39.

Trečia, apeliantas iš esmės dar kartą kaltina Bendrąjį Teismą nusprendus, kad apeliantas „sąmoningai ir apgalvotai“ dalyvavo veikloje, kurios tikslas – išvengti ribojamųjų priemonių arba kuria buvo daromas toks poveikis. Jis tvirtina, kad šį aspektą Bendrasis Teismas nurodė savo iniciatyva, o šalys dėl jo nesiginčijo. Be to, apeliantas teigia: 1) sandoriams nereikėjo leidimų, 2) sandoriai buvo patvirtinti arba 3) juos vykdyti buvo leista pagal Reglamento Nr. 961/2010 21 straipsnį, todėl Bendrasis Teismas negalėjo nuspręsti, kad EIH „sąmoningai ir apgalvotai“ dalyvavo veikloje, kuria buvo siekiama išvengti ribojamųjų priemonių, o pagal Reglamento Nr. 961/2010 16 straipsnio 4 dalį toks dalyvavimas būtinas siekiant įtraukti į sąrašus, juo labiau kad Bundesbank patikino EIH, jog atitinkami sandoriai teisėti. Negalima reikalauti, kad EIH įrodytų nepažeidęs minėto reglamento 16 straipsnio 4 dalies. EIH taip pat negalima kaltinti tuo, kad jis neprašė Bundesbank pateikti išsamesnės informacijos apie numatomus sandorius. Iš tikrųjų šis argumentas, pirmą kartą pateiktas skundžiamame sprendime, buvo nurodytas ex officio, o šalys dėl jo nesiginčijo. Be to, EIH gavo kompetentingos nacionalinės institucijos, šiuo atveju – Bundesbank, eksperto, kuris savo poziciją pakartojo kelis kartus, nuomonę. EIH nuolat palaikė ryšius su šia institucija, kuri, beje, tai patvirtino, tačiau Bendrasis Teismas akivaizdžiai neteisingai įvertino keitimosi informacija su Bundesbank eigą. Apeliantas privalėjo laikytis atsargumo pareigos, kiek tai susiję su Irano fiziniais ir juridiniais asmenimis, tačiau tikrai ne su paties Bundesbank suteikta informacija ir garantijomis. Apeliantas taip pat kaltina Bendrąjį Teismą neteisingai atmetus įrodymus – tris EIH pateiktus Austrijos nacionalinio banko laiškus, nors juose patvirtinta Bundesbank pozicija dėl sandorių, įvykdytų taikant trečiosios galimybės procedūrą ir susijusių su ankstesne veikla, ir iš jų matyti, kad šiai pozicijai pritarė pati Taryba, valstybės narės ir Europos Komisijos Teisės tarnyba. Galiausiai apeliantas ginčija išvadas, kurias Bendrasis Teismas padarė atsižvelgęs į apelianto pateiktas audito ataskaitas. Taigi Bendrasis Teismas šių ataskaitų įrodomosios galios negali sumenkinti remdamasis tuo, kad jos grindžiamos tik sandorių imties analize, nes tokia praktika šioje srityje paplitusi. Bendrasis Teismas taip pat neatsižvelgė į tai, kad du Bundesbank prižiūrėtojai buvo atvykę į vietą – banką EIH, kad nuolat teiktų ataskaitas federalinei finansų priežiūros institucijai. Be to, Bendrasis Teismas tik nurodė, kad vienoje iš ataskaitų aiškiai pabrėžiama, jog sandoriais, įvykdytais taikant trečiosios galimybės procedūrą, gali būti pažeisti Sąjungos sankcijų politikos tikslai ( 27 ), nors toje pačioje ataskaitoje, be kita ko, tvirtinama: „[J]eigu atskirais atvejais bus galima atlikti papildomas patikras, atsižvelgdami į toliau pateikiamas išvadas ir rekomendacijas manome, kad procedūros, kurias EIH taikė siekdamas laikytis teisės aktų, kuriais nustatomos sankcijos, atitinka teisės aktų reikalavimus“ ( 28 ). Taigi faktinės Bendrojo Teismo išvados dėl audito ataskaitų turėtų būti panaikintos, nes jos nesuderinamos su bylos medžiaga, todėl iš esmės netikslios. Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad taikant trečiosios galimybės procedūrą pažeidžiamas draudimas vengti ribojamųjų priemonių, nurodytas Reglamento Nr. 961/2010 16 straipsnio 4 dalyje.