GENERALINĖS ADVOKATĖS

VERICA TRSTENJAK IŠVADA,

pateikta 2011 m. liepos 7 d.( )

Byla C‑214/10

KHS AG

prieš

Winfried Schulte

(Landesarbeitsgericht Hamm (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Darbo sąlygos – Darbo laiko organizavimas – Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnis – Teisė į mokamas kasmetines atostogas – Kompensacija už nepanaudotas mokamas kasmetines atostogas, kai nutraukiami darbo santykiai – Teisės į mokamas kasmetines atostogas praradimas praėjus tam tikram nacionalinės teisės aktuose nustatytam terminui, kai ja nebuvo pasinaudota dėl laikinojo nedarbingumo dėl ligos“





Turinys





I – Įvadas

II – Teisinis pagrindas

A – Europos Sąjungos teisės aktai

B – Nacionalinės teisės aktai

III – Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

IV – Procesas Teisingumo Teisme

V – Pagrindiniai šalių argumentai

VI – Teisinis vertinimas

A – Bendros pastabos

B – Dėl kiekvieno iš prejudicinių klausimų

1. Kertiniai teismo praktikos elementai, įtvirtinti priėmus Sprendimą Schultz-Hoff ir kt.

2. Dėl klausimo, ar Direktyvos 2003/88 7 straipsnio prasmė ir tikslas reikalauja kaupti teises į atostogas ir kompensaciją

a) Argumentai už teisių kaupimą

b) Argumentai prieš teisių kaupimą

i) Reikalavimas pasinaudoti teisėmis artimiausiu laiku

ii) Poveikis poilsiui nėra akivaizdžiai didesnis

iii) Neigiamas poveikis darbuotojų ekonominei ir socialinei įtraukčiai

– Grėsmė darbuotojo įtraukčiai į darbo procesus

– Rizika, susijusi su darbo santykių išsaugojimu

iv) Organizacinės ir finansinės naštos rizika mažoms ir vidutinėms įmonėms

v) Rizika, kad teisė į kompensaciją už atostogas neteks savo prigimties

c) Tarpinė išvada

3. Galimybės perkelti teises į atostogas ir kompensaciją apribojimo laiko atžvilgiu atitiktis Europos Sąjungos teisei

a) Sprendimas Schultz-Hoff ir kt. kaip atspirties taškas

b) Dėl perkėlimo laikotarpio apribojimo laiko atžvilgiu

c) Valstybių narių diskrecija nustatyti terminą

d) Tarpinė išvada

4. Baigiamosios pastabos

VII – Išvada





I – Įvadas

1. Šioje prejudicinio sprendimo priėmimo pagal SESV 267 straipsnį procedūroje Landesarbeitsgericht Hamm (Hamo apygardos darbo bylų teismas, toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) kreipiasi į Teisingumo Teismą su dviem prejudiciniais klausimais, kuriais prašo išaiškinti 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 7 straipsnį( ).

2. Šie klausimai kilo nagrinėjant buvusio darbuotojo W. Schulte, kuriam dėl sunkios ligos buvo pripažintas visiškas nedarbingumas, ir jo buvusio darbdavio akcinės bendrovės KHS AG (toliau – KHS) ginčą dėl piniginės kompensacijos už dėl laikinojo nedarbingumo nepanaudotas atostogas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal Europos Sąjungos teisės aktus, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktikoje pateiktą jų išaiškinimą, reikalaujama, kad darbuotojo teisė gauti kompensaciją už atostogas galėtų būti kaupiama kelerius metus net ir tada, kai jis dėl ilgą laiką trukusio nedarbingumo negalėjo pasinaudoti teise į mokamas kasmetines atostogas.

3. Tai suteikia Teisingumo Teismui galimybę toliau plėtoti savo praktiką dėl kasmetinių atostogų ir laikinojo nedarbingumo atostogų santykio, kurią jis pradėjo sprendimu, priimtu bylose Schultz-Hoff ir Stringer( ), ir prireikus nustatyti Europos Sąjungos teisės aktuose įtvirtintos teisės į mokamas kasmetines atostogas ir su ja susijusios teisės į kompensaciją už atostogas, kai nutraukiami darbo santykiai, ribas, būtent atsižvelgiant į darbuotojo ir darbdavio konkrečių interesų derinimo būdus.

II – Teisinis pagrindas

A – Europos Sąjungos teisės aktai( )

4. Direktyvos 2003/88 1 straipsnyje nurodyta:

„Tikslas ir taikymo sritis

1. Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.

2. Ši direktyva taikoma:

a) minimaliam <...> kasmetinių atostogų laikui <...>“

5. Šios direktyvos 7 straipsnis suformuluotas taip:

„Kasmetinės atostogos

1. Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika nustatytas teisės į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas.

2. Minimalus kasmetinių mokamų atostogų laikas negali būti pakeistas pinigine kompensacija, išskyrus tuos atvejus, kai yra nutraukiami darbo santykiai.“

6. Direktyvos 2003/88 17 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės gali nukrypti nuo tam tikrų šios direktyvos nuostatų. Šioje direktyvoje nenumatyta jokia nukrypti nuo 7 straipsnio leidžianti nuostata.

B – Nacionalinės teisės aktai

7. 1963 m. sausio 8 d. Federalinio atostogų įstatymo (Bundesurlaubsgesetz, toliau – BUrlG) (2002 m. gegužės 7 d. redakcija) 1 straipsnyje numatyta:

„Kiekvienas darbuotojas kiekvienais kalendoriniais metais turi teisę į mokamas atostogas.“

8. BUrlG 3 straipsnio („Atostogų trukmė“) 1 dalyje nustatyta:

„Minimali kasmetinių atostogų trukmė – ne mažiau kaip 24 darbo dienos.“

9. BUrlG 7 straipsnio („Atostogų laikas, perkėlimas ir kompensavimas“) 3 ir 4 dalyse nustatyta:

„3. Atostogos turi būti suteikiamos ir jomis turi būti pasinaudojama einamaisiais kalendoriniais metais. Atostogų perkėlimas į kitus kalendorinius metus leidžiamas tik tuo atveju, kai tai pateisinama neatidėliotinomis darbo organizavimo arba darbuotojo asmeninėmis priežastimis. Perkėlimo atveju atostogos turi būti suteiktos ir jomis turi būti pasinaudojama per pirmuosius tris kitų kalendorinių metų mėnesius.

4. Jeigu visos atostogos ar jų dalis dėl darbo santykių nutraukimo nebegali būti suteiktos, jos turi būti kompensuojamos.“

10. BUrlG 13 straipsnyje numatyta, kad nuo pirma minėtų nuostatų, įskaitant ir BUrlG 7 straipsnio 3 dalį, gali būti nukrypstama kolektyvinėse sutartyse, jei toks nukrypimas nėra nepalankus darbuotojui.

11. 2003 m. gruodžio 18 d. Šiaurės Reino ir Vestfalijos federalinės žemės metalo ir elektronikos pramonės vieningo pagrindų kolektyvinio susitarimo (Der Einheitliche Manteltarifvertrag für die Metall- und Elektroindustrie Nordrhein-Westfalen; toliau – EMTV) 11 straipsnyje (Atostogų suteikimo principai) nustatyta:

„1. Darbuotojai ir mokiniai pagal toliau pateiktas nuostatas kiekvienais atostogų metais turi teisę į mokamas atostogas. Atostogų metai yra kalendoriniai metai.

Teisė į atostogas pasibaigia praėjus trims mėnesiams nuo kalendorinių metų pabaigos, išskyrus atvejus, jei šia teise nepavyko sėkmingai pasinaudoti arba nebuvo galima išeiti atostogų dėl darbo organizavimo priežasčių.

Jeigu atostogomis nebuvo galima pasinaudoti dėl ligos, teisė į atostogas pasibaigia praėjus 12 mėnesių nuo antroje pastraipoje nurodyto laikotarpio pabaigos.

<…>

3. Kompensacija už nepanaudotas kasmetines atostogas leidžiama tik darbo ar mokymo santykių nutraukimo atveju.“

III – Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

12. Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo duomenimis, pagrindinės bylos šalys nesutaria dėl to, ar nutraukus darbo santykius KHS turi sumokėti W. Schulte kompensaciją už mokamas atostogas už 2006–2008 metus.

13. Nuo 1964 m. balandžio mėn. W. Schulte dirbo bendrovėje KHS ir jos pirmtakės bendrovėje tekintoju. Jo darbo sutarčiai buvo taikomas EMTV. Pagal EMTV kiekvienais metais užtikrinama teisė į 30 darbo dienų mokamas kasmetines atostogas.

14. 2002 m. sausio 23 d. W. Schulte patyrė infarktą. Laikotarpiu nuo 2002 m. vasario 26 d. iki balandžio 16 d. jam buvo taikoma reabilitacijos priemonė, po kurios jis pripažintas nedarbingu. Nuo 2002 m. W. Schulte turi sunkią negalią. Nuo 2003 m. spalio 1 d. ribotą laikotarpį jis gaudavo pensiją dėl visiško nedarbingumo ir invalidumo pensiją.

15. 2008 m. rugpjūčio 25 d. šalys susitarė nuo 2008 m. rugpjūčio 31 dienos nutraukti darbo santykius.

16. 2009 m. kovo 18 d. W. Schulte Arbeitsgericht Dortmund (Dortmundo darbo bylų teismas) pareiškė ieškinį dėl kompensacijos už 2006–2008 metų atostogas, atitinkamai už 35 darbo dienas kiekvienais metais, iš viso reikalaudamas sumokėti 9 162,30 euro sumą. 2009 m. rugpjūčio 20 d. sprendimu Arbeitsgericht priteisė jam 6 544,50 euro, o likusią ieškinio dalį atmetė. Ši suma – tai kompensacija už įstatymais garantuotas minimalias 20 darbo dienų kasmetines atostogas ir sunkią negalią turinčiam asmeniui priklausančias 5 darbo dienų atostogas už 2006–2008 metus.

17. Šį sprendimą apeliacine tvarka KHS apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Jis teigia, kad pagal kolektyvinio susitarimo EMTV 11 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą pasibaigus perkėlimo laikotarpiui teisės į atostogas už 2006 ir 2007 metus bet kuriuo atveju jau buvo prarastos. Būtų neproporcinga suteikti sergančiam darbuotojui visas teises į atostogas, nagrinėjamu atveju už trejų metų referencinį laikotarpį, neatsižvelgus į perkėlimo ir pasibaigimo terminus.

18. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad nagrinėjamu atveju W. Schulte teisę į atostogas už 2006 m. pagal EMTV 11 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą prarado 2008 m. kovo 3 dieną. Tačiau jis priduria, kad 2009 m. sausio 20 d. Sprendime Schultz-Hoff ir kt. (C‑350/06 ir C‑520/06) Teisingumo Teismas pripažino, kad nors teisės į kasmetines atostogas praradimas pasibaigus referenciniam ar perkėlimo laikotarpiui neprieštarauja Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 daliai, tačiau tik su sąlyga, kad teisę į mokamas kasmetines atostogas praradusiam darbuotojui faktiškai buvo suteikta galimybė pasinaudoti jam direktyva suteikiama teise. Pagal minėtą sprendimą tokia galimybė darbuotojams nėra suteikiama tada, kai jie per visą referencinį laikotarpį ir nacionalinės teisės aktuose nustatytą perkėlimo laikotarpį buvo laikinojo nedarbingumo atostogose.

19. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, W. Schulte dėl su sveikata susijusių priežasčių ne tik negalėjo dirbti visu perkėlimo laikotarpiu iki pat darbo santykių pabaigos, bet ir buvo nedarbingas. Taigi panašiai kaip ir byloje Schultz-Hoff, jis iki pat darbo santykių pabaigos negalėjo pasinaudoti teise į mokamas kasmetines atostogas.

20. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių, ar situacijoje, kaip antai nagrinėjama šioje byloje, jis turi netaikyti nacionalinės teisės nuostatų dėl to, kad jomis pažeidžiama Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalis. Iš tiesų jis nėra tikras, ar Teisingumo Teismas Sprendime Schultz‑Hoff ir kt. nusprendė, kad pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalį ilgą laiką laikinojo nedarbingumo atostogose esantys darbuotojai gali be apribojimo laiko atžvilgiu kaupti teises į kasmetines atostogas. Jis nurodo, kad tokiu atveju ieškovas pagrindinėje byloje turėtų teisę į kompensaciją už 60 dienų atostogas, o jei būtų įgyjama teisė į visas atostogas už visą nedarbingumo laikotarpį, jis turėtų teisę į kompensaciją net už 140 atostogų dienų.

21. Šiomis aplinkybėmis Landesarbeitsgericht Hamm nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

„Ar Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad remiantis ja draudžiami nacionalinės teisės aktai ir (arba) praktika, pagal kuriuos teisė į mokamas minimalias kasmetines atostogas pasibaigia pasibaigus referenciniam laikotarpiui ir (arba) perkėlimo laikotarpiui ir tada, kai darbuotojas ilgą laiką yra nedarbingas (ir dėl šio ilgalaikio nedarbingumo galėtų sukaupti teisių į minimalias mokamas atostogas už kelerius metus, jeigu tokių teisių perkėlimo galimybė nebūtų apribota laiko atžvilgiu)?

Jeigu atsakymas būtų neigiamas, ar perkėlimo galimybė turėtų egzistuoti mažiausiai 18 mėnesių laikotarpiu?“

IV – Procesas Teisingumo Teisme

22. 2010 m. balandžio 15 d. nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje gauta 2010 m. gegužės 4 dieną.

23. Rašytines pastabas per Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje numatytą terminą pateikė KHS, Vokietijos ir Danijos vyriausybės bei Europos Komisija.

24. Teisingumo Teismas, įgyvendindamas savo teisę taikyti proceso organizavimo priemones, paprašė W. Schulte ir KHS raštu atsakyti į keletą klausimų, susijusių su faktinėmis aplinkybėmis, ir šalys tai padarė per nustatytą terminą.

25. 2011 m. gegužės 3 d. teismo posėdyje dalyvavo ir žodines pastabas pateikė KHS, W. Schulte, Vokietijos ir Danijos vyriausybių atstovai.

V – Pagrindiniai šalių argumentai

26. Proceso šalių argumentai yra labai panašūs, kalbant tiek apie pagrindimus, tiek apie išvadas.

27. Visos proceso šalys sutaria, kad į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti neigiamai. Iš esmės jos siūlo į pirmąją klausimą atsakyti taip, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsniu nedraudžiami nacionalinės teisės aktai ir (arba) praktika, pagal kuriuos teisė į atostogas ir (arba) piniginę kompensaciją už atostogas, kuriomis darbuotojas dėl ilgalaikio laikinojo nedarbingumo negalėjo pasinaudoti iki nutraukiant darbo santykius, prarandama pasibaigus konkrečiam terminui.

28. Tiek KHS, tiek Vokietijos vyriausybė sutinka, kad perkėlimo laikotarpis, per kurį darbuotojas dar gali pasinaudoti kasmetinėmis atostogomis, turi būti apribotas iki 18 mėnesių, nes Direktyvoje 2003/88 nėra reikalavimo dėl teisių į atostogas sumavimo neribotu laikotarpiu. Šiuo klausimu jos remiasi 1970 m. birželio 24 d. Tarptautinės darbo organizacijos (toliau – TDO) Konvencija Nr. 132 dėl mokamų kasmetinių atostogų (po peržiūros) (toliau – Konvencija Nr. 132), kurioje nustatytas atitinkamas terminas. Jų manymu, toks terminas atitinka tiek Direktyvoje 2003/88 įtvirtintą apsaugos tikslą, tiek darbuotojo ir darbdavio interesus. Jos mano, kad termino nustatymas ne tik padėtų įveikti darbo laiko organizavimo sunkumus, su kuriais susiduria darbdaviai, bet ir padėtų išvengti situacijos, kai tam tikrais atvejais atleidžiami ilgą laiką dėl ligos nedirbantys darbuotojai.

29. Danijos vyriausybė taip pat mano, kad tinkamas laiko apribojimas neleistų neribotai kaupti atostogų. Jos nuomone, Direktyva 2003/88 siekiama užtikrinti darbuotųjų sveikatos apsaugą ir saugą, bet ne suteikti visų teisių į atostogas už kelerius vieni po kitų einančius metus. Toliau Danijos vyriausybė, panašiai kaip ir KHS, nurodo finansinę naštą, kurią patirtų įmonės, jei būtų pripažinta, kad 7 straipsnio 2 dalyje suteikiama teisė į neribotą kompensaciją. Kitaip negu KHS ir Vokietijos vyriausybė, Danijos vyriausybė nemini konkrečių laiko apribojimų, o remiasi valstybių narių turima diskrecija.

30. Komisija tvirtina, kad nėra pagrindo teigti, jog Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas Direktyvą 2003/88, ilgalaikio nedarbingumo dėl ligos atvejais norėjo pagal analogiją taikyti Konvencijoje Nr. 132 numatytą maksimalų 18 mėnesių perkėlimo terminą, skaičiuojamą nuo referencinių metų pabaigos, ir taip siekė suderinti nacionalinės teisės normas ir praktiką. Atvirkščiai, maksimalus perkėlimo terminas patenka į valstybių narių, kurios turi nustatyti Direktyvos 2003/88 7 straipsnio taikymo sąlygas, kompetenciją. Tačiau šis terminas turi būti tinkamas direktyvos tikslams užtikrinti. Jos nuomone, 18 mėnesių terminas bet kuriuo atveju yra suderinamas su direktyva. Komisija nurodo, kad šios pastabos taikytinos ir 7 straipsnio 2 dalyje nustatytai teisei į kompensaciją, nes ji yra antrinė ir papildoma pirminės teisės į atostogas atžvilgiu ir įgyjama tik su sąlyga, kad įgyjama teisė į atostogas pagal šią nuostatą.

31. Per teismo posėdį pateiktose savo pastabose W. Schulte teigė, kad nors ir reikalauja sumokėti kompensaciją už atostogas, kuriomis negalėjo pasinaudoti 2006–2008 m., tačiau kartu patikslino, kad pagal jo ginamą teisinį požiūrį teisės į atostogas, kaip ir bet kuri kita teisė, negali būti suteiktos be apribojimų. Šiuo klausimu jis nurodė Vokietijos teisės aktus, kuriuose teisei į atostogas numatytas trejų metų senaties terminas. Remdamasis šia taisykle jis patvirtino, kad pagrindinę bylą nagrinėjantis teismas prireikus gali apriboti teisę į kompensaciją. Tačiau KHS savo atsakyme nesutiko su argumentais dėl Vokietijos teisės aktų ir paneigė nacionalinių teismų teisę savo iniciatyva apriboti nagrinėjamų teisių apimtį.

32. W. Schulte siūlo į prejudicinius klausimus atsakyti taip, kad valstybės narės turi kompetenciją savo teisės aktuose konkrečiai nustatyti, kada baigiasi darbuotojų teisės į atostogas, tačiau bet kuriuo atveju turi būti numatytas mažiausiai 18 mėnesių perkėlimo laikotarpis.

VI – Teisinis vertinimas

A – Bendros pastabos

33. Savo prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar iš teismo praktikos išplaukiantys principai, kuriuos Teisingumo Teismas nustatė Sprendime Schultz-Hoff ir kt. aiškindamas Direktyvos 2003/88 7 straipsnį, gali būti taikomi ir tada, kai darbuotojo ilgalaikis nedarbingumas dėl ligos trunka kelerius metus iki pat darbo santykių nutraukimo. Taigi šiais klausimais iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar pagal Europos Sąjungos teisės aktus reikalaujama darbuotojui numatyti galimybę kaupti teises į atostogas ir (arba) į kompensaciją už atostogas tuo atveju, kai jo laikinasis nedarbingumas trunka kelerius metus, ar, atvirkščiai, valstybės narės gali šias teises apriboti laiko atžvilgiu.

34. Atsakant į šį klausimą reikia išsamiai išaiškinti Direktyvos 2003/88 7 straipsnį atsižvelgiant į ankstesnę Teisingumo Teismo praktiką dėl santykio tarp Europos Sąjungos teisės aktuose įtvirtintos teisės į kasmetines atostogas ir teisės į laikinojo nedarbingumo atostogas. Pirmiausia reikia apžvelgti kertinius šios teismo praktikos, ypač minėto sprendimo, elementus ir išanalizuoti, kokias išvadas remiantis jais galima daryti dėl nagrinėjamų klausimų.

35. Iš pradžių reikia pateikti keletą patikslinančių pastabų dėl nagrinėjimo dalyko. Remiantis klausimų formuluote, abu klausimai susiję su Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta teise į mokamas kasmetines atostogas, nors iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai matyti, kad nacionalinis teismas iš tikrųjų prašo išaiškinti Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalyje nustatytos teisės į kompensaciją už atostogas apimtį, nes pagrindinėje byloje nagrinėjama tik teisė į kompensaciją, kuria nutraukus darbo santykius nori pasinaudoti W. Schulte. Nepaisant to, mano manymu, būtų logiška tiesiogiai remtis prejudiciniais klausimais ir iš pradžių išnagrinėti 7 straipsnio 1 dalyje nustatytą teisę į mokamas kasmetines atostogas. Tokį požiūrį galima pagrįsti tuo, kad minėta teisė įtvirtinta kaip pirminė teisė, o teisė į kompensaciją už atostogas laikytina antrine teise, nes ji suteikiama tik tada, kai nutraukiami darbo santykiai ir dėl to negali būti įgyvendinta teisė į mokamas kasmetines atostogas( ). Be to, teisė į kompensaciją už atostogas tam tikra prasme yra papildoma teisė mokamų kasmetinių atostogų teisės atžvilgiu, ir tai, be kita ko, aiškėja iš to, kad į įprastą darbuotojo atlyginimą, kuris turi būti mokamas per poilsio laikotarpį, atitinkantį mokamų kasmetinių atostogų laikotarpį, Teisingumo Teismo nuomone, reikia atsižvelgti taip pat apskaičiuojant piniginę kompensaciją už kasmetines atostogas, kuriomis nebuvo pasinaudota iki nutraukiant darbo santykius( ). Todėl, remiantis Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalies išaiškinimu, daromos išvados neišvengiamai turės poveikį 7 straipsnio 2 dalies aiškinimui.

B – Dėl kiekvieno iš prejudicinių klausimų

1. Kertiniai teismo praktikos elementai, įtvirtinti priėmus Sprendimą Schultz-Hoff ir kt.

36. Kaip jau minėjau, pirmiausia nagrinėsiu klausimą, kokios išvados remiantis Sprendimu Schultz-Hoff ir kt. darytinos dėl galimybės įgyvendinti jau įgytas teises į atostogas ir (arba) į kompensaciją apribojimo laiko atžvilgiu.

37. Iš pradžių reikia nurodyti Sprendimo Schultz-Hoff 22–25 punktus, kuriuose Teisingumo Teismas pabrėžė teisei į mokamas kasmetines atostogas teismo praktikoje pripažintą svarbą. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką ši teisė turi būti laikoma ypatingos svarbos Bendrijos socialinės teisės principu, nuo kurio negalima nukrypti ir kurį kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi įgyvendinti laikydamosi tik aiškiai pačioje Direktyvoje 2003/88 nustatytų ribų( ). Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas, įtvirtindamas teisę į mokamas kasmetines atostogas antrinės teisės aktuose, siekė, kad visose valstybėse narėse darbuotojai iš tiesų turėtų laiko pailsėti, tam, kad būtų užtikrinta „veiksminga darbuotojo sauga ir sveikatos apsauga“( ). Kaip nurodė Teisingumo Teismas savo praktikoje, teisė į mokamas kasmetines atostogas darbuotojui suteikiama tam, kad jis pailsėtų ir turėtų laiko pramogoms bei laisvalaikiui( ).

38. Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 43 punkte Teisingumo Teismas pripažino, kad remiantis Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalimi iš principo nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, reglamentuojantys naudojimosi aiškiai pagal šią direktyvą suteikiama teise į mokamas kasmetines atostogas tvarką, „įskaitant ir šios teisės praradimą pasibaigus referenciniam ar perkėlimo laikotarpiui“. Kitaip tariant, Teisingumo Teismo nuomone, valstybės narės iš principo gali savo teisės sistemose numatyti, kad darbuotojas teise į mokamas kasmetines atostogas gali pasinaudoti tik per konkrečiai nustatytą laikotarpį, o šiam laikotarpiui pasibaigus teisės netenkama. Teisingumo Teismas savo samprotavimuose dėl valstybių narių teisės nustatyti perkėlimo laikotarpį konkrečiai nurodė, kad darbuotojui, kuris negalėjo išeiti atostogų per referencinį laikotarpį, turi būti suteikta papildoma galimybė jomis pasinaudoti. Savo išvadas Teisingumo Teismas iš esmės grindė tuo, kad „tokio laikotarpio nustatymas priskiriamas prie naudojimosi teise į mokamas kasmetines atostogas ir šios teisės įgyvendinimo sąlygų, todėl iš esmės tai yra valstybių narių kompetencija“( ). Vadinasi, iš principo pagal Direktyvą 2003/88 teisė į mokamas kasmetines atostogas gali būti prarasta.

39. Vis dėlto svarbu nurodyti, kad pripažindamas valstybių narių teisę nustatyti tvarką, pagal kurią teisė į mokamas kasmetines atostogas gali būti prarasta, Teisingumo Teismas susiejo ją su labai svarbia sąlyga, būtent, kad teisę praradusiam darbuotojui „faktiškai buvo suteikta galimybė pasinaudoti jam direktyva suteikiama teise“( ).

40. Teisingumo Teismo nuomone, ši sąlyga nebuvo įvykdyta byloje Schultz-Hoff ir kt.. Ten buvo kalbama tik apie šešių mėnesių perkėlimo terminą( ). Atsižvelgdamas į specifines tos bylos aplinkybes Teisingumo Teismas pripažino, kad „darbuotojui <…> buvo suteiktos atostogos dėl laikinojo nedarbingumo visą referencinį laikotarpį ir jų trukmė viršijo nacionalinėje teisėje nustatytą perkėlimo laikotarpį, bet nebuvo suteiktas laikotarpis, per kurį jis būtų galėjęs pasinaudoti mokamomis kasmetinėmis atostogomis“( ). Teisingumo Teismo argumentai atrodo aiškiai grindžiami idėja užtikrinti kuo didesnį Europos Sąjungos teisės aktuose įtvirtintos teisės į mokamas kasmetines atostogas praktinį veiksmingumą, kuriam neturi kliudyti nacionalinėje teisėje numatyti apribojimai. Argumentus galima suskirstyti į dvi pagrindines grupes, kurias toliau trumpai panagrinėsiu.

41. Pirma, remiamasi tuo, kad laikinojo nedarbingumo atostogos darbuotojui suteikiamos tik tam, kad jis pasveiktų( ), ir kad laikinai nedarbingu pripažintas darbuotojas paprastai neturi galimybės pasinaudoti teise į mokamas kasmetines atostogas. Kaip Teisingumo Teismas nurodo sprendimo 45 punkte, pripažinus, kad esant konkrečioms ankstesniame punkte aprašytoms nedarbingumo aplinkybėms svarbiose nacionalinėse nuostatose, būtent perkėlimo laikotarpį nustatančiose nuostatose, gali būti numatyta, jog darbuotojas praranda teisę į mokamas kasmetines atostogas, kurią užtikrina Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalis, jam nesuteikus realios galimybės pasinaudoti šia direktyva suteikiama teise, reikštų, kad šiomis nuostatomis pažeidžiama šios direktyvos 7 straipsnyje tiesiogiai kiekvienam darbuotojui suteikiama socialinė teisė.

42. Antra, sprendimo 48 punkte Teisingumo Teismas pripažįsta: kadangi valstybės narės negali nenumatyti teisės į mokamas kasmetines atostogas, jos negali numatyti, kad ši teisė gali būti prarasta esant situacijai, kaip antai ieškovo pagrindinėje byloje, kuris buvo laikinai nedarbingas per visą referencinį ir (arba) perkėlimo laikotarpį. Tokie argumentai grindžiami Teisingumo Teismo praktika, priimta po Sprendimo BECTU( ), pagal kurį, „nors valstybės narės gali savo vidaus teisės aktuose apibrėžti naudojimosi teise į mokamas kasmetines atostogas ir jos įgyvendinimo sąlygas, negali nustatyti jokių tiesiogiai iš šios direktyvos išplaukiančios šios teisės atsiradimo sąlygų“.

43. Vadinasi, Teisingumo Teismas teisių į atostogas perkėlimą laiko atžvilgiu vertina kaip įgyvendinimo sąlygą, kurią nustatyti yra valstybių narių kompetencija. Vis dėlto tokia valstybių narių reguliavimo kompetencija apribojama, kai ja daroma įtaka teisės į mokamas kasmetines atostogas veiksmingumui ir dėl to nėra užtikrinamas teisės į atostogas tikslo įgyvendinimas.

44. Remdamasis nurodytais samprotavimais, sprendimo 49 punkte Teisingumo Teismas daro išvadą, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti kaip draudžiančią nacionalinės teisės aktus ar praktiką, numatančius, kad teisė į mokamas kasmetines atostogas prarandama pasibaigus referenciniam ir (arba) nacionalinėje teisėje nustatytam perkėlimo laikotarpiui, net kai darbuotojui atostogos dėl laikinojo nedarbingumo buvo suteiktos per visą referencinį laikotarpį ir jis išliko nedarbingas iki nutraukiant darbo santykius ir dėl to jis nebegalėjo pasinaudoti teise į mokamas kasmetines atostogas.

45. Sprendimo 62 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad tai atitinkamai taikoma ir Direktyvos 2003/08 7 straipsnio 2 dalyje numatytai piniginei kompensacijai. Tai pagrįsdamas jis iš esmės nurodė, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje nustatytų teisių tikslai yra identiški. Piniginės kompensacijos, kuri darbuotojui suteikiama nutraukus darbo santykius, mokėjimu siekiama neleisti, kad darbuotojas prarastų šią teisę dėl to, kad negalėjo pasinaudoti teise į kasmetines atostogas. Teisingumo Teismo nuomone, direktyvoje teisė į kasmetines atostogas ir šiuo pagrindu gautas darbo užmokestis „pripažįstami sudedamosiomis vienos teisės dalimis“. Todėl jis nusprendė, kad šią direktyvos nuostatą reikia aiškinti taip, kad ji draudžia nacionalinės teisės aktus ar praktiką, numatančius, kad nutraukus darbo santykius darbuotojas pirma išdėstytomis aplinkybėmis neturi teisės į piniginę kompensaciją už nepanaudotas kasmetines atostogas.

46. Vis dėlto reikia nurodyti, kad Teisingumo Teismui byloje Schultz-Hoff ir kt., kitaip negu nagrinėjamoje byloje, dar nereikėjo atsakyti į klausimą, ar perkėlimo laikotarpio apribojimas iki 18 mėnesių laikytinas Europos Sąjungos teisės aktus atitinkančia teisės į minimalios trukmės kasmetines atostogas, numatytas Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje, sąlyga. Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad pagrindinės bylos dalykas toje byloje buvo darbuotojo teisės į atostogas už 2004 ir 2005 metus, o darbo santykiai nutrūko 2005 m. rugsėjį. Taigi toje byloje geriausiu atveju galėjo kilti klausimas, ar nagrinėjamos teisės į atostogas už 2004 m. galėjo būti prarastos per devynių mėnesių laikotarpį. Tačiau šis klausimas tuometiniame prašyme priimti prejudicinį sprendimą nebuvo keliamas. Nagrinėjamos bylos situacija iš esmės skiriasi. Atsižvelgiant į tai, kad pagrindinėje byloje W. Schulte reikalauja sumokėti piniginę kompensaciją už atostogas už laikotarpį nuo 2006 m. (nuo 2006 m. sausio 1 d.)( ) iki 2008 m. (iki 2008 m. rugpjūčio 31 d., kai buvo nutraukti darbo santykiai) ir šių teisių įgyvendinimas reikalauja ilgesnio negu aštuoniolikos mėnesių perkėlimo laikotarpio, reikia atsakyti į nagrinėjamoje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą dėl apribojimo laiko atžvilgiu galimybės.

47. Darytina išvada, kad iki šiol Teisingumo Teismas nėra aiškiai atsakęs į klausimą, ar pagal dabar galiojančius teisės aktus darbuotojas, kuris buvo laikinojo nedarbingumo atostogose, gali neribotai laiko atžvilgiu kaupti teises į atostogas ir kompensaciją, nors iki šiol Sprendimas Schultz-Hoff ir kt. būtent taip ir buvo aiškinimas. Nagrinėjama byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę patikslinti savo ligšiolinę praktiką ir atsakyti į šį ginčijamą klausimą.

2. Dėl klausimo, ar Direktyvos 2003/88 7 straipsnio prasmė ir tikslas reikalauja kaupti teises į atostogas ir kompensaciją

48. Atsižvelgiant į ypatingas pagrindinės bylos aplinkybes, pirmiausia į skirtingus pagrindinės bylos šalių interesus, pagrįstai kyla klausimas, ar iš tiesų teisės atžvilgiu reikalaujama kaupti teises į atostogas ir į kompensaciją tam, kad būtų įgyvendinti direktyvos tikslai. Teisingumo Teismas, plėtodamas savo praktiką, susijusią su atostogas reglamentuojančiais teisės aktais, turi stengtis rasti naudingą sprendimą, kuriuo būtų vienodai atsižvelgiama tiek į darbuotojo, tiek į darbdavio interesus. Darbuotojams Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje nustatytų teisių apimtį, mano manymu, reikia patikslinti pateikiant išaiškinimą, kad būtų pasiektas šioje nuostatoje nustatytas minėtų teisių tikslas.

49. Toliau nagrinėdama šį klausimą pateiksiu argumentus už ir prieš tokį reikalavimą kaupti teises į atostogas, išnagrinėsiu šių argumentų svarbą ir prireikus juos palyginsiu.

a) Argumentai už teisių kaupimą

50. Pačiame sprendime Schultz-Hoff ir kt. galima rasti argumentų nuomonei pagrįsti, kad bent jau tam tikrose situacijose, kai darbuotojo laikinasis nedarbingumas dėl ligos trunka ilgai, teisių į atostogas ir kompensaciją kaupimas turėtų būti neribojamas ilgesnį laikotarpį.

51. Pirma, tai matyti iš aplinkybės, kad šiame sprendime visiškai nesvarstomas principinis klausimas dėl teisių praradimo ir (arba) įgyvendinimo galimybės, kai darbuotojas laikinai nedarbingas buvo ilgą laiką. Tačiau nebuvo atsižvelgta į tai, kad tose bylose dar nebuvo pagrindo nagrinėti šį aspektą. Todėl šis argumentas neįtikina.

52. Antra, galima pateikti argumentą dėl netikrumo, kuris paprastai būdingas ligai. Nors šis aspektas yra faktinio pobūdžio, tačiau, atsižvelgiant į su tuo susijusias teisines pasekmes, turi būti taip pat išnagrinėtas. Šį aspektą nagrinėjo ir Teisingumo Teismas minėto sprendimo 51 punkte, kur teisingai nurodė, kad „tokio laikinojo nedarbingumo dėl ligos negalima numatyti iš anksto“. Juk neretai ligos pradžios, kaip ir jos pabaigos, iš anksto numatyti neįmanoma. Būtent todėl laikinajam nedarbingumui nustatyti reikalinga gydytojo apžiūra, ir tai savo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodo ir nacionalinis teismas( ). Reikia užtikrinti darbuotojo ir darbdavio santykių teisinį saugumą. Jei, pavyzdžiui, kaip pagrindinėje byloje, egzistuoja netikrumas dėl to, ar darbuotojas iš viso kada nors pasveiks, negalima iš pat pradžių atmesti galimybės, kad teisės į atostogas ir kompensaciją bus kaupiamos metų metais, tačiau darbuotojo vėl įtraukti į profesinį gyvenimą nepavyks. Kad ir kaip ten būtų, neginčijama, kad darbuotojo negalima kaltinti tuo, kad jis, būdamas laikinai nedarbingas, dėl ligos nebūna darbo vietoje, todėl dėl to negalima atimti Europos Sąjungos teisės aktuose jam nustatytos teisės į atostogas. Remiantis šiais argumentais, atrodytų, būtų logiška situacijoje, kaip antai pagrindinėje byloje, daryti išvadą dėl neriboto teisių į atostogas kaupimo.

53. Bet kuriuo atveju požiūrio, kad teisės į atostogas ir kompensaciją už atostogas kaupimas neribojamas, negalima nuginčyti argumentu, kad būtent liga atima iš darbuotojo galimybę pasinaudoti jam direktyva suteikta teise. Kaip Teisingumo Teismas aiškiai pripažino Sprendime Schultz-Hoff ir kt., direktyvos 7 straipsnyje nustatytas teises darbuotojas įgyja neatsižvelgiant į tai, ar jis referenciniu arba perkėlimo laikotarpiu buvo, ar nebuvo laikinai nedarbingas. Tai aiškėja iš minėto sprendimo 40 punkto, kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad Direktyvoje 2003/88 „nedaromas skirtumas tarp darbuotojų, referenciniu laikotarpiu nesančių darbe dėl laikinojo nedarbingumo atostogų, nesvarbu, ar jos trumpalaikės, ar ilgalaikės, ir faktiškai per šį laikotarpį dirbusių darbuotojų“. Kaip toliau nurodyta sprendimo 41 punkte, Teisingumo Teismo nuomone, remiantis tuo darytina išvada, kad, „kalbant apie darbuotojų, kuriems teisėtai suteiktos laikinojo nedarbingumo atostogos, teisę į mokamas kasmetines atostogas, kuri pagal Direktyvą 2003/41 suteikiama visiems darbuotojams, valstybė narė negali šiai teisei nustatyti reikalavimo faktiškai būti išdirbusiam šios valstybės nustatytą referencinį laikotarpį“( ). Šią teismo praktiką galima suprasti ir taip, kad ilgai trunkantis darbuotojo laikinasis nedarbingumas, kurio pabaigos negalima iš anksto numatyti, nėra tinkamas pagrindas neleisti neribotai kaupti teises į atostogas ir kompensaciją už jas.

54. Čia reikėtų pateikti dar vieną kitokio pobūdžio pastabą, kuri turėtų išsklaidyti klaidingą supratimą, kuriuo, atrodo, grindžiami KHS argumentai. Atsižvelgiant į aiškią Teisingumo Teismo poziciją dėl teisės į kasmetines atostogas neliečiamumo net ir ilgai trunkančio laikinojo nedarbingumo dėl ligos atveju, reikia atmesti KHS argumentus, kad darbuotojas gali netekti teisės į atostogas dėl laikinojo nedarbingumo. Dėl jau nurodyto glaudaus ryšio, egzistuojančio tarp šių teisių( ), tas pats taikytina ir 7 straipsnio 2 dalyje nustatytai teisei į kompensaciją už nepanaudotas kasmetines atostogas, kurios negalima atimti vien nurodant, kad dėl ilgai trunkančio laikinojo nedarbingumo( ) negali būti įgyvendinta teisė į kompensaciją už atostogas.

55. Vadinasi, nelygu kaip aiškinsime Sprendimą Schultz-Hoff ir kt., jame galima rasti argumentų, pagrindžiančių nuomonę, kad tam tikrose situacijose, kai darbuotojo laikinasis nedarbingumas dėl ligos tęsiasi ilgą laiką, teisės į atostogas ir kompensaciją turėtų būti kaupiamos neribotai net ir ilgą laikotarpį( ). Tokį šios teismo praktikos aiškinimą taikant pagrindinei bylai W. Schulte būtų įgijęs teisę į kompensaciją už 2006–2008 metais nepanaudotas atostogas.

b) Argumentai prieš teisių kaupimą

56. Užbėgdama nagrinėjimo išvadai už akių, turiu pasakyti, jog nemanau, kad siekiant įgyvendinti poilsio tikslą yra nustatyta teisinė pareiga kaupti teises į atostogas. Toks Direktyvos 2003/88 7 straipsnio aiškinimas galiausiai prieštarautų tiek darbuotojo, tiek darbdavio interesams. Toliau savo nuomonei pagrįsti pateiksiu keletą argumentų.

i) Reikalavimas pasinaudoti teisėmis artimiausiu laiku

57. Kad atostogų teigiamas poveikis darbuotojo saugai ir sveikatai akivaizdžiai pasireikštų, kaip Teisingumo Teismas pripažino Sprendime Federale Nederlandse Vakbeweging( ), jos turi būti išnaudojamos per tam numatytus metus, t. y. per einamuosius metus, nors, žinoma, šis poilsio laikotarpis nepraranda savo paskirties, jeigu juo pasinaudojama vėliau, pavyzdžiui, per perkėlimo laikotarpį. Kaip teisingai pažymi Vokietijos vyriausybė( ), Komisija( ) ir KHS( ), šią teismo praktiką reikia suprasti taip, kad referencinis laikotarpis negali būti per daug nutolęs nuo laikotarpio, per kurį faktiškai pasinaudojama kasmetinėmis atostogomis( ). Nors laikinojo nedarbingumo dėl ligos laikotarpiai, kaip patvirtina ir teismo praktika, be jokios abejonės, nėra leistinas teisėtas pagrindas, kuriuo remdamiesi darbdaviai gali nesuteikti kasmetinių atostogų, tačiau teisė į atostogas neginčijamai yra tikslinė. Tai matyti būtent iš to, kad tarp atlikto darbo ir atostogų egzistuoja laiko ir priežasties ryšys. Tokiomis aplinkybėmis sunku suprasti, kaip įgyvendinamas atostogų tikslas tada, kai jomis pasinaudojama tik po kelerius metus trukusio laikinojo nedarbingumo atostogų. Kasmetinių atostogų tikslas – pailsėti įtampos ir streso, patirto per darbo metus, ir mėgaujantis laisvalaikiu bei pramogomis per atostogas pasisemti naujų jėgų likusiai darbo metų daliai, nėra įgyvendinamas, jei šiomis atostogomis pasinaudojama tik po kelerių metų.

ii) Poveikis poilsiui nėra akivaizdžiai didesnis

58. Be to, nėra aišku, ar teisių į atostogas kaupimas už kelerius metus tikrai būtinas siekiant užtikrinti poilsio tikslą. Paprastai atostogomis siekiamo tikslo – poilsio – poveikis turėtų būti juntamas tol, kol kitais metais vėl suteikiamos įgytos atostogos. Proceso šalys nenurodo ir objektyviai negalima pagrįsti, kad dvigubai ar net trigubai padidintas minimalus atostogų laikas turėtų didesnį poveikį poilsiui( ). Atvirkščiai, būtų naudinga ir tinkama nustatyti tokios trukmės atostogas, kurios kiekybine prasme atitiktų faktinį poilsio poreikį. Toks proporcingas santykis galėtų būti pasiektas suteikiant atostogas, kurių trukmė, nors ir ilgesnė už Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje nustatytas minimalias keturių savaičių atostogas, tačiau nebūtinai kelis kartus.

iii) Neigiamas poveikis darbuotojų ekonominei ir socialinei įtraukčiai

– Grėsmė darbuotojo įtraukčiai į darbo procesus

59. Be to, nagrinėjant tokį teisinį reikalavimą dėl galimo teisių į atostogas kaupimo, reikia išnagrinėti dar vieną aspektą, kurį, mano manymu, teisingai nurodė KHS. Kasmetinėmis atostogomis siekiama, kad darbuotojas pailsėtų, ir tai, vertinant ekonominiu aspektu, atitinka abipusius darbuotojo ir darbdavio interesus. Jei žmogaus darbą, nesvarbu, ar tai fizinis darbas, ar žinių panaudojimas (žmogiškasis kapitalas), vertinsime kaip gamybos veiksnį, tai, be jokios abejonės, darbdaviai yra labai suinteresuoti tuo, kad darbuotojas, pasinaudojęs teise į kasmetines atostogas, vėl įsitrauktų į darbo procesą ir įmonė galėtų naudoti jo pajėgumus. Tokie interesai, atrodytų, sutampa su darbuotojo interesais, nes būtų logiška manyti, kad po laikinojo nedarbingumo atostogų paprastai būna svarbiausia iš naujo įtraukti darbuotoją į profesinį gyvenimą. Reikia pritarti KHS, kad sveikstančiam darbuotojui būtina suteikti galimybę vėl integruotis į darbo procesą. Jei darbuotojas nuo darbo proceso atitrūktų ne tik per atitinkamas kasmetines atostogas, bet ir per ilgai trunkančias ir dažnas atostogas, reikėtų baimintis, kad tai neigiamai paveiks jo profesinę karjerą( ).

60. Tačiau Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas, suteikdamas darbuotojui socialinę teisę, tikrai nesiekė, kad naudojimasis šia teise netiesiogiai skatintų darbuotojo ekonominę ir socialinę atskirtį. Tokiomis aplinkybėmis pakanka vien prisiminti, kad Direktyva 2003/88, kuria siekiama darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos, buvo priimta EB 137 straipsnio 2 dalies pagrindu, o Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo teisėkūra pagal EB 137 straipsnio 1 dalį siekiama EB 136 straipsnyje nustatytų tikslų įgyvendinimo. Nors ši Sutarties nuostata yra programinė, tai nereiškia, kad ji neturi jokio teisinio poveikio. Kaip jau buvo pripažinta, jai tenka svarbi reikšmė aiškinant kitas Sutarties ir antrinės teisės aktų, priimtų socialinėje srityje, nuostatas( ). Šioje Sutarties nuostatoje nustatyti ne tik privalomi tikslai, kaip antai „derama socialinė apsauga“, bet ir „užimtumo didinimas“ bei „žmogiškųjų išteklių plėtotė siekiant nuolatinio didelio užimtumo ir kovojant su socialine atskirtimi“. Vadinasi, reikia atmesti tokį Direktyvos 2003/88 7 straipsnio aiškinimą, kuris prieštarautų ilgalaikį nedarbingumą dėl ligos turinčių darbuotojų įtraukčiai į darbo rinką.

– Rizika, susijusi su darbo santykių išsaugojimu

61. Toks Direktyvos 2003/88 7 straipsnio aiškinimas, pagal kurį skatinamas neribotas laiko atžvilgiu teisių į atostogas ir (arba) kompensaciją kaupimas, turėtų didelių neigiamų pasekmių ir galiausiai verstų suabejoti tuo, kad, kaip atrodo iš pirmo žvilgsnio, tokiu išaiškinimu siekiama užtikrinti darbuotojų apsaugą. Kaip jau aiškėja iš išdėstytų argumentų, siekiant darbuotojo ekonominės ir socialinės įtraukties svarbiausias vaidmuo tenka darbo santykiams. Tokiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į tai, kad neigiamas poveikis, kurį darbdaviai patiria tiek dėl ilgalaikio darbuotojo nebuvimo darbe, tiek dėl finansinės naštos, atsirandančios dėl sukauptų teisių į atostogas ir kompensaciją, kurią konkrečiai dar išnagrinėsiu savo pastabose, tam tikromis aplinkybėmis gali potencialiai paskatinti darbdavį kuo anksčiau nutraukti darbo santykius su ilgą laiką nedarbingu darbuotoju, kad būtų išvengta tokių neigiamų pasekmių( ). Šiuo klausimu reikia sutikti su KHS( ) vertinimu, jog negalima atmesti galimybės, kad būtent mažos ir vidutinės įmonės atleis ilgą laiką dėl ligos nedarbingus darbuotojus. Tokia darbuotojų ekonominei ir socialinei įtraukčiai žalinga praktika akivaizdžiai pažeistų nurodytus EB 136 straipsnio tikslus.

iv) Organizacinės ir finansinės naštos rizika mažoms ir vidutinėms įmonėms

62. Dėl ilgai trunkančių darbuotojo laikinojo nedarbingumo atostogų, kaip teisingai nurodo Danijos vyriausybė( ), įmonėms paprastai kyla didelių darbo laiko organizavimo problemų, nes jos turi imtis būtinų organizacinių priemonių, kad tinkamai pakeistų sergantį darbuotoją( ). Jei iš laikinojo nedarbingumo atostogų grįžęs darbuotojas iš karto pasinaudoja visomis teisėmis į kasmetines atostogas arba netgi teise į atostogas už kelis referencinius laikotarpius, tai iš pradžių kaip laikina vertinta situacija galiausiai tampa ilgalaike. Kuo mažesnė įmonė, tuo didesnių sunkumų ji patiria( ).

63. Be to, negalima neatsižvelgti ir į finansinę naštą, kurią gali patirti įmonės, jei, nutraukus darbo santykius su darbuotoju, kurio laikinasis nedarbingumas tęsiasi ilgą laiką, joms būtų nustatyta pareiga sumokėti kompensaciją už kelerius vieni po kitų einančius metus sukauptas teises į atostogas( ). Tokia našta, kaip ne kartą savo rašytinėse pastabose nurodo KHS( ), gali būti labai didelė.

64. Iš pirminės teisės nuostatų Europos Sąjungos socialinės politikos srityje, pirmiausia iš EB 136 straipsnio ir 137 straipsnio 2 dalies, analizės matyti, kad įgyvendinant socialinės politikos tikslus didelis vaidmuo taip pat tenka ekonominiams aspektams. Iš abiejų teisės normų aiškėja, kad negalima derinant teisės aktus gerinti darbo sąlygų ir neatsižvelgti į būtinybę išsaugoti ekonomikos konkurencingumą. Be to, iš EB 137 straipsnio 2 dalies b punkto matyti, kad direktyvomis, priimtomis remiantis šiuo teisiniu pagrindu, turi būti „vengiama nustatyti administracinius, finansinius ir teisinius apribojimus, galinčius varžyti mažųjų ir vidutinių įmonių kūrimą ir plėtojimą“. Tai irgi aiškėja iš Direktyvos 2003/88 2 konstatuojamosios dalies. Šia nuostata Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas siekia apsaugoti mažas ir vidutines įmones( ), nes manoma, kad valstybei nustačius darbo sąlygų reikalavimus mažos ir vidutinės įmonės dėl įvairių priežasčių patiria didesnių išlaidų( ). Minėtose nuostatose nurodyta, kad priimant direktyvas socialinės teisės srityje būtina taip pat atsižvelgti į šių teisės aktų ekonominį poveikį. Mano nuomone, tokią pareigą turi ir Teisingumo Teismas, kai įgyvendina savo kompetenciją aiškinti tiek Europos Sąjungos teisės normų turinį, tiek jų taikymo sritį. Atsižvelgdamas į nurodytus pirminės teisės reikalavimus, jis turi pateikti tokį Direktyvos 2003/88 7 straipsnio išaiškinimą, kuriuo būtų tinkamai užtikrinta darbuotojo ir darbdavio interesų pusiausvyra.

65. Remiantis įtikinamais Danijos vyriausybės ir KHS argumentais, reikia daryti išvadą, kad visiškai neribotos teisės į visas atostogas už kelerius metus suteikimas laikytinas finansiniu apribojimu, kaip suprantama pagal EB 137 straipsnio 2 dalies b punktą, kuris rimtai neigiamai veikia mažų ir vidutinių įmonių plėtojimą. Atsižvelgiant į jau išdėstytas neigiamas pasekmes darbuotojų ekonominei ir socialinei įtraukčiai bei argumentus, kad teisių į atostogas ir kompensaciją kaupimas nebūtinai padeda įgyvendinti poilsio tikslą, nėra pagrindo įmonėms užkrauti tokios naštos.

v) Rizika, kad teisė į kompensaciją už atostogas neteks savo prigimties

66. Iki šiol pateikti argumentai prieš teisių kaupimą pirmiausia buvo siejami su teise į mokamas kasmetines atostogas ir tik tiek, kiek tai svarbu Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalyje nustatytai teisei į piniginę kompensaciją už nepanaudotas atostogas. Tačiau teisių į kompensaciją kaupimo pasekmes reikia išnagrinėti išsamiau, ypač atsižvelgiant į KHS priekaištą, kad toks kaupimas galiausiai pakeistų „atostogų prigimtį ir paverstų jas tiesiog ekonominiu gėriu“( ). Reikia atsisakyti tokio šios direktyvos nuostatos aiškinimo, kuriuo tam tikromis aplinkybėmis nebūtų atsižvelgiama į šioje nuostatoje numatytos piniginės kompensacijos tikslą. Atsižvelgiant į šios nuostatos tikslą, negalima tiesiog atmesti KHS priekaištą.

67. Teisė į kompensaciją, kuri pakeičia teisę į atostogas, kai nutraukiami darbo santykiai, yra ne bendro pobūdžio teisė į kompensaciją ar piniginę išmoką, o tik pakaitinė teisė už atostogas, kuriomis dėl darbo santykių nutraukimo nebegalima pasinaudoti( ). Tokia šios teisės į kompensaciją kaip pakaitinės teisės prigimtis grindžiama ir Direktyvos 2003/8 7 straipsnio 2 dalies formuluote. Ten nurodyta, kad atostogos gali būti „pakeistos“, bet ne „kompensuotos“ pinigine kompensacija. Jos tikslas – užtikrinti tokią finansinę darbuotojo situaciją, kad šis galėtų vėliau pasinaudoti kasmetinėmis atostogomis, ir būtent panašiomis sąlygomis, kurias būtų turėjęs, jei būtų dirbęs toliau ir galėtų pasinaudoti atostogomis, kaip numatyta Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje( ). Todėl įprastas darbo užmokestis, kuris mokamas kasmetinių atostogų trukmę atitinkančiu poilsio laikotarpiu, taip pat turi lemiamą reikšmę apskaičiuojant šią piniginę kompensaciją. Šį svarbų finansinį kompensacijos už atostogas aspektą Teisingumo Teismas nurodo Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 56 punkte, kuriame patikslina, kas Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalyje numatyta pinigine kompensacija siekiama neleisti, kad darbuotojas, kuris nutraukus darbo santykius faktiškai nebegali pasinaudoti mokamomis kasmetinėmis atostogomis, netektų visų galimybių pasinaudoti šia teise, net ir finansiškai.

68. Galimybė neribotai kaupti teises į kompensaciją galėtų paskatinti darbuotoją, kuriam tokia situacija nėra savaime aiški, neteisingai suprasti tokios tvarkos logiką, ir dėl to jam galėtų atsirasti klaidingų lūkesčių, kad jis įgis ne pakaitinę teisę į kompensaciją už atostogas, o kompensaciją dėl darbo santykių nutraukimo. Taip suvokiant teisę į kompensaciją už atostogas jai būtų priskirta reikšmė, kuri nėra numatyta teisės aktuose. Toks klaidingas piniginės kompensacijos teisinės prigimties suvokimas, atsižvelgiant į teisės sistemą ir pagrindinės bylos situaciją, galėtų turėti neigiamų pasekmių darbdaviams: pavyzdžiui, jei darbuotojas, derėdamasis dėl darbo santykių nutraukimo ar taikos sutarties, susijusios su šių santykių nutraukimu, primygtinai reikalautų, kad teisė į kompensaciją nebūtų aiškiai taip įvardijama, o tiesiog būtų išmokėta kaip kompensacija, kad šios sumos nebūtų apmokestintos arba priskirtos prie socialinio draudimo įmokų. Tačiau jei teisės į kompensaciją nėra aiškiai įtrauktos į atitinkamą sutartį, darbuotojai taip pat po taikos sutarties sudarymo turi galimybę dar kartą pasinaudoti teise į kompensaciją( ). Todėl darbdavys turi teisėtą interesą, kad būtų išvengta nesusipratimų dėl teisių į kompensaciją teisinės prigimties ir užtikrintas teisinis saugumas pasibaigus darbo santykiams.

69. Siekiant pašalinti šią grėsmę Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti griežtai, atsižvelgiant į šios nuostatos prasmę ir tikslą. Šioje nuostatoje numatyta pinigine kompensacija, kaip netiesiogiai aiškėja iš direktyvos 2 konstatuojamosios dalies ir 1 straipsnio 1 dalies, negali būti įgyvendinamas joks kitas tikslas nei darbuotojo sauga ir sveikatos apsauga. Toks piniginės kompensacijos tikslas taip pat paaiškina, kodėl Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas vien konkrečioje situacijoje, būtent darbo santykių nutraukimo atveju, leidžia už nepanaudotas kasmetines atostogas sumokėti piniginę kompensaciją ir šiam reglamentavimui netaiko jokių kitų direktyvos 17 straipsnio 1 dalyje numatytų nukrypti leidžiančių nuostatų( ). Taigi atsižvelgiant į labai konkrečią šios nuostatos sąsają su tikslu ir tai, kad dėl teisių į atostogas kaupimo, kaip jau buvo išdėstyta, poveikis poilsiui, kuris yra atostogų tikslas, nepadidėja kelis kartus, sunku suprasti, kodėl teisių į kompensaciją kaupimas būtinai reikalingas tam, kad būtų įgyvendintas pirma nurodytas tikslas. Atvirkščiai, dėl teisių į kompensaciją kaupimo darbuotojas patenka į palankesnę situaciją ir (arba) darbdavys patiria papildomą naštą, nors to negalima pateisinti teisės aktų leidėjo šioje nuostatoje nustatytu tikslu.

70. Vadinasi, reikalavimas dėl neriboto laiko atžvilgiu teisių į kompensaciją už kelerius metus kaupimo nėra būtinas tam, kad būtų įgyvendintas teisei į mokamas kasmetines atostogas nustatytas poilsio tikslas.

c) Tarpinė išvada

71. Atsižvelgiant į tai, reikia daryti išvadą, kad, siekiant užtikrinti Direktyvos 2003/88 7 straipsnio tikslų įgyvendinimą, Europos Sąjungos teisės aktuose nėra reikalavimo dėl neriboto laiko atžvilgiu teisių į atostogas ir (arba) kompensaciją kaupimo.

3. Galimybės perkelti teises į atostogas ir kompensaciją apribojimo laiko atžvilgiu atitiktis Europos Sąjungos teisei

a) Sprendimas Schultz-Hoff ir kt. kaip atspirties taškas

72. Pirmoje savo analizės dalyje konstatavau, kad iki šiol Teisingumo Teismas nėra pareiškęs nuomonės dėl klausimo, ar Europos Sąjungos teisės aktuose yra nustatytas reikalavimas neribotai laiko atžvilgiu kaupti teises į atostogas ir kompensaciją, jei darbuotojas buvo laikinojo nedarbingo atostogose dėl ligos. Šis klausimas išnagrinėtas antroje dalyje. Aiškindama Direktyvos 2003/88 7 straipsnį sisteminiu ir teleologiniu būdu padariau išvadą, kad Europos Sąjungos teisės aktuose tokio kaupimo reikalavimo nėra. Dabar išnagrinėsiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus ir patikrinsiu, ar perkėlimo laikotarpio apribojimas iki 18 mėnesių yra suderinamas su Europos Sąjungos teisės aktais.

73. Pripažinus, kad darbuotojų, kurių laikinasis nedarbingumas tęsiasi ilgą laiką, teisės į atostogas gali būti ribojamos laiko atžvilgiu, atsirastų būtinybė toliau plėtoti teismo praktiką. Tokių samprotavimų atspirties taškas turi būti Sprendimas Schultz-Hoff ir kt., kuriame pateiktos reikalingos gairės. Šio sprendimo pagrindinė mintis ta, kad darbuotojui bet kuriuo atveju turi būti suteikta galimybė pasinaudoti direktyvoje jam nustatyta teise į kasmetines atostogas, antraip būtų pažeistas šios ypatingos svarbos ES socialinės teisės principo įgyvendinimas konkrečiu atveju. Ar pažeidžiamas šis principas, negalima vertinti bendrai, o reikia kaskart atsižvelgti į atitinkamas konkrečios bylos aplinkybes. Nors darbuotojo laikinasis nedarbingumas dėl ligos, be jokios abejonės, yra svarbi aplinkybė, kuri gali trukdyti pasinaudoti teise į kasmetines atostogas, iš šio sprendimo nėra aišku, ar laikinasis nedarbingumas dėl ligos yra vienintelė reikšminga aplinkybė. Atvirkščiai, galima manyti, kad didelę reikšmę turi tai, kokie nacionalinės teisės aktai ir (arba) praktika taikomi darbuotojui ir ar juose iš viso numatyta galimybė faktiškai pasinaudoti teise į kasmetines atostogas.

74. Todėl Sprendime Schultz-Hoff ir kt. padarytas Teisingumo Teismo išvadas reikia vertinti atsižvelgiant į pagrindinėje byloje taikytinus nacionalinės teisės aktus. Išvadą, kad nebuvo galimybės faktiškai pasinaudoti kasmetinėmis atostogomis, lėmė, pirma, labai trumpas, tik kelių mėnesių, perkėlimo laikotarpis, antra, kad kolektyviniuose susitarimuose numatant teisės į atostogas praradimą nebuvo pakankamai atsižvelgta į išimtines aplinkybes, pavyzdžiui, darbuotojo nedarbingumą.

75. Remiantis tokiu požiūriu, iš principo negalima atmesti galimybės, kad kitomis aplinkybėmis, kuriomis būtų tinkamai atsižvelgta į darbuotojų poreikį į atostogas ir nebūtų atimta galimybė pasinaudoti tokia teise, šios teisės praradimas pasibaigus konkrečiam laikotarpiui atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką galėtų būti vertinamas kaip atitinkantis Europos Sąjungos teisę( ). Jei būtų įvykdytos tam reikalingos sąlygos, turėtume situaciją, kurią Teisingumo Teismas vertina kaip įprastą ir kurią nurodžiau šios išvados 38 punkte. Kyla tik klausimas, kokios turi būti sąlygos, kad taip atsitiktų. Ieškant atsakymo, reikia patikrinti, kokios valstybių narių veiksmų laisvės ribos nustatytos direktyvos 7 straipsnyje.

b) Dėl perkėlimo laikotarpio apribojimo laiko atžvilgiu

76. Remiantis išdėstytu požiūriu, bet kuriuo atveju reikia kategoriškai nesutikti su visišku šių teisių praradimu, nes dėl to darbuotojai patirtų nesugrąžinamų nuostolių. Sprendimą Schultz-Hoff ir kt. reikia suprasti taip, kad teisės į atostogas negalima pažeisti, kai jai įgyvendinti nustatomos sunkiai įvykdomos sąlygos. Tačiau būtent tokia situacija dažnai atsiranda tada, kai darbuotojas yra laikinai ilgą laiką nedarbingas dėl ligos, nes sergantis darbuotojas negali užkirsti kelio tam, kad, praėjus tam tikram laikotarpiui, jo teisės į atostogas savaime nebūtų visiškai prarastos. Ar jis iš viso galės pasinaudoti teise į atostogas, paprastai priklausys nuo jo pasveikimo momento. Tam specialių priemonių turi imtis valstybės narės. Kad nebūtų pažeisti direktyvos tikslai, būtina suteikti darbuotojui bent jau likusią atostogų dalį, kuria jis prireikus galėtų pasinaudoti po to, kai pasveiktų ir grįžtų į darbą. Tokią būtinybę savo rašytinėse pastabose teisingai nurodė ir Vokietijos vyriausybė( ). Todėl galimas tik dalinis teisių į atostogas praradimas.

77. Atsižvelgiant į tai, kas buvo išdėstyta, kyla klausimas dėl laikotarpio trukmės, kuriam pasibaigus gali būti prarasta teisė į atostogas, ir likusių atostogų apimties. Atidžiau pažvelgus matyti, kad abu aspektai tarpusavyje glaudžiai susiję, nes, pavyzdžiui, nustačius ilgesnį negu 12 mėnesių terminą, neišvengiamai tam tikru laikotarpiu sutaptų perkėlimo už pirmuosius metus ir kitų metų referencinis laikotarpiai ir dėl to turėtų būti sumuojamos teisės į atostogas bent už dvejus metus. Tik pasibaigus atostogų už pirmuosius metus naikinamajam terminui, teisių į atostogas apimtis vėl sumažėtų iki minimalų atostogų laiką atitinkančio atostogų dienų skaičiaus.

78. Visos proceso šalys, išskyrus W. Schulte, yra vieningos nuomonės, kad teises į atostogas būtina apriboti laiko atžvilgiu. Kaip mano prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kai kurios proceso šalys, galima išeitis galėtų būti TDO konvencijos Nr. 132 nuostatų taikymas pagal analogiją. Šios konvencijos, kurios svarbą aiškinant Direktyvą 2003/88 Teisingumo Teismas dar kartą aiškiai patvirtino Sprendime Schultz-Hoff ir kt.( ), 9 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad mokamomis kasmetinėmis atostogomis turi būti pasinaudota „ne vėliau kaip per aštuoniolika mėnesių, skaičiuojant nuo tų metų, už kuriuos suteikiamos atostogos, pabaigos“. Šią nuostatą reikėtų suprasti kaip maksimalaus termino, kuriam pasibaigus prarandamos iki tol turėtos teisės į atostogas, nustatymą ( ).

79. Atsižvelgiant į tai, kad teisių į atostogas perkėlimo į kitus metus ribojimas laiko atžvilgiu patenka į valstybių narių kompetenciją dėl sąlygų, kuriomis darbuotojai gali įgyvendinti savo teisę į kasmetines atostogas, nustatymo, Teisingumo Teismo kompetencija yra vien nustatyti, ar toks apribojimas laiko atžvilgiu yra suderinamas su Europos Sąjungos teisės aktais, ir pirmiausia atsižvelgiant į tai, ar pasiekiami direktyva nustatyti tikslai( ).

80. Darbuotojų teisių į atostogas apribojimas laiko atžvilgiu, kaip antai numatytas Konvencijos Nr. 132 9 straipsnio 1 dalyje, iš principo neprieštarauja Europos Sąjungos teisės aktams, nes Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje bet kuriuo atveju nėra aiškiai nustatytas neribotos teisės į atostogas suteikimas. Kaip jau buvo nurodyta, tai irgi atitinka Teisingumo Teismo išaiškinimą, pateiktą Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 43 punkte, kuriame jis pripažino, kad valstybės narės turi teisę priimti teisės aktus, taip pat ir numatyti juose teisės į mokamas kasmetines atostogas praradimą, tačiau su sąlyga, kad „darbuotojui faktiškai buvo suteikta galimybė pasinaudoti jam direktyva suteikiama teise“. Kad nuo seno šioje tarptautinės teisės normoje nustatyta apribojimo laiko atžvilgiu koncepcija gali būti perimta, matyti ir iš direktyvos 6 konstatuojamosios dalies, pagal kurią turi būti atsižvelgta į TDO principus dėl darbo laiko organizavimo.

81. Laikotarpis, kaip antai nustatytas Konvencijos Nr. 132 9 straipsnio 1 dalyje, bet kuriuo atveju atitiktų Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje nustatytą apsaugos tikslą, nes darbuotojas už konkrečius atostogų metus jam suteiktomis minimaliomis atostogomis galėtų pasinaudoti per dvejų su puse metų laikotarpį( ). Vertinant objektyviai, toks terminas yra pakankamai ilgas, kad užtikrintų veiksmingą pasinaudojimą teise. Be to, darbuotojas visada galėtų būti tikras, kad po ilgai trukusios ligos galės pasinaudoti ilgesniu poilsio laikotarpiu. Grįžęs į darbo vietą jis turėtų teisę į dar mažiausiai aštuonių savaičių kasmetines atostogas( ), o jei į darbą grįžtų trečiųjų metų pirmą pusmetį, turėtų teisę net į dvylikos savaičių poilsio atostogas( ). Vadinasi, bet kuriuo atveju būtų užtikrinta teisė į likusią atostogų dalį. Atsižvelgiant į šios nuostatos pranašumus darbuotojui, reikia daryti išvadą, kad Teisingumo Teismo nustatyta sąlyga, kurią turi įgyvendinti nacionaliniai įstatymų leidėjai, kad galėtų teisės aktuose numatyti teisės į atostogas praradimą, iš tiesų yra įvykdyta.

82. Apribojant darbuotojų teisių į atostogas perkėlimo galimybes iki aštuoniolikos mėnesių būtų atsižvelgta ir į darbdavio interesus, vadinasi, galiausiai tai padėtų tarp šių skirtingų interesų rasti tinkamą pusiausvyrą. Suteikus darbuotojui garantiją, kad jis bet kuriuo atveju galės pasinaudoti tinkamu poilsio laikotarpiu, darbdaviui taip pat suteikiamas tikrumas, kad jis nesusidurs su neribotu teisių į atostogas kaupimu ir su tuo susijusiais darbo laiko organizavimo sunkumais. Tą patį galima pasakyti ir dėl finansinės naštos, kuri atsiranda dėl ilgą laiką kaupiamų teisių į kompensaciją. Darbdavys, galėdamas iš anksto prognozuoti ir apskaičiuoti tokią finansinę naštą, atsirandančią dėl laiko atžvilgiu apribotų teisių į atostogas, galėtų sudaryti tinkamą finansinį rezervą. Atsižvelgiant į teisių į atostogas kaupimo apribojimo laiko atžvilgiu pranašumus, darbdaviai nebūtų priversti atsisakyti „socialinio susilaikymo pozicijos“( ), kurios iki šiol laikėsi dėl sunkiai sergančių darbuotojų, patekusių į sudėtingą gyvenimo situaciją, ar imtis socialinės ir personalo politikos prasme nepageidaujamų priemonių, kaip antai atleidimo iš darbo arba sutarties nutraukimo.

c) Valstybių narių diskrecija nustatyti terminą

83. Nors niekas neprieštarauja tam, kad bendra koncepcija dėl teisės į kasmetines atostogas apribojimo laiko atžvilgiu, kaip antai nustatyta Konvencijos Nr. 132 9 straipsnio 1 dalyje, būtų įtraukta į bendrą Europos Sąjungos teisės dėl darbo laiko organizavimo sistemą, kyla abejonių, ar ten numatyto aštuoniolikos mėnesių termino perkėlimas yra privalomas teisine prasme. Tai labai specifinė nuostata, kurios negalima konkrečiai pagrįsti. Ji veikiau atspindi tam tikrą sutarimą tarp konvenciją pasirašiusių valstybių. Tokiam nuostatos perkėlimui, nurodant tik aštuoniolikos mėnesių terminą, prieštarauja Direktyvos 2003/88 6 konstatuojamosios dalies formuluotė, kurioje dėl darbo laiko organizavimo nustatytas įpareigojimas „atsižvelgti į [TDO] principus“. Remiantis šia formuluote, kaip pagrįsiu toliau, galima daryti išvadą, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas nesiekė perimti visų tarptautinės teisės darbo srityje priimtų nuostatų, nesvarbu, ar jomis pakankamai atsižvelgiama į Europos Sąjungos teisės sistemos ypatumus, ar ne.

84. Iš pradžių reikia nurodyti, kad įgyvendinant Direktyvą 2003/88 reikia tik „atsižvelgti“ į TDO principus, o semantine prasme tai reikštų tam tikrą įgyvendinimo veiksmų laisvės suteikimą. Be to, kaip kitą pagrindą galima nurodyti direktyvoje vartojamą principo sąvoką. Principams, atsižvelgiant į teisės metodologiją, būdinga tai, kad jie, kaip teisės norma, įpareigoja kažką įgyvendinti, ir gali būti reikalavimas, leidimas ar draudimas( ). Jie reikalauja, kad toks įpareigojimas atsižvelgiant į teisines ir faktines galimybes būtų įgyvendintas kuo didesne dalimi. Vadinasi, principai – tai optimalūs reikalavimai, kuriems būdinga tai, kad jų įgyvendinimo laipsnis gali būti skirtingas, o tai, kokiu laipsniu reikalaujama juos įgyvendinti, priklauso ne tik nuo faktinių, bet ir teisinių galimybių. Teisinių galimybių sritį apibrėžia prieštaringi principai ir taisyklės( ).

85. Kita, mano manymu, svarbi kliūtis – sutartyse nustatyta Europos Sąjungos teisės sistemos autonomija( ), kurią išsaugoti yra Teisingumo Teismo pareiga. Nepaisant ilgalaikio Europos Sąjungos ir TDO bendradarbiavimo ekonomikos ir socialinės politikos srityse ir to, kad daugelis valstybių narių yra jos narės, Europos Sąjunga, pati būdama viršnacionaline organizacija, neturi nei Susitariančiosios šalies( ), nei TDO stebėtojos statuso. Todėl, vertinant Europos Sąjungos teisės aktų atitiktį TDO teisės aktams, iš principo gali būti taikomas tik pačios Europos Sąjungos nustatytas privalomas kriterijus.

86. Be to, reikia nurodyti, kad pagal analogiją taikomas aštuoniolikos mėnesių terminas, kaip teisingai paminėjo Komisija, galiausiai nulemtų nacionalinės teisės aktų ir praktikos suderinimą tik iš dalies, nepaisant to, kad iš Direktyvos 2003/88 7 straipsnio neaišku, kokiam laikotarpiui turi būti suteikiamos teisės į atostogas, o darbo santykių nutraukimo atveju – teisės į piniginę kompensaciją, jei darbuotojas ilgą laiką buvo laikinai nedarbingas dėl ligos. Taip pat nėra pagrindo teigti, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas tokiu atveju būtų norėjęs pagal analogiją taikyti Konvencijos Nr. 132 9 straipsnio 1 dalyje numatytą maksimalų aštuoniolikos mėnesių perkėlimo laikotarpį po referencinių metų pabaigos. Kadangi Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje nėra nustatyta bendro visai Europos Sąjungai reikalavimo, šį terminą reikia vertinti kaip vieną iš šios nuostatos įgyvendinimo sąlygų( ) ir todėl jis turi būti nustatytas nacionalinės teisės aktais ir praktika, kuriais turi būti leista tinkamai įgyvendinti direktyvoje nustatytus tikslus.

87. Remiantis galiojančiais Europos Sąjungos teisės aktais, konkrečiu atveju reikia patikrinti, ar pagal nacionalinės teisės aktus ir praktiką darbuotojas gali pasinaudoti jam Direktyva 2003/88 suteiktomis teisėmis, o šių teisių apimtis turi būti nustatyta atsižvelgiant į direktyvos 7 straipsnio 1 dalies tikslus.

88. Perkėlimo laikotarpio apribojimas iki aštuoniolikos mėnesių, kaip antai numatytas Konvencijos Nr. 132 9 straipsnio 1 dalyje, kuriam pasibaigus darbuotojas netenka teisių į atostogas, bet kuriuo atveju atrodo pakankamai ilgas, taigi galiausiai tinkamas tam, kad darbuotojas iš tiesų galėtų pasinaudoti teise į kasmetines atostogas, kaip ji aiškinama Sprendime Schultz-Hoff ir kt. Reikia pabrėžti, kad šis laikotarpis yra orientacinis, į kurį pagal galimybes turėtų atsižvelgti valstybės narės, kai priima nacionalinės įgyvendinimo teisės aktus. Mano manymu, to reikalaujama ir pagal minėtą Direktyvos 2003/88 6 konstatuojamąją dalį, kurioje nustatytas ryšys tarp Europos Sąjungos ir TDO teisės.

89. Tačiau šis ryšys dėl minėtų priežasčių( ) nėra toks glaudus, todėl ir jo teisinis poveikis nėra toks, kad Konvencijos Nr. 132 9 straipsnio 1 dalyje nustatytas maksimalus laikotarpis būtų privalomas Europos Sąjungos teisės aktams. Atvirkščiai, valstybėms narėms teisiškai įmanoma nukrypti nuo šio termino. Būtent atsižvelgiant į tai, kad pagal Direktyvos 2003/88 1 straipsnio 1 dalį ji nustato tik „būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo“, o remiantis 15 straipsniu – nepažeidžia valstybių narių teisės „taikyti arba priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, arba palengvinti ar leisti kolektyvinių sutarčių arba susitarimų, sudarytų tarp darbdavių ir darbuotojų, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu“, atrodytų logiška Europos Sąjungos teisės sistemoje suteikti valstybėms narėms teisę priimti nuostatas, kuriomis nustatomi galimi palankesni terminai darbuotojams. Bet kuriuo atveju valstybės narės negali atsisakyti suteikti palankesnių terminų nurodydamos Konvencijos Nr. 132 9 straipsnio 1 dalyje numatytą maksimalų terminą, nes TDO konvencijose yra nustatyti tik minimalūs tarptautiniai standartai( ), kurie gali būti viršyti Europos Sąjungos teisės aktuose. Tai taikytina ir Direktyvai 2003/88, kurioje tam tikrais atvejais nustatyti didesni už Konvencijoje Nr. 132 numatytus standartai, pavyzdžiui, direktyvoje numatytas keturių savaičių, o konvencijos 3 straipsnio 3 dalyje – tik trijų darbo savaičių minimalus atostogų laikas.

90. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nagrinėjant šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą darytina išvada, kad teisėms į kasmetines atostogas gali, bet neprivalo būti nustatytas mažiausiai aštuoniolikos mėnesių perkėlimo laikotarpis. Todėl atitinkamai reikia atsakyti ir į antrąjį klausimą.

d) Tarpinė išvada

91. Apibendrinant reikia pripažinti, kad situacijoje, kaip antai pagrindinėje byloje, kai darbuotojas ilgą laiką buvo laikinojo nedarbingumo atostogose, darbuotojo ir darbdavio interesus, atsižvelgiant į direktyvoje nustatytus tikslus, geriausiai pavyktų suderinti apribojant perkėlimo laikotarpį laiko atžvilgiu, o tai nulemtų, kad už tam tikrus referencinius metus įgytos teisės į atostogas pasibaigus nustatytam laikotarpiui būtų prarastos su sąlyga, kad būtų išsaugotas teisės į atostogas tikslas, taip pat ir ilgai sergančių darbuotojų atveju. Tai reiškia, kad nutraukus darbo santykius prarandamos ir atitinkamos teisės į piniginę kompensaciją. Tačiau atostogų dalis, kuri atitinka įgyjamą kitais metais teisę į atostogas, yra išsaugoma.

92. Termino, kuriam pasibaigus prarandama teisė į atostogas ir (arba) kompensaciją, nustatymas yra įgyvendinimo sąlyga, kuri turi būti nustatyta nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika, kurie savo ruožtu turi tinkamai užtikrinti direktyvoje nustatytus tikslus. Tai nustatyti reikia konkrečiu atveju atsižvelgiant į Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalies tikslus. Laikotarpio apribojimas iki aštuoniolikos mėnesių bet kuriuo atveju atitinka šiuos tikslus. Tačiau šešių mėnesių perkėlimo laikotarpis, kaip antai nagrinėtas byloje Schultz-Hoff ir kt., tokių reikalavimų neatitinka( ).

4. Baigiamosios pastabos

93. Galiausiai reikia nurodyti, kad atsižvelgiant į teismo praktikos plėtojimo perspektyvą šioje išvadoje padarytas išaiškinimas grindžiamas Teisingumo Teismo Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. išvadomis.

94. Tame sprendime Teisingumo Teismas, be kita ko, teisingai pripažino:

„Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip: ji draudžia nacionalinės teisės aktus ar praktiką, numatančius, jog teisė į mokamas kasmetines atostogas prarandama pasibaigus referenciniam ir (arba) nacionalinėje teisėje nustatytam perkėlimo laikotarpiui, net kai darbuotojui per visą referencinį laikotarpį ar jo dalį buvo suteiktos atostogos dėl laikinojo nedarbingumo ir jis išliko nedarbingas iki nutraukiant darbo santykius ir dėl to nebegalėjo pasinaudoti savo teise į mokamas kasmetines atostogas.“

95. Mano manymu, šią Teisingumo Teismo išvadą reikėtų papildyti išvadomis, kuriomis būtų atsižvelgta į specifines pagrindinės bylos aplinkybes ir į galimybę nustatyti teisių apribojimą laiko atžvilgiu:

Direktyvos 7 straipsnio 1 ir 2 dalis reikia aiškinti taip, kad jomis nedraudžiami nacionalinės teisės aktai ir praktika, kuriuose numatyta, kad teisė į atostogas ir (arba) teisė į kompensaciją už nepanaudotas atostogas prarandama pasibaigus referenciniam arba perkėlimo laikotarpiams, net kai darbuotojas ilgą laiką buvo nedarbingas, jei nustatytas tokios trukmės perkėlimo laikotarpis, kuriuo užtikrinamas pirminės teisės į poilsį tikslas.

Galimybė taikyti bent aštuoniolikos mėnesių perkėlimo laikotarpį po referencinių metų pabaigos atitinka šiuos reikalavimus, tačiau nėra privaloma pagal Europos Sąjungos teisę. Atvirkščiai, valstybės narės, paisydamos direktyvoje nustatytų ribų, gali numatyti ir kitą tvarką.

96. Sprendimo pasiūlyme mano pateikta pirmoji išvada yra bendro pobūdžio ir ja pripažįstama, kad pagal Europos Sąjungos teisę iš principo galima apriboti teisę į kasmetines atostogas ir (arba) kompensaciją už atostogas, jeigu ji vis dar atitinka kasmetinių atostogų tikslą – poilsį. Taip pat galima numatyti, kad, pasibaigus valstybės narės nustatytam terminui, ši teisė iš dalies prarandama. Antrąja išvada atsakoma į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą, pripažįstant, kad teisių į atostogas perkėlimo galimybės apribojimas iki aštuoniolikos mėnesių yra suderinamas su Europos Sąjungos teisės aktais.

VII – Išvada

97. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Landesarbeitsgericht Hamm pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:

1. 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai ar praktika, numatantys, jog teisė į mokamas kasmetines atostogas prarandama pasibaigus referenciniam ir (arba) nacionalinėje teisėje nustatytam perkėlimo laikotarpiui, net kai darbuotojas per visą referencinį laikotarpį ar jo dalį buvo atostogose dėl laikinojo nedarbingumo ir išliko nedarbingas iki nutraukiant darbo santykius ir dėl to nebegalėjo pasinaudoti savo teise į mokamas kasmetines atostogas.

2. Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 ir 2 dalis reikia aiškinti taip, kad jomis nedraudžiami nacionalinės teisės aktai ir praktika, kuriuose numatyta, kad teisė į atostogas ir (arba) teisė į kompensaciją už nepanaudotas atostogas prarandama pasibaigus referenciniam ir perkėlimo laikotarpiams, net kai darbuotojas ilgą laiką buvo nedarbingas, jei nustatytas tokios trukmės perkėlimo laikotarpis, kuriuo užtikrinamas pirminės teisės į poilsį tikslas.

3. Galimybė taikyti bent aštuoniolikos mėnesių perkėlimo laikotarpį po referencinių metų pabaigos atitinka šiuos reikalavimus, tačiau nėra privaloma pagal Europos Sąjungos teisę. Atvirkščiai, valstybės narės, paisydamos direktyvoje nustatytų ribų, gali numatyti ir kitą tvarką.