106

Šiuo atžvilgiu nagrinėjimą reikia pradėti primenant aplinkybes, kuriomis buvo priimtas 1995 m. Raad van State sprendimas ir rechtbank sprendimas, ir šių sprendimų tikslų turinį bei reikšmę, kaip Pirmosios instancijos teismas tai apibrėžė sprendimo Sison 46–70 punktuose: „46 Iš bylos medžiagos matyti, kad ieškovas, kuris yra Filipinų pilietis, nuo 1987 m. gyvena Nyderlanduose. Po to, kai 1988 m. rugsėjo mėnesį Filipinų vyriausybė atėmė iš jo pasą, jis paprašė pripažinti jam pabėgėlio statusą ir suteikti leidimą gyventi Nyderlanduose dėl humanitarinių priežasčių. 1990 m. liepos 13 d. Valstybės sekretoriaus teisingumo reikalams (toliau – valstybės sekretorius) sprendimu šis prašymas buvo atmestas, remiantis Ženevos konvencijos 1 straipsnio F dalimi <…> 47 Kadangi ieškovo prašymą peržiūrėti šį sprendimą valstybės sekretorius netiesiogiai atmetė, ieškovas dėl šio implicitinio sprendimo pateikė ieškinį Raad van State (Valstybės taryba, Nyderlandai). 48 1992 m. gruodžio 17 d. Sprendimu (toliau 1992 m. Raad van State sprendimas) Raad van State panaikino minėtą implicitinį sprendimą atmesti prašymą. Iš esmės šis teismas pripažino, kad valstybės sekretorius teisiškai nenurodė, kurie ieškovo tariamai įvykdyti aktai leido jam prieiti prie išvados, kad jis patenka į Ženevos konvencijos 1 straipsnio F dalies taikymo sritį. Šiomis aplinkybėmis Raad van State pabrėžė, kad konfidencialūs dokumentai, kuriuos jam perdavė valstybės sekretorius, šiuo klausimu nebuvo pakankamai aiškūs. Kadangi aptariamų dokumentų konfidencialumas reiškė, kad išsiaiškinti neaiškumus nebuvo galima pakvietus šalis į posėdį, Raad van State manė, kad dokumentuose esančios informacijos, kiek ji nėra aiški, negalima aiškinti nepalankiai ieškovui. 49 1993 m. kovo 26 d. Sprendimu valstybės sekretorius vėl atmetė ieškovo prašymą peržiūrėti Sprendimą. Šis sprendimas atmesti prašymą visų pirma buvo grindžiamas Ženevos konvencijos 1 straipsnio F dalimi ir alternatyviai Vreemdelingenwet (Nyderlandų įstatymas dėl užsieniečių) 15 straipsnio antrąja pastraipa, atsižvelgiant į viršesnius Nyderlandų valstybės interesus, t y. Nyderlandų, kaip suverenios valstybės, integralumą ir patikimumą, visų pirma kiek tai susiję su jos įsipareigojimais kitoms valstybėms. 50 Ieškovui pateikus ieškinį, 1995 m. vasario 21 d. Sprendimu (toliau – 1995 m. Raad van State sprendimas) Raad van State panaikino minėtą valstybės sekretoriaus sprendimą. 51 Šiame sprendime Raad van State konstatavo, kad valstybės sekretorius savo sprendimą grindė šiomis aplinkybėmis: — 1993 m. kovo 3 d.Binnenlandse Veiligheidsdienst (Nyderlandų vidaus saugumo taryba, toliau – BVD) laišku, iš kurio matyti, kad, pirma, ieškovas buvo Filipinų komunistų partijos pirmininkas ir jai vadovavo ir, antra, Filipinų komunistų partijos ginkluota atšaka „Nauja tautų armija“ buvo pavaldi Filipinų komunistų partijos centriniam komitetui, taigi ieškovui, — BVD išvadomis, kad, pirma, ieškovas iš tikrųjų vadovavo „Naujai tautų armijai“ ir, antra, „Nauja tautų armija“ – taigi ir ieškovas – buvo atsakinga už daugelį teroro aktų Filipinuose. 52 Raad van State nurodė šiuos teroro aktų pavyzdžius, pateiktus 1993 m. kovo 26 d. valstybės sekretoriaus sprendime: — keturiasdešimties Digos miestelio, esančio Mindanao saloje (Filipinai), gyventojų (daugiausia negalinčių apsiginti moterų ir vaikų) nužudymas 1989 m. birželio 25 dieną, — keturiolikos asmenų, įskaitant šešis vaikus, nušovimas Dipalog miestelyje (Filipinai) 1989 m. rugpjūčio mėnesį, — keturių Del Monte miestelio (Filipinai) gyventojų egzekucija 1991 m. spalio 16 dieną. 53 Raad van State dar pažymėjo, kad valstybės sekretorius minėjo valymus, 1985 m. atliktus Filipinų komunistų partijoje ir „Naujoje tautų armijoje“, per kuriuos, manoma, be jokių kitų procedūrų buvo nužudyta 800 šių organizacijų narių. 54 Galiausiai Raad van State pažymėjo, kad, valstybės sekretoriaus teigimu, BVD taip pat konstatavo, jog Filipinų komunistų partija ir „Nauja tautų armija“ palaikė ryšius su teroristų organizacijomis visame pasaulyje ir kad taip pat buvo pastebėta asmeninių ieškovo ir šių organizacijų atstovų ryšių. 55 Tada specialioje procedūroje Raad van State išnagrinėjo tam tikrus konfidencialius valstybės sekretoriaus bylos dokumentus ir „operacinę medžiagą“, kuria buvo pagrįstas laiškas, valstybės sekretoriui 1993 m. kovo 3 d. atsiųstas BVD (šio sprendimo 51 punktas). 56 Tuomet, remdamasis minėtomis aplinkybėmis, Raad van State nusprendė: „(Raad van State), remdamasis minėtomis aplinkybėmis, mano, kad pakankamai įtikinama, jog priimant (1993 m. kovo 26 d.) sprendimą (ieškovas) buvo Filipinų komunistų partijos pirmininkas ir jai vadovavo. Be to, įrodymai patvirtina išvadą, kad „Nauja tautų armija“ yra pavaldi Filipinų komunistų partijos centriniam komitetui, ir išvadą, kad priimant () sprendimą (ieškovas) bent jau mėgino iš Nyderlandų veiksmingai vadovauti „Naujai tautų armijai“. (Raad van State), remdamasis tik tokiais viešais šaltiniais, kaip antai Amnesty International ataskaitos, taip pat mano, kad pakankamai įtikinama, jog „Nauja tautų armija“ yra atsakinga už daugelį teroro aktų Filipinuose. Be to, įrodymai patvirtina išvadą, kad (ieškovas) bent jau mėgino vadovauti pirma minėtai veiklai, už kurią Filipinuose buvo atsakinga „Nauja tautų armija“. Iš pateiktų įrodymų taip pat matyti, kad egzistuoja faktinis pagrindas, pagrindžiantis (valstybės sekretoriaus) teiginį, kad Filipinų komunistų partija ir „Nauja tautų armija“ palaiko ryšius su teroristų organizacijomis visame pasaulyje ir kad (ieškovas) turėjo asmeninių ryšių su tokių organizacijų atstovais. Tačiau šie įrodymai pakankamai nepagrindžia išvados, kad (ieškovas) vadovavo minėtoms operacijoms ir už jas yra atsakingas, jog būtų galima manyti, kad yra rimtų priežasčių prielaidai, jog (ieškovas) iš tikrųjų įvykdė (Ženevos konvencijos 1 straipsnio F dalyje) numatytus sunkius nusikaltimus. Šiuo atžvilgiu (Raad van State) aiškiai atsižvelgė į tai, kad, kaip jis jau pripažino Sprendime, (Ženevos) konvencijos 1 straipsnio F dalis turi būti aiškinama siaurai. Todėl (Raad van State) mano, kad (valstybės sekretorius), remdamasis minėtais įrodymais, negalėjo pripažinti, jog (ieškovui) neturi būti leista pasinaudoti (Ženevos) konvencijoje numatyta apsauga.“ 57 Be to, Raad van State nusprendė, kad ieškovas turėjo pagrindo bijoti, jog tuo atveju, jeigu būtų nusiųstas atgal į Filipinus, jis būtų persekiojamas, ir kad todėl turi būti laikomas pabėgėliu Ženevos konvencijos 1 straipsnio A dalies 2 punkto prasme. 58 Tuomet Raad van State, remdamasis Vreemdelingenwet 15 straipsnio antrąja pastraipa, išnagrinėjo motyvų, kuriuos valstybės sekretorius pateikė alternatyviai tam, kad bendrojo intereso sumetimais atsisakytų priimti ieškovą į Nyderlandus, pagrįstumą. 59 Šiuo atžvilgiu Raad van State visų pirma nusprendė: „Nors (Raad van State) pripažįsta (valstybės sekretoriaus) susirūpinimo svarbą, ypač atsižvelgiant į jo aptiktus asmeninių (ieškovo) ryšių su teroristų organizacijų atstovais įrodymus, tai negali pateisinti Vreemdelingenwet 15 straipsnio antrosios pastraipos taikymo, jei nėra garantijos, kad (ieškovas) bus priimtas į kitą šalį nei Filipinai. Tam prieštarauja tai, kad tokį atsisakymą priimti (ieškovą) reikia laikyti prieštaraujančiu Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 3 straipsniui.“ 60 Priėmus šį sprendimą, valstybės sekretorius 1996 m. birželio 4 d. Sprendimu dar kartą atmetė ieškovo prašymą peržiūrėti Sprendimą. Valstybės sekretorius nurodė ieškovui išvykti iš Nyderlandų, bet kartu nusprendė, jog jis neturi būti deportuotas į Filipinus tol, kol turi pagrindo bijoti, kad bus persekiojamas Ženevos konvencijos prasme ar kad elgesys su juo prieštaraus Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EŽTK) 3 straipsniui. 61 1997 m. rugsėjo 11 d. Sprendimu (rechtbank) atmetė ieškovo ieškinį dėl minėto valstybės sekretoriaus sprendimo kaip nepagrįstą. 62 Per rechtbank vykusį procesą šiam teismui konfidencialiai buvo perduoti visi dokumentai, susiję su BVD vykdytu tyrimu dėl ieškovo veiklos Nyderlanduose, visų pirma šios tarnybos 1993 m. kovo 3 d. laiškas valstybės sekretoriui (šio sprendimo 51 punktas) bei operacinė medžiaga, kuria jis grindžiamas. Rechtbank pirmininkas su jais susipažino pagal specialią procedūrą. Remdamasis pirmininko parengta ataskaita rechtbank nusprendė, kad yra pagrindo apriboti ieškovo galimybes susipažinti su šiais dokumentais. Kadangi ieškovas su tuo sutiko, kaip tai numatyta teisės aktuose, rechtbank spręsdamas ginčą vis dėlto atsižvelgė į šių dokumentų turinį. 63 Tuomet rechtbank išnagrinėjo, ar jame ginčijamas sprendimas gali būti teisiškai patvirtintas, kiek juo atsisakoma priimti ieškovą kaip pabėgėlį ir suteikti jam leidimą gyventi. 64 Dėl faktinių aplinkybių, kuriomis grindžiamas rechtbank sprendimas, šis teismas pateikė nuorodą į 1995 m. Raad van State sprendimą. 65 Remdamasis 1995 m. Raad van State sprendimu rechtbank pripažino, jog teisiniu požiūriu reikia laikyti, kad Ženevos konvencijos 1 straipsnio F dalies negalima taikyti ieškovui, kad jis turėjo pagrįstą baimę, jog bus persekiojamas šios konvencijos 1 straipsnio A dalies ir Vreemdelingenwet 15 straipsnio prasme, ir kad remiantis EŽTK 3 straipsniu ieškovas negali būti tiesiogiai ar netiesiogiai deportuotas į savo kilmės šalį. 66 Tada rechtbank išnagrinėjo klausimą, ar 1995 m. Raad van State sprendimas suteikė valstybės sekretoriui teisę atsisakyti priimti ieškovą kaip pabėgėlį pagal Vreemdelingenwet 15 straipsnio antrąją pastraipą, kurioje numatyta, kad „atsisakyti priimti galima tik dėl svarbių bendrojo intereso sumetimų, jei šis atsisakymas priverstų užsienietį nedelsiant vykti į pirmojoje pastraipoje numatytą šalį“, nors valstybės sekretorius nesuteikė garantijos, kad ieškovas bus priimtas į kitą šalį nei Filipinai. 67 Šiuo atžvilgiu rechtbank pacitavo visą 1995 m. Raad van State sprendimo punktą, pakartotą šio sprendimo 59 punkte. 68 Tuomet rechtbank sprendė dėl to, ar valstybės sekretorius teisėtai galėjo pasinaudoti teise nukrypti nuo taisyklės, pagal kurią užsienietis paprastai įleidžiamas į Nyderlandus kaip pabėgėlis, kai įrodo, kad turi pagrįstą baimę, jog bus persekiojimas Ženevos konvencijos 1 straipsnio A dalies prasme ir kai jokia kita šalis nepriima jo kaip prieglobsčio prašytojo, o taip, rechtbank manymu, kaip tik ir buvo šiuo atveju. Šiuo klausimu rechtbank padarė tokią išvadą: „Rechtbank nuomone, negalima teigti, kad (valstybės sekretorius) (ieškovo) atžvilgiu pasinaudojo šia teise nepagrįstai, atsižvelgiant į „esminį Nyderlandų valstybės interesą, t. y. Nyderlandų, kaip suverenios valstybės, integralumą ir patikimumą, visų pirma kiek tai susiję su jos įsipareigojimais kitoms valstybėms“, kurį pripažįsta ir (Raad van State). Faktinės aplinkybės, kuriomis (Raad van State) grindė šį vertinimą, taip pat turi lemiamos reikšmės Rechtbank. Nebuvo įrodyta, kad (valstybės sekretorius), priimdamas (šioje byloje nagrinėjamą) sprendimą, šias faktines aplinkybes turėjo vertinti kitaip. (Ieškovo) pastabos dėl pasikeitusios politinės situacijos Filipinuose ir dėl jo vaidmens derybose tarp Filipinų valdžios institucijų ir Filipinų komunistų partijos neturi jokios įtakos, nes, kaip tai matyti iš (Raad van State) sprendimo, svarbios priežastys grindžiamos kitomis faktinėmis aplinkybėmis.“ 69 Todėl ieškovo ieškinį dėl atsisakymo jį priimti į Nyderlandus kaip pabėgėlį rechtbank atmetė kaip nepagrįstą. 70 Ieškovo ieškinį dėl atsisakymo suteikti jam leidimą gyventi Rechtbank taip pat atmetė kaip nepagrįstą. Nuspręsdamas būtent dėl to, ar valstybės sekretorius priėmė sprendimą tinkamai palyginęs interesus, rechtbank padarė nuorodą į savo išvadą, kuri cituojama šio sprendimo 68 punkte, ir pridūrė, kad valstybės sekretorius teisėtai mažiau reikšmės skyrė interesams, kuriuos šiuo atžvilgiu nurodė ieškovas.“