Byla C‑177/05

María Cristina Guerrero Pecino

prieš

Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)

(Juzgado de lo Social Único de Algeciras prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalies pirmoji pastraipa – Socialinė politika – Darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam – Direktyva 80/987/EEB (iš dalies pakeista Direktyva 2002/74/EB) – Taikinimo procedūros metu nustatyta kompensacija – Garantijų institucijos užtikrintas mokėjimas – Teismo sprendimo priėmimas, kaip mokėjimo sąlyga“

2005 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) nutartis I‑0000

Nutarties santrauka

1. Prejudiciniai klausimai – Atsakymas, kurį galima aiškiai nustatyti iš teismo praktikos – Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalies taikymas

(Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalis)

2. Socialinė politika – Teisės aktų derinimas – Darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam – Direktyva 80/987 – Taikymo sritis – „Darbo užmokesčio“ sąvoka – Nacionalinės teisės aktai, apimantys kompensacijas dėl neteisėto atleidimo iš darbo, pripažintas teismo arba administracinės institucijos sprendimu, ir neapimantys kompensacijų dėl neteisėto atleidimo iš darbo, nustatytų teisminės taikinimo procedūros metu – Vienodo požiūrio principo pažeidimas – Nacionalinio teismo pareigos ir kompetencija

(Tarybos direktyvos 80/987, iš dalies pakeistos Direktyva 2002/74, 3 straipsnio 1 dalis)

TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)

NUTARTIS

2005 m. gruodžio 13 d.( )

„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalies pirmoji pastraipa – Socialinė politika – Darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam – Direktyva 80/987/EEB (iš dalies pakeista Direktyva 2002/74/EB) – Taikinimo procedūros metu nustatyta kompensacija – Garantijų institucijos užtikrintas mokėjimas – Teismo sprendimo priėmimas, kaip mokėjimo sąlyga“

Byloje C‑177/05

dėl Juzgado de lo Social Único de Algeciras (Ispanija) 2005 m. kovo 30 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. balandžio 20 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

María Cristina Guerrero Pecino

prieš

Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),

TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),

kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Schiemann, teisėjai N. Colneric (pranešėja), ir E. Juhász,

generalinis advokatas A. Tizzano,

kancleris R. Grass,

pagal Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalies pirmąją pastraipą siūlydamas klausimą išspręsti motyvuota nutartimi,

išklausęs generalinį advokatą,

priima šią

Nutartį

1 Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (OL L 283, p. 23), iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB (OL L 270, p. 10, toliau – direktyva), aiškinimu.

2 Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp M. C. Guerrero Pecino ir Fondo de Garantía Salarial (Darbo užmokesčio garantijų fondo, toliau – Fogasa), kuris, būdamas subsidiariai atsakingas, atsisakė ieškovei išmokėti kompensaciją dėl neteisėto jos atleidimo iš darbo, dėl kurios sumokėjimo buvo sutarta teisme patvirtintoje M. C. Guerrero Pecino ir jos darbdavio taikos sutartyje.

Teisės aktai

Bendrijos teisės aktai

3 Direktyvos 1 straipsnio 1 dalis nustato, kad „ši direktyva taikoma su darbo sutartimis ar darbo santykiais susijusiems darbuotojų reikalavimams, pateiktiems 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams“.

4 Šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalis patikslina, kad ji nepažeidžia nacionalinės teisės aktuose vartojamų sąvokų „darbuotojas“, „darbdavys“, „darbo užmokestis“, „neatidėliotina teisė“ ir „būsimoji teisė“.

5 Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis įtvirtina:

„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos, laikydamosi 4 straipsnio reikalavimų, užtikrintų darbuotojams nesumokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, patenkinimą, įskaitant, jeigu numatyta nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių“.

6 Pagal direktyvos 4 straipsnį valstybės narės turi teisę apriboti 3 straipsnyje nurodytų garantijų institucijų atsakomybę nurodydamos laikotarpio, už kurį garantijų institucija turi patenkinti neapmokėtus reikalavimus, trukmę arba nustatydamos maksimalų šios institucijos mokėjimų dydį.

7 Direktyvos 10 straipsnio a punkte įtvirtinta, kad ji „nepažeidžia valstybių narių teisės imtis būtinų priemonių piktnaudžiavimams išvengti“.

Ispanijos teisės aktai

8 1995 m. kovo 24 d. Karaliaus įstatyminio dekreto 1/1995, patvirtinančio pakeisto Įstatymo dėl darbuotojų statuto (Estatuto de los Trabajadores) tekstą (1995 m. kovo 29 d. BOE Nr. 75, p. 9654), 1997 m. gruodžio 19 d. Įstatymo 60/1997 redakcijos (BOE Nr. 304, 1997 m. gruodžio 20 d., p. 37453; toliau – Darbuotojų statutas) 33 straipsnio 1 ir 2 dalys nustato:

„1. Darbo užmokesčio garantijų fondas prie Darbo ir socialinės apsaugos ministerijos yra nepriklausoma juridinio asmens statusą ir teisę veikti siekiant įgyvendinti savo tikslus turinti organizacija, kuri darbdavių nemokumo, mokėjimų sustabdymo, bankroto ar reorganizavimo atveju išmoka darbuotojams priklausančias darbo užmokesčio sumas.

Pirmesnės pastraipos tikslais darbo užmokesčiu yra laikoma taikos sutartimi arba teisminės institucijos sprendimu 26 straipsnio 1 dalyje nustatytais pagrindais pripažinta suma bei papildoma kompensacija, kurią prireikus kompetentinga teisminė institucija pripažįsta kaip „atlyginimą proceso metu“ (salarios de tramitación), atsižvelgiant į tai, kad Fondas nei kartu, nei atskirai nemoka sumos, didesnės nei dvigubas įstatymu nustatytas minimalusis dieninis darbo užmokestis, padaugintas iš dienų, už kurias nebuvo sumokėtas darbo užmokestis, skaičiaus, bet ne daugiau kaip už 120 dienų.

2. Darbo užmokesčio garantijų fondas pirmesnėje dalyje įvardytais atvejais neviršydamas maksimalios metinės išmokos ir atsižvelgdamas į tai, kad darbo dienos užmokestis, kuriuo remiantis apskaičiuojamos išmokos, negali viršyti dvigubo minimalaus darbo užmokesčio, moka teismo arba administracinės institucijos sprendimu darbuotojams pripažintas kompensacijas dėl atleidimo iš darbo arba dėl sutarties nutraukimo pagal šio įstatymo 50, 51 straipsnius ir 52 straipsnio c punktą.

Tik atleidimo iš darbo arba sutarties nutraukimo pagal šio įstatymo 50 straipsnį atveju Darbo užmokesčio garantijų fondo išmokama kompensacijos suma yra apskaičiuojama imant 25 kiekvienų visų tarnybos metų dienas ir negali viršyti pirmesnėje pastraipoje nustatytos ribos“.

9 Darbuotojų statuto 56 straipsnio 1 dalyje yra įtvirtinta:

„1. Kai pripažįstama, kad atleidimas iš darbo yra neteisėtas, darbdavys per penkias dienas nuo pranešimo apie sprendimą dienos gali arba grąžinti darbuotoją į darbą ir sumokėti jam šios dalies b punkte nustatytą salarios de tramitación arba sumokėti šias teismo sprendimu nustatytinas sumas:

a) kompensaciją, lygią 45 kiekvienų tarnybos metų dienų užmokesčiui, trumpesnius nei vienerių metų laikotarpius apskaičiuojant prorata remiantis mėnesiniu darbo užmokesčiu, bet ne daugiau nei 42 mėnesinius darbo užmokesčius;

b) sumą, lygią sumokėtinam darbo užmokesčiui, skaičiuojamam nuo atleidimo iš darbo dienos iki pranešimo apie sprendimą, kuriuo konstatuojama, kad atleidimas iš darbo yra neteisėtas, dienos arba kol darbuotojas susiranda kitą darbą, jei tai įvyksta prieš sprendimo paskelbimą ir jei darbdavys pateikia įrodymą apie sumokėtas sumas, kad jos būtų atskaitytos iš „salarios de tramitación“.

Kai mokamas b punkte minimas atlyginimas, darbdavys privalo išlaikyti darbuotojo registraciją socialinio draudimo institucijose“.

10 1995 balandžio 7 d. Karaliaus įstatyminio dekreto 2/1995, patvirtinančio pakeistą Įstatymo dėl darbo procedūros (Ley de Procedimiento laboral) tekstą (1995 m. balandžio 11 d. BOE Nr. 86, p. 10695, toliau – LPL), 84 straipsnis nustato, kad nepavykus iš anksto susitarti taikinimo procedūros administracinėje tarnyboje metu taikant to paties dekreto 63 straipsnį, nauja taikinimo procedūra privalomai turi būti vykdoma kompetentingoje teisminėje institucijoje.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

11 M. C. Guerrero Pecino, ieškovė pagrindinėje byloje, nuo 1990 m. liepos 9 d. iki 2001 m. gruodžio 27 d., kai bendrovė Camisas Leica SL (toliau – Camisas Leica) ją atleido, dirbo šioje bendrovėje.

12 Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo 2002 m. gegužės 13 d. posėdyje buvo pasirašyta M. C. Guerrero Pecino ir Camisas Leica taikos sutartis, kuria Camisas Leica pripažino neteisėtą ieškovės pagrindinėje byloje atleidimo pobūdį ir aiškiai sutiko jai išmokėti kompensaciją pagal taikytinas teisės nuostatas, tai yra jai sumokėti kompensaciją, lygią 45 kiekvienų tarnybos metų dienų užmokesčiui, bei „salarios de tramitación“.

13 Remdamasi M. C. Guerrero Pecino prašymu 2003 m. kovo 5 d. to paties teismo priimtu laikinu sprendimu dėl Camisas Leica nemokumo, M. C. Guerrero Pecino Fogasa paprašė jai sumokėti šią išmoką bei „salarios de tramitación“ atitinkančią kompensaciją, kurios jos buvęs darbdavys jai nesumokėjo.

14 Fogasa sutiko ieškovei pagrindinėje byloje išmokėti 3 338,88 euro sumą kaip „salarios de tramitación“, tačiau laikėsi nuomonės, kad M. C. Guerrero Pecino neturėjo teisės gauti 8 622,42 euro sumos, kurios ji prašė kaip kompensacijos dėl atleidimo iš darbo, tuo pagrindu, kad pastaroji nebuvo priteista teismo sprendimu ar kitokiu teismo aktu.

15 M. C. Guerrero Pecino Fogasa atsisakymą jai išmokėti šią kompensaciją dėl atleidimo iš darbo ginčijo Juzgado de lo Social Único de Algeciras.

16 Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad tuo metu, kai jis pripažino Camisas Leica nemokia, Direktyvą 80/987 pakeitusi Direktyva 2002/74 jau galiojo.

17 Šis teismas teigia, kad neginčytina, jog Ispanijos nacionalinė teisė Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalyje numato, kad Fogasa moka išmokas darbo santykių nutraukimo pagrindu, tačiau tik „teismo arba administracinės institucijos sprendimu darbuotojams pripažintas išmokas dėl atleidimo iš darbo“. Šią šio straipsnio nuostatą Aukščiausiasis teismas aiškina taip, kad ji netaikoma kompensacijoms dėl atleidimo iš darbo, nustatytoms Darbuotojų statuto pagrindu vykusios teisminės taikinimo procedūros metu.

18 Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėtų žinoti, ar, nepaisant šios nuostatos formuluotės, egzistuoja teisėti argumentai, kurie, remiantis Bendrijos teisę atitinkančiu aiškinimu, leistų į šios nuostatos taikymo sritį taip pat įtraukti kompensacijas dėl atleidimo iš darbo, kurias pagal darbo sutartį dirbantis darbuotojas taikos sutarties pagrindu privalo gauti pasibaigus darbo santykiams.

19 Šiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Social Único de Algeciras nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

„ar bendrasis lygybės ir nediskriminavimo principas objektyviai pateisina skirtingą vertinimą, įtvirtintą Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalyje ir Aukščiausiojo teismo šio straipsnio išaiškinime, ir dėl to (direktyva) netaikytina teisme patvirtinta taikos sutartimi pripažintoms kompensacijoms dėl atleidimo iš darbo,

ar <...> priešingai, bendrasis lygybės ir nediskriminacijos principas objektyviai nepateisina skirtingo vertinimo, įtvirtinto Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalyje ir Aukščiausiojo teismo šio straipsnio išaiškinime, ir dėl to (direktyva) taikytina teisme patvirtinta taikos sutartimi pripažintoms kompensacijoms dėl atleidimo iš darbo?“

Dėl prejudicinio klausimo

20 Atsižvelgiant į tai, kad atsakymą į pateiktą klausimą galima aiškiai nustatyti iš Teisingumo Teismo praktikos, būtent iš 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Olaso Valero (C‑520/03, Rink. p. I‑12065), pagal Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 dalies pirmąją pastraipą Teisingumo Teismas klausimą gali spręsti motyvuota nutartimi.

21 Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Bendrijos teisė draudžia nevienodai vertinti kompensacijas dėl atleidimo iš darbo, mokamas pagal darbo sutartį dirbančiam darbuotojui pagal teismo ar administracinį sprendimą, ir tas kompensacijas, kurios jam mokamos taikinimo procedūroje priimto teismo sprendimo pagrindu.

22 Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti Direktyvą 2002/74. Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal jos 3 straipsnį ši direktyva įsigaliojo jos paskelbimo Europos Bendrijų Oficialiajame leidinyje dieną, t. y. 2002 m. spalio 8 d., ir kad pagal jos 2 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą „Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie <…> įgyvendina šią direktyvą“. Pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą valstybės narės „pirmoje pastraipoje minėtas nuostatas jos taiko bet kuriai darbdavio nemokumo būklei, atsiradusiai po šių nuostatų įsigaliojimo dienos“.

23 Toliau pateiktos pastabos taikytinos tik tuo atveju, kai atitinkamą dieną Direktyva 2002/74 jau buvo perkelta į nacionalinę teisę, o tai patikrinti turi nacionalinis teismas. Jei direktyva dar nebuvo perkelta, sprendžiant pagrindinę bylą, reikia vadovautis minėtame sprendime Olaso Valero pateiktais nurodymais.

24 Direktyvos taikymo sritis yra apibrėžta jos 1 straipsnyje. Kartu skaitant direktyvos 1 straipsnio 1 dalį ir 3 straipsnio 1 dalį matyti, kad ši direktyva yra skirta su darbo sutartimis ar darbo santykiais susijusiems darbuotojų reikalavimams, įskaitant, jeigu numatyta nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių.

25 Todėl nacionalinė teisė turi patikslinti direktyvos taikymo sričiai priklausančias išmokas. Pagal Ispanijos teisę, kaip ją aiškina Aukščiausiasis teismas, darbdavio nemokumo atveju Fogasa yra atsakinga tik už kompensacijas dėl atleidimo iš darbo, kurios buvo pripažintos teismo ar administracinės institucijos sprendimu.

26 Vis dėlto Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nacionalinei teisei pripažinta galimybė patikslinti garantijų institucijos mokamas išmokas turi atitikti pagrindines teises, įskaitant bendrąjį lygybės ir nediskriminavimo principą. Šis principas reikalauja, kad panašios aplinkybės nebūtų vertinamos skirtingai, jei toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas (minėto sprendimo Olaso Valero 34 punktas).

27 Teisingumo Teismas taip pat yra pareiškęs, kad neteisėtai atleistų iš darbo darbuotojų padėtis yra panaši, jeigu jie turi teisę į kompensaciją negrąžinimo į darbą atveju (minėto sprendimo Olaso Valero 35 punktas).

28 Nagrinėdamas, ar Ispanijos teisės aktuose numatytą nevienodą požiūrį į šiuos darbuotojus galima objektyviai pateisinti, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad bylų, kuriose 2002 m. gruodžio 12 d. buvo priimtas sprendimas Rodríguez Caballero (C‑442/00, Rink. p. I‑11915), o vėliau priimtas minėtas sprendimas Olaso Valero, medžiagoje nėra jokių įrodymų, kurie galėtų pateisinti skirtingą reikalavimų, susijusių su kompensacijomis dėl neteisėto atleidimo iš darbo, pripažintų teismo arba administracinės institucijos sprendimu, ir reikalavimų, susijusių su kompensacijomis dėl neteisėto atleidimo iš darbo, pripažintų taikinimo procedūros metu, vertinimą (minėto sprendimo Olaso Valero 36 ir 37 punktai).

29 Šios bylos atveju nurodytina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės priminė Aukščiausiojo teismo praktiką, tačiau nenurodė jokių naujų argumentų, kurių Teisingumo Teismas nebūtų galėjęs svarstyti anksčiau.

30 Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: kai pagal atitinkamą nacionalinę teisę kompensacijos dėl neteisėto atleidimo iš darbo, pripažintos teismo arba administracinės institucijos sprendimu, pagal nacionalinę teisę turi būti laikomos išeitinėmis išmokomis dėl nutrauktų darbo santykių direktyvos 3 straipsnio 1 dalies prasme, tokio paties pobūdžio kompensacijos, nustatytos teisminės taikinimo procedūros, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, metu, taip pat turi būti laikomos išeitinėmis išmokomis šios nuostatos prasme. Nacionalinis teismas privalo netaikyti teisės aktų, kurie pažeidžia lygybės principą pastarųjų išmokų nepriskirdami „išeitinių išmokų“ sąvokai šių teisės aktų prasme.

Dėl bylinėjimosi išlaidų

31 Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

Kai pagal atitinkamą nacionalinę teisę kompensacijos dėl neteisėto atleidimo iš darbo, pripažintos teismo arba administracinės institucijos sprendimu, pagal nacionalinę teisę turi būti laikomos išeitinėmis išmokomis dėl nutrauktų darbo santykių 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo, iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB, 3 straipsnio 1 dalies prasme, tokio paties pobūdžio kompensacijos, nustatytos teisminės taikinimo procedūros, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, metu, taip pat turi būti laikomos išeitinėmis išmokomis šios nuostatos prasme. Nacionalinis teismas privalo netaikyti teisės aktų, kurie pažeidžia lygybės principą pastarųjų išmokų nepriskirdami „išeitinių išmokų“ sąvokai šių teisės aktų prasme.

Parašai.