GENERALINIO ADVOKATO

MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,

pateikta 2021 m. gruodžio 16 d. ( 1 )

Byla C‑411/20

S

prieš

Familienkasse Niedersachsen‑Bremen der Bundesagentur für Arbeit

(Finanzgericht Bremen (Brėmeno finansų teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvas asmenų judėjimas – Sąjungos pilietybė – Vienodas požiūris – Ekonominės veiklos nevykdantis valstybės narės pilietis, trumpiau kaip tris mėnesius gyvenantis kitos valstybės narės teritorijoje – Atsisakymas šiam asmeniui skirti išmokas šeimai – Reglamentas (EB) Nr. 883/2004 – 4 straipsnis – Vienodas požiūris – Direktyva 2004/38/EB – 6 straipsnis – Gyvenimas šalyje trumpiau kaip tris mėnesius – 24 straipsnio 2 dalis – Nukrypimas nuo vienodo vertinimo – Sąvoka „socialinė parama“

Turinys

I. Įvadas II. Teisinis pagrindas A. Sąjungos teisė B. Vokietijos teisė III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme IV. Pirminės pastabos V. Analizė A. Dėl Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalies taikymo 1. Jurisprudencijos kontekstas a) Sprendimai „Dano“, „Alimanovic“ ir „García Nieto ir kt.“ b) Sprendimas „Jobcenter Krefeld“ 2. Šios bylos ypatumai 3. Direktyvos 2004/38 6 straipsnyje nustatyta teisė gyventi šalyje a) Pirminės pastabos b) Gyvenimo šalyje teisėtumas pagal Direktyvos 2004/38 6 straipsnį 4. Ar aptariamas išmokas šeimai apima sąvoka „socialinė parama“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2004/38? a) Sąvoka „socialinė parama“ b) Vokietijos vyriausybės požiūris B. Dėl pagrindinėje byloje aptariamo teisės akto atitikties teisei į vienodą požiūrį, įtvirtintai Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnyje 1. Dėl Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalies ir Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnio tarpusavio sąsajos 2. Dėl tiesioginės diskriminacijos, draudžiamos pagal Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį, buvimo C. Tarpinė išvada D. Dėl diskriminacijos, draudžiamos pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalį, buvimo 1. Dėl Komisijos argumentų, susijusių su aptariamų situacijų panašumu 2. Dėl pagrindinėje byloje aptariamo atsisakymo skirti išmokas pateisinimo objektyvumo a) Dėl Vokietijos vyriausybės nurodyto pateisinimo: tikslas apsaugoti viešuosius finansus b) Vertinimas 1) Dėl tikro pavojaus viešiesiems finansams buvimo 2) Dėl pagrindinėje byloje aptariamos nacionalinės teisės nuostatos proporcingumo VI. Išvada

I. Įvadas

1. Ar valstybė narė gali atsisakyti Europos Sąjungos piliečiams, kitos valstybės narės piliečiams, per pirmuosius tris gyvenimo šioje valstybėje narėje mėnesius skirti išmokas šeimai, jei šiuo laikotarpiu jie negauna nacionalinių pajamų, nors šios valstybės narės pilietis, kuris grįžta į ją pagyvenęs kitoje valstybėje narėje pagal Sąjungos teisę, gali jas gauti nuo tada, kai sugrįžta, nesant tokių pajamų sąlygos?

2. Tokį klausimą pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėdamas S, Bulgarijos pilietės ir Familienkasse Niedersachsen‑Bremen der Bundesagentur für Arbeit (Federalinės darbo biržos Žemutinės Saksonijos ir Brėmeno išmokų šeimai kasa, Vokietija, toliau – Familienkasse) ginčą dėl pastarosios atsisakymo skirti išmokas šeimai.

3. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti Direktyvos 2004/38/EB ( 2 ) 24 straipsnį ir Reglamento (EB) Nr. 883/2004 ( 3 ) 4 straipsnį, taip pat nustatyti, ar šis klausimas sietinas su sprendimuose Dano ( 4 ), Alimanovic ( 5 ) ir García‑Nieto ir kt. ( 6 ) įtvirtinta jurisprudencija.

4. Šioje išvadoje paaiškinsiu, kodėl manau, kad atsisakymas ekonomiškai neaktyviems kitų valstybių narių piliečiams, kaip antai pagrindinėje byloje aptariamai pilietei, skirti išmokas šeimai nesietinas su šia jurisprudencija.

II. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė

5. Be tam tikrų pirminės teisės nuostatų, t. y. SESV 21 straipsnio 1 dalies ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 7 straipsnio, šioje byloje turi reikšmės ir Reglamento Nr. 883/2004 1 straipsnio z punktas, 3 straipsnio 1 dalies j punktas, 4 straipsnis, 11 straipsnio 1 ir 3 dalys ir 70 straipsnis, taip pat Direktyvos 2004/38 6 straipsnis, 7 straipsnio 1 dalies b punktas, 14 straipsnio 1 dalis ir 24 straipsnis.

B. Vokietijos teisė

6. Pagrindinės bylos aplinkybėmis taikytinos redakcijos Einkommensteuergesetz (Pajamų mokesčio įstatymas, toliau – EStG) 62 straipsnis suformuluotas taip: „(1) 1Kalbant apie vaikus, kaip jie suprantami pagal 63 straipsnį, teisę į išmokas šeimai pagal šį įstatymą turi kiekvienas asmuo: 1) kuris turi nuolatinę arba įprastinę gyvenamąją vietą šalies teritorijoje <…> 2Tam, kad teisių turėtojas galėtų siekti gauti išmokas šeimai pagal 1 dalį, jo tapatybė turi būti nustatyta pagal jam suteiktą indentifikavimo numerį <…>. 3Vėliau suteiktas identifikavimo numeris galioja atgaline data tais mėnesiais, kuriais yra įvykdytos pirmame sakinyje nurodytos sąlygos. (1a) 1Jei kitos [Sąjungos] valstybės narės arba valstybės, kuriai taikomas Europos ekonominės erdvės susitarimas, pilietis šalyje deklaruoja nuolatinę arba įprastinę gyvenamąją vietą, jis negali teikti prašymo skirti išmokas šeimai per pirmuosius tris mėnesius nuo tada, kai deklaravo nuolatinę arba įprastinę gyvenamąją vietą. 2Ši taisyklė netaikoma, jeigu jis įrodo, kad gauna nacionalines pajamas, kaip tai suprantama pagal 2 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 1–4 punktus, išskyrus pajamas, nurodytas 19 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 2 punkte. 3Pasibaigus pirmame sakinyje nurodytam laikotarpiui, jis gali teikti prašymą skirti išmokas šeimai, nebent nėra įvykdytos sąlygos, nurodytos [Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (Įstatymas dėl laisvo Sąjungos piliečių judėjimo)] 2 straipsnio 2 ar 3 dalyje, arba įvykdytos tik sąlygos, nustatytos Įstatymo dėl laisvo Sąjungos piliečių judėjimo 2 straipsnio 2 dalies 1a punkte, bet pirma nebuvo įvykdyta nė viena kita iš šio įstatymo 2 straipsnio 2 dalyje nurodytų sąlygų. 4Ar reikia atlikti tyrimą siekiant nustatyti, ar įvykdytos išmokų šeimai skyrimo sąlygos pagal antrą sakinį, sprendžia vien išmokų šeimai kasa <…>. 5Jei tokiu atveju išmokų šeimai kasa atmeta prašymą skirti išmokas šeimai, ji apie savo sprendimą turi pranešti kompetentingai imigracijos srities institucijai. 6Jei prašytojas leido manyti, kad jis atitinka sąlygas, nustatytas išmokoms šeimai gauti, pateikdamas suklastotus ar tikrovės neatitinkančius dokumentus arba apgaulės būdu, išmokų šeimai kasa nedelsdama praneša apie tai kompetentingai imigracijos srities institucijai. <…>“

III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme

7. Pareiškėja pagrindinėje byloje S, jos sutuoktinis V ir jų trys vaikai, gimę 2003, 2005 ir 2010 m., yra Bulgarijos piliečiai.

8. 2015 m. S pirmą kartą Familienkasse pateikė prašymą skirti išmokas šeimai jos trims vaikams.

9. 2015 m. gegužės 13 d. sprendimu Familienkasse patenkino šį prašymą ir nuo 2015 m. gegužės mėn. visiems trims vaikams reguliariai mokėjo šias išmokas.

10. 2016 m. balandžio 25 d. registrų tarnyba savo iniciatyva išbraukė nuorodą, kad S ir jos trys vaikai atitinkamu adresu gyvena Brėmerhafene (Vokietija), remdamasi tuo, kad aptariamame būste niekas negyvena. Po išbraukimo iš registro Familienkasse nuo 2016 m. birželio 3 d. liovėsi mokėti S išmokas šeimai ir tos pačios dienos sprendimu atšaukė savo sprendimą nuo 2016 m. gegužės mėn. skirti jai išmokas šeimai, taip pat pareikalavo grąžinti už pastarąjį mėnesį sumokėtas išmokas.

11. 2017 m. gruodžio mėn. S dėl dviejų vaikų, t. y. N ir A, pateikė Familienkasse Nordrhein‑Westfalen Nord (Šiaurės Reino‑Vestfalijos išmokų šeimai kasa, Vokietija) prašymą skirti išmokas šeimai, nurodžiusi adresą Hernėje (Vokietija). Ši valdžios institucija šiuo adresu nusiuntė kelis laiškus, šie buvo grąžinti su pašto paslaugų teikėjo pastaba „gavėjas nežinomas“.

12. 2018 m. rugpjūčio 1 d. sprendimu, apie kurį buvo pranešta paskelbiant oficialų pranešimą, minėta valdžios institucija šį prašymą atmetė, iš esmės remdamasi tuo, kad S Vokietijoje neturi nuolatinės ar įprastinės gyvenamosios vietos.

13. 2019 m. spalio 28 d. S pateikė Familienkasse naują prašymą dėl jos trijų vaikų skirti išmokas šeimai.

14. 2019 m. gruodžio 27 d. sprendimu Familienkasse atsisakė nuo 2019 m. rugpjūčio mėn. skirti išmokas. Familienkasse manymu, S, V ir jų vaikai gyveno Vokietijoje nuo 2019 m. rugpjūčio 19 d., kai atvyko į šią valstybę narę iš Bulgarijos ir įsikūrė bute Brėmerhafene. Familienkasse laikėsi nuomonės, kad S per tris pirmuosius mėnesius nuo įsikūrimo gyvenamojoje vietoje Vokietijoje negavo nacionalinių pajamų, taigi neatitiko EstG 62 straipsnio 1 dalyje nustatytų sąlygų išmokoms šeimai už šį laikotarpį gauti.

15. 2020 m. balandžio 6 d. sprendimu Familienkasse atmetė S pateiktą prieštaravimą kaip nepagrįstą ir patvirtino savo sprendimą neskirti išmokų. Familienkasse pridūrė, kad S aptariamu laikotarpiu nevykdė apmokamos veiklos, ir buvo tos nuomonės, kad veikla, kurią vykdė V laikotarpiu nuo 2019 m. lapkričio 5 d. iki gruodžio 12 d., buvo nereikšminga.

16. 2020 m. gegužės 10 d. S prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikė ieškinį dėl sprendimo atmesti jos prašymą skirti išmokas šeimai panaikinimo, siekdama, kad Familienkasse būtų nurodyta sumokėti išmokas šeimai dėl jos trijų vaikų už laikotarpį nuo 2019 m. rugpjūčio mėn. iki spalio mėn. imtinai.

17. 2020 m. liepos 13 d. nutartimi Finanzgericht Bremen (Brėmeno finansų teismas, Vokietija) atskyrė proceso dalį, susijusią su išmokomis šeimai už ginčijamą laikotarpį, t. y. laikotarpį nuo 2019 m. rugpjūčio mėn. iki spalio mėn., nuo likusios proceso dalies.

18. Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad išmokas šeimai apima sąvoka „išmokos šeimai“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalies j punktą, siejamą su šio reglamento 1 straipsnio z punktu ( 7 ). Iš tikrųjų iš mokesčių finansuojamos išmokos šeimai skiriamos gavėjams teisės aktuose apibrėžtos situacijos pagrindu, kuris nepriklauso nuo tėvų pajamų ir pagal kurį neatsižvelgiama į atskirą prašytojo asmeninių poreikių situaciją. Jomis siekiama dviejų tikslų: pasinaudojant Konstitucijoje numatytu atleidimu nuo mokesčio užtikrinti minimalų vaikui išlaikyti reikalingą lygį, o jeigu minėtos išmokos tam nėra būtinos, skatinti socialines šeimos teises.

19. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės pažymi, kad EstG 62 straipsnio 1a dalis, įtraukta 2019 m. liepos mėn. atlikus įstatymo pakeitimą, lemia skirtingą požiūrį į kitos valstybės narės pilietį, Vokietijoje turintį nuolatinę ar įprastinę gyvenamąją vietą, ir į Vokietijos pilietį, turintį nuolatinę ar įprastinę gyvenamąją vietą Vokietijos teritorijoje po kitoje valstybėje narėje išgyvento laikotarpio. Šiuo klausimu jis nurodo, kad taikant šią nuostatą kitos valstybės narės piliečiui, kaip antai S, per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius neskiriamos išmokos šeimai, jeigu jis neįrodo, kad vykdydamas apmokamą veiklą gauna nacionalinių pajamų, nors Vokietijos pilietis gauna šias išmokas, net jei tokios veiklos nevykdo.

20. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog įstatymo projekte, kuriuo remiantis buvo įtraukta EStG 62 straipsnio 1a dalis, Vokietijos teisės aktų leidėjas nurodė, kad aptariamas skirtingas požiūris atitinka Sąjungos teisę, nes leidžia išvengti didelio kitų valstybių narių piliečių srauto, kuris lemtų nepagrįstą naštą Vokietijos socialinio draudimo sistemai. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad, šio teisės aktų leidėjo teigimu, šį skirtingą požiūrį galima pagrįsti Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalimi, nes apmokamos veiklos nevykdančių kitos valstybės narės piliečių gaunamų išmokų šeimai poveikis yra toks pats kaip ir socialinės paramos. Tokiomis aplinkybėmis šis teisės aktų leidėjas įstatymo projekte aiškiai nenurodė galimo Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnio poveikio. Galiausiai darydamas nuorodą į Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė ( 8 ) Vokietijos teisės aktų leidėjas pagrindė šį skirtingą požiūrį būtinybe apsaugoti priimančiosios valstybės narės finansus.

21. Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto pažymi, kad doktrinoje vyksta diskusijos, ar išmokas šeimai apima sąvoka „socialinė parama“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį. Iš tikrųjų kai kurie autoriai teigia, kad išmokos šeimai yra socialinės apsaugos išmokos tikrąja prasme, jeigu jas skiriant nėra nustatyta išteklių sąlyga. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad, nors pagal Reglamentą Nr. 883/2004 valstybė narė yra kompetentinga spręsti dėl išmokų šeimai skyrimo kitų valstybių narių piliečiams, gyvenantiems jos teritorijoje ir nevykdantiems apmokamos veiklos, sąlygų, vis dėlto šio reglamento 4 straipsnyje yra nustatyta pareiga laikytis vienodo požiūrio ir tame reglamente nėra jokios nuostatos, pagal kurią būtų leidžiama laikytis tokio skirtingo požiūrio, kaip aptariamas šioje byloje.

22. Šiomis aplinkybėmis 2020 m. rugpjūčio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2020 m. rugsėjo 2 d., Finanzgericht Bremen (Brėmeno finansų teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar [Direktyvos 2004/38] 24 straipsnis ir [Reglamento Nr. 883/2004] 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama valstybės narės tvarka, pagal kurią kitos valstybės narės pilietis, kuris šalyje deklaruoja nuolatinę arba įprastą gyvenamąją vietą ir neįrodo, kad šalies viduje gauna pajamų iš žemės ūkio ir miškininkystės, komercinės veiklos, dirbdamas savarankiškai arba pagal darbo sutartį, pirmuosius tris mėnesius nuo nuolatinės arba įprastinės gyvenamosios vietos deklaravimo neturi teisės į išmokas šeimai, kaip tai suprantama pagal [Reglamento Nr. 883/2004] 3 straipsnio 1 dalies j punktą kartu su 1 straipsnio z punktu, o atitinkamos valstybės narės pilietis, esant analogiškai situacijai, neįrodęs, kad šalyje gauna pajamų iš žemės ūkio ir miškininkystės, komercinės veiklos, dirbdamas savarankiškai arba pagal darbo sutartį, turi teisę į išmokas šeimai, kaip tai suprantama pagal [Reglamento Nr. 883/2004] 3 straipsnio 1 dalies j punktą kartu su 1 straipsnio z punktu?“

23. Pastabas pateikė S, Vokietijos, Čekijos ir Lenkijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Posėdžio nebuvo surengta. Šalys raštu atsakė į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus.

IV. Pirminės pastabos

24. Dėl Komisijos abejonių, susijusių su pareiškėjos pagrindinėje byloje kaip darbo ieškančio asmens statusu, norėčiau patikslinti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad S aptariamu laikotarpiu nevykdė apmokamos veiklos, o jos sutuoktinio laikotarpiu nuo 2019 m. lapkričio 5 d. iki gruodžio 12 d. vykdyta veikla buvo nereikšminga.

25. Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad aptariamos išmokos šeimai negali būti laikomos „piniginėmis išmokomis“, skirtomis patekimui į valstybės narės darbo rinką palengvinti, todėl prejudicinis klausimas turi būti nagrinėjamas ne atsižvelgiant į Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį ir SESV 45 straipsnį ( 9 ), kaip siūlo Komisija, o vien į šią pirmąją nuostatą.

V. Analizė

26. Savo vieninteliu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2004/38 24 straipsnis ir Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamas valstybės narės teisės aktas, kuriame nustatyta, jog Sąjungos pilietis, kitos valstybės narės pilietis, per tris pirmuosius gyvenimo šioje valstybėje narėje mėnesius gali gauti išmokas šeimai tik su sąlyga, kad šiuo laikotarpiu gauna nacionalinių pajamų, nors šios valstybės narės pilietis, kuris grįžta į ją pagyvenęs kitoje valstybėje narėje pagal Sąjungos teisę, gali jas gauti nuo tada, kai sugrįžta, nesant pajamų sąlygos.

27. Siekdamas pasiūlyti Teisingumo Teismui naudingą atsakymą į šį klausimą, išnagrinėsiu, pirma, ar pareiškėjos pagrindinėje byloje ir jos vaikų situacija patenka į Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalies taikymo sritį (A skirsnis). Kadangi, kaip bus matyti iš toliau pateikiamų argumentų, mano manymu, taip nėra, antra, išnagrinėsiu, ar pagrindinėje byloje aptariamas nacionalinės teisės aktas atitinka nediskriminavimo principą, įtvirtintą SESV 18 straipsnyje bei sukonkretintą šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnyje (B skirsnis).

A. Dėl Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalies taikymo

28. Pirmiausia primintina, kad remiantis Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalimi „visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, Sutarties taikymo srityje taikomas vienodas traktavimas kaip ir tos valstybės narės piliečiams“. Šios direktyvos 24 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad, „nukrypstant nuo šio straipsnio 1 dalies, priimančioji valstybė narė neįpareigojama suteikti socialinės paramos teises [teisę į socialinę paramą] per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius arba, kai taikytina, ilgesnį 14 straipsnio 4 dalies b punkte numatytą laikotarpį <…> asmenims, išskyrus darbuotojus [pagal darbo sutartį dirbančius asmenis], savarankiškai dirbančiuosius, tokį statusą išlaikančius asmenis ir jų šeimos narius“.

29. Kaip minėta, šioje byloje kilęs klausimas – tai klausimas, ar pagrindinėje byloje susiklosčiusiai situacijai taikytina nukrypti leidžianti nuostata, įtvirtinta Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje. Teisingumo Teismas jau turėjo progą aiškinti šią nuostatą, nagrinėdamas bylas, kuriose priimti sprendimai Dano, Alimanovic, García‑Nieto ir kt. ir Jobcenter Krefeld ( 10 ).

30. Siekiant nustatyti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas sietinas su šia jurisprudencija, mano manymu, naudinga iš pradžių nurodyti tuose sprendimuose padarytas išvadas.

1. Jurisprudencijos kontekstas

a) Sprendimai „Dano“, „Alimanovic“ ir „García‑Nieto ir kt.“

31. Sprendimuose Dano, Alimanovic ir García‑Nieto ir kt. Teisingumo Teismas nustatė sąlygas, kuriomis ekonomiškai neaktyvų Sąjungos pilietį, kitos valstybės narės pilietį, priimanti valstybė narė socialinės paramos srityje gali nepaisyti teisės į vienodą požiūrį, įtvirtintą Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnyje, kurią turi toks Sąjungos pilietis. Iš tikrųjų bylos, kuriose priimti šie sprendimai, buvo susijusios su Vokietijos valdžios institucijų atsisakymu skirti kitų valstybių narių piliečiams Vokietijos teisės aktuose nustatytas „minimalias išmokas“, be kita ko, „pragyvenimą užtikrinančias išmokas“.

32. Byloje, kurioje priimtas Sprendimas Dano, aptariama E. Dano niekada nedirbo Vokietijoje, nebuvo jokių požymių, leidžiančių manyti, kad ji ieškojo darbo, ir savo teise laisvai judėti ji pasinaudojo „vieninteliu tikslu – siekdam[a] gauti“ Vokietijos, kurioje ilgiau kaip tris mėnesius gyveno su savo mažamečiu sūnumi, „socialinę paramą“ ( 11 ). Teisingumo Teismas nusprendė: kadangi E. Dano ir jos sūnus neturi pakankamai išteklių, taigi, negali reikalauti, kad būtų paisoma teisės gyventi priimančiojoje valstybėje narėje pagal Direktyvą 2004/38, jie negali remtis nediskriminavimo principu, nustatytu šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje ( 12 ). Šiuo klausimu atsižvelgdamas į generalinio advokato M. Wathelet išvadą ( 13 ) Teisingumo Teismas patikslino, kad tokiomis aplinkybėmis atitinkamai valstybei narei nesuteikus teisės atsisakyti skirti Sąjungos piliečiams socialinę paramą „asmenys, kurie atvykę į kitos valstybės narės teritoriją neturi pakankamai išteklių savo poreikiams patenkinti, automatiškai jų gautų skyrus specialią neįmokinę išmoką pinigais, kurios tikslas – užtikrinti jos gavėjui pragyvenimą“ ( 14 ). Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tokia pati išvada darytina ir aiškinant Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį, nes jame nurodytos išmokos remiantis šiuo straipsniu skiriamos tik pagal tos valstybės narės, kurioje suinteresuotasis asmuo gyvena, teisės aktus ( 15 ), taigi pagal Sąjungos teisę.

33. Byloje, kurioje priimtas Sprendimas Alimanovic ( 16 ), aptariama N. Alimanovic, kuri gyveno Vokietijoje ilgiau kaip tris mėnesius, pateikė prašymą skirti socialinę paramą jai ir jos dukrai. Jos dirbo trumpalaikius darbus arba turėjo galimybę dirbti trumpiau kaip metus ir tą dieną, kai buvo atsisakyta skirti aptariamas išmokas, jos nebeturėjo darbo ieškančio asmens statuso pagal Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 3 dalies c punktą ( 17 ). Teisingumo Teismas nurodė, kad nors, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, N. Alimanovic ir jos duktė savo teisę gyventi šalyje gali grįsti šios direktyvos 14 straipsnio 4 dalies b punktu, svarbu pažymėti, kad priimančioji valstybė narė gali remtis nukrypti leidžiančia nuostata, įtvirtinta šios direktyvos 24 straipsnio 2 dalyje, kad joms neskirtų prašomos socialinės paramos ( 18 ). Teisingumo Teismas patikslino, kad ši galimybė nukrypti grindžiama laipsniška darbuotojo statuso išsaugojimo sistema, pagal kurią siekiama užtikrinti teisę gyventi šalyje ir gauti socialinę paramą. Taigi Teisingumo Teismas buvo tos nuomonės: kadangi ši sistema nustatyta Direktyva 2004/38, joje „pačioje <…> atsižvelgiama į skirtingus veiksnius, apibūdinančius kiekvieno socialinių išmokų prašytojo individualią situaciją, pirmiausia į ekonominės veiklos vykdymo trukmę“; todėl kai priimančioji valstybė narė taiko šią nukrypti leidžiančią nuostatą, individualaus nagrinėjimo nereikia tiek atsižvelgiant į atitinkamo asmens individualią situaciją, tiek konstatuojant, kad atitinkamas Sąjungos pilietis, gyvendamas šalyje, tampa nepagrįsta našta socialinės paramos sistemai ( 19 ).

34. Byloje, kurioje priimtas Sprendimas García‑Nieto ir kt., ieškovai pagrindinėje byloje, kurie gyveno Vokietijoje trumpiau nei tris mėnesius, buvo darbo ieškantys asmenys ( 20 ). Teisingumo Teismas nusprendė, jog iš Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalies formuluotės aiškiai matyti, kad priimančioji valstybė narė gali atsisakyti skirti socialinę paramą per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius asmenims, kurie nėra pagal sutartį dirbantys asmenys, savarankiškai dirbantys asmenys arba asmenys, išlaikę tokį statusą ( 21 ).

35. Šiuose trijuose sprendimuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnį ir Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos kitų valstybių narių piliečiams neskiriama socialinė parama, jei šie piliečiai arba pagal šią direktyvą neturi teisės gyventi priimančiojoje valstybėje narėje ( 22 ), arba turi teisę gyventi šioje valstybėje narėje ilgiausiai tris mėnesius, remdamiesi šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi ( 23 ), arba turi teisę gyventi šalyje, grindžiamą vien šios direktyvos 14 straipsnio 4 dalies b punktu ( 24 ), nors ši parama užtikrinama šios valstybės narės piliečiams, kurių padėtis tokia pati. Teisingumo Teismo teigimu, pripažįstant, kad šie asmenys turi teisę į socialinę paramą tokiomis pačiomis sąlygomis, kokios taikomos tos šalies piliečiams, būtų prieštaraujama tikslui išlaikyti valstybių narių socialinės paramos sistemos finansinę pusiausvyrą, siekiant, kad asmenys, įgyvendindami teisę gyventi šalyje, netaptų nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, kaip nurodyta Direktyvos 2004/38 10 konstatuojamojoje dalyje ( 25 ).

b) Sprendimas „Jobcenter Krefeld“

36. Byloje, kurioje priimtas Sprendimas Jobcenter Krefeld, susijęs su Lenkijos piliečiu, su dviem nepilnametėmis dukromis gyvenančiu Vokietijoje, susiklosčiusi situacija labai skiriasi nuo situacijų, aptariamų pirma primintose trijose bylose. Iš tikrųjų JD, Sąjungos pilietis, prieš tapdamas bedarbiu priimančiojoje valstybėje narėje joje dirbo, leido savo vaikus į mokyklą, taigi, turėjo teisę gyventi šalyje, grindžiamą 2011 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 492/2011 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Sąjungoje (OL L 141, 2011, p. 1) 10 straipsniu.

37. Teisingumo Teismas nurodė, kad tokio Sąjungos piliečio, kaip JD, padėtis atsižvelgiant į tikslą išlaikyti valstybių narių socialinės paramos sistemos finansinę pusiausvyrą labai skiriasi nuo ieškovų bylose, kuriose priimti sprendimai Dano (teisės, grindžiamos Direktyva 2004/38, nebuvimas), Alimanovic (teisė gyventi šalyje, grindžiama vien Direktyvos 2004/38 14 straipsnio 4 dalies b punktu, nes ieškoma darbo) ir García‑Nieto ir kt. (teisė gyventi šalyje, grindžiama šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi), padėties ( 26 ). Darydamas šią išvadą Teisingumo Teismas priminė, kad teisė gyventi šalyje, pripažįstama (buvusio) darbuotojo migranto vaikams, siekiant užtikrinti jų teisę lankyti mokyklą, ir, kaip išvestinė, vienam iš tėvų, kuris juos prižiūri, kyla pirmiausia iš šio vieno iš tėvų, kaip darbuotojo, statuso. Tačiau ši teisė, kai tik įgyjama, tampa savarankiška ir gali tęstis po to, kai šis statusas prarandamas ( 27 ). Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad asmenys, turintys tokią teisę gyventi šalyje, turi ir teisę būti vertinami taip pat, kaip priimančiosios valstybės narės piliečiai socialinių lengvatų suteikimo srityje, nustatytą Reglamente Nr. 492/2011 ( 28 ), net jei nebeturi darbuotojo statuso, kuriuo buvo grindžiama pirminė jų teisė gyventi šalyje ( 29 ).

38. Kai kurie sprendimuose Dano, Alimanovic, García‑Nieto ir kt. ir Jobcenter Krefeld įtvirtintos jurisprudencijos aspektai, mano manymu, yra naudingi siekiant išnagrinėti klausimą, kurį šioje byloje pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pirmiausia kiek tai susiję su sąvoka „socialinė parama“. Taigi, kyla toks klausimas: ar šioje jurisprudencijoje padarytos išvados taikytinos pagrindinėje byloje? Man dėl to kyla abejonių.

2. Šios bylos ypatumai

39. Tarp pagrindinėje byloje aptariamos situacijos ir situacijų bylose, kuriose priimti sprendimai Dano, Alimanovic, García‑Nieto ir kt. ir Jobcenter Krefeld, bendra tai, kad Sąjungos pilietis priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpiu, už kurį nacionalinė valdžios institucija atsisakė skirti jo prašytas išmokas šeimai, negavo nacionalinių pajamų. Be to, kaip ir bylos, kurioje priimtas Sprendimas García‑Nieto ir kt., atveju, S ir jos vaikų teisė gyventi šalyje grindžiama Direktyvos 2004/38 6 straipsnio 1 dalimi.

40. Vis dėlto, kitaip nei pareiškėja pagrindinėje byloje, Sąjungos piliečiai, aptariami bylose, kuriose priimti sprendimai Dano ir Alimanovic, priimančiojoje valstybėje narėje gyveno ilgiau kaip tris mėnesius ir jų teisė gyventi šalyje iš esmės buvo grindžiama Direktyvos 2004/38 7 straipsniu ( 30 ). Dar svarbiau tai, kad, kaip įrodysiu, ši byla susijusi ne su „socialine parama“, kaip bylų, kuriose priimti sprendimai Dano, Alimanovic ir García‑Nieto ir kt., atveju, o su išmokomis šeimai ( 31 ).

41. Šiomis aplinkybėmis abejoju dėl priimančiosios valstybės narės galimybės atsižvelgiant į šioje byloje susiklosčiusias aplinkybes remtis apribojimais, nustatytais Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje. Prieš pradedant nagrinėti šį klausimą reikia nustatyti, ar S ir jos vaikai turi šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą teisę į vienodą požiūrį, o tam reikia patikrinti, ar jie teisėtai gyvena šioje valstybėje narėje ( 32 ).

3. Direktyvos 2004/38 6 straipsnyje nustatyta teisė gyventi šalyje

a) Pirminės pastabos

42. Teisingumo Teismas ne kartą priminė, kad Sąjungos pilietybe siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą ( 33 ). SESV 21 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad kiekviena Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, laikydamasis Sutartyse ir joms įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų. Kaip nurodyta Direktyvos 2004/38 1 straipsnyje, ja siekiama, be kita ko, nustatyti naudojimosi šia teise sąlygas ir apribojimus ( 34 ). Tarp šių sąlygų ir apribojimų yra nustatytieji šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje, susiję su šios direktyvos taikymo asmenims sritimi ( 35 ), ir – neginčijamai – nustatytieji šios direktyvos 6 straipsnyje.

b) Gyvenimo šalyje teisėtumas pagal Direktyvos 2004/38 6 straipsnį

43. Dėl Direktyvos 2004/38 24 straipsnio taikymo asmenims srities primintina, jog Teisingumo Teismas sprendimuose Dano, Alimanovic ir García‑Nieto ir kt. nusprendė, kad, kiek tai susiję su galimybe gauti „socialinę paramą“, Sąjungos pilietis gali reikalauti, kad į jį būtų laikomasi tokio paties požiūrio kaip į priimančiosios valstybės narės piliečius pagal šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalį tik tuo atveju, jeigu jo gyvenimas priimančiosios valstybės narės teritorijoje atitinka šioje direktyvoje nustatytas sąlygas ( 36 ). Taigi, šis reikalavimas reiškia išankstinę sąlygą siekiant naudotis teise į vienodą požiūrį, įtvirtinta šioje nuostatoje.

44. Komisija savo rašytinėse pastabose teigia, kad, nors per pirmuosius tris mėnesius Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje pagal Direktyvos 2004/38 6 straipsnį, vis dėlto „teisėtai gyventi šalyje“ jie gali tik jei tenkina šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas. Ji paaiškino šį teiginį rašytiniame atsakyme į Teisingumo Teismo šiuo aspektu pateiktą klausimą, nurodydama, kad „Sąjungos piliečio, kitos valstybės narės piliečio, teisė gyventi šalyje pirmuosius tris mėnesius <…> dar nėra <…> „teisė teisėtai gyventi šalyje“, kaip tai suprantama pagal [šios direktyvos] 7 straipsnio 1 dalį“ ( 37 ).

45. Nepritariu Komisijos požiūriui ir esu tos nuomonės, kad vartojamos sąvokos gali sukelti painiavą.

46. Pirma, primintina, kad pagal Direktyvos 2004/38 6 straipsnio 1 dalį „Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės teritorijoje iki trijų mėnesių trukmės laikotarpį, netaikant jokių [kitų] reikalavimų ar formalumų, išskyrus reikalavimą turėti [galiojančią] tapatybės kortelę arba pasą“ ( 38 ). Taigi ši teisė gyventi šalyje pripažįstama visiems Sąjungos piliečiams, neatsižvelgiant į tai, ar jie yra ekonomiškai aktyvūs. Pagal šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalį teisė gyventi šalyje išlaikoma tol, kol Sąjungos pilietis ir jo šeimos nariai netampa nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai. Todėl, atsižvelgiant į teisėtą Direktyvos 2004/38 6 straipsnyje nustatytos teisės gyventi šalyje, kalbant apie bendrą šios direktyvos kontekstą, pobūdį ( 39 ), negalima paneigti to, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, S ir jos vaikai savo teisę (teisėtai) gyventi priimančiojoje valstybėje narėje gali grįsti šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi, taigi jie pagal šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalį naudojasi teise Sutarties taikymo srityje būti vertinami taip pat, kaip ir tos valstybės narės piliečiai.

47. Antra, tai, kad Komisija žodžių junginį „teisėta teisė gyventi šalyje“ aiškina kaip reiškiantį nuorodą į Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalyje minimą teisę gyventi šalyje, o ne į šios direktyvos 6 straipsnyje įtvirtintą teisę gyventi šalyje, pirmiausia klaidina nacionalines priimančiosios valstybės narės valdžios institucijas, o to reikia vengti. Iš tikrųjų šis žodžių junginys leidžia manyti, kad teisė gyventi šalyje, nustatyta Direktyvos 2004/38 6 straipsnyje, nėra teisėta teisė gyventi šalyje pagal šią direktyvą. Tačiau taip nėra. Komisijos požiūrio nepatvirtina nei šios direktyvos sistema, nei jos tekstas. Be to, šis požiūris neatitinka šia direktyva siekiamo tikslo; kaip matyti iš suformuotos jurisprudencijos, ja siekiama supaprastinti naudojimąsi pagrindine ir asmenine teise laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, kuri pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį tiesiogiai suteikiama Sąjungos piliečiams, ir šią teisę sustiprinti ( 40 ).

48. Be to, grįsdama savo argumentą Komisija remiasi Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė 68 ir 75 punktais ( 41 ). Tačiau reikia konstatuoti, kad tuose punktuose Teisingumo Teismo daroma bendra nuoroda į „teisėto gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje sąlygas“ ( 42 ) yra susijusi ne tik su teisės gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius įgijimo sąlygomis, nustatytomis Direktyvos 2004/38 7 straipsnyje, bet ir su teisės gyventi šalyje iki trijų mėnesių įgijimo sąlygomis ( 43 ). Taip pat primintina, kad šioje direktyvoje nustatyta laipsniška sistema, kiek tai susiję su teise gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, reiškia, kad Sąjungos pilietis ir jo šeimos nariai, naudodamiesi judėjimo laisve, priimančiojoje valstybėje narėje gali pereiti vieną ar kelis etapus, jei atitinka minėtoje direktyvoje nustatytas sąlygas, kurios keičiasi atsižvelgiant į gyvenimo šalyje trukmę.

49. Tai paaiškinus ir atsižvelgiant į aplinkybę, jog akivaizdu, kad S gali remtis teise teisėtai gyventi šalyje pagal Direktyvos 2004/38 6 straipsnio 1 dalį laikotarpiu, susijusiu su jos prašymo skirti išmokas šeimai atmetimu, atitinkančiu pirmuosius tris jos gyvenimo Vokietijoje mėnesius, toliau reikia išnagrinėti šios direktyvos 24 straipsnio materialinę taikymo sritį, taigi, ir sąvoką „socialinė parama“, kaip ją savo jurisprudencijoje apibrėžė Teisingumo Teismas, siekiant nustatyti, ar šios direktyvos 24 straipsnio 2 dalis taikoma pagrindinėje byloje aptariamai situacijai.

4. Ar aptariamas išmokas šeimai apima sąvoka „socialinė parama“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2004/38?

a) Sąvoka „socialinė parama“

50. Iš S, Vokietijos, Čekijos ir Lenkijos vyriausybių bei Komisijos pateiktų pastabų matyti, kad, jų nuomone, aptariamų išmokų šeimai neapima sąvoka „socialinė parama“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį. Be to, Čekijos ir Lenkijos vyriausybė, taip pat Komisija teigia, kad ši nuostata nagrinėjamu atveju netaikoma. Taigi kyla klausimas, ar aptariamos išmokos šeimai gali būti laikomos „socialine parama“ pagal šią direktyvą.

51. Pirma, primintina, kad Teisingumo Teismas sąvoką „socialinė parama“ apibrėžė kaip apimančią visokeriopą paramą, nacionaliniu regioniniu ar vietos lygmeniu suteikiamą valdžios institucijų, į kurias kreipėsi asmuo, neturintis pakankamai išteklių savo ir savo šeimos narių elementariems poreikiams patenkinti ir dėl to rizikuojantis savo gyvenimo šalyje laikotarpiu tapti priimančiosios valstybės narės viešųjų finansų našta, kuri galėtų turėti įtakos bendram tos valstybės teikiamos paramos dydžiui ( 44 ). Be to, Teisingumo Teismas nurodė, kad pragyvenimą užtikrinančios išmokos, kuriomis jų gavėjams siekiama užtikrinti pragyvenimo lėšų, reikalingų gyventi žmogaus orumo nežeminančiomis sąlygomis, minimumą, turi būti laikomos „socialine parama“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį ( 45 ).

52. Antra, pažymėtina, kad, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo informacija, išdėstyta šios išvados 18 punkte, pagrindinėje byloje šios išmokos šeimai finansuojamos iš mokesčių ir skiriamos gavėjams teisės aktuose apibrėžtos situacijos pagrindu, kuris nepriklauso nuo tėvų pajamų ir pagal kurį neatsižvelgiama į atskirą prašytojo asmeninių poreikių situaciją. Iš šios informacijos taip pat matyti, kad pagal doktriną išmokos šeimai reiškia socialinės apsaugos išmokas tikrąja prasme, jeigu jų skyrimui nėra taikoma išteklių sąlyga. Kitaip tariant, kaip matyti ir iš Vokietijos vyriausybės pastabų ( 46 ), šios išmokos nepriklauso nei nuo tėvų pajamų, nei nuo prašytojų asmeninių poreikių ir jomis nesiekiama užtikrinti prašytojo ir jo šeimos pragyvenimą. Iš tikrųjų, nors šiomis išmokomis siekiama atleidimu nuo mokesčio užtikrinti minimalų vaiko gyvenimo lygį, jos taip pat skirtos, kaip aiškiai pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, skatinti socialines šeimos teises.

53. Šiuo klausimu, mano manymu, pabrėžtina, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją išmokos, kurios automatiškai skiriamos šeimoms, atitinkančioms tam tikrus objektyvius kriterijus, susijusius, be kita ko, su šeimos dydžiu, pajamomis ir turimu turtu, neatliekant jokio individualaus ir diskrecinio asmeninių poreikių vertinimo, ir kuriomis siekiama padengti šeimos išlaidas, turi būti laikomos socialinės apsaugos išmokomis ( 47 ). Todėl, jei šiuos kriterijus taikome aptariamoms išmokoms šeimai, jas, su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tai patikrins, reikia laikyti „socialinės apsaugos išmokomis“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalies j punktą, siejamą su šio reglamento 1 straipsnio z punktu ( 48 ).

54. Tai, mano nuomone, reiškia, kad aptariamos išmokos šeimai negali būti laikomos „socialine parama“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį, todėl ši nuostata pagrindinėje byloje aptariamai situacijai netaikytina.

b) Vokietijos vyriausybės požiūris

55. Vokietijos vyriausybė vis dėlto yra tos nuomonės, kad aptariamoms išmokoms šeimai reikia taikyti Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalies ratio legis. Iš tikrųjų šios išmokos dėl savo pasekmių panašios į socialinę paramą ekonomiškai neaktyvių asmenų atveju.

56. Nepritariu tokiam požiūriui.

57. Pirma, primintina, kad S ir jos vaikų situacija – tai Sąjungos piliečio situacija, kuri pagrindžia jos teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje pagal Direktyvos 2004/38 6 straipsnį. Tiesa, Teisingumo Teismas nusprendė: kadangi valstybės narės negali reikalauti, kad Sąjungos piliečiai turėtų pakankamai išteklių pragyventi ir asmeninį sveikatos draudimą, jeigu jie tų valstybių narių teritorijoje gyvena ne ilgiau kaip tris mėnesius, teisinga neįpareigoti tų valstybių narių išlaikyti šiuos piliečius per tą laikotarpį ( 49 ). Vis dėlto reikia pabrėžti, kad šis teiginys susijęs su tikslu išlaikyti valstybių narių socialinės paramos sistemos finansinę pusiausvyrą, kurio siekiama Direktyva 2004/38 (10 konstatuojamoji dalis) ir nuo kurio nukrypti leidžianti nuostata įtvirtinta šios direktyvos 24 straipsnio 2 dalyje. Iš šios nuostatos aiškiai matyti, kad ji susijusi vien su„socialine parama“.

58. Taigi remiantis, kaip daro Vokietijos vyriausybė, Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalimi, atsisakant skirti prašomas išmokas šeimai, būtų prieštaraujama šios nuostatos tekstui. Iš tikrųjų Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo ne atmesti galimybę skirti socialinės apsaugos išmokas, o išvengti to, kad Sąjungos pilietis, kitos valstybės narės pilietis, taptų nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai. Be to, Vokietijos vyriausybės aiškinimas prieštarauja laipsniškos sistemos, nustatytos Direktyvoje 2004/38 dėl teisės gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, esmei, nes šios direktyvos 6 straipsnyje įtvirtinta teisė gyventi šalyje pagal šios direktyvos 14 straipsnį išlaikoma ne tol, kol pilietis ir jo šeimos nariai netampa nepagrįsta našta socialinės apsaugos sistemai, o tol, kol jie tampa nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai.

59. Antra, norėčiau pabrėžti: kadangi sprendimuose Dano ir Alimanovic įtvirtinta jurisprudencija grindžiama Sąjungos piliečių nediskriminavimo principo ir gyvenimo šalyje sąlygų, nustatytų Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punkte, t. y. be kita ko, sąlygos turėti pakankamai išteklių, tarpusavio sąsaja ( 50 ), nežinau, kaip būtų galima, kaip siūlo Vokietijos vyriausybė, taikyti šią jurisprudenciją, kalbant apie teisę gyventi šalyje, nurodytą šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje, kurioje tokios sąlygos nenustatyta. Be to, primintina, kad, kaip pažymėjo generalinis advokatas H. Saugmandsgaard Øe, „Sąjungos teisė grindžiama solidarumo vertybėmis, kurios dar labiau sutvirtintos sukūrus Sąjungos pilietybę“ ( 51 ).

60. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad ginčijamų išmokų šeimai neapima sąvoka „socialinė parama“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį ir kaip ją yra apibrėžęs Teisingumo Teismas. Todėl priimančioji valstybė narė negali remtis šia nuostata, siekdama, kiek tai susiję su tokios paramos skyrimu, nepaisyti Sąjungos piliečių teisės į vienodą požiūrį, įtvirtintos šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje.

B. Dėl pagrindinėje byloje aptariamo teisės akto atitikties teisei į vienodą požiūrį, įtvirtintai Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnyje

1. Dėl Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalies ir Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnio tarpusavio sąsajos

61. Kaip minėjau, mano nuomone, reikia manyti: kadangi S ir jos vaikai, Sąjungos piliečiai, teisėtai gyvena Vokietijoje pagal Direktyvos 2004/38 6 straipsnį, jų gyvenimas šalyje atitinka Sąjungos teisę ( 52 ). Todėl jie pagal šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalį turi teisę į tai, kad Sutarties taikymo srityse į juos būtų laikomasi tokio paties požiūrio kaip ir į šios valstybės narės piliečius.

62. Šiomis aplinkybėmis tai reiškia: kadangi S ir jos vaikai prašo skirti ne socialinę paramą, o socialinės apsaugos išmokas (išmokas šeimai), gali būti taikoma Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalis ( 53 ) ir kad, priešingai, negali būti taikoma šios direktyvos 24 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta nuo vienodo požiūrio principo nukrypti leidžianti nuostata ( 54 ).

63. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės pažymi, kad taikant EStG 62 straipsnio 1a dalį kitos valstybės narės piliečiui, kaip antai S, per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius neskiriamos išmokos šeimai, jeigu jis neįrodo, kad vykdo apmokamą veiklą (nacionalinės pajamos), nors Vokietijos piliečiui šios išmokos skiriamos, net jeigu jis tokios veiklos nevykdo ( 55 ). Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad aptariama nacionalinė nuostata lemia skirtingą požiūrį dėl pilietybės.

64. Šiuo klausimu Čekijos ir Lenkijos vyriausybės mano, kad aptariama nacionalinės teisės nuostata lemia tiesioginę diskriminaciją dėl pilietybės, kuri draudžiama pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalį ir Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį ir kuri negali būti pateisinama remiantis išimtimi, nustatyta Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje ( 56 ).

65. Taigi kyla klausimas, ar toks skirtingas požiūris, kaip konstatuotas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, reiškia diskriminaciją, draudžiamą pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalį ir (arba) Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį.

2. Dėl tiesioginės diskriminacijos, draudžiamos pagal Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį, buvimo

66. Iškart primintina, kad Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnyje patikslinamas nediskriminavimo principas, įtvirtintas SESV 18 straipsnyje. Šiuo aspektu klausimas, kuris kyla nagrinėjant šią bylą, yra šių dviejų nuostatų tarpusavio sąsajos klausimas.

67. Mano nuomone, pagrindinėje byloje aptariamą skirtingą požiūrį dėl įvairių priežasčių reikia nagrinėti atsižvelgiant vien į Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį.

68. Pirma, kaip minėta ( 57 ), priimančioji valstybė narė negali remtis Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta nukrypti leidžiančia nuostata. Tačiau, nors iš tikrųjų asmenys, kaip antai S ir jos vaikai, patenka į šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, nes turi teisę gyventi šalyje, grindžiamą šios direktyvos 6 straipsniu, vis dėlto prašydami skirti socialinės apsaugos išmokas jie patenka ir į Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnio taikymo sritį, taigi, turi teisę į vienodą požiūrį konkrečiomis pastarojoje nuostatoje nurodytomis sąlygomis.

69. Antra, kiek tai susiję būtent su socialinės apsaugos išmokomis, kurioms netaikoma Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta nukrypti leidžianti nuostata, Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnis, kadangi jame nustatytos dvi konkrečios sąlygos, yra lex specialis, palyginti su šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalimi. Iš tikrųjų šio reglamento 4 straipsnyje nustatyta, kad „jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios [tokios pačios] išmokos ir [tenka tokios pačios] prievolės kaip ir tos valstybės piliečiams“ (išskirta mano).

70. Trečia, kadangi Reglamentas Nr. 883/2004 yra ne nacionalinių socialinės apsaugos sistemų suderinimo priemonė, o aktas, kuriuo siekiama koordinuoti šias sistemas, valstybės narės, laikydamosi Sąjungos teisės, yra kompetentingos savo teisės aktuose nustatyti socialinės apsaugos sistemos išmokų skyrimo sąlygas ( 58 ).

71. Nagrinėjamu atveju, nors pagal Reglamentą Nr. 883/2004 valstybė narė, kaip antai Vokietijos Federacinė Respublika, yra kompetentinga spręsti dėl išmokų šeimai skyrimo sąlygų savo teritorijoje, šio reglamento 4 straipsnyje įtvirtinta teisė į vienodą požiūrį ir nenurodyta jokios išimties, kuria būtų galima pateisinti tokį skirtingą požiūrį, kaip aptariamas pagrindinėje byloje. Todėl valstybė narė negali nevykdyti jai tenkančios pareigos užtikrinti vienodą požiūrį į kitų valstybių narių piliečius ir į savo pačios piliečius.

72. Pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išreiškė nuogąstavimą, kad nebuvo laikomasi Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnio, todėl aptariamas teisės aktas reiškia tiesioginę diskriminaciją, o lemiamas skiriamasis kriterijus yra pilietybė.

73. Aš taip pat esu įsitikinęs, kad skirtingas požiūris į abi situacijas neatitinka Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnio ( 59 ). Šiomis aplinkybėmis manau, kad aptariama nacionalinės teisės nuostata lemia tiesioginę diskriminaciją dėl pilietybės, kuri, Reglamente Nr. 883/2004 nesant aiškiai nustatytos išimties, negali būti pateisinama.

74. Taigi Komisijos argumentas, pagal kurį, kiek tai susiję su aptariamų išmokų skyrimu, Sąjungos piliečių situacija, kaip antai S situacija, kai per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius jie nevykdo apmokamos veiklos, ir Vokietijos piliečių, kurie, grįžę į savo šalį, tokiu pačiu laikotarpiu nevykdo tokios veiklos, nėra panašios, neturi reikšmės ( 60 ). Iš tikrųjų atsižvelgiant į tai, kad S teisėtai gyvena priimančiojoje valstybėje narėje, iš Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnio taikymo matyti, kad kitų valstybių narių piliečių, kuriems taikomas šis reglamentas, situacijos ir priimančiosios valstybės narės piliečių situacijos yra panašios; todėl pirmiesiems priklauso „tos pačios [tokios pačios] išmokos“ ir tenka „[tokios pačios] prievolės“ kaip ir antriesiems.

C. Tarpinė išvada

75. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti, kad Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamas valstybės narės teisės aktas, kuriama nustatyta, kad Sąjungos pilietis, kitos valstybės narės pilietis, per pirmuosius tris gyvenimo šioje valstybėje narėje mėnesius gali gauti išmokas šeimai tik su sąlyga, kad šiuo laikotarpiu gauna nacionalinių pajamų, nors šios valstybės narės pilietis, kuris grįžta į ją pagyvenęs kitoje valstybėje narėje pagal Sąjungos teisę, gali jas gauti nuo tada, kai sugrįžta, nesant pajamų sąlygos.

D. Dėl diskriminacijos, draudžiamos pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalį, buvimo

76. Jei Teisingumo Teismas pritartų tam, kaip siūlau vertinti aptariamą skirtingą požiūrį atsižvelgiant į Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, susijusį su Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalimi, atsakyti nereikėtų.

77. Taigi toliau pateikiama analizė yra papildoma tam atvejui, jei Teisingumo Teismas norėtų padaryti išvadą, išsamiau išnagrinėjęs aptariamą skirtingą požiūrį.

78. Pirmiausia atmesiu Komisijos argumentus, susijusius su tuo, kad aptariamos situacijos nėra panašios, paskui nustatysiu, ar, kaip teigia Vokietijos vyriausybė, nacionalinių valdžios institucijų atsisakymas skirti aptariamas išmokas šeimai yra pateisinamas ir proporcingas.

1. Dėl Komisijos argumentų, susijusių su aptariamų situacijų panašumu

79. Iš Komisijos rašytinio atsakymo į Teisingumo Teismo pateiktą klausimą, susijusį pirmiausia su skirtingo požiūrio, kurį konstatavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pateisinimu, matyti, kad Komisija mano, jog abi aptariamos situacijos nėra panašios. Šiuo aspektu ji teigia, kad teisė gyventi šalyje, kurią pagal Direktyvos 2004/38 6 straipsnio 1 dalį per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius ar trumpesniu laikotarpiu turi Sąjungos piliečiai, dar nėra teisė teisėtai gyventi šalyje, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalį. Tik tada, kai Sąjungos pilietis įgyja teisėtą teisę gyventi šalyje, kaip apibrėžta pastarojoje nuostatoje, jis gali pasinaudoti diskriminacijos draudimu, kiek tai susiję su socialine parama.

80. Šiems argumentams negalima pritarti.

81. Tiesa, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, iš esmės nedraudžiama socialinių išmokų skyrimo ekonomiškai neaktyviems Sąjungos piliečiams susieti su reikalavimu, kad šie įvykdytų teisėto gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje sąlygas ( 61 ). Vis dėlto remdamasis šios išvados 43–49 punktuose išdėstytais argumentais darau išvadą: kadangi ir kitos valstybės narės pilietis, kuris gyvena Vokietijoje pagal Direktyvos 2004/38 6 straipsnį, ir Vokietijos pilietis, kuris grįžta į šią valstybę narę pagyvenęs kitoje valstybėje narėje, turi teisę teisėtai gyventi šioje valstybėje narėje, jų situacijos yra bent panašios, jei ne tokios pačios ( 62 ).

82. Taigi reikia manyti, kad, nors skirtingas požiūris, kurį konstatavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, reiškia tiesioginę diskriminaciją dėl pilietybės, vis dėlto ši diskriminacija nėra savavališka ir gali būti pateisinama ( 63 ). Todėl toliau išnagrinėsiu Vokietijos vyriausybės nurodytą aptariamo skirtingo požiūrio pateisinimo pagrindą.

2. Dėl pagrindinėje byloje aptariamo atsisakymo skirti išmokas pateisinimo objektyvumo

a) Dėl Vokietijos vyriausybės nurodyto pateisinimo: tikslas apsaugoti viešuosius finansus

83. Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad EStG 62 straipsnio 1a dalis nelemia skirtingo požiūrio į kitų valstybių narių piliečius ir Vokietijos piliečius. Bet kuriuo atveju remdamasi, be kita ko, Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė ( 64 ) 80 punkte Teisingumo Teismo išdėstytais argumentais, susijusiais su išmokomis šeimai, ji mano, kad šių išmokų neskyrimas ekonomiškai neaktyvioms šeimoms yra pateisinamas tuo, kad jis tinkamas, būtinas ir pagrįstas siekiant apsaugoti viešuosius finansus. Taigi šia nuostata siekiama užkirsti kelią netinkamam naudojimuisi socialine parama Vokietijoje, atsižvelgiant į pavojų, kurį viešiesiems finansams kelia, viena vertus, 2010–2017 m. padidėjęs kitų valstybių narių piliečių prašymų skirti išmokas šeimai skaičius ir, kita vertus, didesnis piktnaudžiaujant teise pateiktų prašymų skaičius. Iš tikrųjų dėl padaugėjusių prašymų 2020 m. išmokėta 46,67 milijardų eurų, iš kurių 21,28 % skirta užsienio piliečiams. Be to, pastaraisiais metais labai padaugėjo išmokas šeimai gaunančių pagal darbo sutartis dirbančių asmenų iš kitų valstybių narių, taip pat kai kuriais atvejais – vaikų, kilusių iš kitų valstybių narių ( 65 ). Be to, vidutinis vaikų skaičius šeimoje, kilusioje iš kitos valstybės narės, yra didesnis, todėl finansinės išlaidos, susijusios su išmokomis, sumokamomis užsienio piliečiams, yra apie 15 % didesnės, palyginti su finansinėmis išlaidomis, kurių patiriama dėl išmokų, sumokamų Vokietijos šeimoms.

84. Pirma, dėl aptariamos nacionalinės teisės nuostatos tinkamumo siekiant apsaugoti viešuosius finansus Vokietijos vyriausybė teigia, kad per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius ekonomiškai neaktyviems kitų valstybių narių piliečiams neskiriant išmokų šeimai galima sumažinti paskatą šiems piliečiams įsikurti Vokietijoje. Be to, dėl reikalavimo vykdyti apmokamą veiklą sumažėtų prašymų skirti tokias išmokas.

85. Antra, dėl aptariamos nacionalinės teisės nuostatos būtinumo Vokietijos vyriausybė teigia, kad nėra kitų priemonių, kurios leistų pasiekti tikslą apsaugoti viešuosius finansus. Viena vertus, aptariamos išmokos neskiriamos tik per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius ir yra susijusios tik su ekonomiškai neaktyviais asmenimis ir darbo ieškančiais asmenimis. Kita vertus, neskiriant tokių išmokų kartu taikomos priemonės, kuriomis siekiama, kad administracija išsamiau išnagrinėtų faktines aplinkybes, o kilus pagrįstų abejonių išmokų šeimai kasa, remdamasi EstG 62 straipsnio 1a dalimi, esant pateiktam prašymui skirti išmokas šeimai, pati išnagrinėtų klausimą, ar įvykdytos Įstatyme dėl laisvo Sąjungos piliečių judėjimo nurodytos sąlygos, o tai leistų ankstyvame etape nustatyti organizuotą piktnaudžiavimą išmokų mokėjimu ir užkirsti jam kelią.

86. Trečia, dėl aptariamos nacionalinės teisės nuostatos pagrįstumo Vokietijos vyriausybė teigia: kadangi pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį priimančioji valstybė narė neprivalo skirti socialinės paramos ekonomiškai neaktyviems Sąjungos piliečiams, ši valstybė narė neprivalo ir mokėti kitų neįmokinių išmokų, kurios, tiesa, skiriamos neatsižvelgiant į paramos poreikį, bet socialinės paramos poreikio atveju yra atskaitomos iš pragyvenimą užtikrinančių išmokų ir finansuojamos iš mokestinių pajamų.

b) Vertinimas

87. Pirmiausia primintina, kad skirtingas požiūris, kurį lemia pagrindinėje byloje aptariama nuostata, gali būti pateisinamas atsižvelgiant į Sąjungos teisę tik tuo atveju, jeigu jis pagrįstas objektyviais bendrojo intereso pagrindais, nepriklausančiais nuo atitinkamų asmenų pilietybės, ir proporcingas pagal nacionalinę teisę teisėtai siekiamam tikslui. Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad priemonė yra proporcinga, jei, būdama tinkama norimam tikslui pasiekti, ji neviršija to, kas būtina jam pasiekti ( 66 ). Nors tai nustatyti turi nacionalinis teismas, vis dėlto Teisingumo Teismas gali pateikti gairių, leidžiančių jam priimti sprendimą.

1) Dėl tikro pavojaus viešiesiems finansams buvimo

88. Kalbant, pirma, apie tikro pavojaus viešiesiems finansams buvimą dėl padidėjusio Sąjungos piliečių, kitų valstybės narių piliečių, prašymų skirti išmokas šeimai skaičiaus reikėtų pateikti dvi grupes pastabų.

89. Pirma, esu tos nuomonės, jog Vokietijos vyriausybės argumentai, susiję su tuo, kad šeimose, kilusiose iš kitų valstybių narių, vaikų skaičius yra didesnis nei Vokietijos šeimose, neturi reikšmės ( 67 ).

90. Antra, pažymėtina, jog Vokietijos vyriausybė apsiriboja teiginiu, kad 2020 m. 21,28 % išmokų šeimai sudarančios sumos buvo sumokėta užsienio piliečių vaikams, t. y. Sąjungos piliečių, kurie yra kitų valstybių narių piliečiai, vaikams ir trečiųjų valstybių vaikams. Tačiau pastariesiems sumokėtos sumos nagrinėjamu atveju neturi reikšmės. Dėl Sąjungos piliečių ši vyriausybė taip pat nepatikslina, kokios sumos buvo sumokėtos ekonomiškai neaktyvių Sąjungos piliečių vaikams ir kokios – ekonomiškai aktyvių piliečių vaikams, pastarosioms sumoms nagrinėjamu atveju taip pat neturint reikšmės.

91. Taigi, mano nuomone, neįrodyta, kad išlaidos, susijusios su aptariamomis išmokomis šeimai, padidėjo dėl kitų valstybių narių piliečių (arba jų vaikų). Mano manymu, tai, kad sumos išlaidų skyriuje, kaip antai išmokų skyriuje, padidėja, savaime negali būti neigiamas valstybės narės ekonominės situacijos rodiklis. Iš tikrųjų manau, kad svarbu priminti, jog apskritai socialinės išlaidos gali prisidėti prie socialinės sanglaudos ir ekonominės veiklos, leidžiant gavėjams būti aktyvesniems ir labiau dalyvauti darbo rinkoje. Be to, reikėtų įvertinti poveikį valstybės biudžetui ir ilgalaikės ekonomikos dinamikai atsižvelgiant į integraciją į darbo rinką Sąjungos lygiu. Pavyzdžiui, priimant kitų valstybių narių piliečius, nors patiriama, ypač iš pradžių, daugiau socialinių ir prireikus su mokymais susijusių išlaidų, gali būti ir tenkinamas tam tikras valstybės narės ekonominis poreikis, aprūpinant tinkama darbo jėga kai kuriuos sektorius, kuriuose jos trūksta, taigi, taip prisidedant prie jos konkurencingumo didinimo ( 68 ).

92. Mano nuomone, kalbant apie universalaus pobūdžio socialinės apsaugos išmokas, kurios, kaip aptariamos išmokos šeimai, susijusios su vaikais, būtina remtis išsamiais ir tiksliais duomenimis, kad būtų galima manyti, jog skirtingas požiūris yra pateisinamas. Todėl pripažinimas, kad bendrais ir netiksliais finansinio pobūdžio argumentais galima pateisinti skirtingą požiūrį į kitų valstybių narių piliečius ir savo šalies piliečius, reikštų, jog tokios esminės Sąjungos teisės normos, kaip nediskriminavimo dėl pilietybės principas, taikymas ir apimtis gali skirtis laiko ir erdvės atžvilgiu, priklausomai nuo valstybių narių viešųjų finansų padėties ( 69 ), be to, atitinkamai valstybei narei nepateikus tikslių ir neginčijamų įrodymų, pagrindžiančių tikrą pavojų viešiesiems finansams ( 70 ).

93. Kalbant, antra, apie tikro pavojaus viešiesiems finansams buvimą dėl padažnėjusio Sąjungos piliečių, kurie yra kitos valstybės narės piliečiai, organizuoto piktnaudžiavimo teise ir sukčiavimo, norėčiau priminti tokius dalykus.

94. Pirma, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad sąvoka „piktnaudžiavimas teise“ yra savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, pagal kurią „siekiant įrodyti piktnaudžiavimą būtinas, pirma, objektyvių aplinkybių, iš kurių matyti, kad, nors formaliai Sąjungos teisės akte numatytos sąlygos įvykdytos, šio akto tikslas nepasiektas, visetas ir, antra, subjektyvus elementas, kurį sudaro siekis gauti naudos iš Sąjungos teisės akto, dirbtinai sukuriant sąlygas, numatytas šiai naudai gauti“ ( 71 ).

95. Antra, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad būtent nacionalinis teismas turi nustatyti, ar esama šių dviejų elementų (objektyvaus ir subjektyvaus), kurie turi būti įrodyti pagal nacionalinės teisės normas, „su sąlyga, kad nebūtų pakenkta [Sąjungos] teisės veiksmingumui“ ( 72 ). Teisingumo Teismas taip pat priminė, kad nacionalinės teisės normos, susijusios su piktnaudžiavimu teise, įgyvendinimas negali daryti poveikio visiškam Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumui ir vienodam taikymui valstybėse narėse; pirmiausia nacionaliniai teismai, vertindami naudojimąsi teise, kylančia iš Sąjungos teisės nuostatos, negali nei keisti šios nuostatos taikymo apimties, nei nepaisyti ja siekiamų tikslų ( 73 ).

96. Šiuo klausimu manau, jog, kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, tuo, kad valstybė narė susiduria su daugeliu atvejų, kai, kaip teigia Vokietijos vyriausybė, kitų valstybių narių piliečiai, gaunantys išmokas šeimai, piktnaudžiauja teise arba sukčiauja, naudodamiesi nesąžiningais būdais, negalima pateisinti tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip aptariama pagrindinėje byloje, priėmimo, kai ši nuostata grindžiama bendrosios prevencijos pagrindais ir atmetamas bet koks konkretus paties atitinkamo asmens elgesio vertinimas ( 74 ).

97. Nagrinėjamu atveju aiškiai matyti, kad Vokietijos vyriausybės pateikti įrodymai negali būti laikomi konkrečiais įrodymais, susijusiais su pačios pareiškėjos pagrindinėje byloje elgesio vertinimu. Iš tikrųjų šie įrodymai neatitinka su objektyviu ir subjektyviu aspektais susijusių reikalavimų, kurie taikomi siekiant konkrečiu atveju konstatuoti piktnaudžiavimą teise ir kurie nurodyti šios išvados 94 ir 95 punktuose. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė, kad pareiškėja pagrindinėje byloje piktnaudžiavo teise. Bet kuriuo atveju jis nenurodė, kad pareiškėja pagrindinėje byloje pasinaudojo teise laisvai judėti „vieninteliu tikslu – siekdam[a] gauti“ Vokietijos „socialinę paramą“ ( 75 ).

98. Taip pat primintina, kad bendrosios sukčiavimo prezumpcijos nepakanka siekiant pateisinti priemonę, kuri trukdo siekti Direktyvos 2004/38 tikslų ( 76 ). Šiuo klausimu Vokietijos Federalinės Respublikos visuotinai taikomų priemonių įgyvendinimo pripažinimas prilygtų leidimui valstybei narei apeiti teisę laisvai judėti ir teisę į vienodą požiūrį, taigi, kitos valstybės narės taip pat galėtų imtis tokių priemonių ir vienašališkai atmesti minėtos direktyvos 24 straipsnio 1 dalies taikymą ( 77 ). Todėl negalima manyti, kad S atvyko į Vokietiją vadinamojo „socialinio turizmo“ tikslu vien tam, kad pasinaudotų išmokomis šeimai; prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti.

99. Taigi, mano manymu, neabejotina, kad Vokietijos vyriausybė nepateikė piktnaudžiavimo teise įrodymų, susijusių su pareiškėja pagrindinėje byloje, nes šiuo atveju negali būti aiškiai nustatyta jokio elemento – nei objektyvaus, nei subjektyvaus.

2) Dėl pagrindinėje byloje aptariamos nacionalinės teisės nuostatos proporcingumo

100. Tam atvejui, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto manytų, jog Vokietijos vyriausybė įrodė, kad yra tikras pavojus viešiesiems finansams, toliau išnagrinėsiu klausimą, ar, atsižvelgiant į šios vyriausybės pateiktą informaciją, pagrindinėje byloje aptariama nacionalinės teisės nuostata gali būti laikoma tinkama užtikrinti tikslo apsaugoti viešuosius finansus įgyvendinimą ir ja neviršijama tai, kas būtina šiam tikslui pasiekti.

101. Pirma, dėl tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip aptariama pagrindinėje byloje, tinkamumo primintina, kad S ir jos vaikų situacija nesietina su situacijomis, nagrinėjamomis bylose, kuriose priimti sprendimai Dano, Alimanovic ir García‑Nieto ir kt. ( 78 ). Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų patikrinti, ar nacionalinės valdžios institucijos, skirdamos tokias išmokas šeimai, kaip aptariamos pagrindinėje byloje, kiek tai susiję su teise gyventi šalyje ne ilgiau kaip tris mėnesius, laikosi reikalavimo, nustatyto Direktyvos 2004/38 6 straipsnyje, nes šios direktyvos 7 straipsnyje nustatytos sąlygos taikomos tik kalbant apie gyvenimą šalyje ilgiau kaip tris mėnesius. Iš tikrųjų, mano manymu, šiomis aplinkybėmis sunku įsivaizduoti, kad būtų galima nustatyti terminuotos gyvenimo šalyje trukmės sąlygą kaip integracijos ryšį su priimančiąja valstybe nare, nes jei ši trukmė būtų ilgesnė kaip trys mėnesiai, tai tiesiogiai prieštarautų teisės gyventi šalyje pobūdžiui ir įgijimo sąlygoms, nustatytiems šios direktyvos 6 straipsnyje, taip pat galimai prieštarautų gyvenimo šalyje ilgiau kaip tris mėnesius pobūdžiui ir sąlygoms, nurodytiems šios direktyvos 7 straipsnyje.

102. Antra, kiek tai susiję su tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip aptariama pagrindinėje byloje, proporcingumu, kyla klausimas, ar yra mažiau ribojančių priemonių, leidžiančių pasiekti tikslą apsaugoti viešuosius finansus.

103. Šiomis aplinkybėmis, siekiant išsaugoti Direktyvos 2004/38 nuoseklumą, logika, kuria vadovaujamasi sprendimuose Dano, Alimanovic ir García‑Nieto ir kt. ir pagal kurią priimančioji valstybė narė, taikydama Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalį, neprivalo atlikti atskiro konkretaus asmens situacijos vertinimo ( 79 ), neturi reikšmės esant tokių asmenų, kaip S ir jos vaikai, situacijai. Iš tikrųjų, kadangi jų situacija nepatenka į Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, nagrinėjimas siekiant nustatyti atitinkamų asmenų individualią situaciją, kiek tai susiję su išmokų šeimai suteikimu tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir priimančiosios valstybės narės piliečiams, mano manymu, yra tinkamas norint patikrinti, ar šie asmenys iš tikrųjų gyvena priimančiosios valstybės narės teritorijoje ( 80 ), todėl nebegali siekti gauti išmokų šeimai valstybėje narėje, kurios piliečiai jie yra.

104. Taigi toks individualus nagrinėjimas leistų, viena vertus, išvengti to, kad išmokos šeimai būtų sistemingai neskiriamos vien ekonomiškai neaktyviems kitų valstybių narių piliečiams, paisant jų pagrindinės teisės laisvai judėti, ir, kita vertus, atpažinti piktnaudžiavimo teise ir sukčiavimo atvejus, kai taip elgiasi kitų valstybių narių piliečiai, taip pat organizuota forma, siekiant sumažinti prašymų skirti šias išmokas skaičių, vadinasi, ir apsaugoti viešuosius finansus.

105. Galiausiai, trečia, primintina: kadangi pagrindinėje byloje atsisakyta skirti būtent išmokas šeimai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turi patikrinti, ar nacionalinės valdžios institucijos atsižvelgė į pagrindines teises, kurių paisymą užtikrina Teisingumo Teismas, svarbiausia į teisę į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą, įtvirtintą Chartijos 7 straipsnyje, siejamame su pareiga pirmiausia atsižvelgti į vaiko interesus, pripažįstama Chartijos 24 straipsnio 2 dalyje ( 81 ).

106. Taigi manau, kad, jei Teisingumo Teismas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą nagrinėtų atsižvelgdamas į Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 1 dalį, reikėtų atsakyti, jog pagal šią nuostatą draudžiama pagrindinėje byloje aptariama nacionalinės teisės nuostata, kurioje nurodyta, kad Sąjungos pilietis, kuris yra kitos valstybės narės pilietis, per pirmuosius tris gyvenimo šioje valstybėje narėje mėnesius gali gauti išmokas šeimai tik su sąlyga, kad šiuo laikotarpiu gauna nacionalinių pajamų, nors šios valstybės narės pilietis, kuris grįžta į ją pagyvenęs kitoje valstybėje narėje pagal Sąjungos teisę, gali jas gauti nuo tada, kai sugrįžta, nesant pajamų sąlygos.

VI. Išvada

107. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Finanzgericht Bremen (Brėmeno finansų teismas, Vokietija) pateiktą klausimą: 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamas valstybės narės teisės aktas, kuriama nustatyta, jog Sąjungos pilietis, kitos valstybės narės pilietis, per pirmuosius tris gyvenimo šioje valstybėje narėje mėnesius gali gauti išmokas šeimai tik su sąlyga, kad šiuo laikotarpiu gauna nacionalinių pajamų, nors šios valstybės narės pilietis, kuris grįžta į ją pagyvenęs kitoje valstybėje narėje pagal Sąjungos teisę, gali jas gauti nuo tada, kai sugrįžta, nesant pajamų sąlygos.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičianti Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinanti [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46 ir klaidų ištaisymas OL L 274, 2009, p. 47).

( 3 ) 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72).

( 4 ) 2014 m. lapkričio 11 d. sprendimas (C‑333/13, EU:C:2014:2358; toliau – Sprendimas Dano).

( 5 ) 2015 m. rugsėjo 15 d. sprendimas (C‑67/14, EU:C:2015:597; toliau – Sprendimas Alimanovic).

( 6 ) 2016 m. vasario 25 d. sprendimas (C‑299/14, EU:C:2016:114; toliau – Sprendimas García‑Nieto ir kt.).

( 7 ) Reglamento Nr. 883/2004 1 straipsnio z punkte nurodyta, kad „šiame reglamente <…> „išmoka šeimai“ – visos išmokos natūra arba pinigais, skirtos padengti šeimos išlaidoms, neįskaitant I priede nurodytų išankstinių išlaikymo ir specialių vaiko gimimo bei įvaikinimo išmokų“. Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies j punkte nustatyta, kad šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, apimantiems socialinės apsaugos sritis, susijusias su išmokomis šeimai.

( 8 ) 2016 m. birželio 14 d. sprendimas (C‑308/14, EU:C:2016:436).

( 9 ) Sprendimas Alimanovic (40–43 ir 46 punktai).

( 10 ) 2020 m. spalio 6 d. sprendimas (C‑181/19, EU:C:2020:794, toliau – Sprendimas Jobcenter Krefeld).

( 11 ) Sprendimas Dano (78 punktas).

( 12 ) Sprendimas Dano (69 ir 81 punktai).

( 13 ) Žr. išvadą, pateiktą byloje Dano (C‑333/13, EU:C:2014:341, 106 punktas).

( 14 ) Sprendimas Dano (79 punktas).

( 15 ) Sprendimas Dano (83 punktas).

( 16 ) 29 ir 34 punktai.

( 17 ) Sprendimas Alimanovic (27 ir 55 punktai).

( 18 ) Sprendimas Alimanovic (56 ir 57 punktai).

( 19 ) Sprendimas Alimanovic (60 punktas).

( 20 ) Į Vokietiją J. Peña Cuevas su savo sūnumi atvyko pas J. García‑Nieto, kuri pirma buvo atvykusi į Vokietiją su jų bendra dukra ir iš pradžių užsiregistravo kaip darbo ieškantis asmuo, paskui dirbo virėjo padėjėja (Sprendimo García‑Nieto ir kt. 28 ir 29 punktai).

( 21 ) Sprendimas García‑Nieto ir kt. (44 punktas).

( 22 ) Sprendimas Dano (84 punktas ir rezoliucinė dalis).

( 23 ) Sprendimas García‑Nieto ir kt. (53 punktas ir rezoliucinė dalis).

( 24 ) Sprendimas Alimanovic (63 punktas ir rezoliucinė dalis).

( 25 ) Žr. sprendimus Dano (74 punktas), Alimanovic (50 punktas) ir García‑Nieto ir kt. (39 punktas).

( 26 ) Sprendimas Jobcenter Krefeld (67 ir 68 punktai).

( 27 ) Sprendimas Jobcenter Krefeld (50 punktas). Šio sprendimo 52 punkte Teisingumo Teismas pabrėžė, jog toks aiškinimas užtikrina, kad asmuo, kuris ketina kartu su šeima išvykti iš savo kilmės valstybės narės dirbti į kitą valstybę narę, praradęs darbuotojo statusą neatsidurs tokioje padėtyje, kad būtų priverstas nutraukti savo vaikų mokslus ir grįžti į kilmės šalį, nes negalėtų gauti nacionalinėje teisėje numatytos socialinės paramos, kuri jiems leistų turėti pakankamai lėšų pragyventi.

( 28 ) Žr. Reglamento Nr. 492/2011 7 straipsnio 1 ir 2 dalis.

( 29 ) Sprendimas Jobcenter Krefeld (54 punktas). Be to, kaip pabrėžiama doktrinoje, darant nuorodą į šio sprendimo 64 ir 65 punktus, Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje „nebuvo visiškai kodifikuotos sąlygos, kuriomis Sąjungos piliečiai, naudodamiesi teise laisvai judėti, turi teisę būti vertinami taip pat, kaip priimančiosios valstybės narės piliečiai, o nuo šio principo nukrypti leidžianti nuostata taikoma tik tais atvejais, kai teisė gyventi šalyje grindžiama šia direktyva“ (žr. Lenaerts, K. ir Adam, S. „La solidarité, valeur commune aux États membres et principe fédératif de l’Union européenne“, Cahiers de droit européen, Nr. 2, 2021, p. 307–417, pirmiausia p. 327. Šiuo klausimu taip pat primintina, kad, kaip savo išvadoje, pateiktoje byloje The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, EU:C:2021:515, 75 punktas ir 62 išnaša), pažymėjo generalinis advokatas J. Richard de la Tour, teisė gyventi šalyje gali būti grindžiama ne tik kita Sąjungos teisės nuostata (žr. Sprendimo Jobcenter Krefel 90 punktą ir rezoliucinę dalį), bet ir palankesne nacionalinės teisės nuostata (žr., be kita ko, 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Trojani (C‑456/02, EU:C:2004:488) ir 2016 m. birželio 14 d. Sprendimą Komisija / Jungtinė Karalystė (C‑308/14, EU:C:2016:436)).

( 30 ) Žr. šios išvados 32 ir 33 punktus. Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta, kad „visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie <…> turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, ir turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje“. Išskirta mano.

( 31 ) Kitaip nei ši byla, tos trys bylos buvo susijusios su specialiomis neįmokinėmis išmokomis pinigais, kurios reglamentuojamos Reglamento Nr. 883/2004 70 straipsnio 2 dalyje, patenka į šio reglamento 4 straipsnio taikymo sritį (Sprendimo Dano 55 punktas) ir yra laikomos socialinės paramos išmokomis pagal Direktyvą 2004/38.

( 32 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimą García‑Nieto ir kt. (40 punktas).

( 33 ) Žr., be kita ko, 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, 31 punktas).

( 34 ) Žr., be kita ko, 2021 m. spalio 6 d. Sprendimą A (Sienos kirtimas pramoginiu laivu) (C‑35/20, EU:C:2021:813, 49 ir 50 punktai).

( 35 ) Pagal Direktyvos 2004/38 3 straipsnio 1 dalį į šios direktyvos taikymo sritį patenka ir joje suteikiamomis teisėmis gali naudotis Sąjungos piliečiai, atvykstantys į kitą valstybę narę nei ta, kurios pilietybę jie turi, arba gyvenantys joje, taip pat jų šeimos nariai, kaip jie apibrėžti šios direktyvos 2 straipsnio 2 punkte. Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2019 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:693, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 36 ) Sprendimai Dano (69 punktas), Alimanovic (49 punktas) ir García‑Nieto ir kt. (38 punktas).

( 37 ) Išskirta mano.

( 38 ) Išskirta mano.

( 39 ) Primenu, kad, kalbant apie bendrą Direktyvos 2004/38 kontekstą, joje numatyta „palaipsniui taikoma sistema, kiek tai susiję su teise gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, į kurią iš esmės perkelti įvairiuose iki šios direktyvos galiojusiuose Sąjungos teisės aktuose ir teismų praktikoje numatyti etapai ir sąlygos ir pagal kurią įgyjama teisė nuolat gyventi šalyje“ (žr., be kita ko, 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Ziolkowski ir Szeja (C‑424/10 ir C‑425/10, EU:C:2011:866, 38 ir 39 punktai)).

( 40 ) 2019 m. spalio 2 d. Sprendimas Bajratari (C‑93/18, EU:C:2019:809, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 41 ) 2016 m. birželio 14 d. sprendimas (C‑308/14, EU:C:2016:436).

( 42 ) 2016 m. birželio 14 d. Sprendimas Komisija / Jungtinė Karalystė (C‑308/14, EU:C:2016:436, 68 ir 75 punktai): „iš principo niekas nedraudžia socialinių išmokų skyrimo ekonomiškai neaktyviems Sąjungos piliečiams susieti su esmine sąlyga, kad šie įvykdytų reikalavimus, kurių reikalaujama tam, kad įgytų teisę teisėtai gyventi priimančiojoje valstybėje narėje“. Išskirta mano.

( 43 ) Šiuo klausimu primintina, kad minėto Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė 68 punkte Teisingumo Teismas daro nuorodą į 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565) 44 punktą ir į Sprendimo Dano 83 punktą. Iš tų punktų matyti, kad kalbama apie „teis[ę] gyventi priimančiojoje valstybėje narėje [pagal Direktyvą 2004/38]“ (išskirta mano). Todėl šios skirtingos teisių gyventi šalyje rūšys, nurodytos šios direktyvos 6, 7 ir 16 straipsniuose, visos reiškia teisę teisėtai gyventi šalyje pagal šią direktyvą.

( 44 ) 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, 61 punktas), taip pat sprendimai Dano (63 punktas); Alimanovic (44 punktas) ir García‑Nieto ir kt. (38 punktas).

( 45 ) Sprendimas Jobcenter Krefeld (57 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 46 ) Ir Vokietijos vyriausybė pripažįsta, kad pagrindinėje byloje aptariamos išmokos šeimai sietinos ne su socialine parama siaurąja prasme pagal Direktyvos 2004/38 24 straipsnį, o su Reglamento Nr. 883/2004 3 straipsnio 1 dalies j punktu, atsižvelgiant į šio reglamento 1 straipsnio z punktą. Iš tikrųjų ši vyriausybė pažymi, kad šios išmokos panašios į išmoką pinigais, kuri skirta padengti šeimos išlaidoms ir mokama neatsižvelgiant į paramos poreikį.

( 47 ) 2016 m. birželio 14 d. Sprendimas Komisija / Jungtinė Karalystė (C‑308/14, EU:C:2016:436, 60 punktas). Taip pat žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą A (Visuomenės sveikatos priežiūros paslaugos) (C‑535/19, EU:C:2021:595, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 48 ) Žr. sąvokos „išmoka šeimai“ apibrėžtį, pateikiamą Reglamento Nr. 883/2004 1 straipsnio z punkte ir šios išvados 7 išnašoje.

( 49 ) Sprendimas García‑Nieto ir kt. (45 punktas). Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Wathelet išvadą, pateiktą byloje Dano (C‑333/13, EU:C:2014:341, 70 punktas).

( 50 ) Šiuo klausimu primintina, kad sprendimuose Dano, Alimanovic ir García‑Nieto ir kt. įtvirtinta jurisprudencija grindžiama Sąjungos teisės aktų leidėjo Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje nustatyta nukrypti leidžiančia nuostata „socialinės paramos“ srityje. Vis dėlto tuose sprendimuose buvo galima atitinkamiems Sąjungos piliečiams neskirti tokios paramos, remiantis tuo, kad jie gyvena šalyje ilgiau kaip tris mėnesius, neatitikdami gyvenimo šalyje sąlygų, nustatytų šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalies b punkte (Sprendimo Dano 75 ir 76 punktai), arba naudodamiesi vien teise gyventi šalyje, grindžiama šios direktyvos 14 straipsnio 4 dalies b punktu (Sprendimo Alimanovic 57–58 punktai), arba gyvena šalyje ilgiau kaip tris mėnesius, bet prašo skirti socialinę paramą (kaip byloje García‑Nieto ir kt.).

( 51 ) Išvada, pateikta byloje A (Visuomenės sveikatos priežiūros paslaugos) (C‑535/19, EU:C:2021:114, 153 punktas).

( 52 ) Žr. šios išvados 46–49 punktus. Šiuo klausimu man atrodo naudinga pabrėžti, kad pareiškėjos pagrindinėje byloje teisė gyventi šalyje visai nėra pagrįsta teise teisėtai gyventi šalyje pagal nacionalinę teisę, kuri neatitinka teisės gyventi šalyje sąlygų, nurodytų Direktyvos 2004/38 7 straipsnyje, kaip buvo, be kita ko, atvejais, nagrinėtais byloje, kurioje priimtas 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Ziolkowski ir Szeja (C‑424/10 ir C‑425/10, EU:C:2011:866, 47 punktas), Komisijos minimas rašytiniame atsakyme į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus, arba byloje, kurioje priimtas 2021 m. liepos 15 d. Sprendimas The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, EU:C:2021:602, 81 punktas). Šiuo klausimu primintina, kad minėto Sprendimo Ziolkowski ir Szeja 46 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad „legalaus gyvenimo sąvoka, kuri kyla iš Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalyje vartojamų žodžių „legaliai gyventi [gyveno]“, [turi būti] suprantama kaip gyvenimas šalyje laikantis šioje direktyvoje, būtent jos 7 straipsnio 1 dalyje, numatytų reikalavimų“ (išskirta mano). Todėl, kaip minėta, gyvenimas šalyje gali būti teisėtas, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, jeigu yra įvykdytos kitos sąlygos, kaip antai, be kita ko, nurodytos šios direktyvos 6 straipsnyje. Šiuo klausimu žr. šios išvados 42–49 punktus.

( 53 ) Pažymėtina, jog Teisingumo Teismas 2016 m. birželio 14 d. Sprendime Komisija / Jungtinė Karalystė (C‑308/14, EU:C:2016:436, 66 ir 68 punktai) nurodė, kad Direktyva 2004/38 taikoma, kiek tai susiję su išmokomis šeimai, 61 punkte patikslinęs, kad šios išmokos yra socialinės apsaugos išmokos. Vis dėlto primintina, jog toje byloje pareikštu ieškiniu buvo siekiama, kad būtų konstatuota, jog Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė, šių išmokų skyrimui nustačiusi teisėto gyvenimo jos teritorijoje sąlygą, neįvykdė jai pagal Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį tenkančių įpareigojimų. Mano manymu, verta pažymėti, kad šiame sprendime Teisingumo Teismas tiesiogiai rėmėsi teise gyventi šalyje, nurodyta Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalyje ir 14 straipsnio 2 dalyje, taip pat šios direktyvos 12 ir 13 straipsniuose (81, 82 ir 84 punktai). Priešingai, jis visai neminėjo šios direktyvos 6 straipsnio.

( 54 ) Žr. šios išvados 57–60 punktus.

( 55 ) Žr. šios išvados 6 punktą.

( 56 ) Čekijos vyriausybė ir Komisija mano, kad klausimas, ar aptariama nacionalinės teisės nuostata lemia diskriminaciją dėl pilietybės, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant vien į Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnį.

( 57 ) Žr. šios išvados 29–60 punktus.

( 58 ) Pagal analogiją žr. 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimą Jeltes ir kt. (C‑443/11, EU:C:2013:224, 59 punktas).

( 59 ) Be to, aptariama nacionalinės teisės nuostata neatitinka laisvo judėjimo tikslo, kurio siekiama Direktyva 2004/38 ir Reglamentu Nr. 883/2004.

( 60 ) Žr. šios išvados 79 punktą.

( 61 ) 2016 m. birželio 14 d. Sprendimas Komisija / Jungtinė Karalystė (C‑308/14, EU:C:2016:436, 68 ir 75 punktai).

( 62 ) Akivaizdu, kad Vokietijos piliečiai savo kilmės šalyje gyvena pagal savo nacionalinę teisę.

( 63 ) Doktrinoje, be kita ko, pažymima, kad „nors daugumoje su pilietybe susijusių bylų sprendimai buvo priimti remiantis modeliu „nediskriminavimas / vienodas požiūris“, modeliu „apribojimai / patekimas į rinką“ grindžiamą požiūrį, pastebimą su laisvu judėjimu susijusioje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, galima pastebėti ir Sąjungos pilietybės srityje“: žr. Barnard, C. The Substantive Law of the EU: The Four Freedoms, Oxford University Press, Oxford, 2019 (6‑asis leidimas), p. 352–360, pirmiausia p. 357, ir to paties autoriaus „Editorial Comments – Two‑speed European Citizenship? Can the Lisbon Treaty Help Close the Gap?“, Common Market Law Review, vol. 45, Nr. 1, 2008, p. 1–8. Taip pat žr. Nic Shuibhne, N. „What I Tell You Three Times Is True: Lawful Residence and Equal Treatment after Dano“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, vol. 23, Nr. 6, 2016, p. 908–936.

( 64 ) 2016 m. birželio 14 d. sprendimas (C‑308/14, EU:C:2016:436).

( 65 ) Kaip pavyzdį Vokietijos vyriausybė nurodo Bulgariją, kurioje išmokas šeimai sudarančios sumos yra gerokai mažesnės nei Vokietijoje.

( 66 ) Pagal analogiją žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Tas‑Hagen ir Tas (C‑192/05, EU:C:2006:676, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 67 ) Žr. Eurostato dokumentą „Fertility Statistics“ apie gimstamumo statistiką, pateikiamą internete adresu https://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/index.php?title=Fertility_statistics.

( 68 ) Sąvoka „nepagrįsta našta“ turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į galimas iš pradžių patiriamas papildomas išlaidas, bet ir į pasekmes ilgalaikei ekonomikai. Šiuo klausimu galima įžvelgti panašumų su mokymo išlaidomis, kurios laisvai judant asmenims tam tikrose srityse gali didėti, bet yra susijusios su ekonomikos augimo perspektyva ir darbo jėgos pritaikymu prie darbo rinkos poreikių.

( 69 ) Pagal analogiją žr., be kita ko, 2013 m. birželio 20 d. Sprendimą Giersch ir kt. (C‑20/12, EU:C:2013:411, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 70 ) Šiuo klausimu pagal analogiją žr., be kita ko, 2010 m. balandžio 13 d. Sprendimą Bressol ir kt. (C‑73/08, EU:C:2010:181, 71 punktas): „Reikia, kad šiuo objektyviu, išsamiu ir statistika pagrįstu tyrimu, naudojant rimtus, nuoseklius ir įtikinamus duomenis, būtų įrodyta, jog pavojus visuomenės sveikatai iš tikrųjų egzistuoja“. Išskirta mano.

( 71 ) Žr., be kita ko, 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Emsland‑Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, 52 ir 53 punktai), 2012 m. spalio 16 d. Sprendimą Vengrija / Slovakija (C‑364/10, EU:C:2012:630, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), 2014 m. kovo 12 d. Sprendimą O. ir B. (C‑456/12, EU:C:2014:135), taip pat 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą McCarthy ir kt. (C‑202/13, EU:C:2014:2450).

( 72 ) 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimas Emsland‑Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, 52–54 punktai) ir 2012 m. spalio 16 d. Sprendimas Vengrija / Slovakija (C‑364/10, EU:C:2012:630, 58 punktas). Išskirta mano.

( 73 ) Žr., be kita ko, 1996 m. kovo 12 d. Sprendimą Pafitis ir kt. (C‑441/93, EU:C:1996:92, 68 punktas) ir 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimą Kefalas ir kt. (C‑367/96, EU:C:1998:222, 22 punktas).

( 74 ) Šiuo klausimu žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimą McCarthy ir kt. (C‑202/13, EU:C:2014:2450, 55 punktas).

( 75 ) Sprendimas Dano (78 punktas).

( 76 ) Šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Komisija / Belgija (C‑577/10, EU:C:2012:814, 53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. mano išvadą, pateiktą byloje McCarthy ir kt. (C‑202/13, EU:C:2014:345, 134 punktas).

( 77 ) Žr. mano išvadą, pateiktą byloje McCarthy ir kt. (C‑202/13, EU:C:2014:345, 139 punktas).

( 78 ) Žr. šios išvados 39 ir paskesnius punktus.

( 79 ) Sprendimas Alimanovic (59 punktas).

( 80 ) Primintina, kad Reglamento Nr. 883/2004 11 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai“. Šio reglamento 11 straipsnio 3 dalies a ir e punktuose nurodyta, kad, laikantis 12–16 straipsnių nuostatų, vienoje valstybėje narėje pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantiems asmenims taikomi tos valstybės narės teisės aktai ir kad visiems kitiems asmenims, kuriems netaikomi a–d papunkčiai, taikomi tos valstybės narės, kurioje jie gyvena, teisės aktai, nepažeidžiant kitų šio reglamento nuostatų, garantuojančių jiems išmokas pagal vienos ar kelių kitų valstybių narių teisės aktus.

( 81 ) 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).