GENERALINĖS ADVOKATĖS CHRISTINE STIX‑HACKL

IŠVADA,

pateikta 2006 m. spalio 5 d.( )

Byla C‑292/04

Wienand Meilicke

Heidi Christa Weyde

Marina Stöffler

prieš

Finanzamt Bonn-Innenstadt

(Finanzgericht Köln (Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Laisvo kapitalo judėjimo apribojimai – Pajamų mokestis – Mokesčio kreditas už bendrovių rezidenčių išmokėtus dividendus – Sprendimo poveikis laiko atžvilgiu – Apribojimo sąlygos“

I – Įžanga

1. 2004 m. liepos 9 d. priimta nutartimi Finanzgericht Köln (Kelno finansų teismas) Teisingumo Teismui pateikė prejudicinį klausimą, prašydamas nustatyti, ar nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią mokesčių mokėtojui suteikiamas mokesčio kreditas tik už bendrovių rezidenčių išmokėtus dividendus, atitinka EB 56 ir 58 straipsnius.

2. 2005 m. rugsėjo 8 d. posėdyje Teisingumo Teismo pirmoji kolegija išklausė proceso šalių pastabas.

3. 2005 m. lapkričio 10 d. generalinis advokatas A. Tizzano pateikė savo išvadą ir pasiūlė EB 56 ir 58 straipsnius aiškinti taip, kad jie draudžia tokią nuostatą, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje. Taip pat jis pasiūlė apriboti sprendimo poveikį laiko atžvilgiu taip, kad nagrinėjama nacionalinės teisės nuostata būtų laikoma prieštaraujančia Bendrijos teisei tik nuo 2000 m. birželio 6 d. Sprendimo Verkooijen paskelbimo dienos. Tokiu atveju nebūtų galima remtis šiuo prieštaravimu siekiant pasinaudoti mokesčio kreditais už dividendus, išmokėtus iki sprendimo Verkooijen priėmimo. Tačiau tai neturi turėti įtakos teisėms asmenų, kurie pateikė prašymus dėl mokesčio kredito suteikimo arba ginčijo sprendimus, kuriais atsisakoma jį suteikti, iki nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą šioje byloje paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, taigi iki 2004 m. rugsėjo 11 d., jeigu pagal nacionalinę teisę nesuėjo jų teisių gynimo senaties terminas.

4. Atsižvelgdama į būsimo sprendimo poveikio laiko atžvilgiu galimo apribojimo klausimo svarbą, 2006 m. sausio 19 d. Teisingumo Teismo pirmoji kolegija nusprendė pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 3 ir 4 dalis perduoti bylą Teismui, kuris ją paskyrė nagrinėti didžiajai kolegijai.

5. 2006 m. balandžio 7 d. didžioji kolegija nusprendė atnaujinti žodinį procesą. Nutartimi dėl žodinio proceso atnaujinimo buvo paskirta nauja posėdžio data – 2006 m. gegužės 30 d. – ir posėdyje dalyvausiančios bylos šalys buvo paprašytos:

a) pateikti savo pastabas klausimu, kokią įtaką būsimo sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimui turi tai, kad Teisingumo Teismas savo ankstesniais sprendimais jau išaiškino šioje byloje nagrinėjamas Bendrijos teisės nuostatas tokių nacionalinių nuostatų, kokios nagrinėjamos šioje byloje, atžvilgiu, ir neapribojo tų sprendimų poveikio laiko atžvilgiu;

b) pateikti pastabas dėl Bendrijos teisės išaiškinimo, kurio poveikį laiko atžvilgiu prašoma apriboti, ekonominių pasekmių.

6. Antrajame posėdyje, vykusiame 2006 m. gegužės 30 d., dešimt valstybių narių, Komisija ir W. Meilicke pateikė pastabas. W. Meilicke ir Vokietijos, Čekijos, Prancūzijos ir Nyderlandų vyriausybių atstovai pareiškė nuomonę abiem klausimais. Komisijos ir kitų valstybių, t. y. Danijos, Graikijos, Ispanijos Vengrijos, Austrijos, Švedijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių atstovai daugiausia apsiribojo pirmuoju klausimu. Šios valstybės narės ir Komisija visų pirma teigė, kad poveikio laiko atžvilgiu apribojimo klausimas turi būti sprendžiamas atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes kiekvienoje valstybėje narėje. Taip yra ypač atsižvelgiant į dažnai sudėtingas nacionalines mokesčių sistemas. Todėl prašymas apriboti sprendimo poveikį laiko atžvilgiu turi būti atmetamas tik išimtiniais atvejais.

7. Vokietijos vyriausybė teigia, kad būsimo Teisingumo Teismo sprendimo poveikis ex tunc( ) sukeltų rimtų ekonominių pasekmių kilimo riziką dėl galimo mokestinių pajamų netekimo. Prancūzijos, Graikijos ir Vengrijos vyriausybės iš esmės pritaria tokiam vertinimui.

II – Teisinis pagrindas

8. Pagal Einkommensteuergesetz (Pajamų mokesčio įstatymo, toliau – EStG( )) 36 straipsnio 2 dalies 3 punktą kartu su 20 straipsniu mokesčių mokėtojai gali iš pajamų mokesčio, mokėtino Vokietijos iždui, atskaityti 3/7 Vokietijoje įsteigtų bendrovių jiems išmokėtų dividendų. Ši nuostata užkerta kelią antrą kartą apmokestinti pelną, jei jis akcininkams išmokamas kaip dividendai. Tačiau toks mokesčio kreditas netaikomas dividendams, išmokėtiems kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių.

9. Pagal 2000 m. priimtą ir nuo 2001 mokestinių metų taikomą įstatymą( ) Vokietijos Federacinė Respublika panaikino šią sistemą ir ją pakeitė vadinamąja „pusės pajamų apmokestinimo“ (Halbeinkünfteverfahren) procedūra, pagal kurią tik pusė akcininko gautų dividendų apmokestinami pajamų mokesčiu. Šis metodas leidžia išvengti dvigubo dividendų apmokestinimo arba jį bent jau gerokai sumažinti nesinaudojant mokesčio kreditu( ).

III – Dėl būsimo sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo

A – Teisingumo Teismo sprendimo poveikio „ex tunc“principas pagal EB 234 straipsnį

10. Siekiant atsakyti į Teisingumo Teismo 2006 m. balandžio 7 d. Nutartimi pateiktą pirmąjį klausimą, pirmiausia reikia trumpai priminti ligšiolinę Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo problematika( ).

11. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką dėl EB 234 straipsnio „Teisingumo Teismas, aiškindamas Bendrijos teisės nuostatą, aiškina tik jos reikšmę ir taikymo sritį taip, kaip ji turėjo būti suprantama ir taikoma nuo jos priėmimo momento“( ). Iš to išplaukia, kad teismai gali ir turi taikyti taip išaiškintą nuostatą net ir teisiniams santykiams, kurie prasidėjo ar atsirado prieš priimant prejudicinį sprendimą. Taigi paprastai šie Teisingumo Teismo sprendimai veikia ex tunc( ).

12. Pirmą kartą šio principo išimtis Teisingumo Teismas leido sprendime Defrenne II( ). Atsižvelgdamas į tai, kad teismo sprendimų praktinis poveikis visuomet turi būti atidžiai įvertintas, kartu Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad toks įvertinimas negali sumažinti teisės objektyvumo ir apsunkinti jos taikymo ateityje tik todėl, kad teismo sprendimas gali turėti tam tikrą poveikį praeičiai.

13. Vėlesniuose sprendimuose Teisingumo Teismas pabrėžė, kad tik išimtiniais atvejais, remdamasis teisinio saugumo principu, jis galėtų apriboti galimybę remtis jo pateiktu Bendrijos teisės nuostatos išaiškinimu ginčijant teisinius santykius( ). Sprendimuose Edis( ) ir Bautiaa irSociété française maritime( ) Teisingumo Teismas pabrėžė, kad sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimas turi būti absoliuti išimtis.

14. Jei nusprendžiama apriboti sprendimo poveikį laiko atžvilgiu, tai galioja tik valstybei narei, kurios atžvilgiu sprendimo poveikis buvo apribotas. Todėl sprendimo poveikio ex tunc išimčių taikymas yra apribotas teritorija( ).

15. Taip pat šiame kontekste primintina bylų praktika, susijusi su pagrindinių laisvių apribojimo pateisinimu ekonominėmis priežastimis. Jeigu pagrindinių laisvių išaiškinimas yra prejudicinio sprendimo dalykas, negalima sumenkinti nusistovėjusios bylų praktikos pagrindinių laisvių apribojimų pateisinimo klausimu apribojant sprendimo poveikį laiko atžvilgiu.

16. Teisingumo Teismas nuolat spręsdavo dėl sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo remdamasis savo praktika dėl pagrindinių laisvių apribojimo pateisinimo. Pagal šią praktiką vien tik ekonominio pobūdžio tikslai niekada negali būti laikomi svarbesniu viešojo intereso pagrindu, pateisinančiu pagrindinių laisvių apribojimą. Tai taikoma ir nacionalinio biudžeto pajamų užtikrinimui( ). Todėl logiška, kad Teisingumo Teismas dėl sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo pripažino, jog pagal šią nusistovėjusią teismų praktiką finansinės pasekmės, galinčios kilti valstybei narei dėl prejudicinio sprendimo, pačios savaime nepateisina tokio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo( ). Kitu atveju rimčiausi Bendrijos teisės pažeidimai būtų vertinami palankiau, nes būtent šie pažeidimai greičiausiai sukeltų rimčiausių finansinių pasekmių valstybėms narėms. Be to, Teisingumo Teismo nuomone, sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimas vien tokiais pagrindais reikšmingai sumažintų teisminę apsaugą( ).

17. Todėl baigiant reikia dar kartą pabrėžti, kad Teisingumo Teismo sprendimo poveikio ex tunc išimtis turi būti visiškai išimtinis atvejis, o tam tikro Bendrijos teisės aiškinimo galimos finansinės pasekmės savaime nėra nei pagrindinių laisvių apribojimų pateisinimas, nei atitinkamo sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo pagrindas. Jeigu Teisingumo Teismas išimtiniais atvejais mano, kad tikslinga atsižvelgti į jo pateikto Bendrijos teisės išaiškinimo poveikį nacionalinio biudžeto pajamoms, jis tai gali padaryti tik tokiu atveju, kai nacionalinio biudžeto įplaukų užtikrinimu gali būti išvengta rimtų ekonominių pasekmių kilimo rizikos( ).

B – Prašymo apriboti sprendimo poveikį laiko atžvilgiu atmetimas?

18. Šioje byloje poveikio laiko atžvilgiu apribojimas galėtų būti negalimas jau vien dėl to, kad Teisingumo Teismas ankstesniuose sprendimuose jau išaiškino šioje byloje nagrinėjamas Bendrijos teisės nuostatas, neapribodamas sprendimų poveikio laiko atžvilgiu( ).

19. Pagal Teisingumo Teismo praktiką galima apriboti poveikį laiko atžvilgiu to sprendimo, kuriame bylos dalykas yra prašymas išaiškinti Bendrijos teisę( ). Todėl jeigu nagrinėjamoje byloje prašoma išaiškinti tą patį klausimą kaip ir bylose Verkooijen( ) arba Manninen( ), nurodytą bylų praktiką galima suprasti taip, kad prašymą apriboti sprendimo poveikį laiko atžvilgiu reikėjo pateikti jau šiose bylose. Tuomet nagrinėjamoje byloje pateiktas Vokietijos Federacinės Respublikos prašymas jau vien dėl to turėtų būti atmestas.

20. Todėl kyla klausimas, ar ši bylų praktika gali būti kliūtis šioje byloje apriboti sprendimo poveikį laiko atžvilgiu.

21. Šiame kontekste derėtų prisiminti, kad Teisingumo Teismas nustato griežtus reikalavimus atitinkamų klausimų dėl išaiškinimo tapatumo, kuris yra esminis sprendžiant tokio pobūdžio atmetimo klausimą, buvimui. Pavyzdžiui, sprendimuose Gravier( ) ir Blaizot( ) Teisingumo Teismas galėjo rasti pakankamai skirtumų tokiam atskyrimui. Skirtumų buvo nepaisant to, kad prašymai priimti prejudicinį sprendimą buvo pateikti dėl tos pačios nacionalinės nuostatos, o juose pateikti prejudiciniai klausimai buvo labai panašūs.

22. Atsižvelgiant į per antrąjį posėdį, vykusį 2006 m. gegužės 30 d., daug kartų minėtą ryšių sudėtingumą atitinkamoje nacionalinėje mokesčių teisėje, toks skirtingų valstybių narių atitinkamų nuostatų atskyrimas galėtų išties būti įmanomas, nepaisant pagrindinių panašumų. Tačiau toks vertinimas galėtų sukelti pernelyg kazuistinio aiškinimo grėsmę.

23. Taip pat negalima pamiršti, kad ir tas pats nacionalinis teismas, kuriam buvo skirtas ankstesnis prejudicinis sprendimas, prieš priimdamas sprendimą pagrindinėje byloje gali iš naujo prašyti Teisingumo Teismo priimti sprendimą( ). Naujas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra pagrįstas, jei nacionalinis teismas Teisingumo Teismui pateikia naują klausimą dėl teisės arba pateikia naujų aspektų, kurie jam leistų į anksčiau pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti kitaip( ).

24. Atsižvelgiant į tai, Vokietijos vyriausybei irgi turi būti suteikta galimybė Teisingumo Teismui pateikti teisinius aspektus, kurie peržengia sprendimų Verkooijen ir Manninen ribas, dėl sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo.

25. Šiame kontekste reikia ypač atsižvelgti į tai, kad neapibrėžtas arba atviras prejudicinio sprendimo rezultatas nauju teisės klausimu apsunkina valstybėms narėms galimybę pakankamai tiksliai ir laiku įvertinti atitinkamo sprendimo svarbą savo pačių nacionalinės teisės sistemai.

26. Taip yra ypač dėl sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo sąlygų, kurios turi būti aptartos išsamiau. Taigi tokiu atveju Vokietijos vyriausybė bylose Verkooijen arba Manninen turėjo išsiaiškinti, ar Bendrijos teisės išaiškinimas šiose bylose jai nesukels rimtų ekonominių pasekmių. Atsižvelgiant į tai, kad iki sprendimo Verkooijen priėmimo momento Bendrijos teisės nuostatos nebuvo galutinai išaiškintos nacionalinių mokesčių įskaitymo procedūrų atžvilgiu, o būtent mokesčio kreditų sistemos klausimu pirmąkart buvo išsamiai išaiškintos tik sprendime Manninen, toks išankstinis įvertinimas atrodo vargiai įmanomas.

27. Kita vertus, kaip valstybės narės teisingai teigė 2006 m. gegužės 30 d. posėdyje, dėl proceso ekonomijos nepageidautina, kad valstybės narės nuolat – vien prevenciniais tikslais – prašytų apriboti būsimo sprendimo dėl išaiškinimo poveikį laiko atžvilgiu. Tuomet Teisingumo Teismas turėtų svarstyti visų to prašančių valstybių narių neišvengiamai abstrakčias pastabas dėl galimų sprendimo pasekmių joms.

28. Todėl, mano nuomone, negalima Vokietijos vyriausybės prašymo apriboti sprendimo poveikį laiko atžvilgiu laikyti pavėluotu.

C – Poveikio laiko atžvilgiu apribojimo sąlygų įrodinėjimo našta

29. Prieš pradedant nagrinėti galimo sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo sąlygas, dar reikia aptarti su tuo susijusią įrodinėjimo naštą.

30. Pagal nuolatinę bylų praktiką sau palankiomis bendrojo principo išimtimis besiremianti šalis turi įrodyti, kad yra tenkinami reikalavimai šios išimties taikymui( ).

31. Sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo kontekste šis principas minimas ir sprendimuose Grzelczyk( ), Bautiaa ir Société française maritime( ) bei Dansk Denkavit( ).

32. Taigi sprendime Grzelczyk Teisingumo Teismas konstatavo, kad su šiuo procesu susijusi Belgijos vyriausybė savo prašymui dėl šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo pagrįsti nepateikė jokių duomenų, įrodančių, jog objektyvus ir reikšmingas nesaugumas dėl nagrinėjamų Sutarties nuostatų lėmė nesuderinamą su šiomis nuostatomis nacionalinių valdžios institucijų elgesį( ).

33. Sprendime Bautiaa ir und Société française maritime Teisingumo Teismas atsisakė apriboti sprendimo poveikį laiko atžvilgiu, nes byloje dalyvavusi Prancūzijos vyriausybė neįrodė, kad tuo metu, kai galiojo ginčijamos nacionalinės teisės nuostatos, Bendrijos teisė galėjo būti pagrįstai suprantama taip, kad ji leidžia išlaikyti šias nuostatas( ).

34. Sprendime Dansk Denkavit Teisingumo Teismas konstatavo, kad Danijos vyriausybė neįrodė, kad ginčo objektu esančios rinkliavos nustatymo momentu Bendrijos teisę pagrįstai buvo galima suprasti taip, jog ji leidžia nustatyti tokias rinkliavas. Kaip nurodė Teisingumo Teismas, iš tiesų atitinkama nuostata įtvirtina aiškų draudimą, kurio taikymo sritį jis jau buvo išaiškinęs kitame sprendime, reikšmingame nagrinėjamai bylai( ); kita vertus, tai, be to, taip pat parodo, kad nepaisant ankstesnio susijusio sprendimo Teisingumo Teismas akivaizdžiai nemanė, jog tokį valstybės narės prašymą reikia atmesti.

35. Dėl valstybių narių įrodinėjimo pareigos, susijusios su būsimo sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimu, neseniai pareiškė nuomonę taip pat ir generalinis advokatas L. A. Geelhoed savo išvadoje byloje Test Claimants in the FII Group Litigation( ). Jis pabrėžė, kad kai vykstant procesui Teisingumo Teisme šalis pateikia pagrindą, tai būtent ši šalis turi užtikrinti, kad jos argumentai būtų aiškiai suformuluoti ir kad Teisingumo Teismui būtų pateikta pakankamai informacijos, kuri leistų jam priimti sprendimą atitinkamu klausimu. Tai yra būtina, siekiant išvengti, kad nebūtų priimami Teisingumo Teismo sprendimai dėl vien hipotetinių klausimų arba remiantis vien tik prielaidomis, kurios gali pasirodyti esą neteisingos( ). Atsižvelgdamas į tai, generalinis advokatas L. A. Geelhoed pasiūlė toje byloje dalyvaujančios valstybės narės prašymą apriboti būsimo sprendimo poveikį laiko atžvilgiu iškart atmesti jau vien dėl to, kad prašymą pateikusi valstybė narė nepakankamai pagrindė tai, jog egzistuoja reikalaujamos išimtinės sąlygos( ).

36. Todėl šiuo atveju Vokietijos Federacinė Respublika turi pagrįsti ir, jei reikia, pateikti įrodymus, kad tenkinamos toliau nurodytos sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo sąlygos.

D – Konkrečios būsimo sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo sąlygos

37. Remdamasis teisinio saugumo principu, įtvirtintu sprendime Defrenne II( ), Teisingumo Teismas vėlesnėje savo bylų praktikoje įtvirtino dvi poveikio laiko atžvilgiu apribojimo sąlygas.

38. Toks apribojimas įmanomas tik tuomet, kai visų pirma dėl didelio skaičiaus teisinių santykių, sukurtų veikiant sąžiningai, remiantis nacionalinės teisės aktu, laikomu teisėtu ir galiojančiu, egzistuoja rimtų ekonominių pasekmių kilimo rizika( ). Be to, asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos Bendrijos teisės neatitinkančioje situacijoje turi atsidurti dėl to, jog Bendrijos teisės normos turinio nesaugumas yra objektyvus ir rimtas, o nesaugumo atsiradimo priežastis galėjo būti net kitų valstybių narių ar Komisijos elgesys( ).

39. Dabar reikia išnagrinėti šias dvi sąlygas.

1. Dėl objektyvaus ir rimto teisinio nesaugumo

40. Atsižvelgiant į objektyvaus ir rimto nesaugumo, susijusio su Bendrijos teisės nuostatų taikymo sritimi, reikalavimą, Teisingumo Teismas sprendime Ampafrance ir Sanofi( ) (nors ir kitame kontekste, t. y. procese dėl Bendrijos teisės akto galiojimo) nurodė, kad šio kriterijaus negalima aiškinti siekiant apsaugoti valstybių narių teisėtus lūkesčius.

41. Todėl Teisingumo Teismas pakartotinai atkreipė dėmesį į tai, kad teisinis nesaugumas turi būti objektyvus. Nepakanka valstybėms narėms kylančio subjektyvaus teisinio nesaugumo. Taigi dėl vienodo valstybių narių vertinimo ir vieningo Bendrijos teisės taikymo Teisingumo Teismas turi patikrinti, ar atitinkamu laiko momentu buvo objektyvus teisinis nesaugumas.

42. Todėl Teisingumo Teismas atmetė valstybių narių teiginius dėl prejudicinio klausimo naujumo, nes jau buvo Teisingumo Teismo praktikos, leidžiančios susijusioms valstybėms narėms įvertinti nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų atitiktį Bendrijos teisei( )( ).

43. Sprendime Barber( ) Teisingumo Teismas, atvirkščiai, pritarė sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimui, nes dėl jame nagrinėtos Bendrijos teisės nuostatos dėl vienodo požiūrio principo taikymo laiko atžvilgiu valstybės narės ir suinteresuotieji asmenys galėjo pagrįstai manyti, kad vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo išimtys nagrinėjamoje srityje ir toliau leidžiamos.

44. Panašių pagrįstumo svarstymų yra ir kituose sprendimuose. Nagrinėjant sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimą, byloje Bosman( ) buvo patvirtintas teisinis nesaugumas, kylantis dėl ypatingos situacijos, susidariusios dėl daugelio iš dalies sutampančių skirtingų nuostatų( ).

45. Šioje byloje reikia konstatuoti, kad, kaip jau minėta( ), dėl dividendų apmokestinimo pajamų mokesčiu taikytinas Bendrijos teisės nuostatas Teisingumo Teismas pirmąkart išaiškino sprendime Verkooijen. Sprendime Manninen buvo pirmąkart išaiškinta nacionalinė (Suomijos) mokesčio kredito sistema, kuri buvo labai panaši į šioje byloje nagrinėjamas Vokietijos EStG nuostatas. Todėl objektyvus ir rimtas teisinis nesaugumas galėjo būti bent jau iki situacijos išaiškinimo sprendime Verkooijen.

46. Kyla klausimas, ar ir kokios reikšmės šiuo aspektu turi Komisijos veiksmai. Šį klausimą nagrinėjamoje byloje savo išvadoje jau buvo iškėlęs generalinis advokatas A. Tizzano( ).

47. 1995 m. spalio 31 d. laišku Komisija informavo Vokietijos vyriausybę, kad, jos nuomone, Vokietijos mokesčio kredito sistema prieštarauja EB sutartyje įtvirtintoms pagrindinėms laisvėms. Tačiau taip pat reikia pabrėžti, kad vėliau Komisija nepradėjo įsipareigojimų neįvykdymo procedūros. Antrajame posėdyje, vykusiame 2006 m. gegužės 30 d., atsakydama į pateiktą klausimą Komisija paaiškino, kad ji susilaikė nuo įsipareigojimų neįvykdymo procedūros, nes Vokietijos vyriausybė pranešė pakeitusi ginčijamas teisės nuostatas, o Komisija verčiau nusprendė stebėti Vokietijos federalinės vyriausybės pastangas.

48. Savo 2005 m. lapkričio 10 d. pateiktoje išvadoje generalinis advokatas A. Tizzano laikosi nuomonės, kad įsipareigojimų neįvykdymo procedūros nepradėjimas galėjo sukelti objektyvų teisinį nesaugumą( ). Tačiau vertinant Komisijos veiksmus šioje byloje (taip pat atsižvelgiant į Komisijos pastabas, pateiktas per antrąjį posėdį) tikslinga pirmiausia prisiminti Teisingumo Teismo praktiką dėl įsipareigojimų neįvykdymo procedūros pradėjimo teisinės reikšmės( ).

49. Pagal šią bylų praktiką Komisija, pateikdama pagrįstas nuomones pagal EB 226 straipsnį arba padarydama kitokių pareiškimų per šį procesą, negali galutinai nuspręsti dėl valstybės narės teisių arba pareigų arba jai suteikti garantijų dėl tam tikrų veiksmų atitikties Bendrijos teisei( ). Iš tiesų pagal EB 227 ir 228 straipsnių sistemą nustatyti valstybių narių teises ir pareigas bei įvertinti jų veiksmus galima tik Teisingumo Teismo sprendimu( ).

50. Todėl pagrįstos nuomonės pateikimas yra ikiteisminės procedūros dalis. Ikiteisminė procedūra leidžia valstybei narei „savo valia įgyvendinti savo įsipareigojimus pagal Sutartį arba prireikus pagrįsti savo poziciją“( ). Tai yra ne mažiau teisinga ir bet kokios neformalios Komisijos užklausos valstybei narei atveju.

51. Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad Komisijos sprendimas pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų nevykdymo arba jos nepradėti yra nuo jos diskrecijos priklausantis sprendimas, kuriam teisminė kontrolė netaikoma( ). Todėl procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija neturi įrodyti konkretaus teisinės apsaugos intereso. Vietoj to dėl bendrojo Bendrijos intereso ji ex officio turi pareigą stebėti, kaip valstybės narės įgyvendina Sutartį ir jos pagrindu priimtus Bendrijos institucijų priimtus teisės aktus, ir sudaryti galimybių pripažinti galimą iš šių teisės aktų išplaukiančių įsipareigojimų nesilaikymą( ). Todėl tik jos diskrecijai priklauso priimti sprendimą, ar tikslinga pradėti procesą dėl įsipareigojimų nevykdymo( ).

52. Todėl sprendimas nepradėti procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo po neformalaus išankstinio proceso, be teisinių priežasčių, dažnai gali turėti ir daugybę kitokių priežasčių, ypač susijusių su tikslingumu. Nagrinėjamu atveju Komisija irgi galėjo turėti tokių priežasčių. Mano nuomone, bent jau antrajame posėdyje Komisija pakankamai įtikinamai paaiškino, kad ji nebuvo neaktyvi, tačiau dėl tikslingumo nusprendė verčiau palaukti pranešto nacionalinės teisės nuostatų pakeitimo tęsiant neteisminę procedūrą. Tačiau taip vertinant, man atrodytų sudėtinga atsietai vertinti ligšiolines Komisijos pastabas Teisingumo Teismui, esą ji nepradėjusi procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nes Vokietijos mokesčio kredito sistema vėliau buvo panaikinta( ). Tokį požiūrį patvirtintų ir ypač per antrąjį posėdį Komisijos minėti jos tarnybų ir Vokietijos valdžios institucijų palaikomi kontaktai, kurių neginčijo ir Vokietijos federalinė vyriausybė.

53. Tačiau, skirtingai nei byloje Defrenne II( ), Komisijos veiksmai, ypač tai, kad ji nepradėjo oficialios procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš Vokietiją, vargu ar galėtų sustiprinti galimą teisinį nesaugumą, kiek tai susiję su klausimu dėl Vokietijos EStG atitikties Bendrijos teisei.

54. Net jeigu tarp minėtų kontaktų buvo ilgesni laikotarpiai, juos vargiai galima vertinti kaip patikimą atsisakymą pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Čia taip pat reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vien Komisijos tylėjimo negalima aiškinti kaip pritarimo atitinkamiems valstybės narės veiksmams( ).

55. Galiausiai Vokietijos vyriausybės veiksmai neprieštarauja tam, kad ji bent jau suvokė, jog EStG įtvirtinta mokesčio kredito sistema kelia su Bendrijos teise susijusių problemų. Antrajame posėdyje, vykusiame 2006 m. gegužės 30 d., Vokietijos federalinė vyriausybė neginčijo, kad nagrinėjamos mokesčio kredito sistemos panaikinimas buvo pradėtas keletą mėnesių prieš sprendimo Verkooijen priėmimą( ). Prieštaravimas, kad tai neturi reikšmės, kaip ir įstatymo aiškinamuosiuose dokumentuose nurodytas pagrindimas, esą naujosios nuostatos turi būti suformuluotos taip, kad atitiktų Bendrijos teisę, nes tokio pobūdžio įstatymų pagrindimas yra įprastas ir dažnai nurodomas neturint omenyje konkrečių Bendrijos teisės nuostatų( ), nėra įtikinamas bent jau tiek, kiek Vokietijos federalinė vyriausybė neprieštaravo Komisijos tvirtinimui dėl nuolatinių kontaktų.

56. Tačiau galutinis objektyvaus ir rimto teisinio nesaugumo buvimo nustatymas taptų nebūtinas, jei nebūtų pateikta pakankamai įrodymų dėl rimtų ekonominių pasekmių.

2. Dėl rimtų ekonominių pasekmių kilimo rizikos

57. 2006 m. balandžio 7 d. Nutartyje dėl žodinės dalies atnaujinimo bylos šalių buvo konkrečiai paprašyta pateikti pastabas dėl Bendrijos teisės išaiškinimo, kurio poveikį laiko atžvilgiu prašoma apriboti, ekonominių pasekmių.

58. Pirmiausia reikia pabrėžti, kad svarbiausiame sprendime Defrenne II( ) klausimas, koks turi būti galimų poveikio ex tunc finansinių pasekmių dydis, buvo paliktas atviras. Taip pat reikia nurodyti nusistovėjusią bylų praktiką, pagal kurią vien tik finansinės prejudicinio sprendimo pasekmės valstybei narei niekada negali pateisinti atitinkamo sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimo( ).

59. Taip pat pažymėtina, kad sprendimas veikia ex tunc, nesvarbu, ar jis apsunkina, ar palengvina susijusių asmenų situaciją. Visų pirma nėra reikšminga, ar tai susiję su pinigų sumomis, kurias valstybė narė surinko pažeisdama Bendrijos teisę( ).

60. Iš viso to išplaukia, kad pats finansinių pasekmių dydis nėra reikšmingas sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimui. Rimtų ekonominių pasekmių kilimo rizika negali būti pagrindžiama vien tik skaičiais; Teisingumo Teismas dėl jos turi priimti sprendimą, paremtą prašymą pateikusios valstybės nurodytų faktinių aplinkybių vertinimu. Todėl manau, jog Teisingumo Teismas turi nepasiduoti pagundai nustatyti ekonominių pasekmių sunkumo lygį vien pagal galimų finansinių pasekmių dydį ar sumas. Mano nuomone, taip yra todėl, kad net atsižvelgiant į skirtingą įvairių valstybių narių ekonomikų stiprumą, ilgu laikotarpiu abejotina remtis tuo, jog tam tikros sumos (kad ir reikšmingos) savaime reiškia sunkių ekonominių pasekmių kilimo riziką( ). Blogiausiu atveju tai netgi galėtų sukelti „diskusiją dėl ribinės vertės“( ).

61. Atsižvelgdama į tai manau, kad šiuo atveju reikia išnagrinėti, ar Vokietijos vyriausybė pakankamai įrodė sunkių ekonominių pasekmių kilimo riziką. Nurodytas mokestinių pajamų netekimas, kuris per pirmąjį posėdį buvo sumažintas iki 5 mlrd. eurų, yra nepakankamas ta prasme, kad jis, nors ir galėtų reikšti rimtas ekonomines pasekmes, dėl kurių būgštaujama, pats savaime dar nėra jų įrodymas. Nurodyta suma, kurios apskaičiavimą Vokietijos vyriausybė išsamiai paaiškino antrajame posėdyje, vykusiame 2006 m. gegužės 30 d.( ), gaunama nurodant finansines pasekmes biudžetui, o vien jų pagal nusistovėjusią bylų praktiką( ) savaime nepakanka tinkamai įrodyti sunkių ekonominių pasekmių kilimo riziką.

62. Sunkių ekonominių pasekmių kilimo rizika taip pat nekyla dėl 5 mlrd. eurų matematinio palyginimo su Vokietijos biudžeto deficitu (ir dėl to sumažėjusia investicijoms skirta suma( )), pajamomis iš pelno mokesčio ir kitomis pajamų sumomis, nes (vien tik) tokie duomenys parodo tik „grynas“ būsimo sprendimo finansines pasekmes.

63. Be to, Vokietijos federalinės vyriausybės nurodyta suma yra susijusi su ketverių metų laikotarpiu (1998–2001 m.), o nurodyti pajamų dydžiai susiję su biudžetiniais metais. 5 mlrd. eurų yra potencialus finansinės rizikos dydis, jeigu visi su mokesčio kredito sistema susiję mokesčių mokėtojai pareikštų ieškinius, ir tai Vokietijos federalinė vyriausybė aiškiai patvirtino per antrąjį posėdį. Nors atitinkama rizika biudžetui kyla dėl nebegaliojančios nuostatos, Vokietijos federalinei vyriausybei nepavyko bent jau apytiksliai nurodyti, – atsižvelgiant į (tuo metu) reikšmingą patikrinimo laikotarpį, – kiek mokesčių mokėtojų iš tikrųjų pareiškė ieškinius. Šia prasme nagrinėjama byla skiriasi nuo bylos Banca popolare di Cremona( ), kurioje ginčijama nacionalinės teisės nuostata dar galioja ir, nenuginčytu Italijos vyriausybės teigimu, sudaro reikšmingą autonominių regioninių valdžios institucijų finansavimo dalį.

64. Todėl man atrodo, kad yra pagrįstų priežasčių teigti, jog rimtų ekonominių pasekmių kilimo rizika nebuvo pakankamai įrodyta.

65. Taip pat negalima pritarti Vokietijos Federacinės Respublikos prieštaravimui, kad būsimo sprendimo poveikis ex tunc būtų neproporcingas ir prejudicinio sprendimo procedūrai suteiktų nenumatytą baudžiamąjį pobūdį.

66. Iš tiesų Bendrijos teisės sistemos ir kartu prejudicinio sprendimo proceso tikslas yra tik teisės užtikrinimas ir apsaugojimas. Jai iš principo svetimas valstybių narių baudimas. Kaip pažymėjo generalinis advokatas A. Tizzano, valstybių narių situacija irgi neturi būti apsunkinama labiau nei tikrai būtina( ). Tačiau tai nepakeičia fakto, kad nurodytos pasekmės pagal nusistovėjusią bylų praktiką yra sprendimo dėl išaiškinimo pagrindinio poveikio ex tunc šalutinis efektas.

67. Dėl išsamumo taip pat reikia paminėti valstybių narių įforminimo galimybes. Sprendime Edis( ) Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nepaisant sprendimo poveikio ex tunc, valstybės narės teismas jį gali taikyti nagrinėjamoje byloje tik tokiu atveju, jei buvo laikytasi materialinių ir formalių nacionalinio proceso reikalavimų( ).

Pagal nusistovėjusią bylų praktiką, nesant Bendrijos teisės nuostatų, reglamentuojančių neteisėtai surinktų nacionalinių mokesčių grąžinimą, kiekviena valstybė narė savo nacionalinėje teisinėje sistemoje reglamentuoja išsamias teismo proceso, skirto užtikrinti iš Bendrijos teisės kylančių asmenų teisių apsaugą, taisykles. Tačiau, žinoma, šios procesinės taisyklės negali būti mažiau palankios nei tos, kurios taikomos pareiškiant panašius ieškinius, susijusius tik su vidaus teise, ir dėl jų Bendrijos teisinės sistemos suteiktų teisių įgyvendinimas negali tapti praktiškai neįmanomas ar pernelyg sudėtingas( ).

Pagal Bendrijos teisę apskritai nebūtų galima ginčyti, pavyzdžiui, atitinkamų teisinio persekiojimo senaties terminų nustatymo siekiant tiek mokesčių mokėtojų, tiek valdžios institucijų teisinio saugumo( ).

IV – Išvada

68. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui šioje byloje neapriboti sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.