GENERALINIO ADVOKATO

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA IŠVADA,

pateikta 2021 m. gruodžio 2 d. ( 1 )

Byla C‑645/20

V A,

Z A

prieš

TP

(Cour de cassation (Kasacinis teismas, Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija paveldėjimo srityje – Subsidiarioji jurisdikcija – Įprastinė palikėjo gyvenamoji vieta mirties dieną trečiojoje valstybėje – Palikėjas, turintis valstybės narės pilietybę ir turtą toje valstybėje – Pareiga ex officio pripažinti savo jurisdikciją“

1. Cour de cassation (Kasacinis teismas, Prancūzija) klausia Teisingumo Teismo, ar valstybės narės ( 2 ), kurioje yra palikėjo turtas, valdžios institucijos turėtų ex officio nustatyti savo jurisdikciją priimti sprendimą dėl viso paveldėjimo, remiantis Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsniu.

2. Klausimas kyla byloje dėl paveldėjimo teisių, kurioje nagrinėjamas mirusio Prancūzijos piliečio, kurio paskutinė įprastinė gyvenamoji vieta Prancūzijoje yra ginčijama, vaikų ir moters, kuri jo mirties dieną buvo jo sutuoktinė (bet ne vaikų motina), ginčas.

3. Nė viena šalis neginčija palikėjo pilietybės mirties dieną, nei to, kad jis buvo Prancūzijoje esančio nekilnojamojo turto savininkas. Ginčas yra susijęs tik su tuo, kur buvo jo įprastinė gyvenamoji vieta, kai mirė.

4. Prancūzijos teismas pirmojoje instancijoje pripažino savo jurisdikciją nagrinėti ieškinį, pareikštą velionio vaikų, kurie prašė paskirti palikimo administratorių.

5. Vis dėlto apeliacinėje instancijoje atitinkamas teismas nusprendė, kad Prancūzijos teismai neturėjo jurisdikcijos dėl viso turto paveldėjimo, nes paskutinė palikėjo gyvenamoji vieta buvo Jungtinėje Karalystėje.

6. Kasaciniame skunde kasatoriai tvirtina, kad Prancūzijos teismai bet kuriuo atveju savo iniciatyva privalėjo pripažinti turintys jurisdikciją, o tai susiję su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimu.

I. Taikytina teisė. Reglamentas Nr. 650/2012

7. 7 konstatuojamojoje dalyje nustatyta: „Reikėtų sudaryti palankesnes sąlygas vidaus rinkai tinkamai veikti, šalinant kliūtis laisvam asmenų, kurie šiuo metu patiria sunkumų įgyvendindami savo teises tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo atvejais, judėjimui. Europos teisingumo erdvėje piliečiai turi turėti galimybę iš anksto organizuoti paveldėjimą. Turi būti veiksmingai užtikrintos įpėdinių ir testamentinės išskirtinės gavėjų, kitų palikėjo artimųjų ir palikėjo kreditorių teisės“.

8. 23 konstatuojamojoje dalyje nustatyta: „Atsižvelgiant į didėjantį piliečių judumą, siekiant užtikrinti tinkamą teisingumo vykdymą Sąjungoje, taip pat užtikrinti realų paveldėjimo ir valstybės narės, kurioje naudojamasi jurisdikcija, siejamąjį veiksnį, šiame reglamente turėtų būti numatyta, kad nustatant tiek jurisdikciją, tiek taikytiną teisę, bendras siejamasis veiksnys turėtų būti įprastinė palikėjo gyvenamoji vieta mirties dieną. <…>“

9. 27 konstatuojamojoje dalyje pažymima: „Šio reglamento taisyklės parengtos siekiant užtikrinti, kad paveldėjimo klausimus nagrinėjanti institucija dauguma atvejų taikytų savo teisę. Todėl šiame reglamente numatyti keli mechanizmai, kurie būtų taikomi tais atvejais, kai palikėjas savo palikimui reglamentuoti buvo pasirinkęs valstybės narės, kurios piliečiu jis buvo, teisę.“

10. 30 konstatuojamoje dalyje nurodyta: „Siekiant užtikrinti, kad visų valstybių narių teismai galėtų vienodais pagrindais naudotis jurisdikcija asmenų, kurių įprastinė gyvenamoji vieta mirties dieną nebuvo valstybėje narėje, palikimo atžvilgiu, šiame reglamente turėtų būti pateiktas baigtinis hierarchine tvarka išdėstytas pagrindų, kuriais remiantis gali būti naudojamasi tokia papildoma jurisdikcija, sąrašas.“

11. 43 konstatuojamojoje dalyje nustatyta: „Taikant šiame reglamente nustatytas jurisdikcijos normas tam tikrais atvejais gali susidaryti situacija, kai teismas, kurio jurisdikcijai priklauso priimti sprendimą dėl paveldėjimo, netaikys savo teisės. <…>“

12. 57 konstatuojamoje dalyje nurodyta, kad: „Šiame reglamente nustatytų teisės kolizijos teisės normų taikymas gali lemti trečiosios valstybės teisės taikymą. Tokiais atvejais turėtų būti atsižvelgta į tos valstybės tarptautinės privatinės teisės normas. Jeigu tose normose numatytas renvoi į valstybės narės teisę arba į trečiosios valstybės, kuri paveldėjimui taikytų savo teisę, teisę, siekiant užtikrinti tarptautinį nuoseklumą toks renvoi turėtų būti pripažintas. <…>“

13. 4 straipsnyje („Bendroji jurisdikcija“) nustatyta: „Jurisdikciją priimti sprendimą dėl viso palikimo paveldėjimo turi tos valstybės narės, kurioje mirties dieną buvo palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta, teismai.“

14. 10 straipsnyje („Subsidiari[oji] jurisdikcija“) nustatyta: „1. Jei palikėjo mirties dieną jo įprastinė gyvenamoji vieta nėra vienoje iš valstybių narių, valstybės narės, kurioje yra palikimo turtas, teismai vis dėlto turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl viso palikimo paveldėjimo, jei: a) mirties dieną palikėjas turėjo tos valstybės narės pilietybę; arba, neįvykdžius šios sąlygos; b) ankstesnė palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta buvo toje valstybėje narėje su sąlyga, kad kreipimosi į teismą metu nuo įprastinės gyvenamosios vietos pasikeitimo yra praėjęs ne ilgesnis kaip penkerių metų laikotarpis. 2. Jei nė vienas valstybės narės teismas neturi jurisdikcijos pagal 1 dalį, valstybės narės, kurioje yra palikimo turtas, teismai vis dėlto turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl to turto.“

15. 15 straipsnyje („Jurisdikcijos tikrinimas“) nurodyta: „Jeigu į valstybės narės teismą kreipiamasi dėl paveldėjimo bylos, kurios nagrinėti pagal šį reglamentą jis neturi jurisdikcijos, tas teismas savo iniciatyva paskelbia, kad jis neturi jurisdikcijos.“

16. 20 straipsnyje („Visuotinis taikymas“) numatyta: „Pagal šį reglamentą nustatyta teisė taikoma neatsižvelgiant į tai, ar ši teisė yra valstybės narės teisė.“

II. Faktinės aplinkybės, ginčas ir prejudicinis klausimas

17. Prancūzijos pilietis XA mirė Prancūzijoje 2015 m. rugsėjo 3 d. ir įpėdiniais paliko sutuoktinę TP ir savo tris vaikus YA, ZA ir VA (toliau – bendraieškiai A) iš pirmos santuokos.

18. Bendraieškiai A kreipėsi į sprendimus dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo priimantį tribunal de grande instance (pirmosios instancijos teismas, Prancūzija) pirmininką su ieškiniu TP, siekdami, kad būtų paskirtas palikimo administratorius.

19. Šiame ieškinyje jie rėmėsi Prancūzijos teismų jurisdikcija pagal Reglamento Nr. 650/2012 4 straipsnį, teigdami, kad jų tėvo įprastinė gyvenamoji vieta mirties dieną buvo Prancūzijoje.

20. Pirmosios instancijos teismas šią aplinkybę laikė įrodyta ir paskelbė turintis jurisdikciją nagrinėti ginčą; šį sprendimą TP apskundė Cour d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis teismas, Prancūzija).

21. Teigdamas, kad paskutinė velionio įprastinė gyvenamoji vieta buvo Jungtinėje Karalystėje, apeliacinis teismas laikė, jog pagal Reglamento Nr. 650/2012 4 straipsnį Prancūzijos teismai neturėjo jurisdikcijos nagrinėti šią bylą.

22. Cour de cassation (Kasacinis teismas, Prancūzija) bendraieškiai A teigia, kad: – apeliacinis teismas turėjo patikrinti savo jurisdikciją ex officio pagal Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnį ( 3 ), – velionis turėjo Prancūzijos pilietybę ir buvo turto, esančio Prancūzijoje, savininkas ( 4 ), – net darant prielaidą, kad jo paskutinė įprastinė gyvenamoji vieta nebuvo Prancūzijoje, Prancūzijos teismai turėtų subsidiariąją jurisdikciją priimti sprendimą dėl viso palikimo, nes paveldimas turtas yra Prancūzijoje, o palikėjas savo mirties dieną turėjo šios valstybės pilietybę, – Reglamento Nr. 650/2012 nuostatos atitinka viešąją tvarką ir teismas turi jas taikyti ex officio.

23. Atsižvelgdamas į tai Cour de cassation (Kasacinis teismas) Teisingumo Teismui teikia šį klausimą: „Ar Reglamento (ES) Nr. 650/2012 <…> 10 straipsnio 1 dalies a punkto nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jei palikėjo mirties dieną jo įprastinė gyvenamoji vieta nėra vienoje iš valstybių narių, valstybės narės, kurioje nėra palikėjo įprastinės gyvenamosios vietos, teismas, konstatavęs, kad toks palikėjas turėjo šios valstybės narės pilietybę ir joje turėjo turto, privalo ex officio pripažinti šioje nuostatoje numatytą subsidiariąją jurisdikciją?“

III. Procesas Teisingumo Teisme

24. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teisme užregistruotas 2020 m. gruodžio 1 d.

25. Rašytines pastabas pateikė TP, Ispanijos, Prancūzijos ir Čekijos Respublikos vyriausybės bei Europos Komisija.

26. Nuspręsta, kad teismo posėdžio rengti nereikia.

IV. Analizė

A. Pirminės pastabos

1. Kasacinio skundo pagrindas ir jo argumentai

27. Kasaciniame skunde apeliacinis teismas kritikuojamas dėl to, kad savo jurisdikcijos nepatikrino ex officio pagal Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnį, kai jis tai (tariamai) turėjo padaryti.

28. Logiška, kad šio kasacinio skundo pagrindą analizuoti turėtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris puikiai gali patikrinti visus ginčo ankstesnėse instancijose aspektus.

29. Vis dėlto, kaip minėjau, skaitant apeliacinio teismo sprendimą bent jau galima svarstyti, ar jame vienaip ar kitaip buvo taikytas Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnis.

30. Iš tiesų kasacine tvarka skundžiamo sprendimo antraštinėje dalyje „Sur la compétence“ (Dėl jurisdikcijos) buvo pakartotas Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnis, taip pat savo iniciatyva pateikta nuostata, kuria šalys nesirėmė.

31. Tiesa, apeliacinis teismas toliau pateikia argumentus, kurie atitinka Reglamento Nr. 650/2012 4 straipsnį. Tačiau negalima visiškai atmesti galimybės, kad jis savo jurisdikciją įvertino pagal šio reglamento 10 straipsnį ir padarė (netiesiogiai) išvadą, kad jį taikyti nebuvo priežasčių.

32. Jei apeliacinis teismas būtų atlikęs tokį tyrimą, būtų patikrinęs savo tarptautinę jurisdikciją pagal Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnį. Vienintelis dalykas, dėl kurio būtų galima ginčytis, kaip jis supranta šią nuostatą ( 5 ) arba ar padarė klaidą, susijusią su jo motyvais šioje byloje.

2. Klausimo apibrėžimas

33. Po šio pareiškimo prejudicinį klausimą nagrinėsiu taip, kaip jis pateiktas, t. y. sutelkdamas dėmesį į tai, ar Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnio pasekmės turėtų būti nustatytos ex officio, ko apeliacinis teismas nebūtų padaręs.

34. Iš pradžių verta paminėti du dalykus.

a) „Ex officio“

35. Pirmasis susijęs su Sąjungos teisės nuostatų taikymu „ex officio“.

36. Nekalbant apie teismo ir ginčo šalių vaidmenų pasiskirstymą, ši sąvoka nėra vienareikšmė: į klausimą, kokia pareiga ar užduotis tenka teismui, o kokia – proceso šalims, nėra vienintelio atsakymo. Jis skiriasi priklausomai nuo kiekvienos teisinės sistemos, o jose priklauso nuo tokių veiksnių, kaip proceso rūšis, ginčo dalykas ar procesinė instancija, kurioje jis vyksta. Žinoma, laikui bėgant tai irgi keičiasi ( 6 ).

37. Nagrinėjamoje byloje „ex officio taikymas“ reikštų, kad teismas ginčą dėl savo jurisdikcijos turi išspręsti remdamasis kita nuostata nei ta, kuria remiasi bylos dalyviai, tačiau nekeisdamas ginčo ribų ir nesiremdamas kitomis faktinėmis aplinkybėmis nei tos, kurias abi šalys laiko įrodytomis.

38. Atsižvelgiant į tai, teismo veikla: – apsiribotų teisinio pagrindo, kuris, jo manymu, klaidingas, pakeitimu kitu, pareiškėjo dar nenurodytu, kurį jis pats laiko teisingesniu, – nekeistų pareiškėjo reikalavimo, pats savaime nenustatytų faktinių aplinkybių ir netirtų, ar yra naujų ar kitokių aplinkybių; apsiribotų taikytino straipsnio aiškinimu, nepaisant to, kad juo nėra remiamasi, taip neatsisakytų pasyvumo, būdingo teismo pozicijai civilinėje byloje, – nepažeistų dispozityvumo principo, nepriimtų sprendimo ultra petita ir nesukurtų nesaugumo (nors pirmiausia turėtų informuoti šalis apie kitokį ratio decidendi, nei jos nurodė, tam, kad šios galėtų dėl to pareikšti nuomonę) ( 7 ).

39. Vis dėlto taip apibrėžta teismo veikla galėtų sukelti prieštaravimų, nes jos galutinis rezultatas neišvengiamai būtų naudingas vienai šaliai (šiuo atveju tai, kuri bylą iškėlė Prancūzijos teisme) ir pakenktų kitai (kuri ginčija pastarojo teismo tarptautinę jurisdikciją).

40. Vis dėlto, kai teismas, spręsdamas dėl savo jurisdikcijos, naudoja tik objektyvius duomenis, kurių neginčija joks proceso dalyvis, jis ne teikia pranašumų vienai bylos šaliai kitos nenaudai ( 8 ), o veikia siekdamas teisingumo ir tinkamo priemonės, skirtos paskirstyti jurisdikcijai tarp valstybių narių, taikymo.

b) Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentai

41. Antrasis aspektas yra susijęs su prejudicinio klausimo ribomis, kuriuo, trumpai tariant, siekiama nustatyti: – ar teismas, kuriam ieškovai pareiškė ieškinį pagal Reglamento Nr. 650/2012 4 straipsnį, turi įvertinti savo jurisdikciją ex officio pagal jo 10 straipsnį, – ar, priešingai, ieškovai turėjo remtis 10 straipsniu, o jei ne, teismas gali atsisakyti priimti ieškinį (dėl jurisdikcijos neturėjimo).

42. Nors klausimas yra susijęs su Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsniu, nes jame nustatyta subsidiarioji jurisdikcija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo motyvai juo neapsiriboja; tas teismas pateikia kitų argumentų, susijusių su kitais reglamento straipsniais ar su visa sistema ( 9 ).

43. Atsižvelgiant į šiuos argumentus, mano analizė turėtų apimti ne tik Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnio vertinimą.

B. Reglamente Nr. 650/2012 numatyta tarptautinė jurisdikcija. 10 straipsnis

1. Sistemos struktūra

a) Jurisdikcijos kriterijai ir ryšys tarp jų

44. Reglamento Nr. 650/2012 II skyriuje nustatyta tarptautinės jurisdikcijos sistema dėl viso paveldėjimo, pagrįsta objektyviais kriterijais (paskutinė palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta, palikimo turto buvimas valstybėje narėje) ( 10 ) ir subjektyviais kriterijais (suinteresuotųjų šalių jurisdikciją turinčio teismo pasirinkimas ir bylos šalių jurisdikcijos pripažinimas) ( 11 ).

45. Ši sistema yra uždara ( 12 ). Materialinėje Reglamento Nr. 650/2012 srityje tarptautinė valstybių narių jurisdikcija išplaukia tik iš jame numatytų vienodų taisyklių, atmetant bet kurias kitas ( 13 ).

46. Reglamentas Nr. 650/2012 visų pirma grindžiamas tikslais „užtikrinti tinkamą teisingumo vykdymą Sąjungoje, taip pat užtikrinti realų paveldėjimo ir valstybės narės, kurioje naudojamasi jurisdikcija, siejamąjį veiksnį“ ( 14 ): – jame visų pirma nustatyta paskutinės palikėjo įprastinės gyvenamosios vietos valstybės narės jurisdikcija. Pagal bendrąją taisyklę šie teismai taiko tos valstybės teisę ( 15 ), – jame numatytos nuostatos tiems atvejams, kai paskutinė palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta buvo trečiojoje valstybėje, tačiau pakankamas ryšys su valstybe nare leidžia suteikti jurisdikciją tos valstybės institucijoms. Pagal bendrąją taisyklę šios institucijos taiko trečiosios valstybės teisę ( 16 ), – jame numatyti mechanizmai, kad forum ir ius sutaptų, kai: a) palikėjui pasirinkus teisę ( 17 ), jo paskutinės įprastinės gyvenamosios vietos valstybės narės institucija, kilus ginčui, turi taikyti teisę, kuri nėra jos teisė; arba b) yra tenkinamos sąlygos, kad ginčą išspręstų Sąjungos teismas, o palikėjas, kurio paskutinė įprastinė gyvenamoji vieta buvo trečiojoje valstybėje, kaip taikytiną teisę pasirinko tos valstybės narės, kurios pilietis jis buvo, teisę.

47. Reglamente Nr. 650/2012 jurisdikcijos pagrindų santykis nėra išskirtinai hierarchinis, kaip galėtų atrodyti ( 18 ), nes kiekvienas iš jų numato skirtingą situaciją: arba paskutinė velionio įprastinė gyvenamoji vieta buvo Sąjungos valstybėje narėje (4 straipsnyje numatytas atvejis), arba nebuvo (10 straipsnyje numatytas atvejis).

48. Bet kuriuo pagrindu iš dviejų atvejų kilusi jurisdikcija gali būti netaikoma tik tuo atveju, jei palikėjas pasirinko tam tikrą teisę (Reglamento Nr. 650/2012 5 ir paskesniuose straipsniuose numatytas atvejis).

49. Šiomis aplinkybėmis valios autonomija, kuriai taikomi griežti reikalavimai, neturi jurisdikcijos suteikimo principo ar sistemos požymio; tai paaiškina vaidmuo, kuris skiriasi nuo to, kurį ji atlieka kitose srityse.

50. Susitarimas dėl jurisdikciją turinčio teismo, kurį šalys gali pasiekti (tiesioginis ar nebylus sutikimas su bylą nagrinėjančio teismo jurisdikcija), visų pirma priklauso nuo to, ar palikėjas pasirinko teisę. Galimybė pasirinkti atitinkamą jurisdikciją iš tiesų atsiranda dėl to, kad palikėjas taip pasirinko.

51. Reglamente Nr. 650/2012 ši galimybė laikoma pragmatiška priemone: ja siekiama išvengti, kad forum ir ius būtų atsieti velioniui pasirinkus teisę, kuri iš esmės nėra to teismo, kuriam teisės aktų leidėjas pirmiausiai suteikia jurisdikciją, teisė ( 19 ).

52. Taigi paveldėjimu suinteresuotų asmenų galimybė pasirinkti atitinkamą jurisdikciją nepriklauso nuo nuomonės apie savireguliacijai būdingą naudą ar pranašumus. Ji, kaip minėjau, yra labai ribota: jei velionis savo teisių perėmėjams nenustatė vietos, kurioje būtinai bus sprendžiamas paveldėjimo klausimas ( 20 ), nuo jo priklauso, kad tai neįvyktų paskutinėje jo įprastinės gyvenamosios vietos valstybėje narėje (arba, esant tam tikroms sąlygoms, toje valstybėje narėje, kurioje jis turėjo turto).

53. Norint, kad būtų laikoma, jog objektyviai kompetentingas teismas neturi jurisdikcijos, reikia, kad palikėjas būtų pasirinkęs taikytiną teisę, ir: a) arba visų suinteresuotųjų šalių sutikimo ( 21 ); b) arba kad tos šalys, kurios nėra minėto susitarimo šalys, neužginčytų jurisdikcijos ( 22 ); arba c) kad visos šalys, kurios kreipiasi į teismą, aiškiai pripažintų jo jurisdikciją ( 23 ). Vienos suinteresuotosios šalies atsisakymo sutikti su kitomis šalimis pakaktų, kad būtų laikoma, jog palikėjo pilietybės valstybės narė neturi jurisdikcijos.

54. Mano nuomone, šios aplinkybės leidžia patikslinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teiginį, jog prie šalių dispozityvių teisių priskiriami Reglamento Nr. 650/2012 4 ir 10 straipsniai, taip pat jo išvadą, kad „būtų nelogiška teismą įpareigoti taikyti subsidiarųjį jurisdikcijos nustatymo kriterijų, kuriuo šalys neketino remtis“ ( 24 ).

b) Bendrosios jurisdikcijos kriterijų taikymo taisyklės. Reglamento Nr. 650/2012 15 straipsnis

55. Kaip ir kitose ankstesnėse teisminio bendradarbiavimo civilinėse bylose priemonėse, Reglamente Nr. 650/2012 yra numatytos jurisdikcijos taisyklių įgyvendinimo nuostatos. Jo 15 straipsnis „Jurisdikcijos tikrinimas“ yra vienas iš jų.

56. Šis straipsnis įpareigoja teismus, sprendžiančius dėl paveldėjimo, savo iniciatyva pripažinti save neturinčiais jurisdikcijos, kai ji negrindžiama Reglamentu Nr. 650/2012 ( 25 ).

57. Ši nuostata buvo įtraukta į Komisijos pasiūlymą dėl Reglamento be papildomo paaiškinimo ir nesukėlė daugiau komentarų ar diskusijų ( 26 ).

58. Atsižvelgiant į panašaus pobūdžio taisyklių panašumą ( 27 ), pažymėtina, kad toks įpareigojimas: – užtikrina tinkamą Reglamento Nr. 650/2012 taikymą, net jei šalis neginčija jurisdikcijos, o to dėl įvairių priežasčių galėtų neįvykti ( 28 ), – tai garantija atsakovui, kuris nedalyvavo teismo posėdyje, – neleidžia Europos teisingumo erdvėje laisvai judėti sprendimams, kuriuos priėmė jurisdikcijos neturintis teismas arba teismas, kurio jurisdikcija neatitinka Reglamente Nr. 650/2012 įtvirtintų kriterijų ( 29 ).

59. Taigi Reglamento Nr. 650/2012 15 straipsnis prisideda prie tinkamo teisminio bendradarbiavimo paveldėjimo srityje veikimo Sąjungoje.

60. Vis dėlto ši nuostata automatiškai neveikia atvirkščiai, bent jau pažodžiui, nes ji valstybės narių teismų tiesiogiai neįpareigoja ex officio taikyti Reglamento Nr. 650/2012 taisyklių, siekiant nustatyti ar patvirtinti juo grindžiamą jurisdikciją.

2. Visų pirma Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnis

61. Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnis suteikia jurisdikciją valstybei narei (ar valstybėms narėms), kurioje yra palikimo turtas, kai paskutinė palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta buvo trečiojoje valstybėje.

62. Ši jurisdikcija: – apima visą palikimą, jei mirties dieną palikėjas turėjo tos valstybės narės pilietybę ( 30 ) arba jeigu jo įprastinė gyvenamoji vieta buvo toje valstybėje narėje penkerius metus iki kreipimosi į teismą dienos ( 31 ), – taikoma tik turtui, kuris yra teritorijoje, kitu atveju ( 32 ).

63. Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsniu sistemoje siekiama dviejų tikslų: – užtikrinti tarptautinės jurisdikcijos taisyklių vienodumą, siekiant abipusio valstybių narių sprendimų pripažinimo. Teisės aktų leidėjas neįtraukė jokių nuorodų į nacionalinės teisės taisykles ir numatė baigtinį sąrašą atvejų, kuriais valstybės narės teismas turi jurisdikciją ( 33 ), – užtikrinti įpėdiniams ir kreditoriams teisę kreiptis į teismą, „kai yra glaudžių ryšių su viena iš valstybių narių dėl joje esančio turto“ ( 34 ).

64. Turto buvimas (savaime arba su reikalavimais, susijusiais su pačiu turtu ar palikėju) yra lyginamojoje teisėje žinomas jurisdikcijos kriterijus ( 35 ). Reglamente Nr. 650/2012 jis papildo palikėjo pilietybės arba gyvenamosios vietos sąlygas, kurias aptariau ( 36 ). Todėl glaudus ryšys su valstybe nare, į kurios teismą kreiptasi, yra neginčytinas, nepaisant to, kad paskutinė palikėjo gyvenamoji vieta buvo ne minėtoje valstybėje.

65. Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnyje numatytos jurisdikcijos kvalifikavimas kaip „subsidiari[osios]“ nereiškia žemesnio nei 4 straipsnis reguliavimo intensyvumo. Todėl manau, kad bylą nagrinėjantis teismas šios nuostatos negali ignoruoti, net jei šalis (šalys) ja nesirėmė.

66. Iš tiesų abi taisyklės yra lygiavertės: 10 straipsnis suteikia jurisdikciją tais atvejais, kai nėra 4 straipsnyje numatytų aplinkybių, todėl šis tiesiog netaikomas.

67. Šiose nuostatose numatyti siejamieji veiksniai išreiškia pakankamą ryšį tarp bylos aplinkybių ir teismo vietos: intensyviausias ryšys yra numatytas Reglamento Nr. 650/2012 4 straipsnyje, o mažiau intensyvus – 10 straipsnyje (skirtumas matyti iš sisteminės kiekvieno straipsnio vietos). Tačiau jei nėra 4 straipsnių numatytų aplinkybių, bet yra 10 straipsnyje numatytos aplinkybės, būtina taikyti pastarąjį.

68. Šią išvadą pagrindžia tokie argumentai: – Reglamento Nr. 650/2012 4 ir 10 straipsniai yra taikomi palikėjui taip pat pasirinkus teisę ( 37 ); suinteresuotosios šalys, kurios nebuvo jurisdikciją suteikiančio susitarimo šalys, užginčija jurisdikciją ( 38 ); galimybė apriboti procesą, jo netaikant turtui, esančiam trečiosiose valstybėse, jei yra priežasčių manyti, kad galimas sprendimas nebus pripažįstamas ar vykdomas tose valstybėse ( 39 ); – Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnyje tiesiogine to žodžio prasme yra numatytas įpareigojimas nacionaliniam teismui, ko nėra kitose nuostatose, pavyzdžiui, 11 straipsnyje, kuris įgalioja, bet ne įpareigoja priimti sprendimą dėl paveldėjimo. Be to, skirtingai nei pastarojo atveju, jurisdikcijos įgyvendinimas, numatytas 10 straipsnyje, nepriklauso nuo kitos valstybės teismų neveikimo ar jurisdikcijos neturėjimo.

69. Teismas a quo, siekdamas pagrįsti hipotetinį atsisakymą taikyti Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnį ex officio, pateikia argumentą, kad juo „nukrypstama nuo teismo jurisdikcijos ir teisėkūros kompetencijos sutapties principo, užtikrinančio reglamento <…> veikimą“ ( 40 ).

70. Nepritariu tokiems argumentams. Siekis užtikrinti, kad forum ir ius sutaptų, nėra absoliutaus pobūdžio; pats teisės aktų leidėjas sutinka, kad atribojimas yra įmanomas ( 41 ). Be to, jo siūlomi sprendimai, kuriais siekiama atkurti paralelę, yra taikomi tuo atveju, kai teismas, kuris turi išnagrinėti bylą, tai atlieka taikydamas 10 straipsnį.

71. Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad jei paskutinė palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta nebuvo tam tikroje valstybėje narėje, Reglamentas Nr. 650/2012 iš esmės negali nustatyti ar užtikrinti tos gyvenamosios vietos valstybės teismų jurisdikcijos ir juo labiau – forum / ius ryšio.

72. Iš dviejų galimų variantų (nacionalinėje teisėje numatytų teismų nurodymas arba bendros taisyklės valstybėms narėms nustatymas) Europos teisės aktų leidėjas pasirinko antrąjį. Taip irgi yra skatinamas Reglamento Nr. 650/2012 tikslas – veiksmingai užtikrinti įpėdinių ir testamentinės išskirtinės gavėjų, kitų palikėjo artimųjų teises, palengvinant galimybę pasinaudoti teise kreiptis į teismą ( 42 ).

C. Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnio taikymas ex officio arba vienos iš šalių prašymu

73. Dabar grįžtu prie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo: ar teismas turėtų paskelbti turintis jurisdikciją, taikydamas tarptautinę jurisdikciją suteikiančią taisyklę, kuria šalys nesirėmė, atitinkančią faktines bylos aplinkybes, kurios nebuvo ginčytos, tačiau kuriomis nesiremta siekiant pagrįsti tokią jurisdikciją?

74. Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad Reglamente Nr. 650/2012 nėra aiškiai numatytos 10 straipsnio taikymo procesinės tvarkos. Iš to galima daryti išvadą, kad teisės aktų leidėjas šio klausimo nenorėjo suvienodinti ir jo reglamentavimą paliko kiekvienos valstybės narės nacionalinei proceso teisei.

75. Vis dėlto manau, kad ši išvada būtų neteisinga. Mano nuomone, yra veiksnių, kurie paneigia formalųjį argumentą ir leidžia pagrįsti kitokią išvadą, kai veiksmus, kuriuos teismas atlieka savo iniciatyva, patvirtina tokios aplinkybės, kaip nagrinėjamoje byloje.

76. Toliau pateiksiu argumentus, kurie pagrindžia mano nuomonę. Tik papildomai, jei su ja nesutiktų Teisingumo Teismas, remsiuosi pirmąja išvada (kad problemos sprendimas būtų paliktas kiekvienos valstybės narės teisės aktams).

1. „Ex officio“ taikymo argumentai (atsižvelgiant į bylos aplinkybes)

77. Siūlau, kad, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi remiantis Reglamento Nr. 650/2012 4 straipsniu, turėtų ex officio paskelbti turintis jurisdikciją pagal 10 straipsnį, net jei pareiškėjas juo nesirėmė.

78. Savo įsitikinimą grindžiu argumentais, susijusiais su: a) viena vertus, savo jurisdikcijos neturėjimo tikrinimu, numatytu Reglamento Nr. 650/2012 15 straipsnyje; b) antra, Teisingumo Teismo sprendimais dėl veiksnių, kuriuos teismas turi apsvarstyti, siekdamas įvertinti savo tarptautinę jurisdikciją, kai viena iš šalių ją ginčija.

79. Dėl Reglamento Nr. 650/2012 15 straipsnio pažymėtina, kaip jau minėjau, kad jame reikalaujama, kad teismas tyrimą atliktų ex officio, siekdamas nustatyti, kad jis neturi jurisdikcijos.

80. Taigi spręsdamas, ar jis turi, ar ne jurisdikciją „pagal [šį] reglamentą“, teismas turi ištirti visus II skyriuje nustatytus kriterijus. Jis gali paskelbti ex officio, kad neturi jurisdikcijos, tik tais atvejais, kai jokia Reglamento Nr. 650/2012 nuostata jam nesuteikia jurisdikcijos. Todėl tyrimas neapsiriboja tam tikromis reglamento taisyklėmis ar tik tomis, kuriomis remiasi suinteresuotoji šalis.

81. Atsižvelgdamas į tai, darau išvadą, kad jei teismas vertina, jog yra nuostata, pagal kurią jis turi jurisdikciją, jis negali remtis Reglamento Nr. 650/2012 15 straipsniu, ką privalo išnagrinėti. Net jei taisyklė, kuria grindžiama jo jurisdikcija, nėra ta, kuria remiasi pareiškėjas, būtų per daug formalu užsimerkti prieš kitą, kuria dar nesiremta, suteikiančią pakankamą jurisdikciją tam, kad būtų galima tęsti bylos nagrinėjimą ( 43 ).

82. Reglamente Nr. 650/2012 nenumatytos jurisdikcijos tikrinimo sąlygos nei ex officio, nei vienos iš šalių prašymu. Konkrečiai jame nieko nesakoma apie duomenis, į kuriuos teismas atsižvelgia arba kuriuos jis turėtų nustatyti.

83. Vis dėlto Teisingumo Teismo sprendimuose dėl jurisdikcijos tikrinimo pagal Reglamentą (EB) Nr. 44/2001 yra tam tikrų gairių šiuo klausimu ( 44 ).

84. Remiantis tais sprendimais, teismo, atliekančio šią analizę, užduotis neapsiriboja vien ieškovo teiginiais, bet apima visą informaciją, kuri yra teismui žinoma, nors jis neprivalo jos tirti (nei to, ar yra kitos informacijos ir ar ji patikima) ( 45 ).

85. Teisingumo Teismas savo poziciją grindžia gero teisingumo vykdymo, kuriuo grindžiamas Reglamentas Nr. 44/2001, ir pagarbos teismo nepriklausomumui, kai jis vykdo savo pareigas, tikslais ( 46 ).

86. Nesuprantu, kodėl ši jurisprudencija turėtų apsiriboti konkrečia nuostata, kurią ji aiškina, nei tuo atveju, kai jurisprudencija tikrinama vienos iš šalių prašymu, nei ex officio ( 47 ).

87. Taigi man atrodo teisinga 10 straipsnį aiškinti atsižvelgiant į Reglamento Nr. 650/2012 15 straipsnį taip, kad jie neįpareigoja teismo aktyviai ieškoti faktinio pagrindo, kad jis galėtų priimti sprendimą dėl savo jurisdikcijos tam tikroje byloje, tačiau jį įpareigoja, atsižvelgiant į neginčijamus faktus, rasti savo jurisdikcijos pagrindą, kuris gali skirtis nuo to, kurį nurodo pareiškėjas. Manau, kad šiuo atveju jis turėtų ex officio paskelbti turintis jurisdikciją.

2. Aiškaus sprendimo Reglamente Nr. 650/2012 nebuvimas. Procesinis savarankiškumas ir ribos

88. Jei šie argumentai Teisingumo Teismo neįtikins, papildomai vertinsiu atsakymą, kuris, kaip minėjau ( 48 ), susijęs su tuo, kad Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnyje nėra aiškaus procesinio reguliavimo, siekiant pateikto klausimo sprendimą palikti kiekvienos valstybės narės proceso teisei.

89. Remiantis šiuo požiūriu, kurį galima pripažinti klasikiniu ( 49 ), pakaktų taikyti suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią: – Sąjungos teisės normos veikia valstybių narių sistemose, – nesant Sąjungos teisės aktų šioje srityje, „procesines taisykles, užtikrinančias teisės subjektams Sąjungos teisės suteikiamų teisių apsaugą, vadovaujantis valstybių narių procesinės autonomijos principu, turi nustatyti kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistema, tačiau su sąlyga, kad jos nėra mažiau palankios nei tos, kurios taikomos panašioms vidaus teisės situacijoms (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jų Sąjungos teisinės sistemos suteiktų teisių įgyvendinimas netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas)“ ( 50 ), – teismai taikys savo vidaus teisės sistemoje numatytas procesines taisykles, „tik jei jos nepažeidžia [atitinkamos Sąjungos teisės normos] priėmimo pagrindo, tikslo ir visiško veiksmingumo“ ( 51 ).

90. Reglamente Nr. 650/2012, pasikartosiu, nenumatytos konkrečios 10 straipsnio procesinės taisyklės. Tačiau jos numatytos dėl kitų straipsnių, kuriuose aiškiai reikalaujama arba vienos iš šalių prašymo, arba bylą nagrinėjančio teismo veikimo ex officio ( 52 ).

91. Suprasti Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnio tylą šiuo klausimu kaip numanomą nuorodą į nacionalines sistemas, atrodytų tiek pat gintina (kiek tai iš esmės atitinka sprendimą), kaip ir teigti, kad ji reiškia tyčia numatytą išimtį, o ne tiesiog, kad apie tai buvo pamiršta. Kitose to paties reglamento vietose nuoroda į nacionalinę proceso teisę yra aiški (66 arba 71 straipsniai), ir tai, kad jos 10 straipsnyje nėra, galėtų būti aiškinama tuo, kad šis klausimas į nacionalines sistemas neperkeliamas ( 53 ).

92. Hipotetiškai sutinkant, kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą dėl teismo ir šalių vaidmenų pasidalijimo pagal Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnį turėtų būti atsakyta remiantis Prancūzijos teise, šios bylos pasekmės būtų šios: – Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnyje nurodytas teismo jurisdikcijos tikrinimas būtų atliekamas ex officio ( 54 ), jei pagal tą teisę to būtų reikalaujama ja grindžiamų panašių ieškinių atveju ( 55 ), – priešingai, šis straipsnis būtų taikomas tik tada, kai juo remtųsi suinteresuotoji šalis, jei tai būtų sprendimas panašių ieškinių atveju pagal vidaus teisę, išskyrus atvejus, kai dėl šios taisyklės taptų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sunku naudotis Sąjungos teisės sistemos suteiktomis teisėmis arba ji užkirstų kelią nagrinėjamos nuostatos veiksmingumui.

93. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikia pakankamai informacijos apie savo vidaus proceso teisę ( 56 ). Atsižvelgiant į šias aplinkybes, bet koks mano svarstymas apie tai, ar Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnio taikymas išimtinai vienos iš šalių prašymu atitinka veiksmingumo ir lygiavertiškumo principus, taip pat apie šio straipsnio veiksmingumą būtų spekuliavimas.

V. Išvada

94. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Cour de cassation (Kasacinis teismas, Prancūzija) atsakyti taip: 2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo 10 straipsnio 1 dalies a punktas turėtų būti aiškinamas taip, kad jei velionio paskutinė įprastinė gyvenamoji vieta nebuvo nė vienoje iš Europos Sąjungos valstybių narių, valstybės narės, kurioje kilo ginčas dėl paveldėjimo, teismas turi ex officio paskelbti turintis jurisdikciją nagrinėti viso turto paveldėjimo bylą, jei, atsižvelgiant į šalių nurodomus faktus, dėl kurių nėra ginčo, palikėjas mirties dieną turėjo tos valstybės pilietybę ir buvo joje esančio turto savininkas.

( 1 ) Originalo kalba: ispanų.

( 2 ) Toliau „valstybės narės“ sąvoką vartosiu kalbėdamas apie valstybes, kurioms yra privalomas 2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo (OL L 201, 2012, p. 107). Jis nėra privalomas Danijai ir Airijai; Jungtinei Karalystei, kuri palikėjo mirties dieną priklausė Europos Sąjungai, reglamentas niekada nebuvo privalomas.

( 3 ) Remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, šiuo straipsniu nė viena šalis nesirėmė nei pirmojoje, nei apeliacinėje instancijose. Vis dėto skaitant apeliacinio teismo sprendimą bent jau galima diskutuoti, ar 10 straipsnis nebuvo taikytas (žr. 27 ir paskesnius šios išvados punktus).

( 4 ) Remiantis turima informacija, atrodo, kad XA Jungtinėje Karalystėje gyveno nuo devintojo dešimtmečio pradžios iki 2012 m. rugpjūčio mėn., kai persikėlė į Prancūziją, kur po trejų metų mirė. Jis buvo dviejų nekilnojamojo turto vienetų bendrasavininkis ir jam priklausė 10 % vienos Prancūzijos bendrovės akcijų, įsteigtos siekiant Prancūzijoje įsigyti nekilnojamąjį turtą, kurį jis visiškai finansavo ir kuriame gyveno savo mirties dieną.

( 5 ) Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnyje ispanų kalba, kaip ir portugalų, kalbama apie valstybę narę, kurioje yra „palikimo turtas“ (išskirta mano), o tai galėtų leisti manyti, kad visas palikimas turi būti minėtoje valstybėje tam, kad jos teismai turėtų jurisdikciją. Kita vertus, to nėra redakcijoje nei prancūzų, nei kitomis kalbomis, kurios man buvo prieinamos. Neabejoju, kad teksto versija minėtomis kalbomis yra teisinga. Tai matyti iš parengiamųjų darbų: žr. Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų ir autentiškų aktų, susijusių su paveldėjimu, pripažinimo bei vykdymo ir Europos paveldėjimo pažymėjimo pradėjimo naudoti, KOM(2009) 154 galutinis (toliau – Komisijos pasiūlymas), 6 straipsnio komentarą. Tai yra taip pat loginis aiškinimas: kitu atveju nebūtų galima paaiškinti, kad jurisdikcija pagal 10 straipsnio 1 dalį aiškiai apima visą palikimą. Taip pat nebūtų galima paaiškinti jurisdikcijos ribojimo, nustatyto to paties straipsnio 2 dalyje, palikimo turtu, esančiu teritorijoje.

( 6 ) Šiuo klausimu žr. L’office du juge- Études de droit comparé, kurį koordinuoja Chanais, C., Hess, B., Saletti, A. ir van Drooghenbroeck, J. F., Bruylant, 2018. Tas pats nevienodumas pastebimas ir taikant Sąjungos teisę ex officio: pavyzdžiui, vartotojų teisių apsaugos srityje. Šiuo klausimu žr. Hess, B. ir Taelman, P. „Consumer Actions before National Courts“, Hess, B. ir Law, S. Implementing ES Consumer Rights by National Procedural Law, Hart / Beck / Nomos, 2019, p. 95 ir paskesni.

( 7 ) Reglamentas Nr. 650/2012 neprieštarauja tam, kad teismas suteiktų galimybę abiem šalims pareikšti nuomonę dėl 10 straipsnio taikymo. Priešingai, tai daryti gali būti privaloma pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją dėl būtinybės laikytis reikalavimų, susijusių su teise į teisingą procesą. Šalys turi turėti galimybę susipažinti su teismo ex officio iškeltais teisiniais pagrindais, kuriais remdamasis šis teismas ketina priimti sprendimą, ir dėl jų pareikšti savo nuomonę: žr., be kita ko, 2013 m. vasario 21 d. Sprendimo Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88) 29 ir paskesnius punktus.

( 8 ) Priduriu, kad Reglamente Nr. 650/2012 numatytų jurisdikcijos pagrindų sistema nesuteikia ieškovui pasirinkimo, kaip, pavyzdžiui, 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1) 4 ir 7 straipsniai. Tai reiškia, kad teismo veikimas ex officio nesuteikia jam teisės „pataisyti“ šalies klaidos, kai ši, turėdama pasirinkimo pranašumą, suklydo, teisiškai grįsdama jurisdikciją ir pasirinkusi „netinkamą“ teismą.

( 9 ) Žr. nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 10 punktą dėl uždaro tarptautinės jurisdikcijos sistemos pobūdžio; taip pat 11 punktą dėl forum / ius, kaip Reglamento Nr. 650/2012 principo, ryšio galimam jurisdikciją turinčių teismų pobūdžiui ir pareigos tikrinti savo jurisdikciją riboms.

( 10 ) 4 straipsnis ir 10 straipsnio 1 dalis (joje nustatytomis sąlygomis).

( 11 ) 5, 7 ir 9 straipsniai.

( 12 ) Ir pakankama siekiant išspręsti bet kokį paveldėjimo klausimą, nepriklausomai nuo to, kur yra palikimo turtas. Tik išimtiniais atvejais įstatymų leidėjas apriboja jurisdikciją turinčios institucijos tinkamumą turtu, kuris yra pačioje valstybėje narėje: žr. Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnio 2 dalį. 12 straipsnio 1 dalyje numatyta teisė nenagrinėti tam tikro turto, tačiau ne dėl tarptautinės jurisdikcijos jo atžvilgiu neturėjimo.

( 13 ) Įstatymų leidėjas įtraukė forum necessitatis į 11 straipsnį, kuriuo siekiama išvengti galimo teisingumo neužtikrinimo.

( 14 ) 23 konstatuojamoji dalis. Siekdamas įgyvendinti šiuos tikslus teisės aktų leidėjas visų pirma nurodo remtis įprastine palikėjo gyvenamąja vieta jo mirties dieną kaip „siejamuoju veiksniu“, nustatančiu tiek tarptautinę jurisdikciją, tiek taikytiną teisę.

( 15 ) Reglamento Nr. 650/2012 4 straipsnis kartu su 21 straipsnio 1 dalimi.

( 16 ) Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnis kartu su 21 straipsnio 1 dalimi.

( 17 ) Valstybės narės, kurios pilietybę turėjo mirties arba pasirinkimo dieną, teisę: žr. 22 straipsnio 1 dalį.

( 18 ) Žinoma, konceptualiai aiški pirmenybė teikiama paskutinės palikėjo įprastinės gyvenamosios vietos jurisdikcijai, kai ji yra valstybėje narėje, nes manoma, kad tokia gyvenamoji vieta sukuria stipresnį ryšį (tarp paveldėjimo ir jurisdikciją turinčio teismo) nei kiti elementai.

( 19 ) Reglamento Nr. 650/2012 27 ir 28 konstatuojamosios dalys. Leidimas šalims pasirinkti yra vienas, bet nevienintelis, iš mechanizmų, skirtų tam, kad bylą nagrinėjantis teismas galėtų išnagrinėti paveldėjimo klausimą arba priimti sprendimą dėl jo pagal savo teisę.

( 20 ) Be to, turi būti tenkinamos tam tikros sąlygos: žr. kitą punktą.

( 21 ) Reglamento Nr. 650/2012 5 straipsnis kartu su 6 straipsnio b punktu ir 7 straipsnio b punktu.

( 22 ) Reglamento Nr. 650/2012 9 straipsnis.

( 23 ) Reglamento Nr. 650/2012 7 straipsnio c punktas.

( 24 ) Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 11 punktas.

( 25 ) Kita vertus, jame nenumatyta sankcijos už įpareigojimo nevykdymą.

( 26 ) Komisijos pasiūlymo 11 straipsnis. Atsižvelgus į Europos Parlamento pasiūlymą, buvo patikslinta, kad nuostata turi būti „susijusi su paveldėjimu“: žr. 2012 m. kovo 6 d. Europos Parlamento teisėkūros rezoliucijos projekto 11 straipsnį, Dokumentas A7‑0045/2012.

( 27 ) Savo jurisdikcijos tikrinimo ex officio pareiga kyla iš 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismų sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972 p. 32; konsoliduota versija paskelbta OL C 27, 1998, p. 1). Ji numatyta visuose vėlesniuose tarptautinę jurisdikciją bet kuriuo klausimu suteikiančiuose reglamentuose. Gali skirtis taisyklės apimtis, bet ne numatytos teisinės pasekmės: teismas, kuris neturi jurisdikcijos, tokį statusą pripažįsta ex officio.

( 28 ) Pavyzdžiui dėl to, kad procedūra neginčijama.

( 29 ) Pareiškimas dėl jurisdikcijos neturėjimo ex officio yra būtinas papildymas siekiant „kompensuoti“ kilmės teismo jurisdikcijos patikros nebuvimą, kai kitos valstybės narės teismas turi pripažinti ir vykdyti to teismo sprendimą. Žr. Reglamento Nr. 650/2012 40 straipsnį, kuriame numatytas išsamus sąrašas pagrindų, dėl kurių sprendimas nepripažįstamas, ir 52 straipsnį, kuriame minėti pagrindai apima exequatur (paskelbimo vykdytinu procedūra) atmetimą ir atšaukimą.

( 30 ) Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnio 1 dalies a punktas.

( 31 ) Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnio 1 dalies b punktas.

( 32 ) Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnio 2 dalis.

( 33 ) Reglamento Nr. 650/2012 30 konstatuojamoji dalis. Taip pat žr. Komisijos pasiūlymo 13 konstatuojamąją dalį.

( 34 ) Šią formuluotę Komisija naudoja savo pasiūlymo aiškinamajame memorandume, 4.2 punktas. Galutinis variantas Reglamente Nr. 650/2012 yra trumpesnis: žr. 7 konstatuojamąją dalį.

( 35 ) Žr., pavyzdžiui, Vokietijos Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit, FamFG (Šeimos kodeksas, toliau – FamFG) 105 straipsnį kartu su 343 straipsniu; Ispanijos 1985 m. liepos 1 d.Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (Pagrindinis teismų įstatymas Nr. 6/1985) 22quater straipsnio g punktą; Italijos 1995 m. gegužės 31 d.Legge 31 maggio 1995 n. 218 (Įstatymas Nr. 218) 50 straipsnį.

( 36 ) Primenu, kad, nesant vieno iš šių elementų, jurisdikcija yra apribojama valstybės narės, kurios jurisdikciją prašoma pripažinti, teritorijoje esančiu turtu pagal Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnio 2 dalį.

( 37 ) Pagal Reglamento Nr. 650/2012 6 straipsnį ir atsižvelgiant į tai, ar yra a punkte arba b punkte nurodytos aplinkybės, teismas, į kurį kreiptasi, turi tokią pačią teisę atsisakyti jurisdikcijos ir pareigą tai padaryti, nesvarbu, ar jo jurisdikcija kyla iš 4, ar iš 10 straipsnių. Pagal 8 straipsnį, jei šalys nusprendžia paveldėjimo klausimą išspręsti ne teismo tvarka valstybėje narėje, kurios teisę pasirinko palikėjas, teismas, kuris paveldėjimo procedūrą pradėjo ex officio pagal 4 arba 10 straipsnį, ją turi nutraukti.

( 38 ) Reglamento Nr. 650/2012 9 straipsnio 2 dalis.

( 39 ) Reglamento Nr. 650/2012 12 straipsnio 1 dalis. Praktiškai tikėtina, kad sprendimo, priimto remiantis 10 straipsnyje numatyta jurisdikcija, pripažinimas trečiojoje valstybėje sukeltų daugiau abejonių nei kitas, priimtas remiantis 4 straipsnyje numatyta jurisdikcija. Vis dėlto 12 straipsnyje numatyta teisė nėra skirta tik pirmajam atvejui.

( 40 ) Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 11 punktas.

( 41 ) Tiesiogiai Reglamento Nr. 650/2012 43 konstatuojamojoje dalyje; netiesiogiai – Reglamento Nr. 650/2012 57 konstatuojamojoje dalyje.

( 42 ) Žr. šios išvados 63 punktą.

( 43 ) Byloje Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738) dėl 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000 (OL L 338, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243), pateiktos išvados 103 punkte generalinis advokatas P. Cruz Villalón taip pat darė išvadą, kad sistema reikalauja, kad teismai ex officio remtųsi Reglamentu Nr. 2201/2003 savo jurisdikcijai pagrįsti. Jis teigė, kad teismo pareiga nesibaigia Reglamento Nr. 2201/2003 17 straipsnyje, kuris atitinka Reglamento Nr. 650/2012 15 straipsnį, numatytu patikrinimu. Kito savo atsakymo pagrindo jis nepateikė, nes jo siūlomas aiškiai („neabejotinai“) matyti iš pačios sistemos logikos; konkrečiai jos neribojo tai, kad ta byla buvo susijusi su vaikų interesais.

( 44 ) 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1).

( 45 ) Žr. 2015 m. sausio 28 d. Sprendimo Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37) 64 punktą ir 2016 m. birželio 16 d. Sprendimo Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449) 45 punktą. Tai buvo susiję su Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 dalimi.

( 46 ) Loc. ult. cit.

( 47 ) Žr. šios išvados 7 išnašą dėl teismo pareigos suteikti šalims galimybę išreikšti nuomonę dėl informacijos, kuria bus grindžiamas jo sprendimas, kai to reikalauja rungimosi principo laikymasis.

( 48 ) Šios išvados 74 punktas.

( 49 ) Kuris turi daugybę pavyzdžių. Dėl teisminio bendradarbiavimo civilinėse bylose priemonių žr., pavyzdžiui, 2005 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Leffler (C‑443/03, EU:C:2005:665) 49–51 punktus; 2015 m. spalio 15 d. Sprendimo Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690) 28 punktą; 2016 m. lapkričio 9 d. Sprendimo ENEFI (C‑212/15, EU:C:2016:841) 30 punktą ir 2017 m. birželio 8 d. Sprendimo Vinyls Italia (C‑54/16, EU:C:2017:433) 25–27 punktus arba 2016 m. balandžio 28 d. Nutarties Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316) 80–85 punktus.

( 50 ) Pavyzdžiui, 2021 m. gegužės 20 d. Sprendimo X (SND dujovežiai) (C‑120/19, EU:C:2021:398) 69 punktas.

( 51 ) Žr. 2016 m. balandžio 28 d. Nutarties Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316) 85 punktą. Pateiktas apibrėžimas kartais būna siejamas su veiksmingumo principu. Mano nuomone, tai labiau taikytinos priemonės „veiksmingumo“ apsaugos klausimas: žr. taip pat Szpunar, M. „L’effet utile dans la jurisprudence de la Cour de justice en matière de droit international privé“, Travaux du Comité Français de Droit International Privé, 2018–2020, p. 153 ir paskesni.

( 52 ) Pirmojo atvejo pavyzdžiai yra Reglamento Nr. 650/2012 6 straipsnio a punktas arba 12 straipsnio 1 dalis; antrojo – jo 15 straipsnis.

( 53 ) Taip pat žr. 77 ir paskesnius šios išvados punktus.

( 54 ) Kaip jau minėjau, sąvokos „ex officio“ reikšmė nėra aiški. Prancūzijos teisė yra ta, kuri nustato galimo įpareigojimo taikyti Europos taisyklę savo iniciatyva ribas (pavyzdžiui, gali būti nuspręsta, kad teismas privalo ištirti aplinkybes, nustatančias jo jurisdikciją, arba galima ar privaloma pareikalauti, kad suinteresuotoji šalis ją įrodytų).

( 55 ) Nacionalinė taisyklė, kurios procesinis nagrinėjimas lyginamas su Reglamento Nr. 650/2012 10 straipsnyje nustatytu nagrinėjimu, turi būti nustatoma atsižvelgiant į šio straipsnio nuostatas ir į būdvardį „subsidiari[oji]“, apibrėžiantį priskiriamą jurisdikciją.

( 56 ) Nebent klysčiau, yra Cour de cassation (Kasacinis teismas) sprendimų, susijusių su Sąjungos tarptautinės privatinės teisės taisyklių taikymu, nepriklausomai nuo šalies rėmimosi jomis. Taigi 2005 m. vasario 22 d.Cour de cassation, Chambre civile 1 (Kasacinis teismas, pirmoji civilinių bylų kolegija) sprendimas 02‑20.409, plačiai komentuotas doktrinoje, panaikino apeliacinį sprendimą, kuriame ex officio netaikytas 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1347/2000 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis abiejų sutuoktinių vaikams, pripažinimo bei vykdymo (OL L 160, 2000, p. 19) 2 straipsnio 1 dalies b punktas. Kasaciją pagrindžiančio procesinio pagrindo nenustatyta. Visai neseniai tas pats teismas buvo už Europos teisės kolizinės taisyklės (2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (OL L 199, 2007, p. 40) 6 straipsnis) taikymą ex officio. Rėmėsi Civilinio proceso kodekso 12 straipsniu, pagal kurį „le juge tranche le litige conformément aux règles de droit qui lui sont applicables“ („teismas bylą išnagrinėja pagal taikytinas teisės taisykles“) ir Sąjungos teisės viršenybės bei veiksmingumo principais: žr. 2021 m. gegužės 26 d.Cour de cassation, Chambre civile 1 (Kasacinis teismas, pirmoji civilinių bylų kolegija) sprendimą 19‑15.102. Vis dėlto neturiu duomenų, kurie patvirtintų, jog tai yra suformuota jurisprudencija.