas per keturis mėnesius nuo pranešimo apie jį ([ginčijamo] sprendimo 4 straipsnis), t. y. iki 2013 m. rugsėjo 3 d. Prancūzijos valdžios institucijos buvo įpareigotos pranešti Komisijai per du mėnesius nuo [ginčijamo] sprendimo pranešimo, be kita ko, visą iš pagalbos gavėjo susigrąžintiną sumą, detalų priemonių, kurių jau buvo imtasi ir kurios numatytos siekiant įvykdyti šį sprendimą, aprašymą ir dokumentus, kuriais įrodoma, kad pagalbos gavėjui buvo nurodyta grąžinti pagalbą (5 straipsnis).“