GENERALINIO ADVOKATO

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,

pateikta 2019 m. birželio 13 d. ( 1 )

Byla C-377/18

Baudžiamoji byla

prieš

AH,

PB,

CX,

KM,

PH,

dalyvaujant

MH

(Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas, Bulgarija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Direktyva (ES) 2016/343 – Nekaltumo prezumpcija – 4 straipsnis – Vieši pareiškimai dėl kaltės – Teisė viešame pareiškime arba teismo sprendime nebūti apibūdintam kaip kaltam, kol nepriimtas galutinis sprendimas – Grupinio nusikaltimo įvykdymas – Baudžiamojo persekiojimo institucijos ir vieno iš kaltinamųjų sudarytas susitarimas dėl išankstinio kaltės pripažinimo – Atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiamų asmenų nurodymas ir identifikavimas kaip nusikalstamos veikos bendravykdžių – Suderinamumas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 48 straipsnis – Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija – 6 straipsnio 2 dalis“

I. Įvadas

1. Ar, atsižvelgiant į baudžiamojo persekiojimo institucijos ir asmens, kaltinamo grupinio nusikaltimo įvykdymu, susitarimą dėl išankstinio kaltės pripažinimo ( 2 ), teisei į nekaltumo prezumpciją prieštarauja nacionalinė procesinė norma, pagal kurią reikalaujama šiame susitarime nurodyti, kad vykdant nusikaltimą dalyvavo kiti atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiami asmenys, ir juos identifikuoti?

2. Toks iš esmės yra Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas, Bulgarija) pateikto prejudicinio klausimo dalykas.

3. Šis klausimas kilo vykdant šešių asmenų baudžiamąjį procesą dėl jų įtariamo priklausymo organizuotai nusikalstamai grupei. Vykstant šiam procesui vienas iš kaltinamųjų pageidavo sudaryti susitarimą dėl kaltės pripažinimo, kurio turinį pagal taikytinus nacionalinės teisės aktus turi patvirtinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Tokiomis aplinkybėmis šio teismo prašoma nustatyti, ar dėl to, kad šiame susitarime kiti penki atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiami asmenys nurodyti kaip nusikalstamos veikos bendravykdžiai ir identifikuoti nurodant vardus, pavardes, tėvavardžius ir asmens kodus, kyla grėsmė pažeisti teisę į nekaltumo prezumpciją, kuri suteikiama šiems penkiems asmenims pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos ( 3 ) 48 straipsnio 1 dalį, ir taip pažeisti Direktyvos (ES) 2016/343 ( 4 ) 4 straipsnio 1 dalies nuostatas.

4. Pateikdamas prejudicinį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti vieno iš pagrindinių reikalavimų, kurie būtini siekiant užtikrinti teisę į nekaltumo prezumpciją, t. y. viešai nereikšti arba teismo sprendime nenurodyti, kad kaltinamasis yra pripažintas kaltu, nors jo kaltė prieš tai nebuvo įrodyta pagal įstatymą, taikymo sritį. Šis klausimas susijęs su byla, kurioje priimtas 2018 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas Milev ( 5 ).

II. Teisinis pagrindas

A. Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija

5. Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos ( 6 ) 6 straipsnio „Teisė į teisingą bylos nagrinėjimą“ 2 dalyje nurodyta: „Kiekvienas kaltinamas nusikaltimo padarymu asmuo laikomas nekaltu tol, kol jo kaltė neįrodyta pagal įstatymą.“

B. Sąjungos teisė

1. Chartija

6. Chartijos 48 straipsnyje „Nekaltumo prezumpcija ir teisė į gynybą“ nurodyta: „1. Kiekvienas kaltinamas padaręs nusikaltimą asmuo laikomas nekaltu, kol jo kaltė neįrodyta pagal įstatymą. 2. Kiekvienam, kuris kaltinamas padaręs nusikaltimą, užtikrinama teisė į gynybą.“

2. Direktyva 2016/343

7. Pagal Direktyvos 2016/343 1 straipsnį nustatomos būtiniausios taisyklės dėl, viena vertus, tam tikrų nekaltumo prezumpcijos aspektų ir, antra vertus, teisės dalyvauti nagrinėjant bylą teisme.

8. Šios direktyvos 9, 10, 16, 17, 47 ir 48 konstatuojamosiose dalyse nustatyta: „(9) šia direktyva siekiama sustiprinti teisę į teisingą bylos nagrinėjimą baudžiamajame procese, nustatant bendras būtiniausias taisykles dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant bylą teisme aspektų; (10) nustačius bendras būtiniausias taisykles dėl įtariamųjų ir kaltinamųjų procesinių teisių apsaugos, šia direktyva siekiama stiprinti valstybių narių pasitikėjimą viena kitos baudžiamojo teisingumo sistemomis ir taip palengvinti sprendimų baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimą <…>; <…> (16) nekaltumo prezumpcija būtų pažeidžiama, jeigu tol, kol įstatymų nustatyta tvarka neįrodyta įtariamojo arba kaltinamojo kaltė, viešuose valdžios institucijų daromuose pareiškimuose arba teismo sprendimuose, išskyrus tuos, kuriais tas asmuo pripažįstamas kaltu, įtariamasis arba kaltinamasis būtų apibūdinamas kaip kaltas. Tokiuose pareiškimuose ir teismo sprendimuose neturėtų būti teigiama, kad tas asmuo yra kaltas <…>; (17) terminas „vieši valdžios institucijų pareiškimai“ turėtų reikšti visus pareiškimus, kuriuose nurodoma nusikalstama veika ir kuriuos baudžiamajame procese, susijusiame su ta nusikalstama veika, pateikia dalyvaujanti valdžios institucija, kaip antai teisminės institucijos, policija ir kitos teisėsaugos institucijos, arba kita valdžios institucija, kaip antai ministrai ir kiti valstybės pareigūnai; ši nuostata laikoma nedarančia poveikio neliečiamybę reglamentuojantiems nacionalinės teisės aktams; <…> (47) šia direktyva puoselėjamos Chartijoje ir EŽTK pripažįstamos pagrindinės teisės ir principai, įskaitant <…> teisę į teisingą bylos nagrinėjimą, nekaltumo prezumpciją ir teises į gynybą. <…>; (48) šia direktyva nustatomos būtiniausios taisyklės, todėl valstybės narės turėtų galėti išplėsti šioje direktyvoje nustatytas teises, kad užtikrintų aukštesnio lygio apsaugą. Valstybių narių numatytas apsaugos lygis jokiais atvejais neturėtų būti žemesnis už Chartijoje arba EŽTK numatytus standartus, kaip išaiškinta [Europos Sąjungos] Teisingumo Teismo ir Europos Žmogaus Teisių Teismo.“

9. Direktyvos 2016/343 2 straipsnyje „Taikymo sritis“ nurodyta: „Ši direktyva taikoma įtariamiems arba kaltinamiems fiziniams asmenims baudžiamajame procese. Ji taikoma visuose baudžiamojo proceso etapuose nuo to momento, kai asmuo įtariamas arba kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką ar įtariamą nusikalstamą veiką, iki tol, kol sprendimas, kuriuo galutinai nusprendžiama, ar tas asmuo padarė atitinkamą nusikalstamą veiką, tampa galutiniu.“

10. Šios direktyvos 3 straipsnyje įtvirtinta teisė į nekaltumo prezumpciją. Ši nuostata suformuluota taip: „Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji būtų laikomi nekaltais, kol jų kaltė neįrodyta įstatymų nustatyta tvarka.“

11. Tos direktyvos 4–7 straipsniuose reglamentuojami tam tikri teisės į nekaltumo prezumpciją aspektai.

12. Konkrečiai Direktyvos 2016/343 4 straipsnyje „Vieši pareiškimai dėl kaltės“, kurį šiuo atveju prašoma išaiškinti, nustatyta: „1. Valstybės narės imasi reikiamų priemonių siekdamos užtikrinti, kad, kol įstatymų nustatyta tvarka neįrodyta įtariamojo arba kaltinamojo kaltė, viešuose valdžios institucijų padarytuose pareiškimuose ir teismų sprendimuose, išskyrus tuos, kuriais asmuo pripažįstamas kaltu, tas asmuo nebūtų apibūdinamas kaip kaltas. Ši nuostata nedaro poveikio baudžiamojo persekiojimo veiksmams, kuriais siekiama įrodyti įtariamojo arba kaltinamojo kaltę, ir preliminariems procesinio pobūdžio sprendimams, kuriuos priima teisminės ar kitos kompetentingos valdžios institucijos ir kurie grindžiami įtarimais ar apkaltinamaisiais įrodymais. 2. Valstybės narės užtikrina, kad, pažeidus šio straipsnio 1 dalyje nustatytą pareigą neapibūdinti įtariamųjų arba kaltinamųjų kaip kaltų, pagal šią direktyvą ir visų pirma pagal 10 straipsnį būtų galima pasinaudoti tinkamomis priemonėmis. 3. 1 dalyje nustatyta pareiga neapibūdinti įtariamųjų arba kaltinamųjų kaip kaltų nekliudo valdžios institucijoms viešai skleisti informacijos apie baudžiamąjį procesą, kai to būtinai reikia dėl priežasčių, susijusių su nusikalstamų veikų tyrimu, arba vadovaujantis viešuoju interesu.“

C. Bulgarijos teisė

13. Konstitutsiya (Konstitucija) 31 straipsnio 3 dalyje, taip pat nakazatelno protsesualen kodeks (Baudžiamojo proceso kodeksas, toliau – NPK) 16 straipsnyje nustatyta, kad kaltinamasis laikomas nekaltu, kol teismo nuosprendžiu nustatoma priešingai ir tas nuosprendis įsiteisėja.

14. Pagal NPK 381 straipsnio 1 ir 6 dalis užbaigus tyrimą kaltinamasis gali pripažinti kaltę ir per savo gynėją gali sudaryti susitarimą su prokuroru.

15. NPK 381 straipsnio 5 dalies 1 punkte nurodyta: „Susitarimas sudaromas raštu ir jame turi būti sutariama tokiais klausimais: 1. ar veika yra įvykdyta, ar ją įvykdė kaltinamasis, ar ji įvykdyta dėl jo kaltės, ar ji laikoma nusikaltimu, taip pat pateikiamas jos teisinis kvalifikavimas.“

16. NPK 381 straipsnio 7 dalyje nurodyta, kad „[j]ei byla iškelta keliems asmenims <…>, susitarimą gali sudaryti kai kurie iš šių asmenų <…>“.

17. NPK 382 straipsnio 5 dalyje nustatyta: „Teismas gali pasiūlyti susitarimo pakeitimus, kurie aptariami su prokuroru ir kaltinamojo gynėju. Paskutinis išklausomas kaltinamasis.“

18. Pagal NPK 382 straipsnio 7 dalį teismas patvirtina susitarimą, jei jis neprieštarauja įstatymui ir nusistovėjusiems moralės principams.

19. Pagal NPK 383 straipsnio 1 dalį susitarimas sukelia tokias pačias pasekmes kaip įsiteisėjęs teismo nuosprendis.

20. Galiausiai pagal zakon za grazhdanskata registratsia (Civilinės registracijos įstatymas) ( 7 ) 12–14 straipsnius Bulgarijos piliečiai turi vardą, tėvavardį ir pavardę. Pagal Civilinės registracijos įstatymo 11 straipsnio 1 dalį jie taip pat turi nacionalinį asmens kodą – tai administracinis identifikavimo numeris, leidžiantis vienareikšmiškai identifikuoti atitinkamą asmenį.

III. Faktinės aplinkybės pagrindinėje byloje, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme

21. Ši byla nagrinėjama vykdant šešių asmenų, t. y. AH, PB, CX, KM, PH ir MH, baudžiamąjį procesą. Jie traukiami baudžiamojon atsakomybėn pagal nakazatelen kodeks (Baudžiamasis kodeksas, toliau – NK) 321 straipsnio 2 dalį ir 3 dalies 2 punktą, nes įtariama, kad jie priklausė organizuotai nusikalstamai grupei. Ši grupė veikė Sofijoje (Bulgarija) nuo 2014 m. lapkričio mėn. iki 2015 m. lapkričio mėn. Kaltinamajame akte nurodyta, kad šie šeši asmenys pasiskirstė užduotis siekdami pasipelnyti iš netikrų oficialių dokumentų, t. y. asmens tapatybės dokumentų ir motorinių transporto priemonių vairuotojo pažymėjimų, gamybos arba tokių dokumentų turinio klastojimo.

22. Iš šių asmenų tik MH išreiškė norą sudaryti susitarimą dėl kaltės pripažinimo, kad jam būtų skirta švelnesnė bausmė.

23. Kiti penki kaltinamieji sutiko, kad MH sudarytų šį susitarimą, bet kartu aiškiai nurodė, jog tai nereiškia, kad jie pripažįsta savo kaltę ir atsisako teisės neigti savo kaltę.

24. Prokuroro ir MH sudarytame susitarime nurodyta, kad MH pripažįsta savo kaltę, t. y. kad: „nuo 2014 m. lapkričio mėn. iki 2015 m. lapkričio 26 d. Sofijoje ir Pavlikeniuose [(Bulgarija)] priklausė organizuotai nusikalstamai grupei – daugiau kaip trijų asmenų struktūriškai apibrėžtai ilgalaikei grupei, kurios dalyviai [kitų penkių kaltinamųjų vardai, pavardės, tėvavardžiai ir asmens kodai] siekė vykdyti nusikalstamą veiką[,] [kaip apibrėžta NK 308 straipsnio 2 ir 7 dalyse, taip pat 321 straipsnio 2 dalyje ir 3 dalies 2 punkte]“ ( 8 ). Iš šio susitarimo teksto matyti, kad visi kaltinamieji identifikuoti vienodai, t. y. nurodant vardą, tėvavardį, pavardę ir asmens kodą. Vienintelis skirtumas yra tas, kad identifikuojant MH taip pat nurodyta jo gimimo data ir vieta, adresas, pilietybė, tautybė, šeiminė padėtis ir teistumas.

25. Pagal nacionalines procesines normas prokuroro ir MH sudarytą susitarimą turi patvirtinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris yra įgaliotas pakeisti susitarimą.

26. Atsižvelgdamas į tai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalį nedraudžiama šiame susitarime aiškiai ir tiesiogiai nurodyti kitus penkis asmenis kaip šios organizuotos nusikalstamos grupės narius, kurie nesudarė minėto susitarimo ir dėl kurių baudžiamasis procesas vykdomas įprasta tvarka, ir juos identifikuoti nurodant vardą, tėvavardį, pavardę ir asmens kodą.

27. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal suformuotą nacionalinę jurisprudenciją susitarimo dėl kaltės pripažinimo tekstas turi visiškai atitikti kaltinamojo akto tekstą, kuriame visi kaltinamieji yra nurodyti kaip nusikalstamos veikos bendravykdžiai. Todėl jie turėtų būti nurodyti prokuroro ir MH susitarime. Be to, nuoroda į nusikalstamos veikos bendravykdžius gali būti labai svarbi siekiant nustatyti visus atitinkamo nusikaltimo sudėties požymius, nes organizuotą nusikalstamą grupę sudaro ne mažiau kaip trys asmenys.

28. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalį draudžiama teisminei institucijai savo sprendime, išskyrus tą, kuriuo asmuo pripažįstamas kaltu, apibūdinti kaltinamąjį kaip kaltą. Todėl, pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, esama prieštaravimų tarp nacionalinės jurisprudencijos, pagal kurią reikalaujama susitarime kitus kaltinamuosius nurodyti kaip atitinkamos nusikalstamos veikos bendravykdžius, ir Sąjungos teisės aktų leidėjo įtvirtintos pareigos nenurodyti kaltinamųjų kaip kaltų.

29. Tokiomis aplinkybėmis Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą: „Ar nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią reikalaujama, kad susitarime (sudarytame baudžiamojoje byloje) kaip atitinkamos nusikalstamos veikos vykdytojai būtų nurodomi ne tik kaltinamasis, kuris pripažino savo kaltę ir sudarė šį susitarimą, bet ir kiti kaltinamieji, nusikalstamos veikos bendravykdžiai, kurie nesudarė tokio susitarimo, nepripažino savo kaltės ir dėl kurių baudžiamasis procesas toliau vykdomas įprasta tvarka, bet kurie vis dėlto sutiko, kad pirmasis kaltinamasis sudarytų susitarimą, atitinka Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį, siejamą su 16 konstatuojamosios dalies pirmu sakiniu ir 17 konstatuojamąja dalimi?“

30. Vokietijos ir Italijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija pateikė rašytines pastabas ir, išskyrus Italijos vyriausybę, žodines pastabas.

IV. Analizė

A. Pirminės pastabos dėl Direktyvos 2016/343 taikymo

31. Atsižvelgdamas į teisminius ginčus Teisingumo Teisme, manau, kad nagrinėjant prejudicinį klausimą reikia pateikti pirmines pastabas dėl Direktyvos 2016/343, ypač jos 4 straipsnio, taikymo ratione personae ir ratione materiae ( 9 ).

32. Visų pirma neginčijama, kad į šios direktyvos taikymo sritį dėl savo padėties patenka AH, PB, CX, KM ir PH.

33. Ši taikymo sritis apibrėžta Direktyvos 2016/343 2 straipsnyje. Pagal tą nuostatą ši direktyva taikoma fiziniams asmenims, kurie yra įtariamieji ar kaltinamieji baudžiamajame procese, visuose baudžiamojo proceso etapuose nuo to momento, kai asmuo įtariamas arba kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką, kol priimamas sprendimas, kuriuo galutinai nusprendžiama, ar tas asmuo padarė atitinkamą nusikalstamą veiką, ir kuris tampa galutinis.

34. Pagrindinėje byloje neginčijama, kad šie penki asmenys traukiami baudžiamojon atsakomybėn dėl įvykdytos nusikalstamos veikos ir kad jų kaltė dar neįrodyta įstatymų nustatyta tvarka.

35. Antra, ginčijamos nuorodos, susijusios su AH, PB, CX, KM ir PH dalyvavimu vykdant nagrinėjamą nusikalstamą veiką, gali būti vertinamos pagal Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į prokuroro ir MH sudaryto susitarimo pobūdį ir apimtį.

36. Iš tikrųjų šis susitarimas kitų penkių asmenų atžvilgiu yra teismo sprendimas, kuriuo nepripažįstama jų kaltė, kaip apibrėžta šioje nuostatoje.

37. Pirma, susitarimas dėl kaltės pripažinimo yra teismo sprendimas, paprastai vadinamas „baudžiamuoju susitarimu“ ( 10 ).

38. Susitarimas, kuriuo dažniausiai kaltinamasis pripažįsta savo kaltę dėl įvykdytos nusikalstamos veikos, kad būtų sušvelninta bausmė, sudaromas su baudžiamojo persekiojimo institucija, šiuo atveju su prokuroru, vėliau jį posėdyje patvirtina kompetentinga teisminė institucija.

39. Taigi susitarimas dėl kaltės pripažinimo yra teisminio pobūdžio, nes jį sudarant turi dalyvauti bylą iš esmės nagrinėjantis teismas, įgyvendinantis jurisdikciją nagrinėti bylą pagreitinto proceso tvarka.

40. Šiuo atveju iš NPK 381–384 straipsnių matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi priimti sprendimą dėl prokuroro ir MH susitarimo per teismo posėdį, kuriame pagal nacionalinėje teisėje nustatytą aiškų reikalavimą privalo dalyvauti MH. Todėl šis teismas privalo patikrinti, ar susitarimas dėl kaltės pripažinimo sudarytas laikantis taikytinų proceso teisės ir materialinės teisės normų ir ar kaltinamasis jį sudarė savanoriškai ir turėdamas pakankamai informacijos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas yra aiškiai įgaliotas teikti pasiūlymus dėl tame susitarime vartojamų sąvokų pakeitimo – taigi šiomis aplinkybėmis jis pateikia savo prejudicinį klausimą.

41. Taigi prokuroro ir MH sudarytas susitarimas lemia tai, kad, atlikus supaprastintą teisminę peržiūrą, turi būti priimtas sprendimas ne tik dėl nusikalstamos veikos teisinio kvalifikavimo, bet ir dėl MH baudžiamosios atsakomybės ir jam skirtos bausmės. Šis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo tvirtinamas susitarimas yra teisiškai privalomas ir, kaip matyti iš NPK 383 straipsnio, sukelia tokias pat pasekmes kaip res judicata galią turintis teismo nuosprendis. Kiekvienas teismo sprendimas yra vykdytinas ir turi res judicata galią.

42. Atsižvelgiant į tai, mano manymu, nekyla jokių abejonių, kad prokuroro ir MH sudarytas susitarimas yra ius puniendi išraiška ir kad juo remiantis priimamas teismo sprendimas dėl veikos, dėl kurios vykdytas baudžiamasis persekiojimas, taip pat dėl MH kaltės pripažinimo.

43. Antra, minėtas susitarimas yra teismo sprendimas, kuriuo nepripažįstama AH, PB, CX, KM ir PH kaltė.

44. Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta sąvoka „teismų sprendimai, išskyrus tuos, kuriais asmuo pripažįstamas kaltu“ turi būti aiškinama taip, kad būtų užtikrintas šios nuostatos veiksmingumas ir ypač kad būtų konkrečiai ir veiksmingai užtikrinamos kaltinamiesiems suteiktos teisės jų neapibūdinti kaip kaltų, kol jų kaltė neįrodyta įstatymų nustatyta tvarka.

45. Žinoma, kaip nurodyta NPK 381 straipsnio 7 dalyje, prokuroro ir MH susitarimas buvo sudarytas vykstant baudžiamajam procesui, kuriame dalyvauja keli asmenys. Tačiau iš esmės priimtas sprendimas tik dėl savo kaltę pripažinusio asmens, kuris yra šio susitarimo šalis, kaltės pripažinimo. Kiti kaltinamieji, kurie nėra šio susitarimo šalys, neatsisakė nė vienos procesinės teisės, įskaitant teisę į nekaltumo prezumpciją. Todėl iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad kiti penki kaltinamieji, nepaisant jų „procesinio sutikimo“ dėl tokio baudžiamojo susitarimo sudarymo, aiškiai nurodė, kad nepripažįsta savo kaltės ir kad neatsisako savo teisės neigti savo kaltę.

46. Todėl nesutinku su Vokietijos vyriausybės šiuo klausimu išreikštomis abejonėmis.

47. Pasak Vokietijos vyriausybės, nors prokuroro ir MH susitarimu ir nepripažįstama kitų atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiamų asmenų kaltė, vis dėlto tai yra teismo sprendimas, kuriuo pripažįstama MH kaltė, todėl turi būti laikoma, kad toks susitarimas yra teismo sprendimas šių kitų asmenų atžvilgiu.

48. Mano manymu, toks aiškinimas yra pernelyg formalus, todėl Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos garantijos netenka savo veiksmingumo.

49. Be to, taip aiškinant prieštaraujama Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijai. Taigi, kaip nurodysiu savo analizėje, šis teismas iš tikrųjų nusprendė, kad teisė į nekaltumo prezumpciją taip pat taikoma tuo atveju, jei teismo sprendimas, priimtas išnagrinėjus bylą, kuri nėra tiesiogiai iškelta pareiškėjui kaip kaltinamajam, tačiau yra susijusi su nagrinėjama baudžiamąja byla prieš šį pareiškėją, reiškia pirmalaikį jo kaltės įvertinimą ( 11 ).

50. Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad prokuroro ir MH sudarytas susitarimas AH, PB, CX, KM ir PH atžvilgiu yra teismo sprendimas, kuriuo nepripažįstama jų kaltė, kaip apibrėžta Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalyje. Todėl šie asmenys gali pasinaudoti jiems šia nuostata pripažintomis teisėmis.

B. Prejudicinio klausimo nagrinėjimas

51. Savo prejudiciniu klausimu Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar, vykdant kelių asmenų baudžiamąjį procesą dėl įvykdyto grupinio nusikaltimo, pagal Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalį draudžiama nacionalinė procesinė norma, pagal kurią reikalaujama, kad vieno iš kaltinamųjų sudarytame susitarime dėl kaltės pripažinimo būtų nurodyta, jog vykdant nusikaltimą dalyvavo kiti atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiami asmenys, ir jie būtų įvardyti nurodant vardus, pavardes, tėvavardžius ir asmens kodus.

52. Kitaip tariant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl tokiame susitarime pateiktinos formuluotės, kad šiuo susitarimu nebūtų pažeista atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiamų asmenų teisė į nekaltumo prezumpciją, ypač jų teisė į tai, kad teismo sprendime jie nebūtų apibūdinti kaip kalti, prieš tai neįrodžius jų kaltės įstatymų nustatyta tvarka.

53. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas susiduria su tam tikrais sunkumais, susijusiais su nagrinėjamo nusikaltimo pobūdžiu.

54. Primenu, kad šeši asmenys traukiami baudžiamojon atsakomybėn dėl dalyvavimo „organizuotos nusikalstamos grupės“ veikloje, kaip apibrėžta NK 321 straipsnio 2 dalyje ir 3 dalies 2 punkte. Dalyvavimas organizuotos nusikalstamos grupės veikloje pagal savo pobūdį yra kolektyvinis nusikaltimas, kaip ir apskritai dalyvavimas nusikalstamo susivienijimo veikloje, už kurį yra baudžiama. Kaip aišku iš sąvokos „grupė“, kolektyvinis nusikaltimas yra tuomet, kai jį vykdant dalyvauja keli asmenys ( 12 ). Tradiciškai pagal doktriną tokie asmenys laikomi įvykdytos nusikalstamos veikos bendravykdžiais. Visi dalyvauja vykdant tą patį nusikaltimą ir jų veiksmai glaudžiai susiję. Vykdydami nusikaltimą bendravykdžiai iš tikrųjų yra solidarūs, todėl būtų logiška laikytis solidarumo vykdant jų baudžiamąjį procesą ( 13 ). Ši bendrininkavimui būdinga tarpusavio sąsaja sukelia pasekmių, pirmiausia, kai nusikalstamos veikos bendravykdžiai teisiami atskirai. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad vienam iš kaltinamųjų sudarius susitarimą dėl kaltės pripažinimo, dėl šios tarpusavio sąsajos gali būti reikalaujama identifikuoti kitus nusikalstamos veikos bendravykdžius, kad būtų galima teisiškai kvalifikuoti inkriminuojamą veiką, taip pat nustatyti suinteresuotojo asmens baudžiamąją atsakomybę. Tačiau toks reikalavimas gali turėti neigiamą poveikį nusikalstamos veikos bendravykdžių procesinėms garantijoms, ypač teisei į nekaltumo prezumpciją, kuri suteikiama šiems bendravykdžiams.

55. Sprendime Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją Europos Žmogaus Teisių Teismas išreiškė rimtų abejonių dėl teisminės institucijos sprendimo atskirti bendrai kaltinamų asmenų bylas, nors dėl kaltinimų pobūdžio, kad būtų galima nustatyti vieno iš kaltinamųjų teisinę atsakomybę, reikia nustatyti, kad kiti kaltinamieji dalyvavo vykdant nusikaltimą ( 14 ).

56. Todėl Europos Žmogaus Teisių Teismas nustatė tikslius reikalavimus, kad būtų užtikrinta EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta teisė į nekaltumo prezumpciją, kai teisminė institucija nusprendžia atskirti bylą dėl to, kad vienas iš jų sudarė susitarimą dėl kaltės pripažinimo.

57. Viena vertus, teisminė institucija prieš priimdama tokį sprendimą privalo atidžiai išnagrinėti visus esamus interesus ir suteikti galimybę bendrai kaltinamiems asmenims užginčyti šį sprendimą ( 15 ).

58. Antra vertus, teisminė institucija privalo kaltinimų pripažinimo procedūroje taikyti dvi garantijas, kurios, jos manymu, yra labai svarbios siekiant suteikti galimybę bendrai kaltinamiems asmenims pasinaudoti teise į teisingą bylos nagrinėjimą nagrinėjant jiems iškeltas bylas ( 16 ).

59. Pirma, teisminė institucija privalo byloje, kurioje nedalyvavo kiti bendrai kaltinami asmenys, pripažintoms faktinėms aplinkybėms nesuteikti res judicata galios, nes šios faktinės aplinkybės nustatomos tik toje byloje.

60. Antra, teisminė institucija privalo susilaikyti nuo bet kokios nuorodos ar pareiškimo, kurie galėtų trukdyti teisingai išnagrinėti kaltinamiesiems pateiktus kaltinimus atskirai jiems iškeltose baudžiamosiose bylose ir, be kita ko, pažeisti jų teisę į nekaltumo prezumpciją, pateikimo.

61. Šis prejudicinis klausimas susijęs būtent su pastaruoju aspektu, konkrečiai su AH, PB, CX, KM ir PH identifikavimo ir jų nurodymo kaip dalyvių vykdant nusikaltimą prokuroro ir MH sudarytame susitarime tvarka.

1. Direktyvos 2016/343 4 straipsnyje nurodytos nuostatos

62. Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad valstybės narės turi imtis reikiamų priemonių siekdamos užtikrinti, kad, kol įstatymų nustatyta tvarka neįrodyta įtariamojo arba kaltinamojo kaltė, be kita ko, teismų sprendimuose, išskyrus tuos, kuriais asmuo pripažįstamas kaltu, tas asmuo nebūtų apibūdinamas kaip kaltas.

63. Šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje papildomai nurodoma, kad valstybės narės privalo užtikrinti, kad pažeidus šią pareigą būtų galima pasinaudoti tinkamomis priemonėmis.

64. Taigi Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytose nuostatose nenurodomos jokios priemonės, kurias nacionalinės kompetentingos valdžios institucijos turi konkrečiai nustatyti, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, būtų užtikrinta, jog bus paisoma atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiamų asmenų teisės į nekaltumo prezumpciją. Be to, nė viena kita šios direktyvos nuostata nėra svarbi ( 17 ). Tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aiškiai nurodytoje šios direktyvos 16 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad teismo sprendimuose neturėtų būti teigiama, kad tie asmenys yra kalti.

65. Iš Direktyvos 2016/343 1 straipsnio, taip pat jos 10 ir 48 konstatuojamųjų dalių matyti, kad taisyklės, kuriomis siekiama užkirsti kelią bet kokiems viešiems pareiškimams dėl kaltės ir juos pakoreguoti, yra būtiniausi standartai, todėl pagal tos direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalis valstybių narių prašoma imtis tam tikslui „reikiamų“ arba „tinkamų“ priemonių.

66. Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas palieka valstybėms narėms teisę nustatyti šių priemonių konkretų pobūdį ir taikymo sritį, atsižvelgiant į jų nacionalinės teisės sistemos ypatumus. Teisingumo Teismas aiškiai pripažino, kad šios direktyvos negalima laikyti visapusiška ir išsamia priemone, kuria siekiama reglamentuoti visas teismo sprendimo, kaip antai sprendimo dėl suėmimo, priėmimo sąlygas ( 18 ). Tai, žinoma, taikytina tuo atveju, kai kalbama apie teismo sprendimo priėmimo sąlygas, pavyzdžiui, nagrinėjamo susitarimo dėl kaltės pripažinimo atveju.

67. Vis dėlto valstybių narių diskrecija šioje srityje yra ribota. Iš tikrųjų jos privalo laikytis Chartijoje ir EŽTK pripažintų pagrindinių teisių ir principų, kaip matyti iš Direktyvos 2016/343 47 konstatuojamosios dalies, o nustatytomis priemonėmis turi būti visų pirma suteikta galimybė užkirsti kelią bet kokiam teisės į nekaltumo prezumpciją pažeidimui arba jį pašalinti.

68. Taigi iš esmės Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama atsižvelgiant į Chartijos 48 straipsnyje nurodytą apsaugos standartą ( 19 ). Vis dėlto reikia pažymėti, kad nei ši nuostata, nei Teisingumo Teismo jurisprudencija neleidžia nustatyti priemonių, kurias turi įgyvendinti kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, pobūdžio ir taikymo srities.

69. Kita vertus, Europos Žmogaus Teisių Teismas išnagrinėjo daug tokių bylų, ir šiomis aplinkybėmis reikėtų apibendrinti juose suformuluotus principus.

70. Kaip matyti iš Su Chartija susijusių išaiškinimų ( 20 ), jos 48 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta teisė į nekaltumo prezumpciją atitinka EŽTK 6 straipsnio 2 dalį. Sąjungos teisės aktų leidėjas, siekdamas užtikrinti būtiną Chartijos ir EŽTK darną, nustatė taisyklę, kad šios teisės esmė ir taikymo sritis yra tokia pati, kaip nustatyta EŽTK ( 21 ).

71. Be to, iš Komisijos pasiūlymo dėl direktyvos ( 22 ) matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino užtikrinti veiksmingą teisės į nekaltumo prezumpciją taikymą baudžiamajame procese, į Sąjungos teisę įtraukdamas Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją, susijusią su EŽTK 6 straipsnio 2 dalies paisymu ( 23 ). Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai išreiškė norą skatinti taikyti Chartijos 6, 47 ir 48 straipsnius vadovaudamasis EŽTK 6 straipsniu, kaip jį išaiškino Europos Žmogaus Teisių Teismas.

72. Taigi Direktyvos 2016/343 3 straipsnyje įtvirtinta tokia pat teisė į nekaltumo prezumpciją kaip EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje.

73. Šios direktyvos 4–7 straipsniuose reglamentuojami tam tikri teisės į nekaltumo prezumpciją aspektai, nustatyti Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijoje.

74. Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nurodo vieną iš pagrindinių jau 1983 m. Europos Žmogaus Teisių Teismo nustatytų reikalavimų, siekdamas užtikrinti, kad būtų paisoma teisės į nekaltumo prezumpciją, t. y. kad viešuosiuose pareiškimuose ar teismo sprendime kaltinamasis nebūtų apibūdintas kaip kaltas, kol nepriimtas galutinis sprendimas ( 24 ).

75. Šia nuostata nustatoma būtiniausia taisyklė, todėl pagal dabartinę Sąjungos teisę ja nesuteikiama didesnė apsauga nei ta, kuri suteikta pagal EŽTK ( 25 ).

76. Taigi Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija svarbi aiškinant Chartijos 48 straipsnyje įtvirtintą teisę į nekaltumo prezumpciją, ypač vieną iš Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalyje nurodytų aspektų. Iš tikrųjų šioje jurisprudencijoje pateikiamos labai naudingos gairės, kokių priemonių nacionalinės valdžios institucijos privalo imtis, siekdamos užtikrinti, kad sprendimo motyvais arba jo formuluotėmis nebūtų pažeista atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiamų asmenų teisė į nekaltumo prezumpciją.

2. Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija, susijusi su teisės į nekaltumo prezumpciją užtikrinimu, kai bendrai kaltinamiems asmenims iškeltos atskiros bylos

77. Pagal EŽTK 6 straipsnio 2 dalį „[k]iekvienas kaltinamas nusikaltimo padarymu asmuo laikomas nekaltu tol, kol jo kaltė neįrodyta pagal įstatymą“ ( 26 ).

78. Sprendime Karaman prieš Vokietiją Europos Žmogaus Teisių Teismas primena, kad nekaltumo prezumpcija yra pagal EŽTK 6 straipsnio 1 dalį reikalaujamo teisingo baudžiamosios bylos nagrinėjimo dalis. Europos Žmogaus Teisių Teismo teigimu, šios prezumpcijos nepaisoma, jeigu teismo sprendime bylą iš esmės nagrinėjantis teismas iš anksto išreiškia nuomonę, kad kaltinamasis yra kaltas, nors prieš tai jo kaltė nebuvo įrodyta įstatymų nustatyta tvarka. Net nesant formalaus konstatavimo, pakanka, kad sprendimo motyvai leistų manyti, jog teisėjas laiko suinteresuotąjį asmenį kaltu ( 27 ).

79. Europos Žmogaus Teisių Teismas, siekdamas įvertinti, ar tokie sprendimo motyvai yra teisės į nekaltumo prezumpciją pažeidimas, teikia „lemiamą“ reikšmę teisminės institucijos vartojamoms sąvokoms ( 28 ). Jis taip pat atsižvelgia į konkrečias aplinkybes, kuriomis šios sąvokos buvo suformuluotos, pirmiausia į bylos pobūdį ir kaltinamajam (kaltinamiesiems) pateiktų kaltinimų pobūdį ( 29 ). Iš tikrųjų šie veiksniai leidžia įvertinti, kiek teisminė institucija privalo nurodyti konkretų visų asmenų, kurie gali būti susiję su įvykdyta nusikalstama veika, vaidmenį ir ketinimus ( 30 ).

80. Sprendime Karaman prieš Vokietiją ( 31 ) Europos Žmogaus Teisių Teismas pripažino, kad „sudėtingose baudžiamosiose bylose, susijusiose su keliais įtariamaisiais, kurių negalima teisti kartu, gali būti, kad bylą nagrinėjantis teismas, siekdamas įvertinti kaltinamųjų kaltę, turi nurodyti, kad dalyvavo tretieji asmenys, kurie vėliau gali būti teisiami atskirai“ ( 32 ). Europos Žmogaus Teisių Teismas taip pat pažymėjo, kad tokiomis aplinkybėmis „baudžiamieji teismai privalo nustatyti bylos faktus, į kuriuos reikia atsižvelgti, kad kaltinamojo teisinės atsakomybės analizė būtų kuo tikslesnė ir aiškesnė ir kad nustatytų faktų jie negali pateikti taip lyg jie būtų paprasčiausi teiginiai ar įtarimai“ ( 33 ). Jis nusprendė, kad „tą patį galima pasakyti ir apie faktus, susijusius su trečiųjų asmenų dalyvavimu“ ( 34 ).

81. Vis dėlto Europos Žmogaus Teisių Teismas sušvelnino savo poziciją nurodydamas, kad „jeigu tokie faktai turi būti nustatyti, teismas turėtų vengti atskleisti daugiau informacijos, nei būtina asmenų, stojančių prieš šį teismą, teisinės atsakomybės analizei atlikti“ ( 35 ).

82. Toje byloje priimtame sprendime kelis kartus nurodyti ne tik pareiškėjo pavardė ir visi vardai, bet ir jo vaidmuo sukčiaujant. Vis dėlto įvardijus pareiškėją šalia nurodyta, kad jis „baudžiamojon atsakomybėn traukiamas atskirai“.

83. Europos Žmogaus Teisių Teismas turėjo įvertinti, ar iš to sprendimo motyvų galėjo kilti klausimų dėl išankstinio sprendimo dėl pareiškėjo kaltės ir taip galėjo būti trukdoma teisingai išnagrinėti jam pateiktus kaltinimus vykdant atskirą teismo procesą Vokietijoje ir (arba) Turkijoje.

84. Europos Žmogaus Teisių Teismas nenustatė teisės į nekaltumo prezumpciją pažeidimo. Jis pažymėjo, kad, siekiant įvertinti kaltinamojo atsakomybės laipsnį, teisminė institucija, priimdama nagrinėjamą sprendimą, turėjo nustatyti, „kas suplanavo neteisėtai pasisavinti pinigus <…> ir kas, kam ir kokius davė nurodymus tuo tikslu“ ( 36 ). Europos Žmogaus Teisių Teismas taip pat nenustatė pažeidimo, kai pareiškėjas buvo identifikuotas nurodant visus vardus ir pavardę, nes visame sprendime nuoroda, kad jis „baudžiamojon atsakomybėn traukiamas atskirai“, ėjo po jo asmenvardžių. Europos Žmogaus Teisių Teismo teigimu, taip teisminė institucija pabrėžė, kad ji nebuvo įpareigota priimti sprendimo dėl pareiškėjo kaltės, tačiau pagal nacionalinės baudžiamojo proceso teisės normas ji tik turėjo įvertinti teisiamo asmens baudžiamąją atsakomybę neperžengdama nagrinėjamos bylos ribų ( 37 ).

85. Sprendime Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją Europos Žmogaus Teisių Teismas patvirtino šią jurisprudenciją, pirmiausia išreikšdamas daug abejonių dėl to, kad susitarimas dėl kaltės pripažinimo sudarytas byloje, kurioje dėl kaltinimų pobūdžio pateisinama, kad bendrai kaltinami asmenys būtų teisiami kartu ( 38 ). Taigi jis pažymėjo, kaip „svarbu“, kad teisminė institucija kaltinimų pripažinimo procedūroje taikytų procesines garantijas, kad būtų užtikrintas teisingas bendrai kaltinamiems asmenims iškeltų bylų nagrinėjimas, įskaitant susilaikymą nuo bet kokių pareiškimų, kuriais gali būti pažeista nekaltumo prezumpcija ( 39 ). Toliau Europos Žmogaus Teisių Teismas rėmėsi Sprendime Karaman prieš Vokietiją pateikta analizės schema, kad įvertintų pačias šių motyvų formuluotes.

86. Byloje, kurioje priimtas Sprendimas Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją, pagal kaltinimų pripažinimo procedūrą priimtame sprendime dėl X nurodyta, kad X su kitais dviem asmenimis įvykdė nusikalstamą veiką, kuria jis kaltinamas. Nors šių asmenų vardai ir pavardės buvo anonimizuoti, tačiau sprendime buvo nurodytos profesinės pareigos, kurias tie asmenys vykdė vyriausybėje arba pagrindinėse bendrovėse, taip pat jų vaidmuo vykdant tą nusikaltimą ( 40 ). Europos Žmogaus Teisių Teismas kritikavo šiame sprendime vartojamas sąvokas, nes nebeliko jokių abejonių dėl bendrai kaltinamų asmenų tapatybės ir dalyvavimo vykdant nusikaltimą, už kurį X buvo nuteistas ( 41 ).

3. Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos reikšmė aiškinant Chartijos 48 straipsnį ir Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalį

87. Šioje jurisprudencijoje pateikiama tam tikra informacija apie Chartijos 48 straipsnyje įtvirtintos teisės į nekaltumo prezumpciją taikymo sritį ir, visų pirma, apie konkrečius būdus užkirsti kelią bet kokiems viešiems pareiškimams dėl kaltės, kaip apibrėžta Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalyje, ir juos ištaisyti.

88. Vieši pareiškimai turi būti vertinami kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, kuriomis jie buvo suformuluoti, ir, be kita ko, į nagrinėjamos bylos pobūdį ir aplinkybes.

89. Šios aplinkybės gali būti labai svarbios tuo atveju, kai bendrai kaltinamų asmenų baudžiamosios bylos nagrinėjamos atskirai, ypač kai vieno iš jų byla dėl kaltės pripažinimo nagrinėjama pagreitinto proceso tvarka.

90. Iš esmės teisminė institucija privalo imtis atitinkamų priemonių, kad būtų užtikrintas teisingas kitiems bendrai kaltinamiems asmenims pateiktų kaltinimų nagrinėjimas vykstant jų teisminiam procesui, todėl privalo susitarime dėl kaltės pripažinimo nepateikti jokių nuorodų arba pareiškimų, kuriais galėtų būti pažeista tų asmenų teisė į nekaltumo prezumpciją.

91. Vis dėlto gali būti leidžiama, kad šiame susitarime būtų daroma nuoroda į tai, kad kiti bendrai kaltinami asmenys dalyvavo vykdant nusikaltimą, ir jie būtų identifikuojami, jeigu, pirma, tokios nuorodos yra būtinos inkriminuojamos veikos teisiniam kvalifikavimui ir savo kaltę pripažįstančio asmens baudžiamosios atsakomybės analizei ir, antra, kartu aiškiai nurodoma, kad minėti bendrai kaltinami asmenys traukiami baudžiamojon atsakomybėn atskirai ir jų kaltė neįrodyta įstatymų nustatyta tvarka.

92. Tai reiškia, kad teisminė institucija privalo teikti ypatingą dėmesį ne tik sąvokoms, vartojamoms kitiems atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiamiems asmenims nurodyti ir identifikuoti, bet ir visiems susitarimo dėl kaltės pripažinimo motyvams.

93. Viena vertus, dėl sąvokų, vartojamų kaltinamųjų vaidmeniui nurodyti ir jiems identifikuoti, primenu, kad pagal Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją nedraudžiama teisminei institucijai juos identifikuoti nurodant visus vardus ir pavardes. Tačiau tokiu atveju reikalaujama, kad nurodžius asmenis šalia būtų pateikta frazė arba formuluotė, iš kurios visiems būtų aišku, kad tokios nuorodos reikalingos ne kitų atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiamų asmenų kaltei, o tik suinteresuotojo asmens baudžiamajai atsakomybei įvertinti ( 42 ).

94. Antra vertus, būtina atlikti visų nagrinėjamo susitarimo dėl kaltės pripažinimo motyvų kontrolę. Kaip Komisija teisingai nurodė savo pastabose, bet kokia frazė ar formuluotė, kuria nurodomi arba identifikuojami kiti kaltinamieji, netektų prasmės, jeigu kitos sprendimo motyvuojamosios arba teisinės analizės dalys galėtų būti suprantamos kaip šių kaltinamųjų kaltės vertinimas.

95. Todėl, atsižvelgdamas į visus šiuos argumentus, manau, kad tais atvejais, kai teisminė institucija teisia kaltinamąjį už įvykdytą grupinį nusikaltimą nagrinėdama bylą dėl kaltės pripažinimo pagreitinto proceso tvarka, Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiama, kad ši institucija susitarime dėl kaltės pripažinimo nurodytų, kad ir kiti kaltinamieji dalyvavo vykdant nusikaltimą, ir juos identifikuotų, jeigu užtikrins, kad, pirma, šios nuorodos būtinos inkriminuojamos veikos teisiniam kvalifikavimui, taip pat savo kaltę pripažįstančio asmens baudžiamosios atsakomybės analizei ir, antra, šalia šių nuorodų būtų pateikta informacija, iš kurios būtų aišku, kad šiems kaltinamiesiems iškeltos atskiros baudžiamosios bylos ir kad jų kaltė dar nebuvo pripažinta įstatymų nustatyta tvarka.

96. Manau, kad taip pat svarbu priminti, kad Direktyvoje 2016/343 nustatytos būtiniausios taisyklės ir kad Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai leidžia valstybėms narėms išplėsti joje nustatytas teises, kad būtų užtikrinta aukštesnio lygio apsauga ( 43 ). Todėl pagal šią direktyvą valstybei narei nedraudžiama imtis didesnės apsaugos priemonių, kuriomis būtų siekiama tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, užkirsti kelią bet kokiems pareiškimams, kuriais galėtų būti pažeista kaltinamųjų, kuriems iškeltos atskiros baudžiamosios bylos, teisė į nekaltumo prezumpciją.

97. Šiuo atveju neginčijama, kad dėl įtariamo priklausymo organizuotai nusikalstamai grupei AH, PB, CX, KM, PH ir MH iškeltos baudžiamosios bylos buvo atskirtos MH išreiškus pageidavimą sudaryti susitarimą dėl kaltės pripažinimo. Taip pat pripažįstama, jog kiti penki kaltinamieji sutiko, kad MH sudarytų šį susitarimą, kartu nurodydami, kad šis sutikimas nereiškia, jog jie pripažįsta savo kaltę ar atsisako savo teisės neigti savo kaltę.

98. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad tai, jog prokuroro ir MH sudarytame susitarime nurodyta, kad AH, PB, CX, KM ir PH dalyvavo vykdant nusikaltimą, ir jie identifikuoti nurodant visus vardus ir pavardes, taip pat asmens kodus, yra susiję su nacionalinės jurisprudencijos, kurioje reikalaujama, kad susitarimo tekstas visiškai atitiktų kaltinamojo akto tekstą, taikymu.

99. Šis reikalavimas priklauso valstybių narių diskrecijai, susijusiai su tokio susitarimo, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, sudarymo sąlygomis, ir taip yra dėl to, kad Direktyva 2016/343 atliktas minimalus suderinimas.

100. Vis dėlto įgyvendinant tokį reikalavimą reikia imtis specialių atsargumo priemonių, kad prokuroro ir MH sudarytu susitarimu nebūtų trukdoma teisingai išnagrinėti AH, PB, CX, KM ir PH iškeltose bylose jiems pateiktų kaltinimų ir, pirmiausia, nebūtų pažeista jų teisė į nekaltumo prezumpciją. Iš tikrųjų dabartinėje šio susitarimo versijoje yra nuorodų, kurios, nepateikus jokių paaiškinimų, gali būti suprastos kaip pirmalaikis jų kaltės pripažinimas.

101. Teisingumo Teismas negali teikti pasiūlymų arba siūlyti keisti tame susitarime vartojamų sąvokų. Tai turi daryti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris, viena vertus, vienintelis gali aiškinti taikytiną nacionalinę teisę ir atsižvelgti į bylos aplinkybes ir, kita vertus, vienintelis turi jurisdikciją patvirtinti tą susitarimą.

102. Kad būtų įvykdyti Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 1 dalyje nurodyti reikalavimai, šis teismas privalo įvertinti, ar ginčijamos nuorodos yra būtinos inkriminuojamos veikos teisiniam kvalifikavimui ir MH baudžiamosios atsakomybės analizei. Atsižvelgdamas į tai, pažymiu, jog šis teismas savo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pabrėžia, kad šios nuorodos gali būti labai svarbios nustatant nagrinėjamo nusikaltimo sudėties požymius.

103. Prireikus nacionalinis teismas turi įvertinti, ar šalia minėtų nuorodų gali būti pateikta frazė ar formuluotė, iš kurios būtų aišku, kad AH, PB, CX, KM ir PH iškelta atskira baudžiamoji byla ir kad jų kaltė dar nebuvo pripažinta įstatymų nustatyta tvarka.

104. Pagaliau jis turi užtikrinti, kad prokuroro ir MH sudarytame susitarime nebūtų jokių kitų nuorodų, kurios galėtų būti suprantamos kaip pirmalaikis šių penkių asmenų kaltės pripažinimas.

V. Išvada

105. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamasis teismas, Bulgarija) pateiktą prejudicinį klausimą: 2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją tokiu atveju, kaip nagrinėjamas šioje byloje, kai nacionalinė teisminė institucija teisia kaltinamąjį už įvykdytą grupinį nusikaltimą ir kai sudaromas susitarimas dėl išankstinio kaltės pripažinimo, nedraudžiama, kad ši teisminė institucija šiame susitarime nurodytų, jog vykdant nusikaltimą dalyvavo kiti atskirai baudžiamojon atsakomybėn traukiami asmenys, ir kad identifikuotų šiuos asmenis, jeigu, pirma, ji yra tikra, kad šios nuorodos būtinos inkriminuojamos veikos teisiniam kvalifikavimui, taip pat savo kaltę pripažįstančio asmens baudžiamosios atsakomybės analizei, ir, antra, užtikrina, kad šalia šių nuorodų būtų pateikta informacija, iš kurios būtų aišku, kad šiems asmenims iškeltos atskiros baudžiamosios bylos ir kad jų kaltė dar nebuvo pripažinta įstatymų nustatyta tvarka.

( 1 ) Originalo kalba: prancūzų.

( 2 ) Toliau – susitarimas dėl kaltės pripažinimo. Su juo susijusi procedūra toliau vadinama kaltinimų pripažinimo procedūra.

( 3 ) Toliau – Chartija.

( 4 ) 2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo (OL L 65, 2016, p. 1).

( 5 ) C-310/18 PPU, EU:C:2018:732.

( 6 ) Pasirašyta 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje, toliau – EŽTK.

( 7 ) DV, Nr. 67, 1999 m. liepos 27 d.

( 8 ) Teisingumo Teismo prašymu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktas susitarimo tekstas.

( 9 ) Mano manymu, dėl Direktyvos 2016/343 taikymo ratione temporis nekyla jokių ypatingų sunkumų. Pagal šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalį valstybės narės turėjo ją perkelti ne vėliau kaip iki 2018 m. balandžio 1 d. Tačiau pažymiu, kad nagrinėjamas prokuroro ir MH susitarimas buvo sudarytas 2018 m. gegužės 18 d. ir jo dar nepatvirtino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

( 10 ) Šiuo klausimu žr. Europos Sąjungos argumentus dėl baudžiamojo susitarimo, išdėstytus generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadoje byloje Gözütok ir Brügge (C-187/01, EU:C:2002:516, 61–106 punktai). Kalbant apie Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją, taip pat žr. 2016 m. vasario 23 d. EŽTT sprendimą Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją (CE:ECHR:2016:0223JUD004663213, 100 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), toliau – Sprendimas Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją.

( 11 ) Žr. 2014 m. vasario 27 d. EŽTT sprendimą Karaman prieš Vokietiją (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), toliau – Sprendimas Karaman prieš Vokietiją.

( 12 ) Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, taip pat iš nagrinėjamo susitarimo sąlygų matyti, kad šiai grupei apibūdinti reikia ne mažiau kaip trijų dalyvių.

( 13 ) Šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 7 d. apgintą E. Baron daktaro disertaciją La coaction en droit pénal (Bendrininkavimas baudžiamojoje teisėje), būtent 371 punktą.

( 14 ) Sprendimas Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją (100 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija, taip pat 103 ir104 punktai ir nurodyta jurisprudencija). Europos Žmogaus Teisių Teismas 104 punkte pažymėjo: „If the nature of the charges makes it unavoidable for the involvement of third parties to be established in one set of proceedings and those findings would be consequential on the assessment of the legal responsibility of the third parties tried separately, this should be considered as a serious obstacle for disjoining the cases“.

( 15 ) Sprendimas Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją (104 punktas).

( 16 ) Sprendimas Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją (103–105 punktai).

( 17 ) Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 3 dalyje nurodytos nuostatos nėra svarbios šioje byloje.

( 18 ) 2018 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas Milev (C-310/18 PPU, EU:C:2018:732, 45–47 punktai).

( 19 ) Žr. pagal analogiją 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Tele2 Sverige ir Watson ir kt. (C-203/15 ir C-698/15, EU:C:2016:970, 127 ir 128 punktai, taip pat juose nurodyta jurisprudencija) ir 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Minister for Justice and Equality (Teismų sistemos trūkumai) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, 62 punktas).

( 20 ) OL C 303, 2007, p. 17.

( 21 ) Žr. Chartijos 52 straipsnio išaiškinimą.

( 22 ) Europos Parlamento ir Tarybos pasiūlymas dėl direktyvos, kuria siekiama užtikrinti tam tikrus nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme elementus (COM(2013) 821 final).

( 23 ) Žr. šio pasiūlymo 13–17 punktus.

( 24 ) Savo pasiūlyme dėl direktyvos Komisija aiškiai rėmėsi 1983 m. kovo 25 d. EŽTT sprendimu Minelli prieš Šveicariją (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, 37 punktas), kuriame jis nusprendė, kad: „nekaltumo prezumpcija pažeidžiama, jei, prieš tai neįrodžius kaltinamojo kaltės pagal įstatymus ir jam nesuteikus galimybės pasinaudoti teise į gynybą, dėl jo priimtame teismo sprendime teigiama, kad jis yra kaltas. Nekaltumo prezumpcija pažeidžiama net kai nėra formalaus konstatavimo, pakanka, kad sprendimo motyvai leistų manyti, jog teisėjas laiko suinteresuotąjį asmenį kaltu.“.

( 25 ) Reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi nepažeidžiama Sąjungos teisės ir Teisingumo Teismo autonomija, todėl Sąjungos teisės aktų leidėjas gali suteikti didesnę apsaugą nei suteikta pagal EŽTK (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Tele2 Sverige ir Watson ir kt. (C-203/15 ir C-698/15, EU:C:2016:970, 129 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija)).

( 26 ) Kalbant apie EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą teisę į nekaltumo prezumpciją, žr. Kjølbro J. F., Den Europaeiske Menneskerettighedskonvention – for praktikere, Jurist – og Okonomforbundets Forlag, Kopenhaga, 2017, būtent p. 655 ir paskesni.

( 27 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimą Karaman prieš Vokietiją (41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 28 ) Šiuo klausimu žr. Sprendimą Karaman prieš Vokietiją (63 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), taip pat tuo pačiu klausimu žr. 2013 m. spalio 31 d. EŽTT sprendimą Mosinian prieš Graikiją (CE:ECHR:2013:1031JUD000804510, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 29 ) Šiuo klausimu žr. sprendimus Karaman prieš Vokietiją (64 punktas) ir Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją (104 punktas), taip pat 2018 m. sausio 25 d. EŽTT sprendimą Bikas prieš Vokietiją (CE:ECHR:2018:0125JUD007660713, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

( 30 ) Kaip pažymėjo Europos Žmogaus Teisių Teismas Sprendimo Karaman prieš Vokietiją 63 punkte: „kai atsižvelgiama į konkrečios bylos pobūdį ir aplinkybes, net ir netinkamos kalbos vartojimas gali nebūti lemiamas veiksnys“.

( 31 ) Šioje byloje pareiškėjas nurodė, kad jo teisė į nekaltumo prezumpciją buvo pažeista, nes sprendime, priimtame dėl kitų atskirai baudžiamojon atsakomybėn Vokietijoje traukiamų įtariamųjų, nurodyta, kad jis dalyvavo vykdant nusikalstamą veiką. Taigi nagrinėjamas teismo sprendimas buvo priimtas išnagrinėjus bylą, kuri nebuvo tiesiogiai iškelta pareiškėjui kaip kaltinamajam, tačiau buvo susijusi su vykdomu baudžiamuoju procesu prieš šį pareiškėją.

( 32 ) Sprendimas Karaman prieš Vokietiją (64 punktas), pasviruoju šriftu išskirta mano.

( 33 ) Sprendimas Karaman prieš Vokietiją (64 punktas).

( 34 ) Ten pat.

( 35 ) Ten pat.

( 36 ) Ten pat (66 punktas).

( 37 ) Ten pat (69 punktas).

( 38 ) Žr. šios išvados 56–61 punktuose pateiktus argumentus šiuo klausimu.

( 39 ) Sprendimas Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją (103 ir 104 punktai).

( 40 ) Šiame sprendime nurodyta, kad X veikė kartu su kitais dviem asmenimis – „N., buvusiu visuomeniniu valdytojo patarėju“, ir „O., buvusiu VLK direktoriumi“, ir visų pirma patikslinta, kad „N. turėjo nusikalstamų ketinimų pasisavinti turtą <…>“ (žr. pranešimą spaudai dėl Sprendimo Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją, kurį galima rasti tinklavietėje http://hudoc.echr.coe.int/fre-press?i=003-5307100-6607284).

( 41 ) Sprendimas Navalnyy ir Ofitserov prieš Rusiją (106 punktas).

( 42 ) Žr. šios išvados 82–84 punktus.

( 43 ) Žr. šios direktyvos 48 konstatuojamąją dalį.