ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktyvos 2004/18 dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos 53 straipsnio 2 dalis, siejama su vienodo požiūrio principu ir iš jo išplaukiančia skaidrumo pareiga, turi būti aiškinama taip, kad jeigu viešojo paslaugų pirkimo sutartis turi būti sudaroma vadovaujantis, perkančiosios organizacijos požiūriu, ekonomiškai naudingiausio pasiūlymo kriterijumi, perkančioji organizacija neprivalo galimiems konkurso dalyviams atitinkamame skelbime apie pirkimą arba su nagrinėjamu pirkimu susijusiuose dokumentuose nurodyti vertinimo metodo, kurį perkančioji organizacija taiko siekdama įvertinti ir teisingai suklasifikuoti pasiūlymus. Tačiau dėl minėto metodo neturėtų pasikeisti sutarties sudarymo kriterijai ir jų santykinis lyginamasis svoris.

Kiekvieno sutarties sudarymo kriterijaus santykinis lyginamasis svoris, jei laikomasi Direktyvos 2004/18 53 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos, turi būti aiškiai nustatytas nuo sutarties sudarymo procedūros pradžios, taip suteikiant konkurso dalyviams galimybę objektyviai nustatyti realią sutarties sudarymo kriterijaus reikšmę kitų sutarties sudarymo kriterijų atžvilgiu, kai juos vertins perkančioji organizacija. Be to, kiekvieno sutarties sudarymo kriterijaus santykinis lyginamasis svoris negali būti keičiamas per visą procedūrą. Vis dėlto nei Direktyvos 2004/18 53 straipsnio 2 dalyje, nei kitoje šios direktyvos nuostatoje nenumatyta perkančiosios organizacijos pareiga galimiems dalyviams pranešti, paskelbiant skelbime apie pirkimą arba pirkimo dokumentuose, apie vertinimo metodą, kurį perkančioji organizacija taiko vertindama ir teisingai klasifikuodama pasiūlymus pagal sutarties sudarymo kriterijus ir jų santykinius lyginamuosius svorius, iš anksto nustatytus dokumentuose, susijusiuose su nagrinėjamu pirkimu. Tokia bendra pareiga neišplaukia ir iš teismo praktikos.

(žr. 25, 27, 28, 37 punktus ir rezoliucinę dalį)
Anglimis kūrenamos elektrinės kuro sandėliavimo vieta, kuri nuo šios elektrinės nutolusi apie 800 metrų, atskirta viešuoju keliu, o kuras iš šios vietos į elektrinę gabenamas konvejerio juosta, kuri eina virš šio viešojo kelio, yra įrenginio, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2003/87, nustatančios šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų sistemą Bendrijoje, iš dalies pakeistos Sprendimu Nr. 1359/2013, 3 straipsnio e punktą, dalis.

Iš tiesų, kadangi ši anglių sandėliavimo vieta nėra stacionarus įrenginys, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/87 3 straipsnio e punktą, tai yra įrenginio, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, dalis tik jei anglių saugojimo veikla atitinka šioje nuostatoje numatytus kriterijus, taikomus kitoms veikloms rūšims, nei nurodytos šios direktyvos I priede. Taip yra, jei ši veikla tiesiogiai susijusi su elektrinės kuro deginimo veikla, jei ji techniniu požiūriu susijusi su šioje elektrinėje vykdoma veikla ir jei ji gali turėti įtakos emisijai ir teršimui. Šiuo klausimu vien aplinkybės, jog sandėliuojamos anglys yra būtinos elektrinės veiklai, pakanka nuspręsti, kad sandėliavimas tiesiogiai susijęs su elektrinės veikla. Šis tiesioginis ryšys, be kita ko, fiziškai išreikštas techniniu šių dviejų veiklos rūšių ryšiu. Iš tiesų, tokio ryšio buvimo prielaida darytina tuomet, kai atitinkama veikla yra įtraukta į bendrą elektrinės kuro deginimo techninį procesą. Bet kuriuo atveju šis anglių sandėliavimo vietos ryšys egzistuoja dėl pačios šios vietos fizinio organizavimo ir dėl to, kad egzistuoja konvejerio juosta tarp anglių parko ir elektrinės. Be to, kad kadangi dėl anglių sandėliavimo veiklos, vykstant natūraliam kaitimo procesui, išmetamos šiltnamio efektą sukeliančios dujos, ši veikla gali turėti įtakos emisijai ir teršimui, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/87 3 straipsnio e punktą.

(žr. 29-31, 33, 34 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
„Pardavėjo“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 1999/44 dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų 1 straipsnio 2 dalies c punktą, reikia aiškinti taip, kad ji taip pat apima verslininką, veikiantį fizinio asmens naudai, kuris vartotojo tinkamai neinformavo, jog parduotos prekės savininkas yra fizinis asmuo; tai turi patikrinti nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visas nagrinėjamos bylos aplinkybes. Prieš tai pateiktas aiškinimas nepriklauso nuo to, ar tarpininkui atlyginama už tarpininkavimą.

Iš tiesų, Direktyvos 1999/44 1 straipsnio 2 dalies c punktas apima asmenų, į kuriuos vartotojas gali kreiptis, kad apgintų savo teises pagal šią direktyvą, grupę. Todėl tam, kad vartotojas galėtų pasinaudoti jam minėtos direktyvos teikiama apsauga, svarbu tai, kad vartotojas žinotų pardavėjo tapatybę, ir ypač tai, ar jis yra fizinis asmuo ar verslininkas.

Taigi, tokiomis aplinkybėmis, kuriomis vartotojas gali būti lengvai suklaidinamas atsižvelgiant į tai, kaip vykdomas pirkimo–pardavimo sandoris, pastarajam reikia suteikti sustiprintą apsaugą. Todėl pardavėjo atsakomybę pagal Direktyvą 1999/44 turi būti galima priskirti tarpininkui, kuris, prisistatydamas vartotojui, jį gali suklaidinti leisdamas manyti, kad jis yra parduodamos prekės savininkas.

Be to, nacionalinis teismas turi patikrinti, ar verslininkas gali būti laikomas „pardavėju“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 1999/44 1 straipsnio 2 dalies c punktą, kai jis vartotojo tinkamai neinformavo, kad jis nebuvo atitinkamos prekės savininkas. Šiuo klausimu siekiant nustatyti, ar vartotojas galėjo suprasti, jog tarpininkas veikė fizinio asmens naudai, gali būti svarbu, be kita ko, vykdant pirkimo–pardavimo sandorį tarpininko dalyvavimo apimtis ir pastangų intensyvumas, aplinkybės, kuriomis prekė buvo patiekta vartotojui, ir pastarojo elgesys.

(žr. 37, 41, 44, 45 punktus ir rezoliucinę dalį)
Reglamento Nr. 882/2004 dėl oficialios kontrolės, kuri atliekama siekiant užtikrinti, kad būtų įvertinama, ar laikomasi pašarus ir maistą reglamentuojančių teisės aktų, gyvūnų sveikatos ir gerovės taisyklių, 27 straipsnio 4 dalies a punktą ir VI priedo 1 ir 2 punktus reikia aiškinti taip, kad pagal juos valstybėms narėms, nustatančioms mokesčio, taikomo maisto įstaigoms, dydį, draudžiama į jį įtraukti oficialiai paskirtų padėjėjų privalomų mokymų išlaidas.

Iš tiesų mokesčiai gali būti skirti tik išlaidoms, kurių valstybės narės faktiškai patyrė vykdant kontrolę maisto sektoriaus įmonėse, padengti ir šių mokesčių tikslas nėra perkelti darbuotojų mokymo išlaidų naštą atitinkamo sektoriaus įmonėms. Taigi Reglamento Nr. 882/2004 VI priedą, į kurį daroma nuoroda šio reglamento 27 straipsnyje, reikia aiškinti taip, kad jame nurodyti tik darbuotojų, kurie faktiškai dalyvauja vykdant oficialią kontrolę, atlyginimai ir išlaidos. Be to, šią kontrolę paprastai atlieka oficialiai paskirti veterinarijos gydytojai, kuriems gali padėti tik oficialiai paskirti padėjėjai arba tam tikrais specifiniais atvejais skerdyklos darbuotojai, ir nė viena iš Reglamento Nr. 854/2004, nustatančio specialiąsias gyvūninės kilmės produktų, skirtų vartoti žmonėms, oficialios kontrolės taisykles, nuostatų neleidžia manyti, kad asmenys, dalyvaujantys oficialiai paskirtų padėjėjų privalomuose mokymuose, per šiuos mokymus gali dalyvauti vykdant oficialią kontrolę.

(žr. 39–42 punktus ir rezoliucinę dalį)
Reglamento Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą Nr. 1347/2000, 24 straipsnyje kategoriškai draudžiama peržiūrėti kilmės valstybės narės teismo jurisdikciją ir net aiškiai nurodyta, kad to paties reglamento 23 straipsnio a punktas negali būti pagrindas tokiai peržiūrai. Tiesa, šiame 24 straipsnyje pateikta nuoroda tik į šio reglamento 3–14 straipsnius, bet ne į jo 15 straipsnį. Tačiau pastarasis straipsnis, esantis šio reglamento II skyriuje „Jurisdikcija“, papildo šio skyriaus 8–14 straipsniuose įtvirtintas jurisdikcijos taisykles bendradarbiavimo mechanizmu, kuris leidžia valstybės narės teismui, pagal kurią nors iš šių taisyklių turinčiam jurisdikciją nagrinėti bylą, išimties tvarka perduoti bylą kitos valstybės narės teismui, geriau tinkančiam ją nagrinėti. Vadinasi, dėl vienos valstybės narės teismo tariamai padaryto minėto reglamento 15 straipsnio pažeidimo kitos valstybės narės teismas neįgyja teisės peržiūrėti pirmojo teismo jurisdikcijos, nepaisant to, kad to paties reglamento 24 straipsnyje įtvirtintame draudime šis 15 straipsnis aiškiai neminimas.

(žr. 42–45 punktus)
26

Be to, Brandconcern nurodo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes jis laiko atžvilgiu apribojo 2012 m. birželio 19 d. Sprendimo Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361) padarinius. Pasak jos, šis Teisingumo Teismo sprendimas šioje byloje taikytinas tiek, kiek juo nurodyta Sąjungos prekių ženklų paraiškas, įskaitant pateiktas prieš paskelbiant minėtą Teisingumo Teismo sprendimą, aiškinti taip, kad Sąjungos prekių ženklo apsauga taikoma tik tokiose paraiškose aiškiai nurodytoms prekėms.
32

Be to, taikydamas nacionalinės teisės aktus ir teisės akto, specialiai priimto direktyvos reikalavimams įgyvendinti, nuostatas nacionalinis teismas turi nacionalinės teisės aktus aiškinti kuo labiau atsižvelgdamas į atitinkamos direktyvos tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas ir dėl to laikomasi SESV 288 straipsnio trečios pastraipos (2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 113 punktas ir jame nurodyta teismo praktika ir 2016 m. balandžio 19 d. Sprendimo DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, 31 punktas).
83

Šiuo klausimu pabrėžtina, kad, kiek tai susiję su šios nuostatos tekstu, matyti, jog jis skiriasi atsižvelgiant į kalbines versijas. Minėtos nuostatos versijoje prancūzų kalba nurodyta „informations relatives à des émissions dans l’environnement“ („informacija, susijusi su emisija į aplinką“), kai kuriose kitose kalbinėse versijose vartojama formuluotė „informations sur des émissions dans l’environnement“ („informacija apie emisiją į aplinką“). Konkrečiai versijoje vokiečių kalba nurodyta „Informationen über Emissionen in die Umwelt “, italų kalba – „informazioni sulle emissioni nell’ambiente“, o anglų kalba – „information on emissions into the environment“.
39

Kaip generalinis advokatas nurodė išvados 51–55 punktuose, pirma, jeigu būtų leidžiama, kad kelionės ir poilsio laikotarpių visa trukmė viršytų 29 valandas, tai prieštarautų Reglamento Nr. 1/2005 3 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtintam principui, apie kurį priminta šio sprendimo 35 punkte, t. y. vengti vežamų gyvūnų susižalojimo ir didelių kančių rizikos, ir su šiuo principu susijusiems reikalavimams kaip galima sutrumpinti kelionės trukmę ir vežti nedelsiant. Šiuo klausimu pagal reglamento I priedo V skyriaus 1.5 punktą, pasibaigus to reglamento I priedo V skyriaus 1.4 punkte nustatytam kelionės laikui, gyvūnai turi būti iškrauti, pašerti ir pagirdyti, leidžiant jiems pailsėti mažiausiai 24 valandas. Be to, šį aiškinimą patvirtina tai, kad šio skyriaus 1.8 punkte nustatyta, jog 1.4 punkte nurodytas kelionės laikas gali būti pratęstas tik dviem valandomis ir tai galima tik gyvūnų labui, pirmiausia atsižvelgiant į paskirties vietos artumą.
59

Reikalavimas banko pavedimu pervesti tokio dydžio sumą, kad būtų galima atlikti veiksmus, būtinus banko garantijai sudaryti ir su šios garantijos pateikimu susijusioms išlaidoms padengti, skatina pareiškėjus būti atsargius pateikiant skundus. Be to, dėl geros elgsenos garantijos sumažėja pareiškėjų ištekliai ar bet kuriuo atveju kredito galimybės, kol ji bus grąžinta, dėl to jie skatinami elgtis rūpestingai, kai pradeda atitinkamas procedūras, paisant Direktyvos 89/665 1 straipsnio 1 dalyje ir Direktyvos 92/13 1 straipsnio 1 dalyje numatyto greitumo reikalavimo. Kaip per teismo posėdį nurodė Rumunijos vyriausybė, negalima atmesti galimybės, kad piniginis reikalavimas paskatins potencialius pareiškėjus rimtai įvertinti savo suinteresuotumą pradėti teisminę procedūrą ir galimybę bylą laimėti ir dėl to jis atgraso juos nuo akivaizdžiai nepagrįstų reikalavimų ar tokių reikalavimų, kuriais siekiama tik vilkinti sutarties sudarymo procedūrą, pateikimo (pagal analogiją žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, 73 punktą).
8

2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios [d]irektyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 5 sk., 5 t., p. 46, klaidų ištaisymas OL L 274, 2009, p. 47), 7 straipsnyje „Teisė gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius“ nustatyta: „1. Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje [teritorijoje] ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie: a) yra darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji priimančiojoje valstybėje narėje; arba b) turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai ir turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje; arba c) — yra priimti į privačią arba valstybinę instituciją, akredituotą ar finansuojamą priimančiosios valstybės narės pagal savo įstatymų ar kitų teisės aktų praktiką, turėdami pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą, įskaitant profesinį rengimą, ir — turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje ir užtikrina atitinkamą nacionalinę instituciją pateikdami deklaraciją ar kitokiu jų pasirinktu lygiaverčiu būdu, kad jie turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai; arba d) yra Sąjungos pilietį, kuris atitinka a, b arba c punkto reikalavimus, lydintys ar kartu vykstantys šeimos nariai. <...> 3. Taikant šio straipsnio 1 dalies a punktą, Sąjungos pilietis, kuris nebėra darbuotojas ar savarankiškai dirbantysis, išlaiko darbuotojo ar savarankiškai dirbančiojo statusą tokiais atvejais: a) asmuo laikinai negali dirbti dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo; b) asmuo yra tinkamai užregistruotas bedarbis ne savo noru po to, kai išdirbo daugiau kaip vien[us] metus ir yra užregistruotas kaip ieškantis darbo atitinkamame įdarbinimo biure; c) asmuo yra tinkamai užregistruotas bedarbis ne savo noru po to, kai dirbo pagal terminuotą darbo sutartį trumpiau kaip vien[us] metus arba tapo bedarbiu [bedarbis] ne savo noru per pirmuosius dvylika mėnesių ir yra užregistruotas kaip ieškantis darbo atitinkamame įdarbinimo biure. Tokiu atveju darbuotojo statusas išsaugomas ne trumpiau kaip šešis mėnesius; d) asmuo mokosi profesijos. Išskyrus atvejus, kai asmuo yra bedarbis ne savo noru, darbuotojo statusui išsaugoti būtina, kad mokymasis būtų susijęs su ankstesniu darbu. <...>“
2

Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Bookit Ltd ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės mokesčių ir muitų administratorius, toliau – mokesčių administratorius) ginčą dėl atsisakymo neapmokestinti pridėtinės vertės mokesčiu (PVM) tam tikrų Bookit paslaugų teikimo.
30

Šis teismas mano, kad SGB V 129 straipsnyje numatytas vaisto pakeitimo kitu vaistu mechanizmas nesuteikia tokio konkurencinio pranašumo, kai prisijungiama prie nuolaidų sutarčių sistemos, kaip ji suprantama pagal to paties teksto 130a straipsnio 8 dalies. Situacija šiuo klausimu būtų kitokia, jeigu tokia nuolaidų sutartis būtų sudaryta taikant viešojo pirkimo procedūrą. Pastaruoju atveju išimtinė teisė, suteikiama pasirinktam subjektui, lemtų tai, kad jo konkurencinė padėtis taptų ypatinga, nes sutarties sudarymas dėl to turėtų lemiamą poveikį konkurencijai. Priešingai, kai tokios sutartys sudaromos su visais suinteresuotaisiais ūkio subjektais, vaistai būtų pakeičiami kitais vaistais dėl to, kad taip nusprendė ne perkančioji organizacija, bet vaistininkas arba pacientas, atsižvelgiant į pirkimo sąlygas, kurias siūlo subjektai, prisijungę prie nuolaidų sutarčių sistemos. Taigi galėtų nutikti taip, kad tam tikrų subjektų, prisijungusių prie nuolaidų sutarčių sistemos, produktai būtų perkami labai retai. Iš tikrųjų suteikdama teisę bet kuriam suinteresuotajam subjektui prisijungti bet kuriuo momentu, perkančioji organizacija atsisako daryti įtaką konkurencinei padėčiai, nes šią lemia ne galimybė pakeisti subjektų, prisijungusių prie nuolaidų sutarčių sistemos, vaistus kitais vaistais, bet kiekvieno potencialiai suinteresuotojo subjekto priimtas sprendimas dalyvauti arba nedalyvauti nuolaidų sutarčių sistemoje.
21

Šis apeliacinis teismas nusprendė, kad pagal Wet OB 8 straipsnio 3 dalį į tiekimo apmokestinamąją vertę, kaip ji suprantama pagal šio įstatymo 3 straipsnio 1 dalies h punktą, įeina žemės, kurią ilgalaikės nuomos sutarties pagrindu turi Oudeland, savikaina ir kad šiuo klausimu reikia vadovautis verte, kurią bendrovei Oudeland žemė turėjo Wet OB 3 straipsnio 1 dalies h punkte numatyto tiekimo momentu. Be to, anot to teismo, ši vertė negali būti prilyginama minėtos žemės vertei, kokia ji tuo momentu buvo savininkui, o turi būti apsiribota ilgalaikės nuomos mokesčio, sumokėto iki pastato statybos darbų užbaigimo, verte.
45

Pagal nusistovėjusią teismo praktiką importo kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonę, be kita ko, galima pateisinti žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugos sumetimais, kaip tai suprantama pagal SESV 36 straipsnį, tik jeigu ši priemonė yra tinkama ja siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir ja neviršijama tai, kas būtina jam pasiekti (Sprendimo Scotch Whisky Association ir kt., C‑333/14, EU:C:2015:845, 33 punktas). Be to, nacionalinės priemonės, galinčios riboti prekybą Bendrijoje, gali būti pateisinamos privalomaisiais aplinkos apsaugos pagrindais (žr., be kita ko, Sprendimo Ålands Vindkraft, C‑573/12, EU:C:2014:2037, 77 punktą).
12

Pagal Įstatymo Nr. 744/1998 2 straipsnio 16 dalį komercinis pranešimas, be kita ko, apibrėžiamas kaip reklama ir rėmimas. Rėmimas ir reklama apibrėžiami atitinkamai šio straipsnio 13 ir 14 dalyse. Iš pastarosios dalies, be kita ko, matyti, kad reklama apibrėžiama kaip paprastai už mokestį ar kitokį atlygį per televiziją ar radiją transliuojama informacija, pareiškimas ar pranešimas, kurie nėra rėmimas ar prekių rodymas ir kuriais siekiama skatinti reklamos užsakovo prekių pardavimą ar ekonominę veiklą vykdančio reklamos užsakovo žinomumą.
49

Be to, tokia kompensacija užtikrinama mokesčių darna, nes ji yra neatsiejamas ankstesnio atsižvelgimo į anksčiau patirtus nuostolius papildymas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, 54 punktą).
35

Šiuo atveju Nutarime dėl elektros energijos pareigą mokėti elektros energijos mokestį turintis asmuo apibrėžiamas kaip licenciją tiekti turintis asmuo, o Nutarime dėl dujų pareigą mokėti dujų mokestį turintis asmuo apibrėžiamas kaip skirstomojo tinklo operatorius. Todėl, kadangi Sąjungos institucijos nėra nurodytos kaip pareigą mokėti mokestį turintys asmenys, Protokolo 3 straipsnyje nurodytas fiskalinis imunitetas joms netaikomas, ypač dėl to, kad jokioje teisės ar reglamentuojančioje nuostatoje nėra nustatyta, kad nurodyti pareigą mokėti mokestį turintys asmenys pagal sutartį turi perkelti ginčijamus mokesčius savo klientams. Be to, rinkos situacija, kai tiekėjai perkelia ginčijamus mokesčius savo galutiniams klientams, nesukuria fiskalinio imuniteto Sąjungos institucijoms (Sprendimo Komisija / Belgija, C‑437/04, EU:C:2007:178, 53 ir 58 punktai).
7

Įstatymo Nr. 2960/2001 dėl nacionalinio muitinės kodekso (FEK A’ 265, toliau – Muitinės kodeksas) 32 straipsnio 1 dalyje, kuri, remiantis to paties kodekso 131 straipsnio nuostatomis, pagal analogiją taikytina mokesčiams už Sąjungos kilmės variklines transporto priemones, nustatyta: „Nepagrįstai muitinės surinkti mokesčiai grąžinami juos sumokėjusiam asmeniui be palūkanų su sąlyga, kad per trejų metų laikotarpį nuo šių mokesčių nustatymo datos toks asmuo kompetentingai muitinės įstaigai pateikia atitinkamą prašymą ir reikalaujamus mokesčių grąžinimą pagrindžiančius dokumentus.“
18

Šį Rechtbank Haarlem (Harlemo apylinkės teismas) sprendimą inspecteur apeliacine tvarka apskundė Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamo apeliacinis teismas). Tas teismas visų pirma teigė, jog inspecteur teisingai manė, kad prekės nebuvo pateiktos paskirties muitinės įstaigai, kaip tai suprantama pagal Muitinės kodekso 92 ir 96 straipsnius. Be to, teismas nusprendė, kad nė vienas iš B & S pateiktų dokumentų neatitiko privalomų sąlygų, nustatytų Įgyvendinimo reglamento 365 straipsnio 3 dalyje arba 366 straipsnio 2 ir 3 dalyse. Galiausiai, darydamas nuorodą į Sprendimą Hamann International (C‑337/01, EU:C:2004:90), Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamo apeliacinis teismas) nusprendė, kad, nepaisant to, jog prekės išvežtos iš Sąjungos muitų teritorijos, neužbaigtos muitinės tranzito procedūros reiškė šių prekių paėmimą iš muitinės priežiūros ir kad dėl to atsirado skola muitinei pagal Muitinės kodekso 203 straipsnį.
64

Be to, kaip teigė Suomijos vyriausybė per posėdį, o generalinis advokatas nurodė išvados 89–91 punktuose, tokius pačius sunkumus patiria Suomijoje įsisteigę maži ūkio subjektai ir kitoje valstybėje narėje įsisteigę ūkio subjektai.
15

Vis dėlto minėtas teismas mano negalįs šitaip nuspręsti dėl Teisingumo Teismo sprendimo Strigl ir Securvita (C‑90/11 ir C‑91/11, EU:C:2012:147), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktai taikomi žodiniam prekių ženklui, sudarytam iš apibūdinamosios sintagmos ir raidžių sekos, kuri pati savaime nėra apibūdinamoji, derinio, jei šią seką dėl to, kad ji apima pirmąsias šios sintagmos kiekvieno žodžio raides, visuomenė suvokia kaip minėtos sintagmos santrumpą, todėl nagrinėjamas prekių ženklas, vertinamas visas, gali būti suprastas kaip apibūdinamųjų nuorodų ar santrumpų derinys, kuris dėl to neturi skiriamojo požymio. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, jog minėto sprendimo 38 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad raidžių seka, apimanti pirmąsias sintagmą sudarančių žodžių raides, palyginti su šia sintagma, yra tik antraeilė.
36

Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, anot mero, šis reikalavimas leidžia savininkui tiesiogiai ir patikimai susipažinti su prostitutės aplinkybėmis ir motyvais be trečiojo asmens, kurio buvimas galėtų daryti įtaką jos išsakomai nuomonei. J. Harmsen nuomone, priešingai – ši priemonė yra perteklinė, nes savininkas gali naudotis vertėjų paslaugomis arba vertimų interneto puslapiais. Be to, kadangi kalba yra ne vienintelė priemonė, kuria remiantis galima nustatyti priverstinės prostitucijos arba prekybos žmonėmis požymius, galima patvirtinti mažiau ribojančias priemones. Veikiantis viešnamis stebimas kamerų. Be to, J. Harmsen užtikrina, jog pats būna ten, kad nustatytų minėtus požymius ir prireikus įspėtų policiją.