GENERALINIO ADVOKATO PHILIPPE LÉGER

IŠVADA

pateikta 2005 m. gegužės 12 d.1( )

Byla C‑372/03

Europos Bendrijų Komisija

prieš

Vokietijos Federacinę Respubliką

„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 91/439/EEB – Vairuotojo pažymėjimas – Minimalus amžius, reikalingas norint gauti teisę vairuoti tam tikras transporto priemones – Galimybė vairuoti kitos kategorijos transporto priemones nei tos, kurioms vairuoti buvo išduotas vairuotojo pažymėjimas – Privalomas vairuotojo pažymėjimo registravimas ir keitimas“

1. Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvą 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų( ).

2. Grįsdama savo ieškinį, Komisija pateikė keletą kaltinimų dėl minimalaus amžiaus, kuris reikalingas norint gauti teisę vairuoti tam tikras transporto priemones, dėl galimybės vairuoti kitas transporto priemones nei tos, kurias vairuoti yra gautas vairuotojo pažymėjimas( ), taip pat dėl kitose valstybėse narėse išduotų pažymėjimų registravimo ir keitimo procedūros.

I – Teisinis pagrindas

A – Bendrijos teisės aktai

3. Pažymėjimų išdavimas ir naudojimas buvo pradėti derinti priėmus 1980 m. gruodžio 4 d. Pirmąją Tarybos direktyvą 80/1263/EEB dėl Bendrijos vairuotojo pažymėjimo įvedimo( ). Visų pirma ji buvo skirta pagerinti eismo saugumą ir, antra, palengvinti asmenų, apsigyvenančių kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie išlaikė vairavimo egzaminą, arba važinėjančių Europos Ekonominėje Bendrijoje, judėjimą.

4. Siekiant šių tikslų, Direktyva 80/1263 buvo suderintos tam tikros nacionalinės taisyklės, pirmiausia susijusios su pažymėjimų išdavimu ir jų galiojimo sąlygomis. Ji apibrėžė Bendrijos pavyzdžio pažymėjimą bei įtvirtino šių pažymėjimų abipusio pripažinimo principą ir jų keitimo procedūrą, kai jų savininkai perkelia savo gyvenamąją arba darbo vietą iš vienos valstybės narės į kitą.

5. Direktyva 80/1263 buvo panaikinta Direktyva 91/439. Pastaroji yra naujas nacionalinių nuostatų derinimo etapas, ypač kalbant apie pažymėjimų išdavimo sąlygas ir su jomis susijusio abipusio pripažinimo principo taikymo sritį.

6. Pažymėjimų išdavimui, be kita ko, turi būti taikomi minimalaus amžiaus reikalavimai, kurie priklauso nuo direktyvoje įtvirtinto numatytų vairuoti transporto priemonių suskirstymo.

7. A kategorijai( ) priklausančių transporto priemonių atžvilgiu direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto pirmos įtraukos pirma dalis įtvirtina principą, pagal kurį minimalus amžius, reikalingas norint gauti pažymėjimą, suteikiantį teisę vairuoti šio tipo transporto priemonę, yra 18 metų. Be to, šioje nuostatoje numatyta, kad „norint gauti teisę vairuoti galingesnius kaip 25 kW galingumo ar didesnio kaip 0,16 kW/kg galingumo ir svorio santykio motociklus (ar motociklus su šoninėmis priekabomis, kurių galingumo ir svorio santykis didesnis kaip 0,16 kW/kg), reikia turėti dvejų metų žemesnių specifikacijų motociklų vairavimo su A pažymėjimu stažą“.

8. Šio straipsnio 1 dalies b punkto pirmos įtraukos paskutinė dalis patikslina, kad „stažo gali būti nereikalaujama, jei kandidatui ne mažiau kaip 21 metai ir jis yra išlaikęs įgūdžių ir elgsenos patikrinimo egzaminą pagal tą kategoriją“. Direktyvos 6 straipsnio 2 dalis pažymi, kad valstybės narės gali nukrypti nuo tam tikroms transporto priemonių kategorijoms (A, B ir B + E (arba B E)) nustatytų minimalių amžiaus reikalavimų ir išduoti vairuotojo pažymėjimus 17 metų turintiems asmenims, išskyrus minimalaus amžiaus reikalavimą, nustatytą šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto pirmos įtraukos paskutinėje dalyje.

9. Kalbant apie C1( ), C1 + E (arba C1 E)( ) pakategorėms priskiriamas transporto priemones, direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto trečia įtrauka numato, kad nepažeidžiant transporto priemonių vairavimo nuostatų, nustatytų 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 3820/85 dėl tam tikrų su kelių transportu susijusių socialinių teisės aktų suderinimo, minimalus amžius, reikalingas norint gauti atitinkamą pažymėjimą, yra 18 metų( ).

10. Išdavus pažymėjimą, jo galiojimas neapsiriboja tos kategorijos transporto priemonės, kurią vairuoti jis buvo išduotas, vairavimu. Taip, pavyzdžiui, direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punktas numato, kad išduoti C + E (arba C E)( ) kategorijos vairuotojo pažymėjimai turi galioti D + E (arba D E)( ) kategorijai tol, kol jų savininkai turi teisę vairuoti D( ) kategorijai priskiriamas transporto priemones.

11. Be to, išdavus pažymėjimą vienoje valstybėje narėje, jis gali būti pripažintas kitose valstybėse narėse. Šis abipusio pažymėjimų pripažinimo principas direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje suformuluotas tokiais bendrais žodžiais: „Valstybių narių išduoti vairuotojo pažymėjimai yra abipusiai pripažįstami“.

12. Tačiau, kai galiojančio nacionalinio vairuotojo pažymėjimo savininkas nuolat apsigyvena ne toje valstybėje narėje, kuri išdavė pažymėjimą, direktyva leidžia priimančiai valstybei narei taikyti vairuotojo pažymėjimo savininkui tam tikras nacionalines nuostatas.

13. Pagal direktyvos 1 straipsnio 3 dalį tai yra nacionalinės nuostatos dėl apmokestinimo, pažymėjimo galiojimo laiko ir medicininio patikrinimo. Taikydama minėtas nuostatas, priimančioji valstybė narė kitos valstybės narės išduotame pažymėjime gali nurodyti bet kokią administracijai reikalingą informaciją. Direktyvos I priedo 4 punktas patikslina, kad tokia informacija, pavyzdžiui, apie priimančiosios valstybės narės teritorijoje padarytus sunkius nusižengimus, gali būti nurodyta minėtame pažymėjime tik tada, jei ji tokio tipo informaciją įrašo ir į savo pačios išduodamą vairuotojo pažymėjimą, o pažymėjime tam įrašui yra palikta vieta( ).

14. Be to, direktyvos 8 straipsnio 2 dalis numato, kad „laikydamasi baudžiamųjų ir policijos įstatymų teritoriškumo principo, valstybė narė, kurioje yra nuolatinė gyvenamoji vieta, gali taikyti nacionalines teisės vairuoti apribojimo, sustabdymo, atėmimo ar panaikinimo nuostatas kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo <...> savininkui ir, jeigu reikia, pakeisti vairuotojo pažymėjimą“.

B – Nacionalinės teisės aktai

15. Šiai procedūrai svarbios Vokietijos teisės nuostatos yra numatytos 1998 m. rugpjūčio 18 d. Nutarime dėl leidimo dalyvauti kelių eisme (Verordnung über Zulassung von Personen zum Strassenverkehr), taip pat vadinamame Fahrerlaubnis-Verordnung( ).

16. FeV 6 straipsnio 2 dalies antrame sakinyje numatytas minimalus 25 metų amžius, reikalingas norint iš karto gauti teisę vairuoti A kategorijos sunkiuosius motociklus. C1 arba C1 E pakategorėms priskiriamas transporto priemones pagal FeV 10 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį leidžiama vairuoti nuo 17 metų, jei toks vairavimas numatytas vairuotojų profesinio parengimo programoje (ir apsiriboja tokiais važiavimais).

17. Be to, pagal FeV 6 straipsnio 3 dalies 6 punktą C1 E ir D pažymėjimų savininkams leidžiama vairuoti D E kategorijos transporto priemones. Taip pat FeV 6 straipsnio 4 dalis numato, kad C 1, C1 E, C arba C E pažymėjimų savininkams šalyje leidžiama vairuoti autobusus (t. y. D kategorijos transporto priemones) be keleivių ir tik tam, kad būtų patikrinta techninė transporto priemonių būklė arba jos būtų nugabentos į kitą vietą.

18. Pagal FeV 29 straipsnio 1 ir 2 dalis kitoje valstybėje narėje išduotų pažymėjimų savininkams numatant baudas nustatoma pareiga registruoti savo pažymėjimus Vokietijos administracinėse institucijose, jei jie nuolat apsigyveno Vokietijoje ir turi savo pažymėjimus ne daugiau kaip dvejus metus.

19. Galiausiai FeV 29 straipsnio 3 dalis ir 47 straipsnio 2 dalis įpareigoja kitoje valstybėje narėje išduotų pažymėjimų savininkus, kurie nuolat apsigyveno Vokietijoje, pakeisti savo pažymėjimą vokišku pažymėjimu, kad jame būtų įrašyta tam tikra informacija, be kita ko, ir apie minėto pažymėjimo galiojimo laiką šioje valstybėje, kai šis galiojimo laikas yra trumpesnis nei numatytasis išdavusioje valstybėje narėje.

II – Ikiteisminė procedūra

20. Po susirašinėjimo su Vokietijos Federacine Respublika Komisija, manydama, kad ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 91/439, 2001 m. liepos 18 d. oficialiu pranešimu paragino ją pateikti savo pastabas.

21. Neįtikinta Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktų pastabų, 2002 m. kovo 12 d. laišku Komisija nusiuntė jai pagrįstą nuomonę, nurodydama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad būtų įvykdyti įsipareigojimai pagal minėtą direktyvą.

22. Kadangi pritarimas teisės akto projektui, kuriuo šis įsipareigojimų neįvykdymas būtų iš dalies panaikintas, užsitęsė, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį, kuris Teisingumo Teismo kanceliarijoje buvo gautas 2003 m. rugsėjo 2 dieną.

III – Ieškinys

23. Grįsdama savo ieškinį, Komisija pateikė šešis kaltinimus, iš kurių Vokietijos vyriausybė ginčija tik du. Visų pirma nagrinėsiu du kaltinimus dėl minimalaus amžiaus, kuris reikalingas norint gauti teisę vairuoti tam tikras transporto priemones. Taip pat trumpai nagrinėsiu kitus neginčytus kaltinimus, susijusius su galimybe vairuoti kitas transporto priemones nei tos, kurias vairuoti buvo gautas pažymėjimas, ir su kitose valstybėse narėse išduotų pažymėjimų registravimo ir keitimo procedūra.

A – Dėl kaltinimų, susijusių su minimaliu amžiumi, kuris reikalingas norint gauti teisę vairuoti tam tikras transporto priemones

24. Šie kaltinimai buvo susiję su A kategorijos( ) sunkiaisiais motociklais ir C1 bei C1 E pakategorių transporto priemonėmis. Kiekvieną šių kaltinimų panagrinėsiu paeiliui.

1. Dėl kaltinimo, susijusio su minimaliu amžiumi, kuris reikalingas norint gauti teisę vairuoti A kategorijos sunkiuosius motociklus

a) Šalių argumentai

25. Pateikdama šį kaltinimą, Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto pirmos įtraukos paskutinę dalį, nes ji nustatė minimalų 25 metų amžių, reikalingą norint iš karto, t. y. neturint žemesnių specifikacijų motociklų vairavimo stažo, gauti teisę vairuoti A kategorijos sunkiuosius motociklus. Ieškovės nuomone, remiantis šiomis direktyvos nuostatomis, valstybės narės teisės aktai gali nustatyti tik minimalų 21 metų amžių. Grįsdama savo kaltinimus Komisija tvirtina, kad minėtos nuostatos buvo skirtos visiškai suderinti teisės iš karto vairuoti A kategorijos sunkiuosius motociklus klausimą, nustatant vienodą minimalų amžių taip, kad valstybės narės neturėtų teisės vienašališkai numatyti kitokį – mažesnį ar didesnį – minimalų amžių.

26. Vokietijos vyriausybė ginčija tokį direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto pirmos įtraukos paskutinės dalies aiškinimą. Jos nuomone, šios nuostatos nevisiškai suderino teisės iš karto vairuoti nagrinėjamų tipų transporto priemones klausimą. Jose valstybėms narėms buvo palikta galimybė ne tik sutikti arba atsisakyti suteikti tokią teisę, bet ir, siekiant direktyvos nustatyto kelių eismo saugumo tikslo, suteikiant tokią teisę numatyti didesnį kaip 21 metai minimalų amžių. Šiuo klausimu Vokietijos vyriausybė pabrėžia, kad, siekdama pagerinti eismo saugumą, Komisija neseniai pasiūlė pakeisti direktyvą padidinant nagrinėjamą minimalų amžių nuo 21 iki 24 metų.

b) Vertinimas

27. Manau, kad šis kaltinimas nepagrįstas.

28. Mano nuomone, nustatydama minimalų 21 metų amžių, reikalingą norint gauti potencialią teisę iš karto vairuoti A kategorijos sunkiuosius motociklus, direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto pirmos įtraukos paskutinė dalis tik numato, kad asmenys iki 21 metų negali gauti teisės vairuoti šio tipo transporto priemonių. Šios nuostatos neprieštarauja nacionalinės teisės aktams, numatantiems didesnį nei nustatytas direktyvoje minimalų amžių, pavyzdžiui, 25 metai. Tokią tezę patvirtina daugelis argumentų.

29. Visų pirma, leisdama valstybėms narėms nukrypti nuo tam tikrų kategorijų transporto priemonėms (kitoms nei A kategorijos motociklai) nustatytų minimalaus amžiaus reikalavimų ir todėl išduoti pažymėjimus asmenims, kuriems sukako 17 metų, t. y. mažiau nei nustatyta direktyvoje šių kategorijų transporto priemonėms, minėtos direktyvos 6 straipsnio 2 dalis leidžia manyti, kad visais jos nustatytais minimalaus amžiaus reikalavimais siekiama nustatyti „mažiausią“ (o ne „didžiausią“) ribą, kurios nepasiekus iš esmės draudžiama išduoti pažymėjimą, išskyrus minėtame straipsnyje aiškiai numatytas išimtis.

30. Jei šiame straipsnyje numatytos išimtys apima tik minimalų amžių, kuris yra mažesnis nei nustatytas direktyvoje minėtų kategorijų transporto priemonėms, ir neapima didesnio minimalaus amžiaus, tai, mano nuomone, nereiškia, kad teisės akto sistema draudžia valstybėms narėms numatyti didesnio minimalaus amžiaus reikalavimus. Atvirkščiai, direktyvos 6 straipsnio 2 dalies nutylėjimas apie tokius didesnio minimalaus amžiaus reikalavimus neabejotinai paaiškinamas tuo, kad direktyvos taisyklės, susijusios su minimalaus amžiaus reikalavimais, nedraudžia valstybėms narėms priimti griežtesnių taisyklių šioje srityje, todėl šiuo klausimu nebuvo būtina numatyti išimčių, siekiant suteikti joms galimybę atitinkamai veikti.

31. Direktyva siekiamas tikslas nustatant minimalaus amžiaus sąlygas patvirtina šią analizę.

32. Iš tikrųjų, kaip pažymima direktyvos ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje, siekiant pagerinti kelių eismo saugumą, reikia nustatyti minimalius reikalavimus vairuotojo pažymėjimui išduoti. Reikėtų pridurti, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatytas minimalaus amžiaus reikalavimas yra tik viena iš minimalių sąlygų, skirtų šiam tikslui pasiekti.

33. Minimalaus amžiaus nustatymas draudžiant išduoti pažymėjimus dar nesulaukusiems aptariamo minimalaus amžiaus asmenims aiškiai atitinka kelių eismo saugumo reikalavimus, o taip nebūtų tuomet, jei direktyvoje numatyti minimalaus amžiaus reikalavimai taip pat reikštų, kad valstybėms narėms draudžiama atsisakyti išduoti pažymėjimus asmenims, kurie jau sulaukė minėto minimalaus amžiaus. Atvirkščiai, būtent siekdamos gerinti kelių eismo saugumą valstybės narės paprastai nustato aukštesnius minimalaus amžiaus reikalavimus nei numatyta direktyvoje. Be to, kaip pažymėjo Vokietijos vyriausybė, Komisija, siekdama pagerinti eismo saugumą, neseniai išreiškė ketinimą padidinti minimalų amžių, kuris reikalingas norint gauti teisę iš karto vairuoti galingus motociklus, nuo 21 iki 24 metų( ).

34. Mano nuomone, iš šių skirtingų argumentų išplaukia, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto pirmos įtraukos paskutinė dalis nedraudžia nacionalinės teisės aktams nustatyti didesnio nei šiame straipsnyje minimalaus amžiaus, kaip tai numato nagrinėjami Vokietijos teisės aktai. Todėl manau, kad kaltinimas dėl tariamo minėto direktyvos straipsnio pažeidimo, susijęs su minimaliu amžiumi, kuris reikalingas norint gauti teisę iš karto vairuoti A kategorijos sunkiuosius motociklus, nepagrįstas.

2. Dėl kaltinimo, susijusio su minimaliu amžiumi, kuris reikalingas norint gauti teisę vairuoti C1 ir C1 E pakategorių transporto priemones.

a) Šalių argumentai

35. Pateikdama šį kaltinimą Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto trečią įtrauką kartu su Reglamento Nr. 3820/85 5 straipsnio 1 dalies b punkto antra įtrauka, nes leido 17 metų sulaukusiems asmenims vairuoti C1 arba C1 E pakategorių transporto priemones, kai toks vairavimas yra numatytas vairuotojų profesinio parengimo programoje. Jos nuomone, šios direktyvos ir reglamento, į kurį ji daro nuorodą, nuostatos draudžia asmenims iki 18 metų vairuoti šio tipo transporto priemones.

36. Vokietijos vyriausybė ginčija šį kaltinimą. Ji patikslina, kad pagal vidaus teisę C1 pažymėjimui gauti reikalaujama turėti B pažymėjimą.

37. Be to, jos nuomone, baigus krovininio kelių transporto srities vairuotojų parengimo programą gautas profesinių sugebėjimų liudijimas, kuris pagal Reglamento Nr. 3820/85 5 straipsnio 1 dalies b punkto antrą įtrauką suteikia tokio liudijimo savininkams teisę nuo 18 metų vairuoti sunkesnes nei 7,5 tonos krovinines transporto priemones, reiškia, kad atitinkama parengimo programa gali prasidėti anksčiau nei atitinkami asmenys susilauktų 18 metų ir kad ši programa suteikia tam tikrą vairavimo stažą. Iš to išplaukia, kad leisdami asmenims iki 17 metų vairuoti C1 arba C1 E pakategorių transporto priemones jų profesinio parengimo tikslais, nagrinėjami nacionalinės teisės aktai atitinka šio reglamento 5 straipsnio 1 dalies b punkto antrą įtrauką, į kurią daro nuorodą direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto trečia įtrauka. Bandant paneigti šį teiginį, būtų neigiamai paveiktos pakankamai ilgai tunkančios vairuotojų profesinio parengimo programos, padedančios gerinti kelių eismo saugumą.

38. Galiausiai Vokietijos vyriausybė teigia, kad paankstintos teisės vairuoti C1 ir C1 E kategorijų transporto priemones, kurią numato nacionalinės teisės aktai, taikymo sritis yra labai ribota. Ši teisė suteikiama tik asmenims, kurie lanko vairuotojų profesinio parengimo programą ir prieš tai pasitikrina sveikatą (atliekamas medicininis psichologinis patikrinimas). Be to, leidimas vairuoti šių tipų transporto priemones suteikiamas tik vykdant profesinio parengimo programą ir galioja tik valstybės teritorijoje.

b) Vertinimas

39. Mano nuomone, šis kaltinimas pagrįstas ir dėl C1, ir dėl C1 E pakategorių transporto priemonių.

40. C1 pakategorės transporto priemonių atveju direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto trečia įtrauka ir Reglamento Nr. 3820/85 5 straipsnio 1 dalies a punktas (kurį nurodo šis direktyvos straipsnis) numato, kad teisė vairuoti suteikiama tik 18 metų sulaukusiems asmenims. Suteikdami teisę vairuoti šias transporto priemones 17 metų sulaukusiems asmenims, nagrinėjami nacionalinės teisės aktai pažeidė šios direktyvos nuostatas, kurios sutampa su minėtomis reglamento nuostatomis. Tokia išvada darytina netgi tuo atveju, jei, kaip teigia Vokietijos vyriausybė, ši paankstinta vairavimo teisė yra apribota.

41. Be to, nesvarbu, kad, kaip teigia Vokietijos vyriausybė, C1 pažymėjimas (leidžiantis vairuoti C1 pakategorės transporto priemones) išduodamas tik gavus B pažymėjimą (leidžiantį vairuoti B kategorijos transporto priemones). Nors direktyvos 6 straipsnio 2 dalis leidžia valstybėms narėms nukrypti nuo direktyvoje nustatytų minimalaus amžiaus reikalavimų tam tikroms, pavyzdžiui, B kategorijos, transporto priemonėms ir išduoti šio tipo transporto priemones atitinkantį pažymėjimą 17 metų sulaukusiems asmenims, konstatuotina, kad tai nėra taikoma C1 pakategorės transporto priemonėms. Kadangi direktyvos 6 straipsnio 2 dalis yra išsami, B pažymėjimo išdavimas nuo 17 metų, remiantis šiuo straipsniu, negali pateisinti C1 pažymėjimo gavimo esant tokiam pačiam amžiui.

42. Dėl C1 E pakategorės transporto priemonių primenu, kad Reglamento Nr. 3820/85 (kurį nurodo direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto trečia įtrauka) 5 straipsnio 1 dalies b punkto pirma įtrauka numato principą, pagal kurį minimalus amžius, reikalingas norint gauti teisę vairuoti šias transporto priemones, yra 21 metai. Pažymėtina, kad, tik nukrypdama nuo šio principo, minėto reglamento 5 straipsnio 1 dalies b punkto antra įtrauka sumažina šį minimalų amžių iki 18 metų, jeigu „suinteresuotasis asmuo yra profesinio parengimo liudijimo, kuris remiantis Bendrijos teisės aktais dėl minimalių kelių transporto vairuotojų parengimo reikalavimų yra pripažįstamas visose valstybėse narėse, įrodančio krovininio kelių transporto vairuotojų parengimo programos baigimą, turėtojas“.

43. Iš šių Reglamento Nr. 3820/85 nuostatų išplaukia, kad teisė vairuoti C1 E pakategorės transporto priemones nuo 18 metų priklauso nuo tuo, ar buvo baigta tam tikra vairuotojų profesinio parengimo programa ir ar gautas baigus šią parengimo programą išduodamas profesinių sugebėjimų liudijimas.

44. Todėl, nors tokia profesinio parengimo programa gali prasidėti anksčiau nei suinteresuotajam asmeniui sukaks 18 metų ir ji gali suteikti vairavimo, nuolat prižiūrint instruktoriui, stažą iki asmeniui sukaks 18 metų, tokiam asmeniui negalima suteikti teisės vairuoti C1 E pakategorės transporto priemones, jei jam dar nėra 18 metų ir jis lanko profesinio parengimo programą, taigi neturi baigus šią parengimo programą išduodamo liudijimo.

45. Tačiau būtent tai numatyta nagrinėjamuose Vokietijos teisės aktuose, nes jie leidžia asmenims, kuriems yra tik 17 metų, vairuotojų profesinio parengimo metu vairuoti CE 1 pakategorės transporto priemones viešuose nacionaliniuose keliuose be nuolatinės instruktoriaus priežiūros. Taigi šio tipo transporto priemonių atveju šie nacionalinės teisės aktai pažeidžia Reglamento Nr. 3820/85 5 straipsnio 1 dalies b punktą. Jie taip pat pažeidžia direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto trečią įtrauką tiek, kiek šis straipsnis daro nuorodą į minėto reglamento, įskaitant jo 5 straipsnio 1 dalies b punktą, taikymą.

46. Iš to darau išvadą, kad kaltinimas dėl direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto trečios įtraukos pažeidimo, susijęs su minimaliu amžiumi, kuris reikalingas norint gauti teisę vairuoti C1 ir C1 E pakategorės transporto priemones, pagrįstas.

B – Dėl kaltinimo, susijusio su galimybe vairuoti kitas transporto priemones nei tos, kurioms vairuoti buvo gautas pažymėjimas

47. Du kaltinimai susiję su galimybe vairuoti kitas transporto priemones nei tos, kurioms vairuoti buvo gautas pažymėjimas. Vienas yra susijęs su teise vairuoti D E kategorijos transporto priemones, kitas − su teise vairuoti D kategorijos transporto priemones. Trumpai panagrinėsiu šiuos du kaltinimus, kurių Vokietijos vyriausybė neginčija.

1. Dėl kaltinimo, susijusio su teise vairuoti D E kategorijos transporto priemones

48. Pateikdama šį kaltinimą Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punktą, nes ji leido C1 E ir D pažymėjimų savininkams vairuoti D E kategorijos transporto priemones. Mano nuomone, šis kaltinimas yra pagrįstas.

49. Minėtas straipsnis numato, kad „C + E kategorijos išduoti vairuotojo pažymėjimai turi galioti D + E kategorijai tol, kol jų savininkai turi teisę vairuoti prie D kategorijos priskiriamas transporto priemones“. Iš šių nuostatų išplaukia, kad tik CE, o ne C1 E pažymėjimo savininkas turi teisę vairuoti D E kategorijos transporto priemones, jeigu jis turi teisę vairuoti D kategorijai priskiriamas transporto priemones. Taigi C1 E pažymėjimas jo savininkui nesuteikia teisės vairuoti D E kategorijos transporto priemonės.

2. Dėl kaltinimo, susijusio su teise vairuoti D kategorijos transporto priemones

50. Pateikdama šį kaltinimą Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė direktyvos 3 straipsnį, nes leido C1, C1 E, C arba C E pažymėjimų savininkams šalyje vairuoti D kategorijos transporto priemones be keleivių ir tik tam, kad patikrintų transporto priemonių techninę būklę arba nugabentų jas į kitą vietą. Manau, kad šis kaltinimas yra pagrįstas.

51. Iš direktyvos 3 straipsnio 1 dalies penktos įtraukos išplaukia, kad C kategorijos transporto priemonės skiriasi nuo D kategorijos transporto priemonių, todėl C pažymėjimas negali leisti vairuoti D kategorijos transporto priemonių. Tas pats taikoma su C kategorijos transporto priemonėmis susijusiems transporto priemonių tipams, t. y. C E kategorijos ir C1 bei C1 E pakategorių transporto priemonėms (apibrėžtoms direktyvos 3 straipsnio 1 dalies šeštoje įtraukoje ir to paties direktyvos straipsnio 2 dalies trečioje bei ketvirtoje įtraukose).

52. Komisijos teigimu, pirma, C, C E, C1 arba C1 E kategorijų ir pakategorių transporto priemonių (t. y. sunkvežimių) ir, antra, D kategorijos transporto priemonių (t. y. autobusų), bei atitinkamų pažymėjimų skirstymas grindžiamas tuo, kad šių dviejų tipų transporto priemonių vairavimas skiriasi ir reikalauja ypatingo parengimo kiekvienam iš jų, todėl C, CE, C1 arba C1E pažymėjimas (kuris gaunamas baigus tam tikrą profesinio parengimo programą) neleidžia vairuoti D kategorijos (kuri reikalauja lankyti kitas parengimo programas) transporto priemonių.

53. Iš to išplaukia, kad kaltinimas dėl direktyvos 3 straipsnio pažeidimo, susijęs su teise vairuoti D kategorijos transporto priemones, pagrįstas.

C – Kaltinimai, susiję su kitose valstybėse narėse išduotų pažymėjimų registravimo ir keitimo procedūra

54. Paeiliui nagrinėsiu kaltinimus, susijusius su kitose valstybėse narėse išduotų pažymėjimų registravimo procedūra, ir kaltinimus, susijusius su šių pažymėjimų keitimo procedūra. Primintina, kad Vokietijos vyriausybė šių kaltinimų neginčijo.

1. Dėl kaltinimo, susijusio su kitose valstybėse narėse išduotų pažymėjimų registravimo procedūra

55. Pateikdama šį kaltinimą Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą abipusio pažymėjimų pripažinimo principą, nes ji, numatydama baudas, nustatė privalomą reikalavimą sistemingai registruoti kitose valstybėse narėse išduotus pažymėjimus, jei minėtų pažymėjimų savininkai nuolat apsigyveno Vokietijoje ir turi savo pažymėjimus ne daugiau kaip dvejus metus.

56. Manau, kad šis kaltinimas yra pagrįstas. Šiuo klausimu pakanka priminti 2003 m. liepos 10 d. Sprendimą Komisija prieš Nyderlandus( ) ir 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Komisija prieš Ispaniją( ). Šiuose sprendimuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad privalomas arba sistemingas pažymėjimų registravimas yra direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintam abipusio pripažinimo principui prieštaraujantis formalumas, kuris negali būti pateisintas nei remiantis to paties straipsnio 3 dalimi, nei šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalimi( ).

2. Dėl kaltinimo, susijusio su kitose valstybėse narėse išduotų pažymėjimų keitimo procedūra

57. Pateikdama šį kaltinimą Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė daugelį direktyvos nuostatų, visų pirma jos 1 straipsnio 2 dalį, nes įpareigojo kitoje valstybėje narėje išduotų pažymėjimų savininkus, kurie nuolat apsigyveno Vokietijoje, pakeisti savo pažymėjimą vokišku pažymėjimu tam, kad kompetentingos nacionalinės institucijos įrašytų į jį tam tikrą informaciją, be kita ko, apie pažymėjimo galiojimo laiką šioje valstybėje, kai šis galiojimo laikas yra trumpesnis nei numatytasis išdavusioje valstybėje narėje. Manau, kad šis kaltinimas yra pagrįstas.

58. Kaip pažymėjo Teisingumo Teismas minėtame sprendime Komisija prieš Nyderlandus (72 punktas), iš direktyvos devintos konstatuojamosios dalies aiškiai išplaukia, kad direktyva siekta panaikinti pažymėjimų keitimo sistemą. Tas pats buvo pakartota 2004 m. sausio 29 d. Nutartyje Krüger( ).

59. Teisingumo Teismas iš esmės rėmėsi šiuo argumentu minėtoje nutartyje Krüger nuspręsdamas, kad „Direktyvos 91/439 1 straipsnis (2 dalis) aiškintinas taip, kad jis draudžia valstybės narės teisės aktais tam tikromis aplinkybėmis įpareigoti jos teritorijoje apsigyvenusius kitoje valstybėje narėje išduotų vairuotojų pažymėjimų savininkus pakeisti šį pažymėjimą nacionaliniu pažymėjimu, nes kitoje valstybėje narėje išduotas bei priimančios valstybės narės galiojimo laikui taikomų nuostatų neatitinkantis pažymėjimas negali būti įrašytas į pastarosios valstybės narės vairuotojų pažymėjimų registrą“( ).

60. Tai, kas taikoma keitimo procedūrai byloje Krüger, taikoma ir šioje byloje nagrinėjamai keitimo procedūrai.

61. Iš to darau išvadą, kad kaltinimas dėl direktyvos 1 straipsnio 2 dalies pažeidimo, susijęs su kitose valstybėse narėse išduotų pažymėjimų keitimo procedūra, pagrįstas.

IV – Išvada

62. Taigi siūlau Teisingumo Teismui:

„1. Pripažinti, kad:

– priimdama teisės aktus, numatančius, kad C1 arba C1 + E (arba C1 E) pakategorių transporto priemones leidžiama vairuoti asmenims, kuriems yra tik 17 metų, jei toks vairavimas numatytas vairuotojų profesinio parengimo programoje, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos 91/439/EEB dėl vairuotojų pažymėjimų 6 straipsnio 1 dalies b punkto trečią įtrauką,

– priimdama teisės aktus, numatančius, kad C1 E ir D vairuotojų pažymėjimų savininkams leidžiama vairuoti D + E (arba D E) kategorijos transporto priemones, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 91/439 5 straipsnio 2 dalies b punktą,

– priimdama teisės aktus, numatančius, kad C1, C1 E, C arba C + E (arba C E) vairuotojų pažymėjimų savininkams šalyje leidžiama vairuoti D kategorijos transporto priemones be keleivių ir tik tam, kad patikrintų transporto priemonių techninę būklę arba nugabentų jas į kitą vietą, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 91/439 3 straipsnį,

– priimdama teisės aktus, kurie, numatydami baudas, reikalauja privalomai ir sistemingai registruoti kitose valstybėse narėse išduotus pažymėjimus, jei minėtų pažymėjimų savininkai nuolat apsigyveno Vokietijoje ir turi savo pažymėjimus ne daugiau kaip dvejus metus, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalį,

– priimdama teisės aktus, kurie įpareigoja kitoje valstybėje narėje išduotų pažymėjimų savininkus, nuolat apsigyvenusius Vokietijoje, pakeisti savo pažymėjimą vokišku pažymėjimu, kad kompetentingos nacionalinės institucijos įrašytų į jį tam tikrą informaciją, be kita ko, apie minėto pažymėjimo galiojimo laiką šioje valstybėje, kai šis galiojimo laikas yra trumpesnis nei numatytas išdavusioje valstybėje narėje, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalį.

2. Atmesti kitą ieškinio dalį.

3. Nurodyti Vokietijos Federacinei Respublikai padengti savo bei Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.“