Laikina versija

GENERALINIO ADVOKATO

ANTHONY MICHAEL COLLINS IŠVADA,

pateikta 2022 m. gruodžio 15 d.( )

Byla C‑204/21

Europos Komisija

prieš

Lenkijos Respubliką

„SESV 258 straipsnis – Valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas – Teisėjams taikoma drausmės tvarka – Teisinė valstybė – Teisėjų nepriklausomumas – Veiksminga teisinė apsauga Sąjungos teisės reglamentuojamose srityse – ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis – SESV 267 straipsnis – Sąjungos teisės reikalavimų dėl nepriklausomo ir nešališko teismo laikymosi patikra – Sąd Najwyższy (Aukščiausiasis Teismas, Lenkija) Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Išimtinės kontrolės ir viešųjų reikalų kolegija) išimtinė jurisdikcija – Sąd Najwyższy (Aukščiausiasis Teismas) Izba Dyscyplinarna (Drausmės bylų kolegija) nepriklausomumas – Teisė į privataus gyvenimo gerbimą – Teisė į asmens duomenų apsaugą – Reglamentas (ES) 2016/679“





Turinys





I. Ieškinio apimtis

II. Teisinis pagrindas – Lenkijos teisė

A. Iš dalies pakeistas Aukščiausiojo Teismo įstatymas

B. Iš dalies pakeistas Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymas

C. Iš dalies pakeistas Administracinių teismų santvarkos įstatymas

D. Pakeitimo įstatymas – Pereinamojo laikotarpio nuostatos

III. Ikiteisminė procedūra

IV. Procesas Teisingumo Teisme

V. Teisinis pagrindas

VI. Teisinė analizė

A. Antrasis pagrindas – Išimtinės kontrolės kolegijos išimtinė jurisdikcija nagrinėti skundus ir teisės klausimus dėl teismo ar teisėjo nepriklausomumo stokos

1. Šalių argumentai

2. Vertinimas

a) Dėl priimtinumo

b) Dėl esmės

B. Pirmasis pagrindas – Draudimas nacionaliniams teismams tikrinti, ar laikomasi Sąjungos teisės reikalavimo dėl veiksmingos teisinės gynimo priemonės pagal įstatymą įsteigtame nepriklausomame ir nešališkame teisme

1. Šalių argumentai

2. Vertinimas

a) Dėl priimtinumo

b) Dėl esmės

1) Preliminarios pastabos – Komisijos pirmojo ir antrojo pagrindų apimtis

2) Teisė į veiksmingą teisinę gynybą pagal įstatymą įsteigtame nepriklausomame ir nešališkame teisme

C. Trečiasis pagrindas – Patikros, ar laikomasi Sąjungos reikalavimų, susijusių su pagal įstatymą įsteigtu nepriklausomu ir nešališku teismu, laikymas drausminiu nusižengimu

1. Šalių argumentai

2. Vertinimas

a) Pirminės pastabos dėl Komisijos antrojo ir trečiojo pagrindų apimties

b) Drausmės bylos

D. Ketvirtasis pagrindas – Drausmės bylų kolegijos jurisdikcija nagrinėti ir spręsti bylas, turinčias tiesioginį poveikį teisėjų ir teisėjų stažuotojų statusui ir jų pareigų vykdymui

1. Šalių argumentai

2. Vertinimas

E. Penktasis pagrindas – Pagrindinės teisėjų teisės į privataus gyvenimo gerbimą ir teisės į asmens duomenų apsaugą pažeidimas

1. Šalių argumentai

2. Vertinimas

VII. Dėl bylinėjimosi išlaidų

VIII. Išvada





I. Ieškinio apimtis

1. Šis ieškinys pagal SESV258 straipsnį pareikštas dėl to, kad 2019 m. gruodžio 20 d. Lenkijos Respublika priėmė Ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Įstatymas, kuriuo iš dalies keičiamas Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymas, Aukščiausiojo Teismo įstatymas ir kai kurie kiti įstatymai)( ) (toliau – Pakeitimo įstatymas). Europos Komisija iš esmės teigia, kad kai kuriomis Pakeitimo įstatymo nuostatomis pažeidžiama ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, siejama su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsniu, SESV 267 straipsnis, Sąjungos teisės viršenybės principas, teisė į privataus gyvenimo gerbimą ir teisė į asmens duomenų apsaugą, užtikrinamos Chartijos 7 straipsniu ir 8 straipsnio 1 dalimi bei 2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/679 dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas)( ) (toliau – BDAR) 6 straipsnio 1 dalies c ir e punktais, 6 straipsnio 3 dalimi ir 9 straipsnio 1 dalimi.

2. Komisijos ieškinį sudaro penki pagrindai.

3. Pirmieji trys pagrindai, kurie yra susiję tarpusavyje, grindžiami tuo, kad Pakeitimo įstatymu apribojama arba panaikinama nacionalinio teismo galimybė užtikrinti, kad asmenys, reikalaujantys teisių pagal Sąjungos teisę, galėtų kreiptis į pagal įstatymą įsteigtą nepriklausomą ir nešališką teismą, taip pažeidžiant ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, ir SESV 267 straipsnis. Pirmuosiuose dviejuose pagrinduose taip pat teigiama, kad Pakeitimo įstatymu pažeidžiamas viršenybės principas. Bylose, susijusiose su Sąjungos teisės taikymu ar aiškinimu, valstybės narės privalo užtikrinti, kad būtų laikomasi pagrindinės teisės į veiksmingą teisinės gynybos priemonę pagal įstatymą įsteigtame nepriklausomame ir nešališkame teisme. Jei teigiama, kad teisė buvo pažeista, asmenys iš esmės turi turėti galimybę pateikti skundą nacionaliniam teismui. Tai reiškia, kad bylose, susijusiose su individualiomis teisėmis pagal Sąjungos teisę, bet kuris nacionalinis teismas turi turėti galimybę patikrinti, ar buvo pažeista asmenų teisė, kad jų bylą išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas. Bet koks nacionalinio teismo galimybės įsitikinti, kad asmenys, besiremiantys iš Sąjungos teisės kylančiomis teisėmis, turi galimybę kreiptis į pagal įstatymą įsteigtą nepriklausomą ir nešališką teismą, apribojimas arba panaikinimas reiškia minėtose nuostatose nustatytų įpareigojimų pažeidimą( ).

4. Ketvirtasis pagrindas susijęs su jurisdikcija, Pakeitimo įstatymu suteikta Sąd Najwyższy (Aukščiausiasis Teismas, Lenkija; toliau – Aukščiausiasis Teismas) Izba Dyscyplinarna (Aukščiausiojo Teismo drausmės bylų kolegija, Lenkija) (toliau – Drausmės bylų kolegija) sprendžiant klausimus, susijusius su teisėjų statusu. Komisija teigia, jog dėl to, kad Drausmės bylų kolegija neatitinka būtinųjų teisėjų nepriklausomumo ir nešališkumo standartų, nagrinėjamas įstatymas paveikia teisėjų, kurių statusą tikrina Drausmės bylų kolegija, nepriklausomumą, ir taip pažeidžiama ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa.

5. Penktasis pagrindas susijęs su Pakeitimo įstatymu teisėjams nustatyta pareiga prieš paskiriant į juos pareigas pateikti informaciją apie savo visuomeninę ir socialinę veiklą asociacijose ir ne pelno fonduose, įskaitant narystę politinėje partijoje, ir šios informacijos paskelbimu. Komisija mano, kad šie įpareigojimai yra neproporcingi ir pažeidžia teisę į privataus gyvenimo gerbimą bei teisę į asmens duomenų apsaugą, užtikrinamas Chartijos 7 straipsniu ir 8 straipsnio 1 dalimi bei BDAR 6 straipsnio 1 dalies c ir e punktais, 6 straipsnio 3 dalimi ir 9 straipsnio 1 dalimi.

II. Teisinis pagrindas – Lenkijos teisė

A. Iš dalies pakeistas Aukščiausiojo Teismo įstatymas

6. 2017 m. gruodžio 8 d. Ustawa o Sądzie Najwyższym( ) (Aukščiausiojo Teismo įstatymas) Aukščiausiajame Teisme įsteigtos dvi naujos kolegijos: Drausmės bylų kolegija ir Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Išimtinės kontrolės ir viešųjų reikalų kolegija) (toliau – Išimtinės kontrolės kolegija).

7. Kiek tai svarbu šiai bylai, Pakeitimo įstatymu buvo iš dalies pakeistas Aukščiausiojo Teismo įstatymas, jo 26 straipsnį papildant 2–6 dalimis, 27 straipsnio 1 dalį – 1a punktu, 45 straipsnį – 3 dalimi, 82 straipsnį – 2–5 dalimis ir pakeičiant 29 straipsnį bei 72 straipsnio 1 dalį.

8. Iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2–6 dalyse nustatyta:

„2. [Išimtinės kontrolės kolegija] turi jurisdikciją nagrinėti prašymus ar pareiškimus dėl teisėjo nušalinimo ar teismo, kuriame turi būti nagrinėjama byla, paskyrimo, be kita ko, skundus dėl teismo ar teisėjo nepriklausomumo stokos. Bylą nagrinėjantis teismas [Išimtinės kontrolės kolegijos] pirmininkui nedelsdamas teikia prašymą, kad jis būtų išnagrinėtas pagal atskirose nuostatose nustatytas taisykles. Prašymo pateikimas [Išimtinės kontrolės kolegijos] pirmininkui nesustabdo bylos nagrinėjimo.

3. 2 dalyje nurodytas prašymas nenagrinėjamas, jeigu jis pateiktas siekiant, kad būtų konstatuotas ar įvertintas teisėjo paskyrimo teisėtumas ar jo įgaliojimų vykdyti teismines funkcijas teisėtumas.

4. [Išimtinės kontrolės kolegija] turi jurisdikciją nagrinėti skundus dėl galutinių [Aukščiausiojo Teismo], bendrosios kompetencijos teismų, karo teismų ir administracinių teismų, įskaitant [Naczelny Sąd Administracyjny (Vyriausiasis administracinis teismas, Lenkija)], galutinių sprendimų ar nuosprendžių neteisėtumo konstatavimo, jeigu neteisėtumu siekiama ginčyti asmens, paskirto į sprendimą byloje priėmusio teisėjo pareigas, statusą.

5. Nuostatos dėl galutinio teismo sprendimo pripažinimo neteisėtu mutatis mutandis taikomos 4 dalyje nurodytų bylų nagrinėjimo procesui, o nuostatos dėl galutiniu teismo sprendimu užbaigto proceso atnaujinimo taikomos baudžiamosiose bylose. Nebūtina įrodyti dėl skundžiamo teismo sprendimo paskelbimo tikėtinos ar atsiradusios žalos.

6. 4 dalyje nurodytas skundas, kuriuo prašoma galutinį teismo sprendimą pripažinti neteisėtu, gali būti teikiamas [Išimtinės kontrolės kolegijai] jo nepateikus skundžiamą sprendimą priėmusiam teismui, net jeigu šalis neišnaudojo turimų teisių gynimo priemonių, be kita ko, nepradėjo išimtinės peržiūros procedūros [Aukščiausiajame Teisme].

9. Iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 27 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„Drausmės bylų kolegijos jurisdikcijai priklauso:

<…>

(1a) bylos dėl leidimo iškelti baudžiamąją bylą teisėjams, teisėjams stažuotojams, prokurorams ir prokurorams stažuotojams arba juos suimti.

(2) [Aukščiausiojo Teismo] teisėjų darbo teisės ir socialinio draudimo bylos;

(3) [Aukščiausiojo Teismo] teisėjų privalomo išleidimo į pensiją bylos.“

10. Iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 29 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta:

„2. Vykdant [Aukščiausiojo Teismo] ar jo organų veiklą draudžiama ginčyti teismų, konstitucinių valstybės organų ar teisės kontrolės ir apsaugos organų teisėtumą.

3. [Aukščiausiasis Teismas] ar kita valdžios institucija negali nei konstatuoti, nei vertinti teisėjo paskyrimo ar iš jo kylančių įgaliojimų vykdyti teismines funkcijas teisėtumo.“

11. Iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 45 straipsnio 3 dalyje nustatyta:

„[Iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo] 88a straipsnyje nurodytą pareiškimą [Aukščiausiojo Teismo] teisėjai pateikia [Aukščiausiojo Teismo] pirmajam pirmininkui, o [Aukščiausiojo Teismo] pirmasis pirmininkas – [Krajowa Rada Sądownictwa (Nacionalinė teismų taryba; toliau – NTT)].“

12. Aukščiausiojo Teismo įstatymo 72 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„[Aukščiausiojo Teismo] teisėjas drausmine tvarka atsako už profesinius pažeidimus (drausminius nusižengimus), be kita ko, už:

(1) akivaizdų ir šiurkštų teisės normų pažeidimą;

(2) veiksmus ar neveikimą, kuriais trukdomas ar sunkiai sutrikdomas teisminės institucijos veikimas;

(3) veiksmus, kuriais ginčijamas teisėjo darbo santykių buvimas, teisėjo paskyrimo galiojimas ar Lenkijos Respublikos konstitucinio organo teisėtumas.“

13. Pagal šio įstatymo 73 straipsnio 1 dalį Drausmės bylų kolegija yra bendrosios kompetencijos teismų teisėjų antrosios (ir paskutinės) instancijos drausmės bylų teismas ir Aukščiausiojo Teismo teisėjų pirmosios ir antrosios instancijos drausmės bylų teismas.

14. Iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 82 straipsnyje nustatyta:

„<…>

2. Jeigu [Aukščiausiasis Teismas] nagrinėja bylą, kurioje kyla teisėjo ar teismo nepriklausomumo klausimas, jis gali sustabdyti bylos nagrinėjimą ir perduoti šį klausimą kolegijai, kurią sudaro visi [Išimtinės kontrolės kolegijos] nariai.

3. Jeigu nagrinėdamas 26 straipsnio 2 dalyje nurodytą prašymą [Sąd Najwyższy (Aukščiausiasis Teismas)] turi didelių abejonių dėl teisės nuostatų, kuriomis turi būti grindžiamas sprendimas, aiškinimo, jis gali sustabdyti bylos nagrinėjimą ir perduoti teisės klausimą kolegijai, kurią sudaro visi [Išimtinės kontrolės kolegijos] nariai.

4. Priimdama 2 ar 3 dalyje nurodytą sprendimą [Išimtinės kontrolės kolegija] nesaistoma kitos [Aukščiausiojo Teismo] kolegijos sprendimo, nebent jis įgyja teisės principo galią.

5. Visų [Išimtinės kontrolės kolegijos] narių sprendimas, priimtas remiantis 2 ar 3 dalimis, yra privalomas visoms [Aukščiausiojo Teismo] kolegijoms. Kad būtų galimybė nukrypti nuo teisės principo galią įgijusio sprendimo, [Aukščiausiojo Teismo] plenarinė asamblėja turi priimti naują sprendimą, kurį priimant turi dalyvauti bent du trečdaliai kiekvienos teisėjų kolegijos narių. 88 straipsnis netaikomas.“

B. Iš dalies pakeistas Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymas

15. Pakeitimo įstatymu buvo iš dalies pakeistas 2001 m. liepos 27 d. Ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych( ) (Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymas), be kita ko, įterpiant 42a straipsnį, 55 straipsnį papildant 4 dalimi ir iš dalies pakeičiant 107 straipsnio 1 dalį bei 110 straipsnio 2a dalį.

16. Iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 42a straipsnis suformuluotas taip:

„1. Vykdant teismų ar teismų organų veiklą draudžiama ginčyti teismų, valstybės konstitucinių organų ar teisės kontrolės ir apsaugos organų teisėtumą.

2. Bendrosios kompetencijos teismas ar kita valdžios institucija negali nei konstatuoti, nei vertinti teisėjo paskyrimo ar iš jo kylančių įgaliojimų vykdyti teismines funkcijas teisėtumo.

<...>“

17. Iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 55 straipsnio 4 dalyje numatyta:

„Teisėjai gali nagrinėti visas bylas jų paskyrimo vietoje, taip pat kituose teismuose įstatyme nustatytais atvejais (teisėjo jurisdikcija). Bylų paskirstymą, kolegijų sudarymą ir pakeitimą reglamentuojančiomis nuostatomis teisėjo jurisdikcija neribojama ir jomis negali būti remiamasi, siekiant konstatuoti, kad kolegijos sudėtis prieštarauja įstatymui, kad teismas netinkamai suformuotas ar kad jam priklauso asmuo, neįgaliotas ar nekompetentingas priimti sprendimą.“

18. Pagal iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 88a straipsnį visi Lenkijos teisėjai( ) privalo atskleisti tam tikrą informaciją, kuri vėliau skelbiama Biuletyn Informacji Publicznej (Viešosios informacijos biuletenis):

„1. Teisėjas privalo pateikti rašytinę deklaraciją, kurioje turi būti nurodyta:

(1) jo narystė asociacijoje, įskaitant asociacijos pavadinimą ir buveinę, užimamas pareigas ir narystės laikotarpį;

(2) pareigos, užimamos ne pelno fondo organe, įskaitant fondo pavadinimą, buveinę ir laikotarpį, kai buvo užimamos šios pareigos;

(3) jo narystė politinėje partijoje iki paskyrimo į teisėjo pareigas ir jo narystė politinėje partijoje jo kadencijos metu iki 1989 m. gruodžio 29 d., įskaitant partijos pavadinimą, užimamas pareigas ir narystės laikotarpį.

2. 1 dalyje nurodytas deklaracijas teisėjai pateikia kompetentingo apeliacinio teismo pirmininkui, o apeliacinių teismų pirmininkai – [Minister Sprawiedliwości (Teisingumo ministras)].

3. 1 dalyje nurodytos deklaracijos pateikiamos per 30 dienų nuo teisėjo paskyrimo į pareigas dienos ir per 30 dienų nuo 1 dalyje nurodytų aplinkybių atsiradimo ar išnykimo dienos.

4. 1 dalyje nurodytose deklaracijose pateikta informacija yra vieša ir pateikiama 2001 m. rugsėjo 6 d. Įstatyme dėl galimybės gauti viešąją informaciją nurodytame Viešosios informacijos biuletenyje ne vėliau kaip per 30 dienų nuo deklaracijos pateikimo įgaliotai institucijai dienos.“

19. Iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 107 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

„Teisėjas drausmine tvarka atsako už profesinius pažeidimus (drausminius nusižengimus), be kita ko, už:

<…>

(2) veiksmus ar neveikimą, kuriais trukdomas ar sunkiai sutrikdomas teisminės valdžios veikimas;

(3) veiksmus, kuriais ginčijamas teisėjo darbo santykių buvimas, teisėjo paskyrimo galiojimas ar Lenkijos Respublikos konstitucinio organo teisėtumas;

<...>“

20. Iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 110 straipsnio 2a dalyje numatyta:

„Drausmės bylų teismas, kurio veiklos teritorijai priklauso pareigas vykdantis teisėjas, kuriam iškelta drausmės byla, turi teritorinę jurisdikciją nagrinėti 37 straipsnio 5 dalyje ir 75 straipsnio 2 dalies 3 punkte nurodytas bylas. [Aukščiausiasis Teismas], kurį sudaro vienas drausmės bylų kolegijos teisėjas, kaip pirmoji instancija, ir [Aukščiausiasis Teismas], kurį sudaro trys drausmės bylų kolegijos teisėjai, kaip apeliacinė instancija, turi jurisdikciją nagrinėti 80 straipsnyje ir 106zd straipsnyje nurodytas bylas.“

C. Iš dalies pakeistas Administracinių teismų santvarkos įstatymas

21. Pakeitimo įstatymu iš dalies pakeistas 2002 m. liepos 25 d. ustawa – Prawo o ustroju sądów administracyjnych( ) (Administracinių teismų santvarkos įstatymas), be kita ko, į 5 straipsnį įtraukiant 1a ir 1b dalis, į 8 straipsnį – 2 dalį, taip pat iš dalies pakeičiant 29 straipsnio 1 dalį ir 49 straipsnio 1 dalį.

22. Iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo 5 straipsnio 1a ir 1b dalyse nurodyta:

„1a. Vykdant administracinio teismo ar jo organų veiklą draudžiama ginčyti teismų, valstybės konstitucinių organų ar teisės kontrolės ir apsaugos organų teisėtumą.

1b. Administracinis teismas ar kita valdžios institucija negali nei konstatuoti, nei vertinti teisėjo paskyrimo ar iš jo kylančių įgaliojimų vykdyti teismines funkcijas teisėtumo.“

23. Iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo 8 straipsnio 2 dalyje numatyta:

„Deklaraciją, nurodytą [iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo] 88a straipsnyje, [Wojewódzki sąd administratcyjny (regioninis administracinis teismas)] teisėjai pateikia kompetentingam regioninio administracinio teismo pirmininkui, regioninio administracinio teismo pirmininkas ir [Naczelny Sąd Administracyjny (Vyriausiasis administracinis teismas, Lenkija)] teisėjai – [Naczelny Sąd Administracyjny (Vyriausiasis administracinis teismas)] pirmininkui, o [Naczelny Sąd Administracyjny (Vyriausiasis administracinis teismas)] pirmininkas – [NTT].“

24. Pagal šio įstatymo 29 straipsnio 1 dalį iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 107 straipsnio 1 dalies 2 ir 3 punktuose numatyti drausminiai nusižengimai taip pat turi būti taikomi administracinių teismų teisėjams.

25. Pagal iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo 49 straipsnio 1 dalį iš dalies pakeisto Aukščiausiojo teismo įstatymo 72 straipsnio 1 dalyje numatyti drausminiai nusižengimai turi būti taikomi ir Naczelny Sąd Administracyjny (Vyriausiasis administracinis teismas) teisėjams.

D. Pakeitimo įstatymas – Pereinamojo laikotarpio nuostatos

26. Pagal Pakeitimo įstatymo 8 straipsnį iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 55 straipsnio 4 dalis taikoma byloms, pradėtoms arba nutrauktoms iki Pakeitimo įstatymo įsigaliojimo dienos, t. y. 2020 m. vasario 14 d.

27. Pakeitimo įstatymo 10 straipsnyje nurodyta:

„1. Šiuo įstatymu pakeisto [Aukščiausiojo Teismo įstatymo] nuostatos taikomos ir [Išimtinės kontrolės kolegijai] pateiktoms nagrinėti byloms, iškeltoms ir nebaigtoms nagrinėti priimant galutinį teismo sprendimą, įskaitant apeliacinės instancijos teismo sprendimą, iki šio įstatymo įsigaliojimo datos.

2. 1 dalyje nurodytą bylą nagrinėjantis teismas iš karto ir ne vėliau kaip per 7 dienas nuo šio įstatymo įsigaliojimo perduoda ją [Išimtinės kontrolės kolegijai], galinčiai atšaukti anksčiau atliktus veiksmus, jeigu jie trukdo toliau nagrinėti bylą pagal įstatymą.

3. Įsigaliojus šiam įstatymui 1 dalyje nurodytose bylose teismų ir šalių ar proceso dalyvių pažeidžiant 2 dalį atlikti veiksmai nesukelia procesinių pasekmių.“

III. Ikiteisminė procedūra

28. Laikydamasi nuomonės, kad priėmusi Pakeitimo įstatymą Lenkijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šios išvados 1 punkte išdėstytas kartu siejamas nuostatas, Komisija 2020 m. balandžio 29 d. šiai valstybei narei pateikė oficialų pranešimą. Lenkijos Respublika atsakė 2020 m. birželio 29 d. raštu; juo ginčijo visus kaltinimus, kad ji pažeidė Sąjungos teisę.

29. 2020 m. spalio 30 d. Komisija pateikė pagrįstą nuomonę, kurioje toliau teigė, kad Pakeitimo įstatymu pažeidžiamos oficialiame pranešime nurodytos Sąjungos teisės nuostatos.

30. 2020 m. gruodžio 3 d. Komisija pateikė papildomą oficialų pranešimą dėl Drausmės bylų kolegijos teisminės veiklos bylose, susijusiose su teisėjų ir teisėjų stažuotojų statusu pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 27 straipsnio 1 dalies 1a, 2 ir 3 punktus, įtrauktus Pakeitimo įstatymu.

31. 2020 m. gruodžio 30 d. atsakyme į 2020 m. spalio 30 d. Komisijos pagrįstą nuomonę Lenkijos Respublika neigė nurodytus pažeidimus. 2021 m. sausio 4 d. Lenkijos Respublika atsakė į 2020 m. gruodžio 3 d. Komisijos papildomą oficialų pranešimą, teigdama, kad skundai dėl Drausmės bylų kolegijos nepriklausomumo stokos yra nepagrįsti.

32. 2021 m. sausio 27 d. Komisija paskelbė papildomą pagrįstą nuomonę dėl Drausmės bylų kolegijos teisminės veiklos bylose, susijusiose su teisėjų ir teisėjų stažuotojų statusu. 2021 m. vasario 26 d. rašte Lenkijos Respublika atsakė, kad papildomoje pagrįstoje nuomonėje pateiktas kaltinimas yra nepagrįstas.

IV. Procesas Teisingumo Teisme

33. 2021 m. balandžio 1 d. Komisija pareiškė šį ieškinį Teisingumo Teisme pagal SESV 258 straipsnį. Komisija pateikia penkis reikalavimus konstatuoti, kad:

„– priėmusi ir palikusi galioti [iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo] 42a straipsnio 1 ir 2 dalis ir 55 straipsnio 4 dalį, [iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo] 26 straipsnio 3 dalį ir 29 straipsnio 2 ir 3 dalis, [iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo] 5 straipsnio 1a ir 1b dalis ir Pakeitimo įstatymo 8 straipsnį, kuriais bet kuriam nacionaliniam teismui draudžiama tikrinti, ar laikomasi Sąjungos reikalavimų, susijusių su pagal įstatymą įsteigtu nepriklausomu ir nešališku teismu, Lenkijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, siejamą su [Chartijos] 47 straipsniu, atsižvelgiant į Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) jurisprudenciją dėl 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 1 dalies, taip pat pagal SESV 267 straipsnį ir Sąjungos teisės viršenybės principą,

– priėmusi ir palikusi galioti iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 ir 4–6 dalis bei 82 straipsnio 2–5 dalis ir Pakeitimo įstatymo 10 straipsnį, pagal kuriuos išimtinė jurisdikcija nagrinėti skundus ir teisės klausimus dėl teismo ar teisėjo nepriklausomumo stokos suteikiama [Išimtinės kontrolės kolegijai], Lenkijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, ir pagal SESV 267 straipsnį bei Sąjungos teisės viršenybės principą,

– priėmusi ir palikusi galioti iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 107 straipsnio 1 dalies 2 ir 3 punktus ir iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 72 straipsnio 1 dalies 1–3 punktus, pagal kuriuos Sąjungos reikalavimų, susijusių su pagal įstatymą įsteigtu nepriklausomu ir nešališku teismu, laikymosi patikra gali būti laikoma „drausminiu nusižengimu“, Lenkijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, ir pagal SESV 267 straipsnį,

– suteikdama [Drausmės bylų kolegijai], kurios nepriklausomumas ir nešališkumas nėra užtikrinti, jurisdikciją nagrinėti ir spręsti bylas, turinčias tiesioginį poveikį teisėjų ir teisėjų stažuotojų statusui ir jų pareigų vykdymui, kaip antai, pirma, prašymus leisti iškelti baudžiamąją bylą teisėjams ir teisėjams stažuotojams arba juos suimti, ir, antra, bylas dėl darbo ir socialinės apsaugos teisės, susijusias su Aukščiausiojo Teismo teisėjais, ir bylas, susijusias su privalomu šių teisėjų išėjimu į pensiją, Lenkijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą,

– priėmusi ir palikusi galioti iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 88a straipsnį, iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 45 straipsnio 3 dalį ir iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo 8 straipsnio 2 dalį, Lenkijos Respublika pažeidė teisę į privataus gyvenimo gerbimą ir teisę į asmens duomenų apsaugą, užtikrinamą Chartijos 7 straipsnyje ir 8 straipsnio 1 dalyje bei [BDAR] 6 straipsnio 1 dalies c ir e punktuose, 6 straipsnio 3 dalyje ir 9 straipsnio 1 dalyje.“

34. Komisija taip pat prašo priteisti iš Lenkijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

35. 2021 m. birželio 17 d. pateiktame atsiliepime į ieškinį Lenkijos Respublika prašo Teisingumo Teismo atmesti visą šį ieškinį kaip nepagrįstą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

36. Komisija ir Lenkijos Respublika atitinkamai 2021 m. liepos 28 d. ir rugsėjo 7 d. pateikė dubliką ir tripliką.

37. Atskiru dokumentu, pateiktu 2021 m. balandžio 1 d., Komisija pagal SESV 279 straipsnį pateikė prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones ir paprašė Teisingumo Teismo nurodyti Lenkijos Respublikai, kol bus priimtas sprendimas dėl šios bylos esmės, sustabdyti tam tikrų Pakeitimo įstatymu priimtų nuostatų taikymą.

38. 2021 m. liepos 14 d. nutartimi( ) Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotoja patenkino Komisijos prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kol šioje byloje bus priimtas galutinis sprendimas, ir atidėjo bylinėjimosi išlaidų klausimą( ).

39. 2021 m. rugpjūčio 16 d. Lenkijos Respublika, manydama, kad 2021 m. liepos 14 d. Trybunał Konstytucyjny (Konstitucinis Teismas, Lenkija) sprendimas byloje P 7/20 (toliau – Trybunał Konstytucyjny (Konstitucinis Teismas) sprendimas byloje P 7/20) yra aplinkybių pasikeitimas, paprašė Teisingumo Teismo panaikinti 2021 m. liepos 14 d. nutartį pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 163 straipsnį. Ši valstybė narė taip pat paprašė Teisingumo Teismo didžiosios kolegijos išnagrinėti prašymą( ).

40. 2021 m. spalio 6 d. nutartimi( ) Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotoja atmetė Lenkijos Respublikos prašymus ir atidėjo bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą. Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotoja nutartyje nurodė, kad pagal Sąjungos teisės viršenybės principą visos valstybių narių institucijos privalo visiškai įgyvendinti Sąjungos nuostatas ir kad valstybių narių teisė negali pakenkti šių nuostatų veiksmingumui. Pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, kuri yra aiški, tiksli ir besąlyginė, kiekviena valstybė narė privalo užtikrinti, kad teismai, kurie gali priimti sprendimus dėl Sąjungos teisės taikymo ar aiškinimo, atitiktų veiksmingos teisminės gynybos reikalavimus. Nacionalinės nuostatos dėl teisingumo organizavimo valstybėse narėse gali būti peržiūrimos atsižvelgiant į ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, todėl gali būti taikomos laikinosios apsaugos priemonės, kuriomis siekiama sustabdyti jų taikymą šiomis aplinkybėmis. Šio vertinimo nekeičia tai, kad nacionalinis konstitucinis teismas tokias laikinąsias apsaugos priemones pripažįsta prieštaraujančiomis atitinkamos valstybės narės konstitucinei santvarkai. Pagal Sąjungos teisės viršenybės principą valstybė narė negali remtis nacionalinės (net ir konstitucinės) teisės normomis, kad pažeistų Sąjungos teisės vienovę ir veiksmingumą( ).

41. O 2021 m. rugsėjo 7 d. Komisija teigė, kad iš informacijos, kurią Lenkijos Respublika pateikė 2021 m. rugpjūčio 16 d. rašte, nematyti, kad ji ėmėsi visų priemonių, būtinų 2021 m. liepos 14 d. nutartyje nurodytoms laikinosioms apsaugos priemonėms įgyvendinti. Komisija nurodė, kad, siekiant užtikrinti visišką 2021 m. liepos 14 d. nutarties veiksmingumą, veiksmingą Sąjungos teisės taikymą ir teisinės valstybės principų laikymąsi bei Sąjungos teisės sistemos vientisumą, Teisingumo Teismui būtina nurodyti Lenkijos Respublikai sumokėti tokio dydžio periodinę baudą už kiekvieną dieną, kuri galėtų paskatinti šią valstybę narę kuo greičiau užtikrinti minėtų laikinųjų priemonių veiksmingumą. Lenkijos Respublika tvirtino, kad ėmėsi visų priemonių, būtinų 2021 m. liepos 14 d. nutarčiai įvykdyti.

42. 2021 m. spalio 27 d. nutartimi( ) Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotoja nurodė Lenkijos Respublikai mokėti Komisijai 1 000 000 EUR baudą už kiekvieną dieną nuo pranešimo apie šią nutartį dienos iki tol, kol ši valstybė narė įvykdys 2021 m. liepos 14 d. nutartimi nustatytus įpareigojimus arba, jeigu jų neįvykdys, iki teismo sprendimo, kuriuo užbaigiama ši byla, paskelbimo dienos, ir atidėjo bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.

43. 2021 m. rugsėjo 30 d. sprendimu Teisingumo Teismo pirmininkas leido Belgijos Karalystei, Danijos Karalystei, Nyderlandų Karalystei, Suomijos Respublikai ir Švedijos Karalystei įstoti į šią bylą Komisijos reikalavimams palaikyti. Šios valstybės narės pateikė Teisingumo Teismui rašytines pastabas.

44. 2021 m. spalio 7 d. Sprendimu Teisingumo Teismo pirmininkas, remdamasis Procedūros reglamento 53 straipsnio 3 dalimi, šiai bylai suteikė pirmenybę.

45. 2022 m. birželio 28 d. įvyko teismo posėdis, per kurį Belgijos Karalystė, Danijos Karalystė, Nyderlandų Karalystė, Lenkijos Respublika, Suomijos Respublika, Švedijos Karalystė ir Komisija pateikė žodines pastabas ir atsakymus į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus.

V. Teisinis pagrindas

46. Siekiant Teisingumo Teisme išspręsti šiame ieškinyje dėl pažeidimo iškeltus klausimus, reikėtų nurodyti toliau išdėstytas nusistovėjusias teisės nuostatas.

47. Europos Sąjunga grindžiama valstybėms narėms bendromis vertybėmis visuomenėje, kurioje vyrauja teisingumas( ). Valstybių narių ir ypač jų teismų tarpusavio pasitikėjimas grindžiamas prielaida, kad yra bendros vertybės. Darytina išvada, kad tai, jog valstybė narė laikosi ESS 2 straipsnyje įtvirtintų vertybių, yra naudojimosi visomis iš Sutarčių taikymo šiai valstybei narei kylančiomis teisėmis sąlyga( ).

48. Pagarba teisinei valstybei yra viena iš šių bendrųjų vertybių, kurios konkreti išraiška yra ESS 19 straipsnio 1 dalis. Jos antroje pastraipoje reikalaujama, kad valstybės narės numatytų teisių gynimo priemones, pakankamas užtikrinti veiksmingą teisminę gynybą Sąjungos teisės reglamentuojamose srityse. Chartijos 47 straipsnio antros pastraipos pirmame sakinyje, kuriame atspindėtas bendrasis veiksmingos teisminės gynybos principas, taip pat numatyta, kad kiekvienas asmuo turi teisę, kad jo bylą per kuo trumpesnį laiką viešai ir teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas( ). Be to, ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa ir Chartijos 47 straipsnis veikia tiesiogiai ir šiomis nuostatomis asmenims suteikiamos teisės, kuriomis jie gali remtis nacionaliniuose teismuose( ).

49. Būtent valstybės narės( ) turi nustatyti teisių gynimo priemonių ir procedūrų sistemą, kad užtikrintų veiksmingą teisinę apsaugą( ) Sąjungos reglamentuojamose srityse, kai šiai sistemai priklausantys teismai, kurie gali priimti sprendimus dėl Sąjungos teisės aiškinimo ar taikymo, atitinka veiksmingos teisminės gynybos reikalavimus( ). Valstybės narės turi nustatyti teismus ir (arba) institucijas, turinčius jurisdikciją tikrinti nacionalinės teisės nuostatos galiojimą, ir numatyti teisinės gynybos priemones ir procedūras, leidžiančias ginčyti šį galiojimą, o jeigu skundas pagrįstas, – panaikinti tą nuostatą ir prireikus nustatyti tokio panaikinimo padarinius( ). Išskyrus tuos atvejus, kai Sąjungos teisėje numatyta kitaip, pagal ją valstybės narės neverčiamos įtvirtinti konkretaus konstitucinio modelio( ) ir jos neįpareigojamos nustatyti kokios nors konkrečios teisių gynimo priemonių sistemos, jeigu taikomos teisių gynimo priemonės atitinka lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus( ). Vis dėlto naudodamosi šia kompetencija valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės( ). Šis požiūris atspindi ESS 5 straipsnyje įtvirtintus subsidiarumo ir proporcingumo principus ir valstybių narių procesinę autonomiją( ).

50. Pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos dėl teisingumo organizavimo, kuriomis sumažinama teisinės valstybės vertybių, ypač teismų nepriklausomumo garantijų, apsauga. Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad valstybė narė negali pakeisti savo teisės aktų taip, kad sumažintų teisinės valstybės apsaugą. Taigi valstybės narės turi susilaikyti nuo taisyklių, kuriomis pažeidžiamas teismų nepriklausomumas, priėmimo( ).

51. Teismų nepriklausomumo reikalavimas, kuris neatsiejamas nuo teismo paskirties, yra sudedamoji teisės į veiksmingą teisminę gynybą dalis, o ši teisė savo ruožtu yra Chartijos 47 straipsnyje numatytos pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą dalis. Šiomis aplinkybėmis valstybių narių teisėjų nepriklausomumas yra ypač svarbus Sąjungos teisinei sistemai( ).

52. Reikalavimas, kad teismai būtų nepriklausomi, apima du aspektus. Pagal pirmąjį, išorinį, aspektą reikalaujama, kad teismas savo funkcijas vykdytų savarankiškai, jo nesaistytų jokie hierarchijos ar pavaldumo ryšiai, jis negautų jokių nurodymų ar įpareigojimų, taigi būtų apsaugotas nuo išorinio poveikio ar spaudimo, kurie gali kelti grėsmę jo narių nepriklausomam sprendimų priėmimui ir turėti įtakos jų sprendimams. Antrasis, vidinis, aspektas susijęs su nešališkumu. Pagal jį reikalaujama, kad teismai vienodai atsiribotų nuo bylos šalių ir jų atitinkamų interesų, susijusių su nagrinėjamos bylos dalyku. Šis nepriklausomumo aspektas reikalauja teismų objektyvumo ir jokio suinteresuotumo bylos baigtimi nebuvimo, išskyrus siekį, kad ginčas būtų išspręstas griežtai laikantis teisės normų( ).

53. Nešališkumo reikalavimas taip pat turi du aspektus. Pirma, patys teismo nariai turi būti subjektyviai nešališki, t. y. nė vienas iš jų negali rodyti šališkumo ar asmeninio išankstinio nusistatymo. Nesant priešingų įrodymų, taikoma asmeninio nešališkumo prezumpcija. Antra, teismas turi būti objektyviai nešališkas, t. y. jis turi suteikti pakankamas garantijas, pašalinančias bet kokią pagrįstą abejonę šiuo klausimu( ).

54. Galiausiai Chartijos 47 straipsniu, pagal kurį reikalaujama, kad teismas būtų „įsteigtas pagal įstatymą“, siekiama užtikrinti, kad teismų sistemos organizavimas būtų reglamentuojamas teisėkūros valdžios įstatymo, priimto laikantis jos kompetencijos įgyvendinimo taisyklių, ir siekiant išvengti, kad šis organizavimas būtų paliktas vykdomosios valdžios diskrecijai. Šis reikalavimas taikomas paties teismo steigimo teisiniam pagrindui ir visoms kitoms vidaus teisės nuostatoms, kurių nesilaikant vieno ar kelių teisėjų dalyvavimas nagrinėjant atitinkamą bylą tampa neteisėtas, pavyzdžiui, nuostatoms dėl bylą nagrinėjančios teismo kolegijos sudėties( ).

55. Reikalavimas, kad teismas būtų įsteigtas pagal įstatymą, pažeidžiamas, kai skiriant teisėjus padarytas pažeidimas( ) yra tokio pobūdžio ir sunkumo, kad kyla reali grėsmė, jog kitos valstybės valdžios šakos, visų pirma vykdomoji valdžia, galėtų daryti neteisėtą įtaką, siekdamos pakenkti skyrimo proceso vientisumui. Taip yra tuo atveju, kai reikia taikyti pagrindines taisykles, kurios yra neatskiriama šios teismų sistemos sukūrimo ir veikimo dalis( ). Dėl tokio pažeidimo asmenims gali kilti pagrįstų abejonių dėl šitaip paskirtų teisėjų nepriklausomumo( ) ir nešališkumo.

56. Nepriklausomumo, nešališkumo ir išankstinio įsteigimo pagal įstatymą reikalavimai yra neatsiejamai susiję ir sutampa. Pažeidus vieną iš jų, gali būti pažeistas kitas arba net visi reikalavimai( ).

57. Valstybės narės, visų pirma jų teisminės institucijos, turi saugoti pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Chartijos 47 straipsnį asmenims suteiktas teises dviem būdais.

58. Pirma, teisė į pagal įstatymą įsteigtą nepriklausomą ir nešališką teismą reiškia, kad kiekvienas asmuo turi galimybę remtis šia teise( ). Be to, kai dėl nepriklausomo ir nešališko teismo kyla ginčas, kuris iš pirmo žvilgsnio neatrodo akivaizdžiai nereikšmingas( ), kiekvienas teismas( ) privalo patikrinti, ar jo sudėtis atitinka tokio teismo sąvokos apibrėžtį. Tokį patikrinimą būtina atlikti, kad teisės subjektai demokratinėje visuomenėje pasitikėtų teismais. Taigi tokia kontrolė yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurio laikymasis priskirtinas viešosios tvarkos sričiai ir turi būti tikrinamas, kai to prašo šalys, arba teismo iniciatyva( ). Išimtiniais atvejais vienos valstybės narės teismai gali būti prašomi įvertinti, ar kitoje valstybėje narėje buvo pažeista asmens pagrindinė teisė į pagal įstatymą įsteigtą nepriklausomą ir nešališką teismą, ar ne( ).

59. Antra, teismai turi laikytis Sąjungos teisės viršenybės principo( ). Vykdydami jiems suteiktą jurisdikciją teismai, turintys taikyti Sąjungos teisę, privalo imtis visų būtinų priemonių, kad užtikrintų visišką Sąjungos teisės veiksmingumą, prireikus netaikydami Sąjungos teisei prieštaraujančių nacionalinių nuostatų ar nacionalinės teismų praktikos( ). Kad galėtų netaikyti nacionalinės teisės nuostatos, teismas, kuriam pagal nacionalinę teisę pavesta taikyti Sąjungos teisę, turi turėti galimybę įvertinti ir nustatyti, ar nacionalinės teisės nuostata prieštarauja Sąjungos teisei. Pagal Sąjungos teisės viršenybės principą( ) daromas aiškus skirtumas tarp teisės konkrečiu atveju netaikyti nacionalinės teisės nuostatos, kuri laikoma prieštaraujančia Sąjungos teisei, ir teisės panaikinti tokią nuostatą, taip, kad ji daugiau visiškai nebegaliotų( ).

60. Dėl triplike nurodyto nacionalinių konstitucijų ir nacionalinių konstitucinių teismų vaidmens( ) Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį Sąjunga privalo gerbti valstybių narių nacionalinį savitumą. Pagal Sąjungos teisę nereikalaujama, kad valstybės narės pasirinktų konkretų konstitucinį modelį. Vis dėlto atitinkama valstybių narių konstitucinė tvarka turi užtikrinti jų teismų nepriklausomumą. Jeigu konstitucinis teismas gali užtikrinti veiksmingą teisminę gynybą, pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą nedraudžiamos nacionalinės taisyklės, pagal kurias valstybės narės bendrosios kompetencijos teismai yra saistomi konstitucinio teismo sprendimo, kad nacionalinės teisės aktai atitinka tos valstybės narės konstituciją. To paties negalima pasakyti, kai šių nacionalinių taisyklių taikymas neleidžia tokiems bendrosios kompetencijos teismams vertinti, ar nacionalinės teisės aktai, kuriuos tos valstybės narės konstitucinis teismas pripažino atitinkančiais nacionalinę konstitucinę nuostatą, kurioje numatyta Sąjungos teisės viršenybė, neprieštarauja Sąjungos teisei. Pagal pastarąjį principą valstybė narė negali remtis nacionalinės teisės normomis, net ir konstitucinės teisės normomis, siekdama pakenkti Sąjungos teisės vienovei ir veiksmingumui. Sąjungos teisės viršenybės principas yra privalomas visoms valstybių narių institucijoms ir vidaus teisė, įskaitant jos konstitucines nuostatas, negali tam kliudyti. Būtent Teisingumo Teismas, įgyvendindamas savo išimtinę jurisdikciją pateikti galutinį Sąjungos teisės išaiškinimą, turi paaiškinti Sąjungos teisės viršenybės principo taikymo sritį( ).

61. Šioje išvadoje pirmiausia nagrinėsiu Komisijos antrąjį pagrindą, susijusį su tariama jurisdikcijos monopolija spręsti dėl kaltinimų, kad teismas nėra nepriklausomas, taigi, ir nustatyti teisę kreiptis į nepriklausomą teismą. Šis pagrindas yra siauresnės apimties nei pirmasis, kuris susijęs su teise į pagal įstatymą įsteigtą nepriklausomą ir nešališką teismą, kaip numatyta ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje ir Chartijos 47 straipsnyje. Be to, siūlomas sprendimas dėl antrojo pagrindo gali turėti pasekmių sprendimui dėl pirmojo.

VI. Teisinė analizė

A. Antrasis pagrindas – Išimtinės kontrolės kolegijos išimtinė jurisdikcija nagrinėti skundus ir teisės klausimus dėl teismo ar teisėjo nepriklausomumo stokos

1. Šalių argumentai

62. Antrajame pagrinde Komisija teigia, kad pavesdama skundus ir teisės klausimus, susijusius su teismo ar teisėjo nepriklausomumo stoka, nagrinėti Išimtinės kontrolės kolegijai Lenkijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, pagal SESV 267 straipsnį ir Sąjungos teisės viršenybės principą. Šis pagrindas grindžiamas Aukščiausiojo Teismo įstatymo (Pakeitimo įstatymu priimta redakcija) 26 straipsnio 2 dalies ir 4–6 dalių bei 82 straipsnio 2–5 dalių, taip pat Pakeitimo įstatymo 10 straipsnio priėmimu ir palikimu galioti.

63. Per teismo posėdį Komisija patvirtino mananti, kad Išimtinės kontrolės kolegija turi išimtinę jurisdikciją peržiūrėti klausimus, susijusius su teismų, teisėjų kolegijų ir teisėjų nepriklausomumu. Ji nurodė, kad tokie klausimai negali būti nagrinėjami apeliacine tvarka kituose teismuose. Komisija taip pat pažymėjo, kad Išimtinės kontrolės kolegijos turimas nepriklausomumo kontrolės monopolis yra labai ribotas, nes iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad Išimtinės kontrolės kolegija neturi jurisdikcijos nagrinėti nepriklausomumo klausimų, susijusių su teisėjo paskyrimu ar jo įgaliojimais vykdyti teisėjo funkcijas. Komisija taip pat patvirtino, kad pirmieji trys pagrindai neprieštarauja vienas kitam, kaip teigia Lenkijos Respublika, nes pagal taikytinas Lenkijos teisės nuostatas užtikrinama, kad negalima peržiūrėti teisėjo paskyrimo procedūros.

64. Antrąjį pagrindą sudaro keturios dalys. Pirma, pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalį Aukščiausiojo Teismo išimtinės kontrolės kolegijai suteikiama išimtinė jurisdikcija priimti sprendimus dėl prašymų nušalinti teisėją ir dėl teismų, turinčių jurisdikciją nagrinėti bylą, paskyrimo, kai teigiama, kad teismas ar teisėjas nėra nepriklausomi. Teismas, kuriam pateikiamas toks prašymas, privalo nedelsdamas perduoti jį nagrinėti Išimtinės kontrolės kolegijai. Jos sprendimas yra privalomas tam teismui, neatsižvelgiant į tai, ar ši kolegija turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl bylos esmės.

65. Sprendimo A. K. 166 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad teismas, nagrinėjantis ginčą, kurį pagal nacionalinę teisę turėtų nagrinėti nepriklausomumo ar nešališkumo reikalavimų neatitinkantis teismas, privalo netaikyti šios nacionalinės nuostatos, kad būtų užtikrinta veiksminga teisminė gynyba, kaip ji suprantama pagal Chartijos 47 straipsnį, ir kad šį ginčą galėtų išspręsti šiuos reikalavimus atitinkantis teismas.

66. Pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalį suteikiant Išimtinės kontrolės kolegijai išimtinę jurisdikciją spręsti šiuos klausimus, iš nacionalinių teismų, išskyrus Išimtinės kontrolės kolegiją, atimama teisė pateikti Teisingumo Teismui klausimą pagal SESV 267 straipsnį dėl nepriklausomumo reikalavimo, kaip tai suprantama pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Chartijos 47 straipsnį. Komisijos nuomone, pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalį nacionaliniams teismams neleidžiama savo iniciatyva( ) arba bylos šalies prašymu( ) tikrinti, ar bylą, kuriai taikoma Sąjungos teisė, nagrinėjantis teisėjas atitinka nepriklausomumo reikalavimą, kaip tai suprantama pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Chartijos 47 straipsnį. Teismo ar teisėjo nepriklausomumas yra horizontalus klausimas, kuris gali kilti bet kurioje byloje, ir bet kuris teismas, nagrinėjantis bylą, susijusią su Sąjungos teise, turėtų turėti galimybę jį išnagrinėti. Išimtinės jurisdikcijos suteikimo spręsti tokius klausimus taip pat negalima pateisinti poreikiu šiuo tikslu steigti specializuotus teismus.

67. Antra, Komisija teigia, kad pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 82 straipsnio 2 dalį Išimtinės kontrolės kolegija turi išimtinę jurisdikciją spręsti teisės klausimus Aukščiausiajame Teisme nagrinėjamose bylose, susijusius su teisėjo ar teismo nepriklausomumu. Pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 82 straipsnio 3–5 dalis tokiais atvejais plenarinės sudėties Išimtinės kontrolės kolegija priima sprendimą, kuris yra privalomas visoms Aukščiausiojo Teismo kolegijoms ir kurį gali panaikinti tik Aukščiausiojo Teismo plenarinė sesija, sudaryta iš ne mažiau kaip dviejų trečdalių visų kolegijų teisėjų. Priimdama sprendimą, Išimtinės kontrolės kolegija nėra saistoma jokio kito Aukščiausiojo Teismo sprendimo, išskyrus atvejus, kai šis turi „principinio sprendimo“ statusą. Komisija mano, kad dėl minėtų nuostatų kitos Aukščiausiojo Teismo kolegijos negali spręsti tokių klausimų, ir taip pažeidžiama ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa ir Chartijos 47 straipsnis.

68. Trečia, Komisija teigia, kad minėtos Sąjungos teisės nuostatos taip pat pažeidžiamos pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 4–6 dalis, nes jomis Išimtinės kontrolės kolegijai suteikiama išimtinė jurisdikcija nagrinėti prašymus pripažinti neteisėtais bet kurio Lenkijos teismo, įskaitant kitas Aukščiausiojo Teismo ir Vyriausiojo administracinio teismo kolegijas, galutinius sprendimus ar nutartis, kai tariamas neteisėtumas susijęs su bylą išnagrinėjusio teisėjo statusu. Tokie prašymai gali būti paduodami Išimtinės kontrolės kolegijai, jų neišnagrinėjus teismui, priėmusiam atitinkamą sprendimą, neatsižvelgiant į tai, ar šalis išnaudojo visas kitas jai prieinamas teisių gynimo priemones.

69. Ketvirta, Komisija teigia, kad Pakeitimo įstatymo 10 straipsnio pereinamojo laikotarpio nuostatomis taip pat pažeidžiama Sąjungos teisė. Pagal šias nuostatas Lenkijos teismai iki 2020 m. vasario 21 d. turėjo perduoti Išimtinės kontrolės kolegijai bylas, kurios dar nebuvo baigtos nagrinėti 2020 m. vasario 14 d. ir kurios buvo susijusios su klausimais, priklausančiais Išimtinės kontrolės kolegijos išimtinei jurisdikcijai pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 ir 4–6 dalis bei 82 straipsnio 2–4 dalis. Perdavus tokias bylas, Išimtinės kontrolės kolegija „gali panaikinti ankstesnius aktus tiek, kiek jie trukdo toliau nagrinėti bylą pagal įstatymą“. Be to, pagal Pakeitimo įstatymą veiksmai, atlikti tokiose bylose po 2020 m. vasario 14 d., visų pirma teisėjų veiksmai, netenka procesinio poveikio.

70. Komisijos nuomone, dėl minėtų Išimtinės kontrolės kolegijos įgaliojimų pažeidžiamas SESV 267 straipsnis ir ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa kartu su Chartijos 47 straipsniu. Be to, jie prieštarauja nacionalinių teismų pareigai taikyti ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą kartu su Chartijos 47 straipsniu, laikantis Sąjungos teisės viršenybės principo.

71. Dėl klausimų, susijusių su teisėjų ir teismų nepriklausomumu, Komisija pabrėžia, kad visi nacionaliniai teismai turi turėti galimybę taikyti ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą kartu su Chartijos 47 straipsniu, kad būtų užtikrinta pagrindinė asmenų teisė į veiksmingą teisinės gynybos priemonę. Nagrinėdamas konkretų ginčą valstybės narės teismas, veikiantis pagal savo jurisdikciją, privalo taikyti ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, ir netaikyti jokios nacionalinės nuostatos, prieštaraujančios tiesiogiai veikiančiai Sąjungos teisės nuostatai. Nagrinėjamomis nacionalinėmis nuostatomis iš visų Lenkijos teismų, išskyrus Išimtinės kontrolės kolegiją, atimama teisė spręsti šalutinius klausimus, kaip antai teisėjo nušalinimą formuojant teismo sudėtį ir teismo jurisdikcijos nustatymą. Pagal minėtas nuostatas nacionaliniams teismams taip pat neleidžiama užtikrinti veiksmingos teisminės gynybos, netaikant nacionalinių nuostatų, pagal kurias bylose, kurios patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, jurisdikcija suteikiama ESS 19 straipsnio 1 dalies ir Chartijos 47 straipsnio reikalavimų neatitinkantiems teismams ir teisėjams.

72. Komisija taip pat mano, kad nuo 2020 m. vasario 14 d. šioje byloje ginčijamomis nuostatomis iš kitų nacionalinių teismų atimama teisė, o paskutinės instancijos teismų atveju – pareiga pateikti prejudicinius klausimus pagal SESV 267 straipsnį dėl teismo nepriklausomumo ir nešališkumo reikalavimų aiškinimo pagal Sąjungos teisę. Visų pirma iš nacionalinių teismų, išskyrus Išimtinės kontrolės kolegiją, atimama galimybė spręsti šiuos klausimus. Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 4–6 dalyse ir 82 straipsnio 2–4 dalyse taip pat neapsiribojama šalutiniais klausimais, nes pagal jas išimtinė jurisdikcija suteikiama Išimtinės kontrolės kolegijai. Ši teisė ir pareiga yra neatsiejamos nuo SESV 267 straipsnyje nustatytos bendradarbiavimo sistemos ir nuo pareigų, kurios pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą tenka teisėjui, turinčiam taikyti Sąjungos teisę.

73. Komisijos nuomone, Pakeitimo įstatymo 10 straipsnio pereinamojo laikotarpio nuostatomis taip pat pažeidžiamas SESV 267 straipsnis, nes pagal jas nacionaliniams teismams neleidžiama išlaikyti pateiktų prejudicinių klausimų, pateiktų iki 2020 m. vasario 14 d. Pagal Pakeitimo įstatymo 10 straipsnio 2 dalį Išimtinės kontrolės kolegija gali atšaukti nacionalinio teismo atliktus veiksmus ir, be kita ko, šio teismo pateiktus prejudicinius klausimus. Jau iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos aiškiai matyti, kad siekiant užtikrinti pagal SESV 267 straipsnį nacionaliniam teismui suteiktų įgaliojimų veiksmingumą, jis turi turėti galimybę išlaikyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateiktą.

74. Dublike pabrėžiama, kad Komisija neginčija nacionalinės teisės aktų leidėjų teisės priimti įstatymus dėl teismų jurisdikcijos. Ji veikiau kvestionuoja Išimtinės kontrolės kolegijai suteiktą monopolį tikrinti, ar teismas arba teisėjas laikosi Sąjungos teisėje nustatyto nepriklausomumo reikalavimo, kai tokių klausimų gali kilti visuose nacionaliniuose teismuose. Komisija neteigia, kad teismas, kuriam pateiktas klausimas dėl nepriklausomumo reikalavimo pagal Sąjungos teisę, privalo visais atvejais jį nagrinėti. Vis dėlto valstybėje narėje, kurioje yra 10 000 teisėjų, jurisdikcija taikyti ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Chartijos 47 straipsnį negali būti palikta tik 20 teisėjų kolegijai. Komisija taip pat nurodo, kad Išimtinės kontrolės kolegija buvo įsteigta pagal 2017 m. gruodžio 8 d. Aukščiausiojo Teismo įstatymą ir kad jos nariai buvo paskirti NTT siūlymu. Atsižvelgiant į tai, kad dėl NTT vaidmens skiriant teisėjus dažnai pasitaiko prašymų juos nušalinti, pati Išimtinės kontrolės kolegija gali nebūti nešališka ir objektyvi teismų ir teisėjų nepriklausomumo klausimais( ).

75. Per teismo posėdį Komisija, atsakydama į Teisingumo Teismo klausimą, patvirtino, kad teismo, teisėjų kolegijos ar teisėjo nepriklausomumo klausimas negali būti keliamas aukštesnės instancijos teisme nagrinėjant apeliacinį skundą. Taigi Išimtinės kontrolės kolegija turi išimtinę jurisdikciją spręsti visus klausimus, susijusius su teismo, teisėjų kolegijos ar teisėjo nepriklausomumu.

76. Lenkijos Respublika mano, kad antrasis pagrindas yra nepagrįstas ir turėtų būti atmestas visas.

77. Dėl ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos ir Chartijos 47 straipsnio pažeidimo, dėl kurio yra priekaištaujama, Lenkijos Respublika mano, kad Komisija klaidingai aiškina Sprendimą A. K. Iš šio sprendimo matyti, kad jeigu byla, susijusi su Sąjungos teise, buvo perduota jurisdikcijos neturinčiam teismui, ir šalis teigia, kad bylos nagrinėjimas jurisdikciją turinčiame teisme pažeis jos teises pagal Chartijos 47 straipsnį, jurisdikcijos neturintis teismas gali patenkinti šį prieštaravimą ir perduoti bylą kitam nepriklausomam teismui, kuris turėtų jurisdikciją, jeigu nebūtų taisyklių, pagal kurias jurisdikcija palikta tik tam teismui, kuris nėra nepriklausomas. Lenkijos Respublikos teigimu, Sprendime A. K. nekonstatuota, kad pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą valstybėms narėms draudžiama priimti taisykles dėl teismų jurisdikcijos. Be to, teismo, kuris turi perduoti bylą nagrinėti jurisdikciją ją nagrinėti turinčiam teismui, ir teismo, kuriam pateiktas prašymas dėl teisėjo nušalinimo, atitinkamos pozicijos, kai kyla teisės klausimas arba abejojama dėl galutinio sprendimo teisėtumo, iš esmės skiriasi. Dėl Komisijos pozicijos būtų pažeista teisė į pagal įstatymą įsteigtą teismą, o bylose dėl teisėjo nušalinimo – teisė į nepriklausomą teismą. Jurisdikcijos paskirstymas teismams visose jų nagrinėjamose bylose yra būtina teisės kreiptis į pagal įstatymą įsteigtą teismą sąlyga.

78. Lenkijos Respublika pabrėžia, kad valstybės narės turi išimtinę kompetenciją priimti nuostatas dėl savo teismų jurisdikcijos. Nors valstybės narės privalo laikytis ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, šia nuostata negalima reglamentuoti jurisdikcijos paskirstymo tarp nacionalinių teismų. Lenkijos Respublika pažymi, kad Komisija neginčijo Išimtinės kontrolės kolegijos nepriklausomumo. Taigi antrasis pagrindas grindžiamas teiginiu, kad nacionaliniai teismai turi teisę nagrinėti tam tikrų kategorijų bylas, o ši teisė, Komisijos nuomone, pakenktų kitiems teismams suteiktai dalykinei jurisdikcijai. Šiuo klausimu ji pažymi, kad prašymą priimi prejudicinį sprendimą pateikę teismai byloje, dėl kurios buvo priimtas Sprendimas A. K., neturėjo jurisdikcijos spręsti dėl jų nagrinėjamų bylų esmės ir perdavė jas jurisdikciją bylą nagrinėti iš esmės turinčiam teismui. Šis perdavimas reglamentuojamas Civilinio proceso kodekso 200 straipsnio 14 dalyje, kurioje numatyta, kad kiekvienas teismas privalo tikrinti, ar jis turi jurisdikciją, ir, jei neturi, perduoti bylą teismui, turinčiam jurisdikciją priimti sprendimą tuo klausimu.

79. Dėl iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalies, susijusios su teisėjų nušalinimu, Lenkijos Respublika teigia, kad teisėjas ar teisėjų kolegija, nagrinėjantys prašymą dėl jų nušalinimo, turi perduoti jį kitos sudėties arba aukštesnės instancijos teismui. Todėl pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalį iš atitinkamo teisėjo, teisėjų kolegijos ar teismo neatimama jurisdikcija spręsti tokius šalutinius klausimus. Teismo posėdyje Lenkijos Respublika, atsakydama į Teisingumo Teismo klausimą, patvirtino, kad teismo, teisėjų kolegijos ar teisėjo nepriklausomumo klausimas gali būti keliamas nagrinėjant apeliacinį skundą.

80. Lenkijos Respublikos nuomone, ieškinys dėl galutinio teismo sprendimo pripažinimo neteisėtu pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 4–6 dalis nėra preliminarus ar šalutinis klausimas ir turi būti pateiktas specializuotam teismui, turinčiam jurisdikciją spręsti šį klausimą. Ši procedūra pradedama pateikiant specialųjį skundą dėl galutinio teismo sprendimo, kuriuo, šalies teigimu, buvo pažeista materialinė teisė arba proceso normos ir jai padaryta žala. Lenkijos Respublikos teigimu, suteikus bet kuriam asmeniui galimybę iškelti tokį klausimą bet kuriame teisme per bet kokią procedūrą būtų pažeisti, be kita ko, res judicata ir teisinio saugumo principai. Akivaizdu, kad skundžiamą sprendimą priėmęs teismas negali priimti tokio prašymo. Iš Sprendimo A. K. taip pat neaišku, kodėl Komisija mano, jog tam, kad Chartijos 47 straipsnio pažeidimo atveju būtų galima veiksmingai pasinaudoti teisinės gynybos priemone, tokį prašymą turi nagrinėti teismas, priėmęs sprendimą, dėl kurio pateiktas skundas. Jurisdikcijos suteikimas specializuotai kolegijai nagrinėti tokius klausimus sustiprina šalių procesines garantijas ir nepažeidžia teisės į teismą.

81. Lenkijos Respublika tvirtina, kad Komisijos teiginiai dėl iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 82 straipsnio 2–5 dalių ir Išimtinės kontrolės kolegijos jurisdikcijos sprendžiant teisės klausimus, susijusius su teisėjo ar teismo nepriklausomumu, yra nepagrįsti. Pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 1 straipsnio 1 dalies a punktą Aukščiausiasis Teismas turi jurisdikciją priimti nutarimus, kuriais išsprendžiami visi teisės klausimai jo jurisdikcijai priklausančiose bylose. Be to, iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 82 straipsnio 2–5 dalyse Išimtinės kontrolės kolegijai suteikiama kompetencija aiškinti įstatymą. Todėl tai neriboja kitų teismų teisės vertinti faktines aplinkybes. Be to, teismai turi teisę, bet ne pareigą, pateikti tokius klausimus svarstyti Išimtinės kontrolės kolegijai.

82. Lenkijos Respublikos teigimu, pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 ir 4–6 dalis bei 82 straipsnio 2–5 dalis ir Pakeitimo įstatymo 10 straipsnį neribojama teismų jurisdikcija pateikti Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus pagal SESV 267 straipsnį. Bet kuriuo atveju Išimtinės kontrolės kolegija yra galutinės instancijos teismas, kuris pagal SESV 267 straipsnį, kilus abejonių dėl ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos išaiškinimo, privalo pateikti prejudicinį klausimą.

83. Lenkijos Respublikos nuomone, kadangi Komisija nepaaiškino, kodėl antrajame kaltinime aptariamomis nacionalinės teisės nuostatomis pažeidžiamas viršenybės principas, šį pagrindą reikėtų atmesti( ).

84. Dėl Pakeitimo įstatymo 10 straipsnyje numatytų pereinamojo laikotarpio priemonių Lenkijos Respublika teigia, kad ši nuostata jau nebegalioja. Komisija nepateikė jokių įrodymų, pagrįstų šios nuostatos tekstu ar Išimtinės kontrolės kolegijos praktika, kurie patvirtintų, kad ši kolegija pasinaudojo ar galėtų pasinaudoti šia nuostata, siekdama atšaukti kitų Lenkijos teismų pateiktus prašymus priimti prejudicinį sprendimą arba pakenkti Teisingumo Teismo sprendimų veiksmingumui. Be to, teismų jurisdikcija reglamentuojama Civilinio proceso kodekso 200 straipsnio 1 dalyje ir Baudžiamojo proceso kodekso 35 straipsnio 1 dalyje, kurių teisėtumo Komisija neginčijo.

85. Triplike nurodoma, kad šios išvados 74 punkte apibūdintų Komisijos teiginių dėl Išimtinės kontrolės kolegijos nepriklausomumo stokos nebuvo pateikta ieškinyje. Jie turi būti atmesti pagal Procedūros reglamento 127 straipsnio 1 dalį kaip nauji ieškinio pagrindai.

2. Vertinimas

a) Dėl priimtinumo

86. Komisijos teiginiai dėl Išimtinės kontrolės kolegijos nepriklausomumo stokos dėl NTT dalyvavimo skiriant šios kolegijos teisėjus ir ribotų jos žmogiškųjų išteklių dėl to, kad joje posėdžiauja tik 20 teisėjų( ), buvo pirmą kartą pateikti dublike( ).

87. Pakanka priminti, kad pagal Procedūros reglamento 127 straipsnio 1 dalį vykstant procesui negalima remtis naujais pagrindais, nebent jie pagrindžiami teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui.

88. Per ikiteisminę procedūrą ir pareikšdama šį ieškinį Komisija žinojo( ), kad Išimtinės kontrolės kolegija buvo įsteigta Aukščiausiojo Teismo įstatymu 2017 m. gruodžio 8 d. Taigi Komisija žinojo, kiek teisėjų posėdžiauja šioje kolegijoje, ir jų skyrimo būdą, visų pirma NTT vaidmenį. Kadangi Komisijos argumentai susiję su šiais klausimais, jie turi būti atmesti kaip nepriimtini.

89. Sprendime Teisėjų drausmės tvarka( ) konstatuota, kad buvo pagrįstų abejonių dėl NTT nepriklausomumo ir vaidmens skiriant Aukščiausiojo Teismo drausmės bylų kolegijos narius. Teisingumo Teismas konstatavo, kad dėl to ir kitų veiksnių asmenims kilo pagrįstų abejonių dėl Drausmės bylų kolegijos nepriklausomumo ir nešališkumo. Taigi Teisingumo Teismas konstatavo, kad neužtikrinusi Drausmės bylų kolegijos nepriklausomumo ir nešališkumo Lenkijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą.

90. Nors tai, kad Komisija nė vienu šios bylos nagrinėjimo etapu nepateikė analogiško reikalavimo dėl Išimtinės kontrolės kolegijos, yra jos reikalas, tai šiek tiek kelia nuostabą. Šiomis aplinkybėmis būtų galima pažymėti, kad Teisingumo Teismo sprendimas dėl to, kad Lenkijos Respublika neužtikrino Drausmės bylų kolegijos nepriklausomumo ir nešališkumo, buvo grindžiamas daugeliu veiksnių, ne vien abejonėmis dėl NTT nepriklausomumo( ). Taigi, net jei Teisingumo Teismas galėtų remtis savo išvada dėl NTT nepriklausomumo, padaryta Sprendime Teisėjų drausmės tvarka( ), to savaime nepakaktų tam, kad šioje byloje būtų konstatuota, jog Išimtinės kontrolės kolegija nėra nepriklausoma( ).

91. Be to, 2021 m. lapkričio 8 d. Sprendime Dolińska-Ficek ir Ozimek prieš Lenkiją( ) EŽTT vienbalsiai nusprendė, kad Lenkijos Respublika pažeidė EŽTK 6 straipsnio 1 dalį, nes Išimtinės kontrolės kolegija nėra „pagal įstatymą įsteigtas teismas“( ). Darydamas tokią išvadą EŽTT išsamiai rėmėsi Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl Lenkijoje neseniai įvykdytų teismų reformų. EŽTT sprendimas buvo grindžiamas išvada, kad buvo padaryta akivaizdžių nacionalinės teisės pažeidimų, kurie neigiamai paveikė pagrindinių proceso normų dėl teisėjų skyrimo į Išimtinės kontrolės kolegiją veikimą. Šie skyrimo proceso pažeidimai taip pakenkė Išimtinės kontrolės kolegijos teisėtumui, kad ji stokojo „pagal įstatymą“ įsteigto teismo požymių pagal EŽTK 6 straipsnio 1 dalį. Šiuo klausimu EŽTT vienareikšmiškai konstatavo, kad „rekomenduoti skirti kandidatus į [Išimtinės kontrolės kolegiją] – o tai yra būtina sąlyga, kad Lenkijos Respublikos Prezidentas paskirtų teisėją į šią kolegiją( ) – buvo pavesta [NTT], institucijai, kuri stokojo pakankamų nepriklausomumo nuo teisėkūros ir vykdomosios valdžios garantijų“( ).

92. EŽTT sprendimas nėra privalomas Teisingumo Teismui, nes Sąjunga nėra prisijungusi prie EŽTK. Vis dėlto pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį Teisingumo Teismas turi užtikrinti, kad jo pateiktu Chartijos 47 straipsnio antros pastraipos išaiškinimu būtų užtikrintas toks apsaugos lygis, kuris atitiktų pagal EŽTK 6 straipsnio 1 dalį, kaip ją aiškina EŽTT, suteikiamą apsaugos lygį( ). Taigi galutiniu Sprendimu Dolińska-Ficek ir Ozimek prieš Lenkiją( ) nustatytas standartas gali būti svarbus Teisingumo Teisme ateityje nagrinėtinose bylose. Be to, taip pat būtų galima pažymėti, kad pagal EŽTK 46 straipsnį Lenkijos Respublika privalo laikytis galutinio sprendimo byloje Dolińska-Ficek ir Ozimek prieš Lenkiją( ) ir imtis atitinkamų priemonių greitai jį įvykdyti( ).

b) Dėl esmės

93. Grįsdama antrąjį pagrindą Komisija daugiausia remiasi Sprendimu A. K. Toje byloje buvo keliamas klausimas dėl Drausmės bylų kolegijos išimtinės jurisdikcijos nagrinėti nacionalinių teisėjų skundus, grindžiamus Sąjungos teise( ) dėl nurodomos jos nepriklausomumo ir nešališkumo stokos remiantis ESS 19 straipsnio 1 dalimi ir Chartijos 47 straipsniu. Kadangi Komisija ir Lenkijos Respublika iš esmės nesutarė dėl to, kaip aiškinti minėtą sprendimą, pacituosiu jo 165 ir 166 punktus:

„165. Nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią išimtinė jurisdikcija nagrinėti ginčą, kuriame, kaip nagrinėjamu atveju, teisės subjektas remiasi iš Sąjungos teisės sistemos kylančių teisių pažeidimu, suteikiama konkrečiai institucijai, neatitinkančiai iš Chartijos 47 straipsnio kylančių nepriklausomumo ir nešališkumo reikalavimų, iš suinteresuotojo asmens atima bet kokią veiksmingos teisinės gynybos, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2000/78 9 straipsnio 1 dalį, galimybę ir pažeidžia pačią teisės į veiksmingą teisinę gynybą, įtvirtintos Chartijos 47 straipsnyje, esmę <...>.

166. Darytina išvada, kad kai pagal nacionalinės teisės nuostatą jurisdikcija nagrinėti tokius ginčus, kokie kilo pagrindinėse bylose, suteikiama vienintelei institucijai, neatitinkančiai Sąjungos teisėje, visų pirma Chartijos 47 straipsnyje, įtvirtintų nepriklausomumo ir nešališkumo reikalavimų, kita tokį ginčą nagrinėjanti institucija, siekdama užtikrinti veiksmingą teisminę [gynybą], kaip tai suprantama pagal šį 47 straipsnį, ir vadovaudamasi ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintu lojalaus bendradarbiavimo principu, privalo netaikyti šios nacionalinės teisės nuostatos, kad šį ginčą galėtų išnagrinėti nurodytus reikalavimus atitinkantis teismas, kuris turėtų jurisdikciją atitinkamoje srityje, jeigu nurodyta nacionalinės teisės nuostata nebūtų užkirtusi tam kelio; paprastai tai būtų teismas, kuris pagal galiojančius teisės aktus turėjo jurisdikciją tol, kol padarytu teisės akto pakeitimu ji buvo suteikta minėtų reikalavimų neatitinkančiai institucijai <...>“( ).

94. Iš to, kas nurodyta pirma, akivaizdu, kad Sprendimu A. K. nebuvo kėsinamasi į Drausmės bylų kolegijai pagal nacionalinę teisę suteiktą išimtinę jurisdikciją nagrinėti teisėjų iškeltas bylas dėl teisių, suteikiamų pagal Direktyvą 2000/78. Teisingumo Teismas kaip tik konstatavo, kad pagal nacionalinę teisę išimtinė jurisdikcija negali būti suteikiama teismui, neatitinkančiam nepriklausomumo ir nešališkumo reikalavimų, kurių reikalaujama pagal Chartijos 47 straipsnį( ). Iš minėtų ištraukų taip pat aišku, jog Teisingumo Teismas nemanė, jog bet kuris kitas nacionalinis teismas, atitinkantis šiuos reikalavimus, turėtų arba turėtų turėti jurisdikciją priimti sprendimą šiuo klausimu. Teisingumo Teismas tiesiog konstatavo, kad jurisdikciją nagrinėti bylą turėjo teismas, kuriam pagal ankstesnius teisės aktus buvo suteikta jurisdikcija priimti sprendimą tokiais klausimais( ).

95. Sprendime A. K. patvirtinta kiekvienos valstybės narės teisė laikantis procesinės autonomijos principo apibrėžti savo teismų sistemą ir nustatyti ieškinių pareiškimo procesines taisykles, leidžiančias privatiems asmenims apsaugoti iš Sąjungos teisės kylančias teises. Greta įtvirtinto reikalavimo, kad nacionaliniai teismai turi būti nepriklausomi, nešališki ir įsteigti pagal įstatymą( ), tokius ieškinius reglamentuojančios taisyklės turi atitikti lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus. Iš šių principų kylantys reikalavimai taikomi teismų, turinčių jurisdikciją nagrinėti ir spręsti Sąjungos teise grindžiamus ieškinius, paskyrimui ir tokius ieškinius reglamentuojančioms procesinėms taisyklėms. Šių reikalavimų laikymasis turi būti analizuojamas atsižvelgiant į atitinkamų taisyklių vaidmenį per procedūrą, vertinant ją kaip visumą, šios procedūros eigą ir šių taisyklių ypatumus nacionaliniuose teismuose( ).

96. Komisija neteigė, kad iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 ir 4–6 dalys bei 82 straipsnio 2–5 dalys ir Pakeitimo įstatymo 10 straipsnis neatitinka lygiavertiškumo principo. Veikiau Komisijos skunde daugiausia dėmesio skiriama veiksmingumo principui ir ypač teisei į veiksmingą teisinės gynybos priemonę. Jame iš esmės teigiama, kad su teismo ar teisėjo nepriklausomumu susiję klausimai yra horizontalūs klausimai, galintys kilti kiekvienoje byloje, ir kad visi nacionaliniai teismai, nagrinėjantys su Sąjungos teise susijusias bylas, turėtų turėti galimybę juos nagrinėti. Atitinkamai jurisdikcija spręsti tokius klausimus neturėtų būti palikta specializuotiems teismams.

97. Išnagrinėjus iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalį matyti, kad pagal ją Išimtinės kontrolės kolegijai suteikiama išimtinė jurisdikcija priimti sprendimus dėl skundų, kuriuose, be kita ko, teigiama, kad teisėjas ar teismas nėra nepriklausomas, ir šiuo klausimu numatyti teisinės gynybos priemonę. Taigi visi teismai, įskaitant tuos, kurie nagrinėja su Sąjungos teise susijusią bylą, privalo perduoti skundą( ), kuriame nurodoma, kad teismas ar teisėjas nėra nepriklausomas, Išimtinės kontrolės kolegijos pirmininkui. Šis perdavimas nesustabdo proceso bylą nagrinėjančiame teisme( ).

98. Iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalies formuluotė „turi jurisdikciją“ yra vienareikšmė ir, mano nuomone, pakankama užtikrinti, kad teismo, teisėjų kolegijos ar teisėjo nepriklausomumo klausimas priklausytų Išimtinės kontrolės kolegijos išimtinei jurisdikcijai( ). Taigi neatrodo, kad šios nuostatos tekstas patvirtina Lenkijos Respublikos teiginį, jog klausimai dėl nepriklausomumo gali būti keliami apeliacinėje instancijoje. Be to, Teisingumo Teismui iškėlus šį klausimą per teismo posėdį, Lenkijos Respublika nepateikė įtikinamų įrodymų, kad tokie klausimai gali būti tinkamai nagrinėjami apeliaciniame procese. Atsižvelgiant į tai pažymėtina, kad Komisija neteigė, o ir iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalis nerodo, kad klausimas dėl teisėjo ar teismo nepriklausomumo turi būti keliamas Išimtinės kontrolės kolegijoje, pareiškiant atskirą, savarankišką ieškinį. Atvirkščiai, klausimas pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalį laikomas procesiniu veiksmu arba prašymu Išimtinės kontrolės kolegijai. Komisija neteigė, kad reikalavimas tokį procesinį veiksmą ar prašymą perduoti Išimtinės kontrolės kolegijai yra tokia didelė našta, kad tai pakenktų ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje ir Chartijos 47 straipsnyje asmenims suteiktų teisių visiškam veiksmingumui. Taip pat nėra jokių įrodymų, kad dėl šių klausimų perdavimo Išimtinės kontrolės kolegijai kiltų procedūrinių kliūčių, kurios galėtų pernelyg apsunkinti naudojimąsi pagal ESS 19 straipsnio 1 dalį ir Chartijos 47 straipsnį asmenims suteiktomis teisėmis. Nors gali būti, kad klausimai, susiję su teismo, teisėjų kolegijos ar teisėjo nepriklausomumu, yra horizontalūs klausimai, kurių nereikalaujama nagrinėti specializuotuose teismuose, tai, kad juos sprendžia kitas teismas ar teisėjų kolegija, tikrai nėra neteisėta. Tokia praktika gali netgi paskatinti griežtesnį ir vienodą taikytinų taisyklių taikymą, taip užtikrinant veiksmingą teisinę apsaugą Sąjungos teisės reglamentuojamose srityse, visapusiškai laikantis viršenybės principo.

99. Jei aptariama nacionaline norma būtų pakenkta ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos ir Chartijos 47 straipsnio veiksmingumui( ), pavyzdžiui, suteikiant monopolį spręsti dėl teismo nepriklausomumo kitam teismui, kuris pats stokoja nepriklausomumo, pagal Sąjungos teisės viršenybės principą tokį ieškinį nagrinėjantis teismas turėtų( ) imtis visų priemonių, būtinų užtikrinti visišką šių Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumą, prireikus netaikydamas šiai teisei prieštaraujančių nacionalinių nuostatų ar nacionalinių teismų praktikos( ).

100. Manau, kad, nesant lygiavertiškumo ar veiksmingumo principo pažeidimo, nacionalinėmis jurisdikcijos taisyklėmis, kuriomis ribojami ar suvaržomi teismai ar teismų sudėtys, galintys spręsti teismo, teisėjų kolegijos ar teisėjo nepriklausomumo klausimus, nepažeidžiama ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa ir Chartijos 47 straipsnis arba Sąjungos teisės viršenybės principas.

101. Iš to matyti, kad pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalį nacionaliniams teismams neužkertamas kelias nagrinėti, ar jie atitinka nepriklausomumo reikalavimą, kaip tai suprantama pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir 47 straipsnį( ). Pagal ją Išimtinės kontrolės kolegijai tiesiog suteikiama jurisdikcija priimti sprendimą dėl teismo, teisėjų kolegijos ar teisėjo nepriklausomumo, kai toks klausimas yra jai perduodamas.

102. Šios išvados 67 ir 68 punktuose apibendrinti Komisijos argumentai dėl iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 4–6 dalių ir 82 straipsnio 2–5 dalių tik apibūdina šių nuostatų turinį( ). Kaip matyti iš šios išvados 66 punkto, Komisija iš esmės teigia, kad klausimai dėl teisėjų ir teismų nepriklausomumo yra horizontalaus pobūdžio. Todėl šiomis nacionalinės teisės nuostatomis pažeidžiama ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa ir Chartijos 47 straipsnis, nes iš visų Lenkijos teismų, išskyrus Išimtinės kontrolės kolegiją, atimama teisė spręsti klausimus dėl teismų ar teisėjų nepriklausomumo, kylančius bylose, su kuriomis susijusios šios nacionalinės teisės nuostatos. Vis dėlto Komisija neįrodė, kad šios nacionalinės teisės nuostatos ir jose nustatytos procedūros bei jurisdikcijos taisyklės kenkia visiškam ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos ir Chartijos 47 straipsnio veiksmingumui ar pažeidžia Sąjungos teisės viršenybės principą. Priešingai, ji nepaneigė Lenkijos Respublikos argumentų, kad tokių bylų nagrinėjimas specializuotame teisme atitinka ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Chartijos 47 straipsnį.

103. Dėl Komisijos teiginio, kad iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 ir 4–6 dalimis bei 82 straipsnio 2–5 dalimis pažeidžiamas SESV 267 straipsnis, be to, kad šiose nuostatose nėra jokios nuorodos į šį straipsnį, ji neįrodė, kad jomis nacionaliniam teismui, išskyrus Išimtinės kontrolės kolegiją, nagrinėjančiam bylą dėl teismo, teisėjų kolegijos ar teisėjo nepriklausomumo, būtų teisiškai ar faktiškai kliudoma( ) pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnį( ).

104. Šiuo klausimu tiek iš SESV 267 straipsnio teksto, tiek iš jo struktūros matyti, kad nacionalinis teismas gali pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą tik tuo atveju, jeigu nagrinėja bylą, kurioje turi priimti sprendimą, kur galės būti atsižvelgta į šį prejudicinį sprendimą( ).

105. Darytina išvada, kad, be naudojimosi išimtine jurisdikcija pagal iš dalies pakeisto( ) Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 ir 4–6 dalis bei 82 straipsnio 2–5 dalis, teismų, teismo sudėčių ir teisėjų nepriklausomumo klausimas yra horizontalus klausimas, galintis kilti bet kuriame teisme, kaip teisingai nurodė Komisija. Teismas, į kurį kreiptasi dėl klausimų, susijusių su teismo, teisėjų kolegijos ar teisėjo nepriklausomumu jo nagrinėjamoje byloje, prireikus gali prašyti Teisingumo Teismo priimti prejudicinį sprendimą.

106. Pagal SESV 267 straipsnį nacionaliniams teismams suteikiama plačiausia galimybė kreiptis į Teisingumo Teismą, kai jie mano, jog nagrinėjamoje byloje kyla klausimų dėl Sąjungos teisės nuostatų, kurios yra svarbios sprendžiant jiems pateiktą ginčą, išaiškinimo. Nacionaliniai teismai gali laisvai pasinaudoti šia galimybe bet kuriuo, kaip jie mano, tinkamu proceso etapu( ). Be to, pagal suformuotą jurisprudenciją, net jei pagal nacionalinę teisę reikalaujama, kad teismas laikytųsi kito teismo sprendimų, vien dėl to iš pirmojo teismo neatimama teisė pateikti prejudicinių klausimų dėl Sąjungos teisės aiškinimo ir galiojimo pagal SESV 267 straipsnį. Pirmasis teismas gali užduoti Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus, visų pirma tais atvejais, kai mano, kad dėl kito teismo sprendimo jis gali būti priverstas priimti Sąjungos teisei prieštaraujantį sprendimą( ). Be to, Teisingumo Teismo sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra privalomas nacionaliniam teismui, kiek tai susiję su aptariamų Sąjungos teisės nuostatų aiškinimu, kad pagrindinėje byloje būtų priimtas sprendimas( ).

107. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Lenkijos Respublikos teismai gali kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą bet kuriuo proceso etapu, kai jie laiko tai esant reikalinga, net ir pasibaigus tokiai procedūrai, kuri nustatyta iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalyje. Jos taip pat gali nustatyti bet kokią priemonę, būtiną užtikrinti laikiną Sąjungos teisės suteiktų teisių teisminę gynybą, ir pasibaigus procedūrai netaikyti ginčijamos nacionalinės teisės nuostatos arba Išimtinės kontrolės kolegijos sprendimo, jei mano, kad jis prieštarauja Sąjungos teisei. Kaip galutinės instancijos teismas, Išimtinės kontrolės kolegija iš esmės privalo kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, kai jai pateikiamas klausimas dėl SESV išaiškinimo.

108. Dėl Komisijos teiginių, susijusių su Pakeitimo įstatymo 10 straipsnyje numatytomis pereinamojo laikotarpio priemonėmis, pagal suformuotą jurisprudenciją klausimas, ar valstybė narė įvykdė įsipareigojimus, ar ne, turi būti sprendžiamas atsižvelgiant į situaciją, buvusią pagrįstoje nuomonėje nurodyto įpareigojimams skirto įvykdyti laikotarpio pabaigoje( ). Pakeitimo įstatymo 10 straipsnis įsigaliojo 2020 m. vasario 14 d. Komisija, atsakydama į Teisingumo Teismo klausimą per teismo posėdį, patvirtino neturinti įrodymų, kad ši nuostata ir toliau sukelia pasekmių pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, t. y. 2020 m. gruodžio 30 d. Taigi ji pripažino, kad Pakeitimo įstatymo 10 straipsnis iki šios datos „neteko galios“. Vadinasi, Komisijos pagrindas dėl Pakeitimo įstatymo 10 straipsnio yra nepriimtinas.

109. Bet kuriuo atveju, nesant jokių įrodymų, kurie leistų suabejoti išimtinės jurisdikcijos perdavimo Išimtinės kontrolės kolegijai spręsti dėl teismo, teisėjų kolegijos ar teisėjo nepriklausomumo pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 ir 4–6 dalis bei 82 straipsnio 2–5 dalis teisėtumu, Komisijos teiginiai dėl Pakeitimo įstatymo 10 straipsnyje numatytų pereinamojo laikotarpio priemonių, kuriomis tik numatomas laikinas minėtų nuostatų taikymas, negali būti priimti.

110. Komisija taip pat prašo pripažinti, kad taikydama šiame pagrinde nurodytas nacionalines nuostatas Lenkijos Respublika pažeidė Sąjungos teisės viršenybės principą. Pakanka pažymėti, kad su viršenybe susijęs pagrindas grindžiamas klausimu, ar Lenkijos Respublika įgyvendino ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, Chartijos 47 straipsnį ir SESV 267 straipsnį. Vadinasi, tai nėra atskiras ieškinio reikalavimas ir dėl jo nebūtina priimti sprendimo( ).

111. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atmesti antrąjį pagrindą.

B. Pirmasis pagrindas – Draudimas nacionaliniams teismams tikrinti, ar laikomasi Sąjungos teisės reikalavimo dėl veiksmingos teisinės gynimo priemonės pagal įstatymą įsteigtame nepriklausomame ir nešališkame teisme

1. Šalių argumentai

112. Komisija tvirtina, kad uždraudusi nacionaliniams teismams tikrinti, ar laikomasi Sąjungos teisės reikalavimo dėl veiksmingos teisinės gynimo priemonės, kurią turi užtikrinti pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas, Lenkijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, atsižvelgiant į EŽTT jurisprudenciją dėl EŽTK 6 straipsnio 1 dalies, taip pat pagal SESV 267 straipsnį ir Sąjungos teisės viršenybės principą.

113. Pirma, Komisija teigia, kad pagal iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 42a straipsnio 1 ir 2 dalis, iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 29 straipsnio 2 ir 3 dalis ir iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo 5 straipsnio 1a ir 1b dalis šiems nacionaliniams teismams draudžiama tikrinti teisėjų paskyrimo teisėtumą arba Lenkijos Respublikos teisminių institucijų teisėtumą, vadinasi, ir tai, ar teismas, kuriame dirba teisėjas, buvo įsteigtas pagal įstatymą, kaip tai suprantama pagal ESS 19 straipsnio 1 dalį, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, atsižvelgiant į EŽTT sprendimą byloje Guðmundur Andri Ástráðsson prieš Islandiją( ). Dublike Komisija tvirtina, kad neatrodo, jog minėtų Lenkijos teisės nuostatų tekste daromas skirtumas tarp Respublikos Prezidento priimamo teisėjo paskyrimo akto teisminės kontrolės ir teisminės kontrolės, kuria siekiama užtikrinti, kad būtų laikomasi ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatytų garantijų. Procedūros, per kurią paskiriamas teisėjas, tinkamumas turi įtakos ne tik paskyrimo akto galiojimui, bet ir Sąjungos teisės reikalavimo dėl galimybės kreiptis į pagal įstatymą įsteigtą nepriklausomą ir nešališką teismą pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Chartijos 47 straipsnį, taikymui. Sprendimo A. K. 134 punkte nurodyta, kad būtina įsitikinti, jog sprendimų dėl paskyrimo materialinės sąlygos ir procedūrinės taisyklės yra tokios, kad teisės subjektams negalėtų kilti jokių pagrįstų abejonių dėl to, ar atitinkamiems teisėjams po jų paskyrimo nedaro įtakos išorės veiksniai, ir dėl šių teisėjų neutralumo, kai susikerta interesai.

114. Antra, Komisija teigia, kad pagal iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 55 straipsnio 4 dalį Lenkijos teismams užkertamas kelias vertinti, ar teisėjų kolegijos nariai gali teisėtai vykdyti teisėjo funkcijas. Juo teismams draudžiama savo iniciatyva arba šalių prašymu, remiantis „nuostatomis, susijusiomis su bylų paskirstymu ir teismo sudėties formavimu bei keitimu“, konstatuoti, kad teismo sudėtis prieštarauja teisės aktams, kad joje yra nepakankamai darbuotojų arba kad asmuo neturi įgaliojimų ar yra nekompetentingas priimti sprendimus. Todėl pagal šią nuostatą teismams užkertamas kelias peržiūrint teismo sprendimo teisėtumą patikrinti, ar teismas yra pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas, taigi, ar jis turėjo jurisdikciją nagrinėti bylą. Be to, pagal Pakeitimo įstatymo 8 straipsnį iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 55 straipsnio 4 dalis taip pat taikoma dar nagrinėjamoms byloms. Dublike paaiškinta, kad pagal iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 55 straipsnio 4 dalį, paskyrus teisėją pagal bylų paskirstymo taisykles, laikoma, kad šis teisėjas turi jurisdikciją teisėtai priimti sprendimą byloje. Tai neleidžia apeliaciniame skunde dėl teismo sprendimo patikrinti pagal įstatymą įsteigto nepriklausomo ir nešališko teismo reikalavimų.

115. Komisija mano, kad minėtos nacionalinės nuostatos neleidžia Lenkijos teismui vykdyti pareigos savo iniciatyva arba šalies prašymu patikrinti, ar dėl savo sudėties jis yra pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas. Be to, šiomis nuostatomis teismams neleidžiama įsitikinti, kai šis klausimas yra svarbus jų pačių sprendimui (pavyzdžiui, ieškinys dėl sprendimo panaikinimo dėl neteisėtos teismo sudėties), ar kitas teismas atitinka Sąjungos reikalavimus, keliamus pagal įstatymą įsteigtam nepriklausomam ir nešališkam teismui, kaip tai suprantama pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, siejamą su Chartijos 47 straipsniu, atsižvelgiant į EŽTT jurisprudenciją dėl EŽTK 6 straipsnio 1 dalies, turint omenyje aplinkybes, susijusias su teisėjo paskyrimu arba teisminės institucijos teisėtumu.

116. Komisijos nuomone, pagal įstatymą įsteigto nepriklausomo teismo reikalavimo pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Chartijos 47 straipsnį teisminei kontrolei nereikia nustatyti specialaus mechanizmo šiam tikslui. Be to, nebūtinai reikalaujama, kad nacionalinis teisėjas panaikintų teisėjo paskyrimo aktą arba atleistų paskirtą asmenį. Todėl nesvarbu, kad pagal Lenkijos Respublikos Konstituciją teisėjo paskyrimo aktas negali būti kvestionuojamas. Bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, remdamasis taikytina nacionaline teise, tinkamai atsižvelgdamas į Sąjungos teisės veiksmingumą ir tokius aspektus, kaip teisinio saugumo principas, turi nustatyti, kokių pasekmių sukėlė bet koks pagal įstatymą įsteigto nepriklausomo teismo reikalavimo pažeidimas.

117. Lenkijos Respublika teigia, kad Komisija neišskyrė pagrindo dėl tariamo SESV 267 straipsnio ir viršenybės principo pažeidimo. Be to, ji teigia, kad Komisija nenurodė iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 3 dalies ir nepaaiškino, kaip šia nuostata pažeidžiama Sąjungos teisė.

118. Lenkijos Respublika aiškiai atskiria teisėjo paskyrimo akto ir jo pasekmių teisminę kontrolę nuo garantijų, kurias teismas turi užtikrinti pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, teisminės kontrolės. Lenkijos teisėje neleidžiama taikyti pirmojo tipo teisminės kontrolės, ir Teisingumo Teismas sprendime A. K. tam neprieštaravo( ). Pagal Lenkijos Respublikos Konstituciją ir nuoseklią Lenkijos teismų praktiką teisė skirti teisėjus yra Respublikos Prezidento prerogatyva. Ši teisė nėra ir niekada nebuvo teisminės kontrolės objektas, nes jei tokie skundai būtų leidžiami, būtų pažeistas teisėjų nenušalinamumo principas. Tai atitinka Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią teisėjo atleidimo iš pareigų sąlygos turi būti numatytos įstatyme, pagrįstos ir proporcingos. Tai taip pat atitinka EŽTT jurisprudenciją, pagal kurią teisingumo organizavimas neturėtų būti paliktas teismų diskrecijai. Priešingai, Lenkijos teisėje numatyta teisės į nepriklausomą teismą ir Sąjungos teisėje numatytų garantijų suteikimo teisminė kontrolė. Lenkijos Respublika priduria, kad jurisprudencija nepatvirtina Komisijos pateikto ginčijamų nuostatų aiškinimo.

119. Lenkijos Respublika mano, kad pagal iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 42a straipsnio 1 ir 2 dalis ir 55 straipsnio 4 dalį, iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 29 straipsnio 2 ir 3 dalis ir iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo 5 straipsnio 1a ir 1b dalis neapribojami nacionalinių teismų įgaliojimai tikrinti, ar asmenims yra prieinama galimybė pasinaudoti ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, siejamoje su Chartijos 47 straipsniu, suteikta garantija.

120. Šiuo klausimu Lenkijos Respublika pažymi, pirma, kad, kilus abejonių dėl teisėjo nešališkumo, jo nušalinimo galima siekti pagal Civilinio proceso kodekso 48–54 straipsnius( ), Baudžiamojo proceso kodekso 40–44 straipsnius( ) arba Administracinio proceso įstatymo 18–24 straipsnius( ).

121. Antra, byla, kurioje abejojama dėl konkretaus teismo jurisdikcijos arba kyla abejonių dėl asmens teisės į pagal įstatymą įsteigtą nepriklausomą ir nešališką teismą, gali būti perduota kitam jurisdikciją pagal nacionalinę teisę turinčiam teismui( ), atitinkančiam ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą.

122. Trečia, jeigu bylą nagrinėjančio teismo sudėtis prieštaravo teisės aktams arba jeigu bylą nagrinėjo nušalintas teisėjas, apeliacinės instancijos teismas privalo savo iniciatyva pripažinti neteisėtu procesą ir panaikinti tokį teismo sprendimą atitinkamai pagal Civilinio proceso kodekso 379 straipsnio 4 dalį, Baudžiamojo proceso kodekso 349 straipsnio 1 dalies 1 punktą ir Administracinio proceso įstatymo 183 straipsnio 2 dalies 4 punktą. Konstatavus Chartijos 47 straipsnio pažeidimą, apeliacinės instancijos teismas gali pripažinti neteisėtu procesą ir panaikinti sprendimą dėl to, kad jį priėmė ne pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas. Vis dėlto apeliacinis teismas negali kvestionuoti tokį sprendimą priėmusio teisėjo įgaliojimų ar jurisdikcijos.

123. Triplike Lenkijos Respublika nurodė, kad iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 42a straipsnio 1 ir 2 dalių, iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 29 straipsnio 2 ir 3 dalių ir iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo 5 straipsnio 1a ir 1b dalių tikslas yra neleisti, kad teisėjų įgaliojimai ar darbo santykiai būtų kvestionuojami kituose procesuose, nei numatytieji Lenkijos Respublikos Konstitucijoje ir jos įgyvendinimo įstatymuose. Be to, Lenkijos Respublikos Konstitucijos 45 straipsnyje, tarptautinėse sutartyse ir Chartijoje užtikrinama teisė į pagal įstatymą įsteigtą nepriklausomą ir nešališką teismą. Nacionalinės teisės aktai turi būti aiškinami atsižvelgiant į visas šias nuostatas. Pažeidimai skiriant teisėją arba teisės į pagal įstatymą įsteigtą teismą pažeidimas nelemia teisėjo paskyrimo akto ar bylos, kurioje tas teisėjas dalyvavo, panaikinimo( ).

124. Lenkijos Respublika mano, kad Komisija neteisingai aiškina iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 55 straipsnio 4 dalį. Ji teigia, kad pagal šią nuostatą nedraudžiama tikrinti, ar teismas yra teisingai sudarytas. Ja tik kodifikuota Aukščiausiojo Teismo praktika, pagal kurią, jeigu byla išnagrinėjama pažeidžiant nuostatas dėl bylų paskirstymo jurisdikciją turinčio teismo teisėjams, tai nesuteikia pagrindo taikyti išimtinę kontrolę pagal Civilinio proceso kodekso 387 straipsnį ir Baudžiamojo proceso kodekso 439 straipsnio 1 dalies 2 punktą, dėl kurios būtų galima pripažinti procesą neteisėtu ir panaikinti peržiūrėtą sprendimą. Vis dėlto tokio pobūdžio pažeidimas gali būti pagrindas taikyti įprastą kontrolę. Atitinkamai šalis gali prašyti panaikinti teismo sprendimą, remdamasi tuo, kad taikytino proceso kodekso pažeidimas turėjo neigiamos įtakos bylos baigčiai šios šalies požiūriu. Be to, šalis gali prašyti teisėjo nušalinimo, jeigu jo dalyvavimas byloje pažeidžia teisę į nešališką teismą.

125. Lenkijos Respublika teigia, kad, priešingai šios išvados 114 punkte nurodytam Komisijos teiginiui, iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 55 straipsnio 4 dalyje nenurodoma, kad teismai turi peržiūrėti klausimą, ar sprendimą priėmęs teismas buvo pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas. Ši nuostata susijusi tik su bylų paskirstymo ir teismų sudėties taisyklių pažeidimo pasekmėmis. Tai reiškia, kad Komisijos pagrindas dėl Pakeitimo įstatymo 8 straipsnio, kuriame numatyta, kad iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 55 straipsnio 4 dalis taikoma ir nagrinėjamoms byloms, taip pat turi būti atmestas.

2. Vertinimas

a) Dėl priimtinumo

126. Lenkijos Respublika tvirtina, kad pirmajame Komisijos pagrinde nurodyti SESV 267 straipsnio ir Sąjungos teisės viršenybės principo pažeidimai nėra išskirti. Be to, ji teigia, kad Komisija nepateikė jokio pagrindimo ar įrodymų, kad iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 3 dalimi pažeidžiama Sąjungos teisė. Lenkijos Respublika taip pat mano, kad Komisija savo paaiškinimus ar įrodymus šiems teiginiams pagrįsti pateikė pavėluotai ir Teisingumo Teismas neturėtų į juos atsižvelgti.

127. Pagal SESV 258 straipsnį iškeltoje byloje dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija turi įrodyti, kad įsipareigojimas neįvykdytas, pateikdama Teisingumo Teismui visą reikalingą informaciją, kad šis galėtų nustatyti šią faktinę aplinkybę, ir Komisija neturi teisės remtis jokiomis prezumpcijomis( ). Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Procedūros reglamento 120 straipsnio c punktą ieškinyje, pareikštame pagal SESV 258 straipsnį, turi būti nurodyti konkretūs kaltinimai, dėl kurių Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą, ir bent jau trumpai išdėstytos teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiami šie kaltinimai( ). Taigi pagal SESV 258 straipsnį pareikšto ieškinio esmė turi būti išnagrinėta remiantis tik ieškinyje nurodytais reikalavimais.

128. Pirmajame pagrinde Komisija tik nurodė SESV 267 straipsnį ir net glaustai nepaaiškino, kodėl jos nurodytomis Lenkijos teisės nuostatomis pažeidžiama ši nuostata. To, kad Komisija 2020 m. spalio 30 d. pagrįstoje nuomonėje paaiškino SESV 267 straipsnio reikšmę nagrinėjant šį pagrindą, nepakanka, kad būtų galima taikyti Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Procedūros reglamento 120 straipsnio c punktą. Be to, priešingai, nei tvirtinama dublike, Teisingumo Teismas negali daryti prielaidos, kad tarp tariamo SESV 267 straipsnio pažeidimo ir nagrinėjamų Lenkijos teisės nuostatų yra „funkcinis ryšys“. Tiek, kiek Komisija galėjo paaiškinti šį „funkcinį ryšį“, pateikdama antrąjį pagrindą, jis pateiktas dėl skirtingų Lenkijos teisės nuostatų.

129. Priešingai, manau, kad ieškinio 75 punkte apibendrintai paaiškinta, kodėl Komisija manė, kad jos pirmajame pagrinde nurodytomis Lenkijos teisės nuostatomis pažeidžiamas Sąjungos teisės viršenybės principas. Be to, atsižvelgiant į tai, kad iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 3 dalyje iš esmės pakartojama šio įstatymo 29 straipsnio 3 dalis( ), Komisijai pakako pirmajame pagrinde nurodyti 26 straipsnio 3 dalį, nes iš to, kaip visas šis pagrindas suformuluotas, galima aiškiai suprasti, kodėl ji mano, kad pastarąja nuostata pažeidžiama Sąjungos teisė.

130. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti kaip nepriimtinus Komisijos argumentus, susijusius su SESV 267 straipsniu, pateiktus grindžiant pirmąjį pagrindą.

b) Dėl esmės

1) Preliminarios pastabos – Komisijos pirmojo ir antrojo pagrindų apimtis

131. Lenkijos Respublika tvirtina, kad Komisijos antrajame pagrinde nurodyti motyvai yra nenuoseklūs ir prieštarauja pirmajam pagrindui. Komisijos nuomone, šis teiginys nepagrįstas.

132. Antrasis pagrindas susijęs su išimtine jurisdikcija, pagal nacionalinę teisę suteikiama Išimtinės kontrolės kolegijai sprendžiant klausimus, susijusius su teismų, teisėjų kolegijų ir teisėjų nepriklausomumu. Pirmajame pagrinde, be kita ko, kritikuojama tai, kad pagal kai kurias Lenkijos teisės nuostatas visiems nacionaliniams teismams( ), įskaitant Išimtinės kontrolės kolegiją, draudžiama tikrinti teisėjų skyrimo Lenkijoje teisėtumą. Taigi pirmajame pagrinde teigiama, kad joks Lenkijos teismas neturi jurisdikcijos tikrinti Lenkijos teisėjų skyrimo teisėtumo pagal Sąjungos teisę. Todėl manau, kad pirmieji du Komisijos pagrindai yra suderinami tarpusavyje.

2) Teisė į veiksmingą teisinę gynybą pagal įstatymą įsteigtame nepriklausomame ir nešališkame teisme

133. Lenkijos Respublika neginčija, kad, atsižvelgiant į EŽTT jurisprudenciją dėl EŽTK 6 straipsnio 1 dalies ir Sąjungos teisės viršenybės principą, bendrosios kompetencijos teismai, Aukščiausiasis Teismas ir administraciniai teismai turi laikytis ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, siejamos kartu su Chartijos 47 straipsniu. Be to, ji neginčija, kad atitinkami teismai turi patikrinti, ar pagal Sprendimą Simpson paisoma teisės į pagal įstatymą įsteigtą nepriklausomą ir nešališką teismą. Lenkijos Respublika teigia, kad Komisijos nustatytomis nacionalinėmis nuostatomis tik užkertamas kelias Respublikos Prezidento priimto teisėjo paskyrimo akto apskundimui. Šiomis aplinkybėmis ji atkreipia dėmesį į keletą kitų Lenkijos teisės nuostatų, kuriomis teisėjams suteikiama galimybė patikrinti, ar užtikrinta galimybė kreiptis į pagal įstatymą įsteigtą nešališką teismą.

134. Priešingai, nei teigia Lenkijos Respublika, šioje byloje Komisija neginčija nei Respublikos Prezidento prerogatyvos paskirti teisėjus, nei to, kad pagal Lenkijos teisę teisėjo paskyrimo aktas negali būti apskųstas( ).

135. Sprendimo A. K. 133 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, jog tai, kad teisėjus skiria Respublikos Prezidentas, jie netampa nuo jo priklausomi ir negali kilti abejonių dėl jų nešališkumo, jeigu po paskyrimo šiems nariams nedaroma jokios įtakos. Be to, Sprendimo A. B. ir kt. (Aukščiausiojo Teismo teisėjų skyrimas – Skundai)( ) 129–136 punktuose nurodyta, kad nors skyrimo į nacionalinio aukščiausiojo teismo teisėjo pareigas procese gali būti neįmanoma įgyvendinti teisės į teisių gynimo priemonę, dėl to negali kilti sunkumų taikyti iš Sąjungos teisės kylančius reikalavimus, jeigu yra kitų veiksmingų teisminių teisių gynimo priemonių. Kitaip gali būti, kai anksčiau buvusios teisminės gynybos priemonės buvo panaikintos, o kiti svarbūs veiksniai, apibūdinantys paskyrimo procesą konkrečiomis nacionalinėmis teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kelia teisės subjektams sisteminio pobūdžio abejonių dėl teisėjų, paskirtų užbaigus šią procedūrą, nepriklausomumo ir nešališkumo( ).

136. Taigi pirmasis Komisijos pagrindas susijęs tik su teiginiu, kad visiems bendrosios kompetencijos teismams, administraciniams teismams ir Aukščiausiajam Teismui( ), įskaitant Išimtinės kontrolės kolegiją, draudžiama savo iniciatyva arba šalies prašymu patikrinti, ar teismas užtikrina teisės subjektų teisę į veiksmingą teisinę gynybą Sąjungos teisei priklausančiose srityse pagal įstatymą įsteigtame nepriklausomame ir nešališkame teisme( ). Komisijos teigimu, ginčijamos nuostatos sukelia bent dvi žalingas pasekmes. Pirma, jomis teismams neleidžiama peržiūrėti tokių klausimų, neatsižvelgiant į teisių gynimo priemonės, kuri gali būti prieinama pagal nacionalinę teisę, pobūdį ir apimtį. Antra, jomis teismams taip pat draudžiama netaikyti nacionalinių nuostatų, prieštaraujančių ESS 19 straipsnio 1 dalies antrai pastraipai ir Chartijos 47 straipsniui.

137. Komisija ir Lenkijos Respublika nesutaria dėl pirmajame pagrinde aptariamų nacionalinės teisės nuostatų taikymo srities.

138. Iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 42a straipsnio 2 dalies, iš dalies pakeisto Aukščiausiojo teismo įstatymo 26 straipsnio 3 dalies ir 29 straipsnio 3 dalies bei iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo 5 straipsnio 1b dalies tekste atitinkamiems teismams aiškiai draudžiama nustatyti ar vertinti teisėjo paskyrimo teisėtumą. Pagal tas pačias nuostatas šiems teismams taip pat draudžiama nustatyti ar vertinti iš šio paskyrimo kylančius įgaliojimus vykdyti teisėjo funkcijas.

139. Be to, pagal iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 42a straipsnio 1 dalį, iš dalies pakeisto Aukščiausiojo teismo įstatymo 29 straipsnio 2 dalį ir iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo 5 straipsnio 1a dalį tiems patiems teismams neleidžiama „kvestionuoti teismų <...> ar už teisminę kontrolę ir teisės apsaugą atsakingų institucijų teisėtumo“. Iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 55 straipsnio 4 dalyje ir Pakeitimo įstatymo 8 straipsnyje( ) draudžiama remtis nuostatomis dėl bylų paskirstymo organizavimo ir teisėjų kolegijų skyrimo bei keitimo, siekiant apriboti teisėjo jurisdikciją arba konstatuoti, kad teismo sudėtis yra neteisėta, kad teismas sudarytas netinkamai ar kad šiame teisme posėdžiauja įgaliojimų neturintis ar kompetencijos spręsti bylos neturintis asmuo.

140. Iš pirmo žvilgsnio pagal šių nuostatų tekstą teismui iš esmės nedraudžiama turėti jurisdikciją erga omnes panaikinti Respublikos Prezidento priimtą teisėjo paskyrimo aktą. Vietoj to jame visiems Lenkijos teismams aiškiai draudžiama savo iniciatyva arba šalies prašymu bet kokiomis aplinkybėmis ir dėl bet kokios priežasties kelti ar spręsti klausimą, ar teisėjas paskirtas teisėtai arba ar jis gali vykdyti teisėjo funkcijas, neatsižvelgiant į nurodomo neteisėtumo pobūdį, ginčijamą aktą ar procedūrą arba galimą teisių gynimo priemonę. Taigi šių nuostatų tekstas yra toks platus, kad panaikinama nacionalinių teismų galimybė nagrinėti klausimus, susijusius su teisėjų kolegijos nepriklausomumu, kaip to reikalaujama pagal Sprendimą Simpson( ).

141. Nepaisant to, kad nacionaliniai teismai klausimus dėl teisėjo ar teismo nepriklausomumo privalo perduoti Išimtinės kontrolės kolegijai pagal iš dalies pakeisto Aukščiausiojo Teismo įstatymo 26 straipsnio 2 dalį, šio įstatymo 26 straipsnio 3 dalyje aiškiai nurodyta, kad Išimtinės kontrolės kolegija nevertina teisėjo paskyrimo teisėtumo arba jo įgaliojimų vykdyti teisėjo funkcijas. Be to, pagal iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 42a straipsnio 1 dalį, iš dalies pakeisto Aukščiausiojo teismo įstatymo 29 straipsnio 2 dalį ir iš dalies pakeisto Administracinių teismų santvarkos įstatymo 5 straipsnio 1a dalį joks Lenkijos teismas negali suabejoti teismo teisėtumu. Todėl atitinkamų teisių gynimo priemonių taikymas pagal nacionalinę teisę yra vienodai apribotas.

142. Be to, nors iš dalies pakeisto Bendrosios kompetencijos teismų santvarkos įstatymo 55 straipsnio 4 dalyje ir Pakeitimo įstatymo 8 straipsnyje numatyti draudimai daugeliu atvejų, kaip teigia Lenkijos Respublika, gali būti susiję tik su organizaciniais klausimais, bylų ir darbo krūvio valdymu, gali būti ir taip, kad tokie klausimai kelia abejonių dėl to, ar teismas buvo iš anksto įsteigtas pagal įstatymą ir ar jis yra nešališkas. Platus draudimas netgi kelti ar nagrinėti tokius klausimus ginčijamuose teisės aktuose apibūdintomis aplinkybėmis išeina už ribų to, ką Lenkijos Respublika nurodo kaip šių nuostatų tikslus, ir apsunkina galimybę pasinaudoti teisminėmis teisių gynimo priemonėmis tokiam pažeidimui pašalinti. Tai reiškia, kad nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos yra tokios plačios, kad jomis reglamentuojami visi teisės į pagal įstatymą įsteigtą nepriklausomą ir nešališką teismą, užtikrinamos pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą ir Chartijos 47 straipsnį, kontrolės aspektai.

143. Teisingumo Teismo prašymu Lenkijos Respublika kaip įrodymus pateikė daug kitų nacionalinės teisės nuostatų, kuriose, be kita ko, numatytas teisėjų nušalinimas, bylos perdavimas kitam teismui ir apeliacinių teismų procesinių sprendimų panaikinimas dėl to, kad šie procesiniai sprendimai neatitinka ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos ir Chartijos 47 straipsnio rei