GENERALINIO ADVOKATO

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA IŠVADA,

pateikta 2020 m. kovo 26 d. ( 1 )

Byla C-80/19

E. E.,

dalyvaujant

Kauno miesto 4-ojo notaro biuro notarei Virginijai Jarienei,

K.-D. E.

(Lietuvos Aukščiausiojo Teismo prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

„Procesas dėl prejudicinio sprendimo priėmimo – Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (ES) Nr. 650/2012 – Taikymo sritis – Tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo sąvoka – Įprastinės gyvenamosios vietos sąvoka – Tarptautinės teismų jurisdikcijos taisyklių taikymas notarams – Autentiško dokumento sąvoka – Teisės pasirinkimas, parodomas paskutinės valios dėl turto palikimo sąlygomis – Pereinamojo laikotarpio nuostatos – Suinteresuotųjų šalių suteikta tarptautinė teismų jurisdikcija“

1. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas pateikia kelis prejudicinius klausimus dėl Reglamento (ES) Nr. 650/2012 ( 2 ) išaiškinimo. Jis mano, kad jie būtini siekiant priimti sprendimą dėl skundo, pateikto dėl Lietuvos notaro atsisakymo patenkinti prašymą užvesti paveldėjimo bylą ir išduoti nacionalinį paveldėjimo teisės liudijimą.

2. Ginčas kilo dėl Vokietijoje gyvenusios Lietuvos pilietės palikimo ( 3 ): ji testamentą sudarė Lietuvoje ir jos paliktas turtas yra šioje šalyje. Jos sūnus, taip pat Lietuvos pilietis, kreipėsi į Kauno (Lietuva) notarą, prašydamas užvesti paveldėjimo bylą ir išduoti paveldėjimo teisės liudijimą; notaras šį prašymą atmetė, motyvuodamas tuo, kad palikėjos įprastinė gyvenamoji vieta buvo Vokietijoje.

3. Teisingumo Teismo nurodymu šioje išvadoje bus nagrinėjami tik ketvirtasis, penktasis ir šeštasis prejudiciniai klausimai. Vis dėlto juos analizuodamas turėsiu papildomai remtis kai kurių likusių klausimų turiniu.

I. Teisinis pagrindas

A. Sąjungos teisė. Reglamentas Nr. 650/2012

4. Reikšmingos yra šios reglamento konstatuojamosios dalys: „(7) reikėtų sudaryti palankesnes sąlygas vidaus rinkai tinkamai veikti, šalinant kliūtis laisvam asmenų, kurie šiuo metu patiria sunkumų įgyvendindami savo teises tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo atvejais, judėjimui. Europos teisingumo erdvėje piliečiai turi turėti galimybę iš anksto organizuoti paveldėjimą. Turi būti veiksmingai užtikrintos įpėdinių ir testamentinės išskirtinės gavėjų, kitų palikėjo artimųjų ir palikėjo kreditorių teisės; <…> (20) šiame reglamente turėtų būti atsižvelgta į įvairias sistemas, skirtas paveldėjimo klausimams nagrinėti, kurios taikomos valstybėse narėse. Taikant šį reglamentą terminas „teismas“ turėtų būti aiškinamas plačiai ir taikomas ne tik teismines funkcijas vykdantiems teismams tiesiogine šio žodžio prasme, bet ir notarams ar registravimo tarnyboms kai kuriose valstybėse narėse, kurie tam tikrais paveldėjimo klausimais vykdo teismines funkcijas, kaip antai teismai [kaip teismai], ir notarams bei teisės specialistams, kurie kai kuriose valstybėse narėse vykdo su konkrečiais paveldėjimo atvejais susijusias teismines funkcijas, vadovaudamiesi teismo suteiktais įgaliojimais. Visiems šiame reglamente apibrėžtiems teismams turėtų būti privalomos šiame reglamente nustatytos jurisdikcijos normos. Priešingai, terminas „teismas“ neturėtų apimti valstybės narės neteisminių institucijų, kurios pagal nacionalinę teisę turi teisę nagrinėti paveldėjimo klausimus, pavyzdžiui, daugumoje valstybių narių notarai, jei jie, kaip yra įprasta, nevykdo teisminių funkcijų; (21) pagal šį reglamentą visi notarai, kurie valstybėse narėse yra kompetentingi nagrinėti paveldėjimo klausimus, turėtų galėti naudotis tokia kompetencija. Tai, ar atitinkamos valstybės narės notarams privalomos šiame reglamente nustatytos jurisdikcijos normos, turėtų priklausyti nuo to, ar pagal šį reglamentą jie priskiriami „teismams“; <…> (23) atsižvelgiant į didėjantį piliečių judumą, siekiant užtikrinti tinkamą teisingumo vykdymą Sąjungoje, taip pat užtikrinti realų paveldėjimo ir valstybės narės, kurioje naudojamasi jurisdikcija, siejamąjį veiksnį, šiame reglamente turėtų būti numatyta, kad nustatant tiek jurisdikciją, tiek taikytiną teisę, bendras siejamasis veiksnys turėtų būti įprastinė palikėjo gyvenamoji vieta mirties dieną. Siekdama nustatyti įprastinę gyvenamąją vietą, paveldėjimo klausimą nagrinėjanti institucija turėtų įvertinti visas palikėjo gyvenimo aplinkybes kelerius metus prieš mirtį ir mirties dieną, atsižvelgdama į visus aktualius faktinius aspektus, visų pirma palikėjo buvimo atitinkamoje valstybėje trukmę bei reguliarumą ir to buvimo aplinkybes bei priežastis. Tokiu būdu nustatyta įprastinė gyvenamoji vieta turėtų atspindėti glaudų ir stabilų ryšį su atitinkama valstybe, atsižvelgiant į konkrečius šio reglamento tikslus; (24) tam tikrais atvejais nustatyti palikėjo įprastinę gyvenamąją vietą gali būti sudėtinga. Taip gali atsitikti, visų pirma, jei palikėjas dėl profesinių arba ekonominių priežasčių, kartais ilgam laikui, išvyko gyventi ir dirbti į užsienį, tačiau su kilmės valstybe išlaikė glaudų ir stabilų ryšį. Tokiu atveju atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes gali būti laikoma, kad palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta lieka jo kilmės valstybėje, kurioje buvo jo šeimos ir socialinio gyvenimo interesų centras. Kiti sudėtingi atvejai galėtų būti, kai palikėjas gyveno keliose valstybėse paeiliui arba keliavo iš vienos valstybės į kitą nė vienoje iš jų neįsikurdamas nuolat gyventi. Jei palikėjas buvo vienos iš tų valstybių pilietis arba visą savo pagrindinį turtą turėjo vienoje iš tų valstybių, jo pilietybė arba to turto vieta galėtų būti specialus veiksnys bendrai vertinant visas faktines aplinkybes; (25) nustatydama paveldėjimui taikytiną teisę, paveldėjimo klausimus nagrinėjanti institucija gali išimtiniais atvejais, jei, pavyzdžiui, palikėjas persikėlė į savo įprastinės gyvenamosios vietos valstybę palyginti neseniai prieš savo mirtį ir iš visų bylos aplinkybių aišku, kad jis buvo akivaizdžiai glaudžiau susijęs su kita valstybe, padaryti išvadą, kad paveldėjimui turėtų būti taikoma ne palikėjo įprastinės gyvenamosios vietos valstybės teisė, o valstybės, su kuria palikėjas buvo akivaizdžiai glaudžiau susijęs, teisė. Vis dėlto tokie akivaizdžiai glaudžiausi ryšiai neturėtų tapti papildomu siejamuoju veiksniu, kai tik nustatyti mirties dieną buvusią palikėjo įprastinę gyvenamąją vietą yra sudėtinga; <…> (27) šio reglamento taisyklės parengtos siekiant užtikrinti, kad paveldėjimo klausimus nagrinėjanti institucija dauguma atvejų taikytų savo teisę. Todėl šiame reglamente numatyti keli mechanizmai, kurie būtų taikomi tais atvejais, kai palikėjas savo palikimui reglamentuoti buvo pasirinkęs valstybės narės, kurios piliečiu jis buvo, teisę; (28) pagal vieną iš tokių mechanizmų susijusioms šalims turėtų būti leidžiama sudaryti susitarimą dėl teismo pasirinkimo, pasirenkant valstybės narės, kurios teisė pasirinkta, teismus <…>; <…> (37) siekiant suteikti piliečiams galimybę naudotis vidaus rinkos privalumais ir kartu užtikrinti jiems visišką teisinį tikrumą, šis reglamentas turėtų sudaryti jiems sąlygas iš anksto žinoti jų paveldėjimui taikytiną teisę. Turėtų būti nustatytos suderintos teisės kolizijos teisės normos, siekiant išvengti prieštaringų rezultatų. Pagrindine norma turėtų būti užtikrinta, kad paveldėjimą reglamentuotų numatoma teisė, su kuria jis glaudžiai susijęs. Teisinio tikrumo sumetimais ir siekiant išvengti palikimo suskaidymo, [ši] teisė turėtų reglamentuoti visą palikimą, t. y. visą palikimą sudarantį turtą, neatsižvelgiant į turto pobūdį ir neatsižvelgiant į tai, ar turtas yra kitoje valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje; <…> (39) teisės pasirinkimas turėtų būti aiškiai nurodomas pareiškime, pateikiamame pareiškiant paskutinę valią dėl turto palikimo, arba parodomas tokios paskutinės valios sąlygomis. Galėtų būti laikoma, kad teisės pasirinkimas parodytas paskutine valia dėl turto palikimo, jeigu, pavyzdžiui, palikėjas, pareikšdamas savo paskutinę valią, nurodė konkrečias savo pilietybės valstybės teisės nuostatas arba kitais būdais paminėjo tą teisę[.]“

5. 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „g) teismo sprendimas – valstybės narės teismo priimtas sprendimas paveldėjimo byloje, neatsižvelgiant į tai, kaip tas sprendimas gali būti įvardijamas, įskaitant teismo pareigūno sprendimą dėl teismo proceso išlaidų nustatymo; <…> i) autentiškas dokumentas – dokumentas paveldėjimo klausimais, kuris valstybėje narėje buvo oficialiai parengtas arba įregistruotas kaip autentiškas dokumentas ir kurio autentiškumas: i) grindžiamas parašu ir autentiško dokumento turiniu; ir ii) buvo nustatytas viešosios institucijos ar kitos tuo tikslu kilmės valstybės narės įgaliotos institucijos.“

6. 3 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta: „Šiame reglamente terminas „teismas“ reiškia bet kokią teisminę instituciją ir visas kitas institucijas bei teisės specialistus, turinčius kompetenciją paveldėjimo klausimais, kurie vykdo teismines funkcijas arba vykdo veiklą vadovaudamiesi teisminės institucijos suteiktais įgaliojimais, arba vykdo veiklą prižiūrimi teisminės institucijos su sąlyga, kad tokios kitos institucijos ir teisės specialistai užtikrina nešališkumo garantijas ir visų šalių teisę būti išklausytoms, ir su sąlyga, kad jų sprendimai pagal valstybės narės, kurioje jie vykdo veiklą, teisę: a) gali būti apskųsti teisminei institucijai arba jos peržiūrimi; ir b) turi panašią galią ir poveikį kaip ir teisminės institucijos sprendimas dėl to paties klausimo. <…>“

7. 4 straipsnyje nustatyta: „Jurisdikciją priimti sprendimą dėl viso palikimo paveldėjimo turi tos valstybės narės, kurioje mirties dieną buvo palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta, teismai.“

8. 5 straipsnyje numatyta: „1. Jei palikėjo pasirinkta teisė jo palikimui reglamentuoti pagal 22 straipsnį yra valstybės narės teisė, atitinkamos šalys gali susitarti, kad tos valstybės narės teismas arba teismai turi išimtinę jurisdikciją priimti sprendimą dėl bet kurio paveldėjimo klausimo. 2. Toks susitarimas dėl teismo pasirinkimo turi būti sudaromas raštu, nurodant datą ir pasirašant atitinkamoms šalims. <…>“

9. 7 straipsnyje nustatyta: „Valstybės narės, kurios teisę pagal 22 straipsnį pasirinko palikėjas, teismai turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl paveldėjimo, jei: <…> c) proceso šalys aiškiai pripažino teismo, į kurį buvo kreiptasi, jurisdikciją.“

10. 9 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta: „1. Jeigu vykstant procesui valstybės narės, vykdančios jurisdikciją pagal 7 straipsnį, teisme paaiškėja, kad ne visos proceso šalys yra susitarimo dėl teismo pasirinkimo šalys, teismas toliau vykdo jurisdikciją, jei proceso šalys, kurios nėra susitarimo šalys, atvyksta į teismą ir neužginčija teismo jurisdikcijos.“

11. 22 straipsnyje numatyta: „1. Asmuo gali pasirinkti, kad jo visą palikimą reglamentuojanti teisė būtų valstybės, kurios pilietybę jis turi pasirinkimo metu arba mirties dieną, teisė. <…> 2. Teisės pasirinkimas išreiškiamas pareiškime, pateikiamame pareiškiant paskutinę valią dėl turto palikimo, arba parodomas tokios paskutinės valios sąlygomis. <…>“

12. 59 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Vienoje iš valstybių narių sudarytas autentiškas dokumentas kitoje valstybėje narėje turi tokią pačią įrodomąją galią kaip ir kilmės valstybėje narėje arba kuo panašesnę galią su sąlyga, kad tai akivaizdžiai nepažeidžia atitinkamos valstybės narės viešosios tvarkos (ordre public). <…>“

13. 83 straipsnio 2 ir 4 dalyse įtvirtinta: „2. Jei palikėjas buvo pasirinkęs jo palikimo paveldėjimui taikytiną teisę iki 2015 m. rugpjūčio 17 d., šis pasirinkimas galioja, jei jis atitinka III skyriuje nustatytas sąlygas arba jeigu jis galiojo taikant pasirinkimo metu valstybėje, kurioje buvo įprastinė palikėjo gyvenamoji vieta, arba bet kurioje valstybėje, kurios pilietis jis buvo, galiojusias tarptautinės privatinės teisės normas. <…> 4. Jeigu iki 2015 m. rugpjūčio 17 d. paskutinės valios dėl turto palikimo pareiškimas surašomas pagal valstybės, kurią palikėjas galėjo pasirinkti pagal šį reglamentą, teisę, laikoma, kad šios valstybės teisė pasirinkta kaip paveldėjimui taikytina teisė.“

B. Nacionalinė teisė

1. Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas

14. 5.4 straipsnyje nustatyta: „1. Palikimo atsiradimo vieta laikoma paskutinė palikėjo nuolatinė gyvenamoji vieta (šio kodekso 2.12 straipsnis). <…> 4. Kilus ginčui, palikimo atsiradimo vietą suinteresuotų asmenų prašymu nustato teismas, atsižvelgdamas į visas aplinkybes.“

15. 5.66 straipsnyje įtvirtinta: „1. Įpėdiniai, paveldėję pagal įstatymą arba testamentą, gali prašyti palikimo atsiradimo vietos notarą išduoti paveldėjimo teisės liudijimą. <…>“

2. Lietuvos Respublikos notariato įstatymas

16. 1 straipsnyje numatyta: „Notariatas yra visuma notarų, kuriems pagal šį įstatymą suteikiama teisė juridiškai įtvirtinti neginčijamas fizinių ir juridinių asmenų subjektines teises ir juridinius faktus, užtikrinti šių asmenų ir valstybės teisėtų interesų apsaugą.“

17. 26 straipsnyje nustatyta: „Notarai atlieka šiuos notarinius veiksmus: <…> 2) išduoda paveldėjimo teisės liudijimus; <…> Pripažįstama, kad notarine forma patvirtintuose dokumentuose esantys faktai yra nustatyti ir neįrodinėjami, iki šie dokumentai (jų dalys) įstatymų nustatyta tvarka nėra pripažinti negaliojančiais.“

3. Civilinio proceso kodeksas

18. 444 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta: „Teismas nagrinėja bylas: <…> 8) dėl palikimo priėmimo, taip pat palikimo atsiradimo vietos fakto nustatymo[.]“

19. 511 straipsnio 1 dalyje numatyta: „Šiame skyriuje nustatyta tvarka gali būti skundžiamas atliktas notarinis veiksmas ar atsisakymas notarinį veiksmą atlikti.“

II. Faktinės aplinkybės, ginčas ir prejudiciniai klausimai

20. E. E. yra Lietuvos pilietis, kurio motina sudarė santuoką su Vokietijos piliečiu K.-D. E. Motina ir sūnus (gimęs ankstesnėje santuokoje) persikėlė gyventi į Vokietiją, kai šis dar buvo nepilnametis.

21. 2013 m. liepos 4 d. E. E. motina Garliavos (Lietuva) miesto notaro biure sudarė testamentą, jame viso savo turto įpėdiniu nurodė sūnų ( 4 ).

22. 2017 m. liepos 17 d. E. E. kreipėsį į 4-ąjį Kauno (Lietuva) notarų biurą, prašydamas užvesti paveldėjimo bylą ir išduoti paveldėjimo teisės liudijimą ( 5 ).

23. Notaras atmetė E. E. prašymą, grįsdamas tuo, kad palikėjos įprastinė gyvenamoji vieta jos mirties dieną, kaip tai suprantama pagal reglamentą, buvo Vokietijoje.

24. E. E. notaro atsisakymą patenkinti prašymą apskundė Kauno apylinkės teismui. 2018 m. sausio 29 d. šis teismas patvirtino, kad, nors E. E. motina pripažino, jog persikėlė į Vokietiją, ji nenutraukė savo ryšių su Lietuva. Dėl šios priežasties, remdamasis pagrįstumo ir sąžiningumo principais, teismas patenkino skundą, panaikino notaro nutarimą ir nurodė jam atlikti notarinį veiksmą.

25. Notaras apskundė šį sprendimą Kauno apygardos teismui (Lietuva); 2018 m. balandžio 26 d. sprendimu šis teismas minėtą sprendimą panaikino. Apeliacinės instancijos teismas konstatavo, kad kilus ginčui dėl palikėjo įprastinės gyvenamosios vietos tik teismas gali nustatyti, jog palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta buvo jo kilmės valstybėje, o nagrinėjamu atveju nėra duomenų, kad pareiškėjas šiuo klausimu būtų kreipęsis į teismą. Minėtas teismas taip pat nusprendė, kad panaikindamas ginčijamą notaro nutarimą pirmosios instancijos teismas neteisingai rėmėsi bendraisiais principais.

26. E. E. padavė kasacinį skundą Lietuvos Aukščiausiajam Teismui; šis Teisingumo Teismui pateikė tokius prejudicinius klausimus: „1. Ar tokia situacija, kokia susiklostė nagrinėjamoje byloje, kai Lietuvos pilietė, kurios mirties dieną įprastinė gyvenamoji vieta galimai buvo kitoje valstybėje narėje, tačiau bet kokiu atveju ryšių su gimtine ji niekada nebuvo nutraukusi, inter alia, prieš savo mirtį Lietuvoje sudarė testamentą, kuriuo visą turtą paliko savo įpėdiniui, Lietuvos piliečiui, o paveldėjimo atsiradimo metu paaiškėjo, kad visas paveldimas turtas yra tik Lietuvoje esantis nekilnojamasis daiktas, be to, sutuoktinę pergyvenęs kitos valstybės narės pilietis aiškiai išreiškė valią atsisakyti bet kokių pretenzijų į palikėjos turtą, dėl jos užvestuose teismo procesuose Lietuvoje nedalyvavo ir sutiko su Lietuvos teismų jurisdikcija ir Lietuvos teisės taikymu, pagal Reglamento Nr. 650/2012 nuostatas laikytina tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimu, kuriam šis reglamentas turėtų būti taikomas? 2. Ar Lietuvos notarai, kurie užveda paveldėjimo bylą, išduoda paveldėjimo teisės liudijimą ir atlieka kitus veiksmus, reikalingus, kad įpėdiniai realizuotų savo teises, laikytini „teismu“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 650/2012 3 straipsnio 2 dalį, atsižvelgiant į tai, kad notarai savo veikloje vadovaujasi nešališkumo ir nepriklausomumo principais, jų priimti sprendimai saisto juos pačius ar teismines institucijas, jų veiksmai gali būti skundžiami teismui? 3. Jei atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas, ar Lietuvos notarų išduodami paveldėjimo teisės liudijimai laikytini teismo sprendimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 650/2012 3 straipsnio 1 dalies g punktą, ir dėl to jų priėmimui reikėtų nustatyti jurisdikciją? 4. Jei atsakymas į antrąjį klausimą būtų neigiamas, ar Reglamento Nr. 650/2012 4 straipsnio ir 59 straipsnio nuostatos (kartu ar atskirai, bet jomis neapsiribojant) turi būti aiškinamos taip, kad Lietuvos notarai turi teisę netaikydami bendrosios jurisdikcijos taisyklių išduoti paveldėjimo teisės liudijimus, o šie būtų laikytini autentiškais dokumentais, sukeliančiais teisinius padarinius ir kitose valstybėse narėse? 5. Ar Reglamento Nr. 650/2012 4 straipsnis (ar kitos jo nuostatos) turi būti aiškinamas taip, kad palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta gali būti nustatyta tik vienoje konkrečioje valstybėje narėje? 6. Ar Reglamento Nr. 650/2012 4, 5, 7, 22 straipsnių nuostatos (kartu ar atskirai, bet jomis neapsiribojant) aiškintinos ir taikytinos taip, kad pagal pirmame klausime pristatytas faktines bylos aplinkybes nagrinėjamu atveju suinteresuotos šalys susitarė dėl Lietuvos teismų jurisdikcijos ir Lietuvos teisės taikymo?“

III. Procesas Teisingumo Teisme

27. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gavo 2019 m. vasario 4 d. Pastabas pateikė Austrijos, Vengrijos, Lietuvos, Ispanijos Karalystės, Čekijos vyriausybės ir Komisija.

28. 2020 m. sausio 16 d. įvyko teismo posėdis; jame dalyvavo Lietuvos ir Ispanijos Karalystės vyriausybių bei Europos Komisijos atstovai.

IV. Analizė

29. Pirma, nagrinėsiu klausimą (penktąjį), susijusį su tuo, kad mirusio asmens įprastinė gyvenamoji vieta galėtų būti keliose valstybėse narėse. Norėdamas į jį atsakyti neišvengiamai turiu išnagrinėti, ar reglamentas taikytinas šioje byloje.

30. Antra, nagrinėsiu klausimą (ketvirtąjį) dėl paveldėjimo teisės liudijimo, o tam savo ruožtu turėsiu aptarti, ar notaras, kuris jį išduoda, gali būti kvalifikuojamas kaip teisminė institucija.

31. Galiausiai sustosiu prie paskutinio (šeštojo) klausimo dėl Lietuvos teismų jurisdikcijos ir šios valstybės teisės taikymo nagrinėjamam paveldėjimui.

A. Penktasis prejudicinis klausimas

1. Reglamento taikymas

a) „Tarpvalstybinio pobūdžio“ paveldėjimas

32. Reglamentu siekiama šalinti „kliūtis laisvam asmenų, kurie šiuo metu patiria sunkumų įgyvendindami savo teises tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo atvejais, judėjimui“ ( 6 ).

33. Reglamente nepateikta nei „tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo“ apibrėžties, nei įvairiose valstybėse esančių elementų, kurie leistų tiksliai nustatyti tokį pobūdį, sąrašo. Manau, kad atsižvelgiant į pirma nurodytą reglamento tikslą šias sąvokas galima vertinti lanksčiai, t. y. taip, kad jos apimtų bet kokį paveldėjimą, kurį organizuojant (kai tai daro palikėjas) arba nagrinėjant dėl jo kylančius klausimus (po palikėjo mirties) kyla kliūčių dėl ryšių su daugiau nei viena valstybe.

34. Atsižvelgiant į reglamento II ir III skyrius, palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta mirties dieną ( 7 ) yra bendras kriterijus, pagal kurį suteikiama tarptautinė teismo jurisdikcija, ir kolizinės normos sąsajos veiksnys. Remiantis šia informacija reikia įvertinti, ar dėl kito elemento buvimo valstybėje, kuri nėra palikėjo gyvenamoji valstybė, paveldėjimas nėra vien nacionalinis.

35. Kalbant apie tai, koks gali būti šis „kitas elementas“, pažymėtina, kad konkrečiose reglamento nuostatose minimas atvejis, kai paveldėjimas gali būti susijęs su daugiau nei viena vieta, pateikiant gaires, nors neišsamias, kaip nustatyti jo tarptautinį pobūdį. Šiuo klausimu taip pat galima atsižvelgti į daugelį kitų tipinių aplinkybių: turto buvimo vietą, įpėdinius, testamentinės išskirtinės gavėjus ar kitus palikėjo artimuosius, taip pat palikėjo pilietybę.

b) Pareiga taikyti reglamentą

36. Reglamento taikymas nėra dispozityvus, t. y. jis nepriklauso nuo nė vienos šalies valios ( 8 ). Teisės specialistas privalo taikyti reglamentą ir negali to nedaryti tuo atveju, kai atsižvelgiant į reglamento nuostatas konstatuojama, kad tam tikras paveldėjimas gali būti susijęs su daugiau nei viena valstybe.

37. Vis dėlto reglamente suinteresuotiesiems asmenims užtikrinamos priemonės, kurios padeda tam tikru mastu sušvelninti dėl tarpvalstybinio situacijos pobūdžio atsiradusias pasekmes.

38. Konkrečiai kalbant, pagal reglamento 22 straipsnį palikėjui sudaroma galimybė esant gyvam imtis iniciatyvos, kad būtų sušvelninamos pasekmės, kylančios dėl įprastinės gyvenamosios vietos, esančios kitoje valstybėje nei ta, kurioje yra kitų paveldėjimui (tikėtina) svarbių veiksnių. Vis dėlto tai jis gali padaryti tik pagal reglamento nuostatas, t. y. tik jeigu yra antrosios valstybės pilietis. Tokiu atveju jis gali pasirinkti, kad būtų taikoma šios valstybės teisė.

39. Dėl tokio pasirinkimo paveldėjimas išlieka tarptautinio pobūdžio: vis dėlto šis pasirinkimas suinteresuotosioms šalims suteikia galimybę po palikėjo mirties suteikti tarptautinę jurisdikciją tos valstybės teismams ( 9 ) (reglamento 5 ir paskesni straipsniai).

2. Dėl sąvokos „įprastinė palikėjo gyvenamoji vieta mirties dieną“

40. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal reglamentą palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta turi būti viena, ar, atvirkščiai, būtų galima pripažinti, kad jis turi kelias įprastines gyvenamąsias vietas ( 10 ).

a) Viena įprastinė gyvenamoji vieta

41. Kaip minėjau, atsižvelgiant į reglamento struktūrą įprastinė gyvenamoji vieta yra „bendras siejamasis veiksnys“ siekiant nustatyti tarptautinę jurisdikciją ir taikytiną teisę. Manau, kad ši gyvenamoji vieta gali būti tik viena, o ne kelios.

42. Remiantis reglamento 37 konstatuojamojoje dalyje išvardytais argumentais dėl numatomumo, teisinio saugumo, prieštaringų rezultatų išvengimo ar to, kad taikytinos teisės paskirtis yra reglamentuoti visą paveldėjimą siekiant išvengti paveldėjimo suskaidymo, galima teigti, kad įprastinė gyvenamoji vieta turi būti viena. Ši nuomonė dar kartą patvirtinama 27 konstatuojamojoje dalyje, kurioje numatyta, kad reglamento taisyklės parengtos siekiant užtikrinti, kad paveldėjimo klausimus nagrinėjanti institucija dauguma atvejų taikytų savo teisę.

43. Tiesa, reglamente numatyta galimybė, kad „palikėjas gyveno keliose valstybėse paeiliui arba keliavo iš vienos valstybės į kitą[,] nė vienoje iš jų neįsikurdamas nuolat gyventi“ ( 11 ). Vis dėlto tokiais atvejais (jie laikomi sudėtingais) reglamente siūlomas sprendimas – atsižvelgti į įvairius veiksnius, leidžiančius galutinai įvertinti visas objektyvias aplinkybes, kad būtų nustatyta „viena“ įprastinė gyvenamoji vieta.

44. Jei norint išspręsti problemas, kurias siekiama išspręsti šiuo reglamentu, būtų pripažinta, kad asmens įprastinė gyvenamoji vieta tuo pačiu metu gali būti keliose valstybėse, reglamento nuostatos taptų neveiksmingos. Dėl tokios galimybės prasmės netektų daug paties teisės akto nuostatų, kuriose, kartoju, įprastinė gyvenamoji vieta kelis kartus nurodoma vartojant vienaskaitą, o ne daugiskaitą.

b) Įprastinės gyvenamosios vietos nustatymas

45. Reglamente taip pat neapibrėžta, kas yra „įprastinė gyvenamoji vieta“ tarpvalstybinio paveldėjimo atveju: nurodoma tik tai, kad ši vieta turėtų atspindėti „glaudų ir stabilų ryšį“ su atitinkama valstybe ( 12 ).

46. „Įprastinė gyvenamoji vieta“ yra savarankiška Sąjungos teisės sąvoka, kuria nedaroma nuoroda į kiekvieną tam pačiam reiškiniui apibrėžti nacionalinės teisės sistemose vartojamą sąvoką. Priešingu atveju kiltų pavojus vienodam reglamento taikymui, nes už jo taikymą atsakingoms institucijoms būtų suteikiama galimybė turėti skirtingas nuomones.

47. Nors neatmestina galimybė remtis „įprastinės gyvenamosios vietos“ apibrėžtimi, vartojama kituose Sąjungos teisės aktuose, tokia vieta, apibūdinama kaip atspindinti glaudų ir stabilų ryšį su valstybe, turi būti vertinama atsižvelgiant į konkrečius šio reglamento tikslus ( 13 ), išvardytus jo 7 konstatuojamojoje dalyje.

48. Vadinasi, teisės specialistas paskutinę palikėjo įprastinę gyvenamąją vietą turi nustatyti remdamasis šiuo požiūriu, taigi atsižvelgdamas į pačiame reglamente pateiktus nurodymus, o kitais remdamasis tik papildomai.

49. Nors reglamente neapibrėžta įprastinės gyvenamosios vietos sąvoka, jo 23 ir 24 konstatuojamosiose dalyse pateikiama jai nustatyti naudingų nurodymų. Pirmiausia nurodoma, kad įprastinė gyvenamoji vieta turi būti nustatoma įvertinus visas palikėjo gyvenimo aplinkybes kelerius metus prieš mirtį ir mirties dieną.

50. Siekiant palengvinti tokį vertinimą turi būti surenkami visi svarbūs ir leistini įrodymai. Šiomis aplinkybėmis manau, kad siekiant nustatyti palikėjo įprastinę gyvenamąją vietą neužtenka paprastų paveldėjimu suinteresuotų asmenų pareiškimų, dėl kurių jie susitaria tarpusavyje ir kuriuos pateikia už paveldėjimą atsakingai institucijai, nevykdančiai teisminių funkcijų (kaip paaiškinsiu toliau).

51. Remiantis visomis 23 konstatuojamojoje dalyje nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis, susijusiomis su palikėjo gyvenimu, bus galima nuspręsti, kuris iš šioje ir paskesnėje konstatuojamojoje dalyje numatytų atvejų atitinka konkretaus palikėjo atvejį.

52. Pirmasis atvejis yra tas, kai faktiniai duomenys, susiję, visų pirma su palikėjo buvimo atitinkamoje valstybėje trukme ir reguliarumu (objektyvūs veiksniai), taip pat su šio buvimo aplinkybėmis bei priežastimis (subjektyvūs veiksniai), savaime atspindi „glaudų ir stabilų ryšį“ su ta valstybe ( 14 ).

53. Be abejo, šiame pirmajame vertinimo etape siekiama nustatyti stabilumą. Vis dėlto manau, kad jį patvirtinus dar neturi būti daromos galutinės išvados dėl mirusiojo įprastinės gyvenamosios vietos. Siekiant nustatyti įprastinę jo interesų valdymo vietą taip pat gali prireikti įvertinti įprastinę gyvenamąją vietą pagrindžiančias aplinkybes ( 15 ).

54. Nors ES teisės aktų leidėjas pirmenybę suteikė įprastinės gyvenamosios vietos kriterijui, negalima neatsižvelgti į didėjantį asmenų judumą. Taigi vien jų gyvenimo valstybėje narėje trukmė nėra lemiamas kriterijus: kiekvieną konkretų atvejį reikia nagrinėti atskirai – taip, kad kiti įrodymai, susiję su asmens šeimine ir socialine integracija arba tuo, kad jį sieja artimi ryšiai su atitinkama vieta, patvirtintų išvadą, darytiną atsižvelgiant į laiko aspektą.

55. Antrasis atvejis, aprašytas reglamento 24 konstatuojamojoje dalyje, – tai atvejis, kai nekonstatuojamas reguliarus ir ilgalaikis palikėjo buvimas konkrečioje valstybėje ( 16 ). Remiantis tuo daromos dvi prielaidos: – galbūt egzistavo profesinės priežastys, lėmusios asmens ekspatriaciją, tačiau tai nepakeitė jo „šeimos ir socialinio gyvenimo interesų centro“, – pat gali būti taip, kad palikėjas gyveno keliose valstybėse ir nė su viena iš jų neužmezgė stabilaus ryšio.

56. Tokiais atvejais atliekant bendrą visų faktinių aplinkybių vertinimą labai svarbus gali būti asmeninis veiksnys (mirusiojo pilietybė) arba ekonominis veiksnys (jo pagrindinio turto buvimo vieta).

57. Manau, kad atsižvelgdamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentus Teisingumo Teismas turėtų nurodyti, jog palikėjo pilietybė arba jo turto buvimo vieta yra papildomi įprastinę gyvenamąją vietą lemiantys veiksniai. Kitaip tariant, bendrai nagrinėjant visas su palikėjo padėties stabilumu ir šio stabilumo pagrindimu susijusias faktines aplinkybes bus galima nustatyti, ar jo padėtis yra „sudėtinga“, kaip tai suprantama pagal 24 konstatuojamosios dalies terminiją.

58. Šias aplinkybes būtina išnagrinėti prieš atsižvelgiant į mirusiojo pilietybę ir pagrindinio turto buvimo vietą – veiksnius, kurie pagal sistemą, reglamente įtvirtintą siekiant užtikrinti teisinį saugumą, yra išimtiniai ( 17 ).

59. Galiausiai primenu, kad, kiek tai susiję su taikytinos teisės nustatymu, reglamento 25 konstatuojamosios dalies pabaigoje nurodoma, jog palikėjo „akivaizdžiai glaudžiausių ryšių“ su kita teisine sistema, nei jo paskutinės įprastinės gyvenamosios vietos sistema, kriterijus negali tapti papildomu siejamuoju veiksniu, kai tokią vietą nustatyti yra sudėtinga ( 18 ). Mano nuomone, akivaizdu, kad neišvengiamai reikia nustatyti vieną įprastinę gyvenamąją vietą, kad ir kaip tai būtų sudėtinga.

3. Nagrinėjamos bylos atvejis

a) Dėl paskutinės palikėjos įprastinės gyvenamosios vietos: ar ji buvo Vokietijoje, ar Lietuvoje?

60. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad su palikėjos įprastine gyvenamąja vieta susijusios aplinkybės „tiksliai nenustatytos <…> arba dėl jų nesutariama“ ( 19 ). Taigi, regis, jis nemano, kad pirmosios ar apeliacinės instancijos teismai išnagrinėjo šį klausimą.

61. Jeigu taip būtų, tai reikštų, kad veikiau trūksta informacijos, o ne kyla abejonių, atsirandančių dėl prieštaringų duomenų, trukdančių susidaryti tvirtą nuomonę dėl paskutinės įprastinės gyvenamosios vietos.

62. Jei per kasacinį procesą būtų neįmanoma gauti daugiau sprendimui priimti reikalingos informacijos, ginčas turės būti sprendžiamas atsižvelgiant į bylos medžiagoje pateiktą informaciją, nes neišsprendus minėto klausimo negalima nagrinėti paveldėjimo klausimo. Galiausiai, jei abejonių dėl šios faktinės aplinkybės nebūtų galima išsklaidyti, tokiu atveju galima remtis antruoju reglamento 24 konstatuojamojoje dalyje aprašytu atveju. Tada vertinant visas objektyvias aplinkybes pirmiausia reikėtų atsižvelgti į palikėjos pilietybę ir pagrindinio paveldimo turto buvimo vietą.

b) Dėl paveldėjimo tarpvalstybinio pobūdžio

63. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar tuo atveju, kai kyla abejonių dėl paskutinės palikėjo įprastinės gyvenamosios vietos, paveldėjimą galima laikyti nacionaliniu, atsižvelgiant į tai, kad kitos žinomos aplinkybės (svarbios paveldėjimui) yra susijusios su viena jurisdikcija (Lietuvos). Tokiu atveju reglamentas nebūtų taikomas.

64. Kaip nurodžiau, reglamento taikymas nėra dispozityvus. Tai reiškia, kad tam tikrų pareiškimų ar veiksmų, kaip antai palikėjos sutuoktinio (jis pareiškė neturintis su palikimu susijusių interesų ir sutiko, kad palikimo klausimas būtų nagrinėjamas Lietuvoje), teisinė reikšmė nustatoma pagal reglamentą, jeigu jis taikomas, arba pagal kitą teisinę sistemą, jei reglamentas netaikomas.

65. Nors sprendimą šiuo klausimu turi priimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, sunku neigti, kad nagrinėjamas paveldėjimas yra tarpvalstybinio pobūdžio, nes vienas iš galimų įpėdinių yra Vokietijoje, kitas (kaip ir paliktas turtas) – Lietuvoje, o paskutinė palikėjos gyvenamoji vieta buvo vienoje iš šių valstybių (tikriausiai Vokietijoje – palikėja testamento sudarymo dieną tvirtino gyvenanti joje). Atsižvelgiant būtent į šį aspektą, šiam paveldėjimui būtų taikomas reglamentas.

66. Pateikus atsakymą, kad reglamentas taikomas priklausomai nuo kiekvienos šalies sprendimų dėl su ja susijusių palikimo aspektų, susidarytų labai nesaugi situacija. Kitu atveju – nusprendus, kad reglamentas taikomas, šie sprendimai turi būti vertinami pagal jo nuostatas.

B. Ketvirtasis prejudicinis klausimas

67. Ketvirtasis prejudicinis klausimas susijęs su prielaida, kad Lietuvos notarai nelaikomi „teismais“, kaip ši sąvoka suprantama pagal reglamentą. Remdamasis šia prielaida prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar tokie notarai turi teisę išduoti paveldėjimo teisės liudijimus, „netaikydami bendrosios jurisdikcijos taisyklių“.

68. Antroji to paties klausimo dalis susijusi su tuo, ar paveldėjimo teisės liudijimai laikytini „autentiškais dokumentais“, kaip tai suprantama pagal reglamentą.

1. Reglamento taisyklių dėl jurisdikcijos taikymas Lietuvos notarams

a) Visų pirma nagrinėtinas klausimas: kaip suprantamas notaras pagal reglamento 3 straipsnio 2 dalį

69. Reglamento 3 straipsnio 2 dalyje pateikiama „teismo“ sąvokos apibrėžtis. Ši sąvoka apima teismines institucijas ir kitus teisės specialistus, turinčius kompetenciją paveldėjimo srityje.

70. Žinodamas, kad yra įvairių modelių, pagal kuriuos paskirstoma kompetencija nagrinėti paveldėjimo klausimus valstybėse narėse, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas šiuos duomenis įtraukė į reglamentą ( 20 ). Taigi akivaizdu, kad siekiama užtikrinti sistemos neutralumą atsižvelgiant į kitas ankstesnes priemones, kuriose tiesiogiai arba jas išaiškinus nustatyta „teismo“ sąvoka, apimanti institucinį arba struktūrinį ir funkcinį požiūrius.

71. Panašiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos šioje byloje, Teisingumo Teismas turėjo progą nuspręsti, kad „teisminių funkcijų vykdymas reiškia, jog turima teisė pagal savo įgaliojimus išspręsti klausimus, dėl kurių gali kilti nesutarimų tarp atitinkamų šalių“ ( 21 ).

72. Sprendime WB Teisingumo Teismas, pirma, rėmėsi savo paties pateiktu „teismo sprendimo“ sąvokos pagal 1968 m. Briuselio konvenciją išaiškinimu, kiek tai susiję su teisminiu susitarimu, ir šios sąvokos vertinimu pagal šios konvencijos skyrių dėl teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo. Antra, jis pakartojo savo pirma suformuotą jurisprudenciją dėl SESV 267 straipsnio.

73. Atsižvelgdamas į šią informaciją Teisingumo Teismas Sprendime WB paneigė, kad „teismu“ laikytinas notaras, galintis veiklą, susijusią su paveldėjimo pažymėjimo išdavimu, vykdyti tik bendru suinteresuotųjų šalių prašymu ir, be kita to, nedarančią poveikio teismo prerogatyvoms, jei tarp šalių nėra sutarimo ( 22 ).

b) Ar taikomos reglamente numatytos teismų jurisdikcijos taisyklės?

74. Neteisminę instituciją (arba teisės specialistą) laikant „teismu“, kaip tai suprantama pagal reglamentą, atsiranda dvi pasekmės: viena susijusi su tarptautine teismų jurisdikcija, kita – su šios institucijos veiklos rezultatų judėjimo sistema.

75. Tik tuo atveju, kai neteisminė institucija (arba teisės specialistas) veikia kaip „teismas“, jai taikomos reglamente nustatytos tarptautinės teismų jurisdikcijos taisyklės ( 23 ). Taip užtikrinama, kad šios institucijos veiksmai atitiktų tikslą, kad paveldėjimo klausimas būtų nagrinėjamas artimiausioje institucijoje, būtiną geram teisingumo vykdymui, ir tikslą išvengti palikimo suskaidymo iš esmės ( 24 ).

76. Kitais atvejais reglamento tarptautinės teismų jurisdikcijos taisyklės notarui netaikomos. Be to, notaras taip pat neturi nustatyti, ar tos valstybės, kurioje jis vykdo veiklą, teismai paprastai turi jurisdikciją vėliau nuspręsti dėl jo, kaip notaro, jurisdikcijos pagal teismo vietos teisėje nustatytą teritorinį paskirstymą.

77. Atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ( 25 ) mano, jog pagal reglamentą notaras neturi išduoti nacionalinio paveldėjimo teisės liudijimo, jeigu teisinei sistemai, pagal kurią jis vykdo veiklą, priklausantys teismai neturi tarptautinės jurisdikcijos pagal reglamentą. Šiai pastabai pritaria Austrijos ir Vengrijos vyriausybės, o jos turinys buvo pakomentuotas per teismo posėdį.

78. Žinoma, toks aiškinimas užtikrintų vienodą paveldėjimo, susijusio su keliomis teisės sistemomis, vertinimą. Be to, pagal reglamento 64 straipsnį tai yra taisyklė, taikytina tuo atveju, kai prašoma išduoti Europos paveldėjimo pažymėjimą. Vis dėlto pagal reglamentą tokios taisyklės nereikia taikyti, kai prašoma išduoti nacionalinį pažymėjimą.

79. Reglamento 32 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad vienodo vertinimo tikslas derinamas su tikslu palengvinti įpėdinių gyvenimą; tai patvirtinama tokiose nuostatose, kaip 13 straipsnis. Tai, kad įvairių valstybių narių neteisminės institucijos (pavyzdžiui, notarai, kurie nevykdo teisminių funkcijų) išduoda dokumentus dėl įpėdinio statuso ar teisių, neturėtų suskaidyti palikimo, kiek tai susiję su materialiniais padariniais, nes visos šios valstybės taiko tą pačią teisę.

80. Be abejo, atsižvelgiant į palikimo valdymą, tuo atveju, jei pažymėjimų yra ne vienas, palikimas suskaidomas, tačiau ši (neišvengiama) galimybė numatyta reglamento 36 konstatuojamojoje dalyje, kaip sprendimą nurodant savanorišką šalių susitarimą dėl tolesnių veiksmų. Nepavykus susitarti – taigi kilus ginčui – turi įsikišti teismas: galutinį sprendimą priima pagal reglamentą jurisdikciją turintis teismas.

c) Nagrinėjamos bylos atvejis

81. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos (ji buvo patvirtinta per teismo posėdį) matyti, kad Lietuvos notarai neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl klausimų, sukėlusių šalių ginčą. Jie neturi teisės nustatyti faktinių aplinkybių, kurios nėra aiškios ir akivaizdžios, ar priimti sprendimo dėl nagrinėjamų faktinių aplinkybių; kilus abejonių dėl testamento turinio, jiems nepriklauso jo aiškinti ir jie negali vadovautis vieno iš įpėdinių pateiktu aiškinimu, o įpėdiniams tarpusavyje nesutariant, jie negali nustatyti, koks teksto aiškinimas atspindi tikrąją palikėjo valią.

82. Kilus bet kokiam ginčui ar abejonėms Lietuvos notarai privalo susilaikyti nuo sprendimo priėmimo – jį turi priimti teismas. Būtent teisminės institucijos visais atvejais sprendžia ginčus dėl, be kita ko, paveldėjimo atsiradimo vietos, testamento galiojimo, vykdymo ar paveldėjimo administravimo ( 26 ).

83. Iš šios informacijos (ją turės patvirtinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) matyti, kad Lietuvos notarai, išduodami nacionalinius paveldėjimo teisės liudijimus, nevykdo teisminių funkcijų. Taigi šie notarai nėra „teismai“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 650/2012 3 straipsnio 2 dalį.

84. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Lietuvos notarams netaikomos reglamente įtvirtintos tarptautinės teismų jurisdikcijos taisyklės ir jiems nedaro poveikio aplinkybė, kad pagal šias taisykles Lietuvos teismams suteikiama (arba ne) jurisdikcija spręsti su paveldėjimu susijusius ginčus.

2. Ketvirtojo prejudicinio klausimo antra dalis. Autentiškas dokumentas

85. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Lietuvos notaro išduotas liudijimas yra „autentiškas dokumentas“, kaip tai suprantama pagal reglamentą, ir sukelia teisinių padarinių kitose valstybėse narėse ( 27 ).

86. Teisingumo Teismas įvairiomis progomis yra pareiškęs savo nuomonę dėl reglamento 3 straipsnio 1 dalies i punkte apibrėžtos sąvokos „autentiškas dokumentas“ ir visai neseniai Sprendime WB ( 28 ). „Autentiškumo“ pobūdis ir apimtis – esminiai autentiško dokumento elementai – taip pat apibrėžiami reglamente, ir Teisingumo Teismas juos nagrinėjo tame pačiame sprendime ( 29 ).

87. Remiantis šia jurisprudencija ir turima informacija ( 30 ) atrodo, kad Lietuvos notaro išduotam liudijimui būdingos konkrečios savybės, dėl kurių jį galima laikyti „autentišku dokumentu“ pagal reglamentą, nes: – pagal Notariato įstatymo 26 straipsnį notarui suteikti įgaliojimai išduoti su paveldėjimu susijusius liudijimus, – pagal tą patį Notariato įstatymo straipsnį notariniuose dokumentuose konstatuotos faktinės aplinkybės laikomos nustatytomis ir jų nereikia įrodyti iki šie dokumentai nėra pripažinti negaliojančiais, – pagal Notariato įstatymo 40 straipsnį notaras privalo atsisakyti atlikti įstatymams prieštaraujančius veiksmus, – paveldėjimo teisės liudijimas pagal oficialų Teisingumo ministerijos parengtą modelį yra autentiškas dokumentas, patvirtinantis palikimo priėmimą ir įpėdinių teises į turtą, – prieš išduodamas šį liudijimą, notaras turi atlikti tam tikrus veiksmus, įskaitant testamento buvimo arba nebuvimo patvirtinimą; jei testamentas yra, jis turi patikrinti jo turinį ir galiojimą, apibrėžti paliktą turtą, nustatyti įpėdinius, nagrinėdamas pareiškimus dėl palikimo priėmimo ar jo atsisakymo, ir įvertinti giminystės bei santuokinius ryšius ir nuosavybės teises.

88. Galutinį sprendimą šiuo klausimu turi priimti tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas; kadangi jis išmano nacionalinę teisę, turi geresnes galimybes jį išspręsti. Jeigu jis nuspręstų, kad liudijimas yra autentiškas dokumentas, pagal reglamento 59 straipsnio 1 dalį šio dokumento įrodomoji galia turėtų būti pripažinta kitose valstybėse narėse.

C. Šeštasis prejudicinis klausimas

89. Iš tikrųjų teismas a quo pateikia du susijusius klausimus, kaip atskaitos tašku remdamasis nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aprašytomis faktinėmis aplinkybėmis. Jis siekia išsiaiškinti, ar, atsižvelgiant į šias aplinkybes, „šalys susitarė dėl Lietuvos teismų jurisdikcijos ir Lietuvos teisės taikymo“.

90. Taigi, norint atsakyti į šį klausimą, reikia išaiškinti reglamento 22 straipsnio 2 dalį. Atsižvelgdamas į tai, kad testamento data ankstesnė nei 2015 m. rugpjūčio 17 d., taip pat nagrinėsiu šio reglamento pereinamojo laikotarpio nuostatas.

91. Pagal reglamento 5 straipsnio 1 dalį palikėjui pasirinkus valstybės narės teisę paveldėjimu suinteresuotoms šalims suteikiama galimybė susitarti, kad tam tikromis sąlygomis išimtinė jurisdikcija suteikiama tos valstybės teismams. 7 straipsnio c punkte šio pasirinkimo ribos išplečiamos: leidžiama apie pasirinktą teisę aiškiai informuoti teismą, kuris jau nagrinėja bylą. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat prašoma išaiškinti šias nuostatas.

1. Testamente aiškiai nenurodytas teisės pasirinkimas

a) Po 2015 m. rugpjūčio 17 d. pareikšta testamentinė valia ( 31 )

92. Pasirinkimo laisvės, kiek tai susiję su įstatymų kolizija, įtvirtinimas paveldėjimo srityje yra vienas svarbiausių reglamento aspektų. Vis dėlto pasirinkimas galioja, jeigu įvykdyti subjektyvūs, objektyvūs ir formos reikalavimai.

93. Dėl akivaizdžių priežasčių galimybė pasirinkti pripažįstama tik palikėjui. Pagal reglamento 22 straipsnio 1 dalį jis gali pasirinkti tik savo nacionalinę teisę ( 32 ).

94. Siekiant įsitikinti, kad asmuo norėjo pasirinkti atitinkamą teisę ir jo pasirinkimo dalykas yra aiškus, reglamento 22 straipsnio 2 dalyje nustatyti formos reikalavimai: teisės pasirinkimas nurodomas pareiškime, pateikiamame pareiškiant paskutinę valią dėl turto palikimo, arba parodomas tokios paskutinės valios sąlygomis. Būtent dėl antrosios galimybės kyla didesnių praktinių sunkumų.

95. Siekiant užtikrinti asmens (palikėjo) valios laikymąsi, atsižvelgiant į tai, kad paveldėjimo atsiradimo momentu jis iš esmės negalės jos nei patvirtinti, nei užginčyti, reikia ypač atidžiai įvertinti, ar buvo pasirinkta teisė paveldėjimo srityje.

96. Dėl šios priežasties ir atsižvelgdamas į pirma nurodytus formos reikalavimus manau, kad negalima daryti išvados dėl professio iuris remiantis duomenimis, nenurodytais pačiame testamentinės valios pareiškime. Tai juo labiau taikoma tuo atveju, kai valia buvo pareikšta notarui ir dėl to buvo (arba gali būti preziumuojama, kad buvo) suteikta patarimų dėl paveldėjimui taikytinos teisės.

97. Taigi su testamentinės valios pareiškimu nesusiję veiksniai (pavyzdžiui, palikėjo nuvykimas į tam tikrą šalį testamentui sudaryti, valstybė, kurioje veikia kompetentinga institucija, ar teisė, pagal kurią šiai institucijai suteikiama jurisdikcija) neturi lemiamos reikšmės. Prireikus šie veiksniai prilygs argumentams ad abondantiam, t. y. kaip pagalba pagrindžiant iš pačios testamentinės valios pareiškimo kylančią išvadą dėl to, ar teisė buvo pasirinkta.

98. Dėl pastarojo aspekto pažymėtina, kad, remiantis reglamento 39 konstatuojamąja dalimi, galima laikyti, jog teisės pasirinkimas „parodytas paskutine valia dėl turto palikimo, jeigu <…> palikėjas, pareikšdamas savo paskutinę valią, nurodė konkrečias savo pilietybės valstybės teisės nuostatas arba kitais būdais paminėjo tą teisę“.

99. Ši pasekmė iš esmės priklausys nuo nurodytų konkrečių nuostatų. Siekiant nustatyti, kiek šios nuostatos būdingos tik teisei, kurios pasirinkimas nagrinėjamas, reikia palyginti su įprastinės gyvenamosios vietos teise, kaip paprastai taikoma teise.

b) Iki 2015 m. rugpjūčio 17 d. sudaryti testamentai

100. Vis dėlto tai, kas iki šiol išdėstyta, gali pasikeisti tuo atveju, jei testamentai sudaryti iki dienos, kurią pradėtas taikyti visas reglamentas.

101. Reglamento 83 straipsnyje numatyta pereinamojo laikotarpio tvarka, taikoma iki 2015 m. rugpjūčio 17 d. pareikštai testamentinei valiai. Ja siekiama apsaugoti tokią valią nuo teisės aktų pakeitimų, padarytų po to, kai palikėjas jau nurodė, kam turi būti skirtas jo turtas po mirties.

102. 83 straipsnio 2 dalyje, kuri pagrįsta tikslu apsaugoti testatoriaus valią, reglamentuojamas nacionalinės ar kitos teisės pasirinkimo, atlikto iki 2015 m. rugpjūčio 17 d. (jei palikėjas mirė tą dieną ar po jos), galiojimas. Šis pasirinkimas galioja, jei atitinka reglamento III skyriuje nustatytas sąlygas arba sąlygas, pasirenkant teisę galiojusias valstybėje, kurioje buvo įprastinė palikėjo gyvenamoji vieta, arba bet kurioje valstybėje, kurios pilietis jis buvo.

103. Reglamento 83 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad jeigu iki 2015 m. rugpjūčio 17 d. atliktas paskutinės valios dėl turto palikimo pareiškimas galioja „pagal valstybės, kurią palikėjas galėjo pasirinkti pagal šį reglamentą, teisę, laikoma, kad šios valstybės teisė pasirinkta kaip paveldėjimui taikytina teisė“.

104. Atsižvelgiant į šioje nuostatoje įtvirtintą prielaidą nebereikia nustatyti, ar iki 2015 m. rugpjūčio 17 d. sudarytame testamente buvo pasirinkta teisė, jeigu tai akivaizdžiai nematyti iš testamento teksto (tokiu atveju reikia remtis 83 straipsnio 2 dalimi), be abejo, jeigu įvykdyta šioje nuostatoje numatyta sąlyga.

c) Nagrinėjamos bylos atvejis

105. Neginčijama, kad testamentas pas notarą buvo sudarytas 2013 m. liepos 4 d. Lietuvoje. Tuo metu paveldėjimas jau turėjo užsienio elementų, apie kuriuos palikėja žinojo: ji turėjo Lietuvos pilietybę, nuolat gyveno Vokietijoje, jos turtas buvo Lietuvoje, o sutuoktinis ir sūnus turėjo ne tos pačios šalies pilietybes.

106. Be to, tą dieną reglamentas jau buvo įsigaliojęs. Pagal 83 straipsnio 2 dalį buvo įmanoma aiškiai pasirinkti teisę arba toks pasirinkimas galėjo parodytas testamentinės valios sąlygomis.

107. Bet kuriuo atveju, jei testamentas jo sudarymo dieną arba palikėjos mirties dieną galiojo pagal palikėjos nacionalinę teisę, pagal reglamento 83 straipsnio 4 dalį leidžiama tiesiog remtis prielaida, kad iš tikrųjų buvo pasirinkta ši teisė.

2. Teismo vietos pasirinkimas po to, kai pasirenkama teisė

a) Pagrindimas ir sąlygos

108. Pagal reglamento 4 straipsnį tarptautinę jurisdikciją priimti sprendimą dėl bet kokių paveldėjimo, turinčio tarpvalstybinių elementų, aspektų išimtinai turi tos valstybės narės, kurioje mirties dieną buvo palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta, teismai.

109. Galima preziumuoti, kad taip paskirtus teismus ir paveldimą turtą bei šiuo turtu suinteresuotus asmenis sies glaudus ryšys. Atsižvelgiant į tai, kad paprastai taikoma paskutinės palikėjo įprastinės gyvenamosios vietos teisė, taip pat automatiškai atsiras forum / ius ryšys. Šie du tikslai sudaro reglamento esmę, kaip paaiškinta jo 23 ir 27 konstatuojamosiose dalyse.

110. Didėjantis asmenų judumas kartu su galimybe nacionalinę teisę pasirinkti kaip būsimam paveldėjimui taikytiną teisę kliudo arba tiesiogiai užkerta kelią siekti nurodytų tikslų. Tai suvokdamas Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė su tarptautine jurisdikcija susijusias taisykles, kurios tam tikromis sąlygomis pakeičia reglamento 4 straipsnyje numatytą taisyklę.

111. Pagal vieną iš šių taisyklių paveldėjimu suinteresuotiems asmenims suteikiama galimybė suteikti jurisdikciją valstybės, kurios pilietis buvo palikėjas, teismams, kai palikėjas kaip taikytiną pasirinko nacionalinę teisę.

112. Galima kelti klausimą, ar galimybė pasirinkti, suteikiama suinteresuotosioms šalims ir, kartoju, priklausanti nuo to, ar palikėjas iš anksto pasirinko teisę, taip pat suteikiama ir tuo atveju, kai neaišku, ar buvo aiškus pasirinkimas, tačiau palikėjo nacionalinė teisė taikoma dėl reglamento 83 straipsnio 4 dalyje įtvirtintos prielaidos (susijusios su testamentais, sudarytais iki 2015 m. rugpjūčio 17 d.).

113. Manau, kad atsakymas turi būti teigiamas. Reikia užtikrinti, kad reglamentas nebūtų aiškinamas formaliai (nors jame visada nurodoma palikėjo „pasirinkta“ teisė), ir padidinti galimybę, kad jurisdikcija būtų suteikta institucijai, kuri geriausiai išmano taikytiną materialinę teisę. Laikausi nuomonės, kad toks sprendimas labiausiai atitinka reglamento 27 konstatuojamojoje dalyje nurodytą tikslą.

114. Tuo atveju, kai palikėjo pasirinkta teisė jo palikimui reglamentuoti yra valstybės narės teisė, reglamento 5 straipsnyje numatoma, kad suinteresuotosios šalys gali suteikti tos valstybės teismui išimtinę jurisdikciją spręsti visus su paveldėjimu susijusius klausimus.

115. Vis dėlto pagal 5 straipsnio 2 dalį šiam aiškiam jurisdikcijos pripažinimui taikomi griežti formos reikalavimai. Taip siekiama užtikrinti, kad susitarimą dėl išimtinės jurisdikcijos sudaręs subjektas išmanytų jo turinį, duotų sutikimą dėl jo sudarymo ir žinotų jo pasekmes: tai, kad toliau taikoma pasirinktų teismų jurisdikcija ir panaikinama paskutinės palikėjo įprastinės gyvenamosios vietos teismų jurisdikcija.

116. Reglamento 7 straipsnio c punkte taip pat numatyta, kad bylos šalys (darant prielaidą, kad procesas jau pradėtas) aiškiai pripažįsta teismo, į kurį kreiptasi, jurisdikciją. Pagal 9 straipsnį susitarimu pasirinkto teismo, jau nagrinėjančio bylą, jurisdikciją taip pat pripažįsta ir bylos šalys, kurios nebuvo susitarimo šalys, jeigu jos atvyksta į teismą ir neužginčija šio teismo jurisdikcijos.

117. Reglamente nenumatyta kitų galimybių suteikti jurisdikciją. Suinteresuotosios šalies, kuriai buvo pranešta apie paveldėjimo bylos pradėjimą, neatvykimas į teismą nereiškia, kad ji netiesiogiai pripažino jurisdikciją. To nereiškia ir suinteresuotosios šalies pareiškimas, pateiktas ne per procesą dėl jos teisių ir pareigų, susijusių su palikimu.

118. Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas 5 straipsnyje nenustato tokių griežtų formos reikalavimų, kokius įtvirtino 7 straipsnyje. Antruoju atveju procesas jau vyksta: suinteresuotieji asmenys, pakviesti jame dalyvauti ir tuo momentu pripažinę bylą nagrinėjančio teismo jurisdikciją, yra susipažinę su visa svarbia informacija, būtina, kad jų sutikimas būtų laikomas suteiktu esant tinkamai informuotiems.

119. Vis dėlto jurisdikcijos pripažinimas turi būti aiškus, siekiant išvengti bet kokių abejonių dėl jo egzistavimo. Tam, kad jurisdikcija būtų pripažinta jau vykstant procesui, nacionalinis įstatymų leidėjas, laikydamasis veiksmingumo ir lygiavertiškumo principų, turi patikslinti kitas laiko ir formos sąlygas.

b) Nagrinėjamos bylos atvejis

120. Remiantis prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktais duomenimis neatrodo, kad šalys būtų sudariusios susitarimą dėl jurisdikcijos suteikimo Lietuvos teismams. Vis dėlto yra palikėjos sutuoktinio Vokietijoje pateiktų vienašališkų pareiškimų, kuriais jis atsisako bet kokių pretenzijų į palikimą, sutinka su jurisdikcijos suteikimu Lietuvos teismams ir atsisako dalyvauti šioje valstybėje vykdomuose procesuose.

121. Šiuo atveju svarbus tik antrasis iš šių pareiškimų, nes jis galėtų atitikti reglamento 7 straipsnio c punkte aprašytą atvejį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar taip yra, atsižvelgdamas į šio pareiškimo formuluotę, visų pirma jame išreikšto sutikimo apimtį. Jis taip pat turi patikrinti kitas nacionalinės teisės sistemoje numatytas laiko ir formos sąlygas tam, kad toks pareiškimas reikštų, kad jame suteikiama jurisdikcija jau vykstančiuose procesuose.

122. Dėl jurisdikcijos, suteiktos šalių susitarimu, manau, kad tikslinga priminti, jog reglamentas neturi būti aiškinamas taip, kad pagal jį šalims užkertamas kelias jų pasirinktoje valstybėje narėje paveldėjimo klausimus išspręsti ne teismo tvarka, jei tai įmanoma pagal tos valstybės narės teisę. Tokia galimybė turėtų būti įmanoma net ir tuo atveju, jei paveldėjimui taikytina teisė nėra tos valstybės narės teisė. Šis reglamento 29 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nurodytas kriterijus gali būti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

V. Išvada

123. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau taip atsakyti Lietuvos Aukščiausiajam Teismui: 1. 2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo 4 straipsnis ir kitos nuostatos, susijusios su palikėjo įprastine gyvenamąja vieta, turi būti aiškinami taip, kad ši įprastinė gyvenamoji vieta gali būti tik viena. 2. Kai palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta yra vienoje valstybėje, o kiti svarbūs su paveldėjimu susiję elementai yra kitoje ar kitose valstybėse, paveldėjimas yra tarpvalstybinio pobūdžio, todėl Reglamentas Nr. 650/2012 yra taikomas. 3. Reglamento Nr. 650/2012 3 straipsnio 2 dalis ir 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad notarui, kurio negalima laikyti „teismu“, kaip tai suprantama pagal šį teisės aktą, netaikomos jame nustatytos jurisdikcijos taisyklės. 4. Reglamento Nr. 650/2012 3 straipsnio 1 dalies i punktas turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinis paveldėjimo teisės liudijimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kurį vienos iš šalių prašymu notaras išdavė remdamasis oficialiu modeliu ir patikrinęs jame nurodytų faktinių aplinkybių ir pareiškimų teisingumą, yra „autentiškas dokumentas“ ir turi atitinkamą įrodomąją galią kitose valstybėse narėse. 5. Reglamento Nr. 650/2012 22 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad palikėjo teisės pasirinkimas, kuris nebuvo aiškiai nurodytas pareiškime, pateikiamame pareiškiant paskutinę valią dėl turto palikimo, turi būti nustatomas atsižvelgiant išimtinai į tokios paskutinės valios sąlygas. 6. Reglamento Nr. 650/2012 83 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai iki 2015 m. rugpjūčio 17 d. surašytame testamentinės valios pareiškime nenurodytas teisės pasirinkimas arba jo neparodo šios valios pareiškimo sąlygos, paveldėjimui taikoma palikėjo nacionalinė teisė, pagal kurią galioja minėtas testamentinės valios pareiškimas, ir nereikia aiškintis, ar būtent ši teisė iš tikrųjų buvo pasirinkta. 7. Reglamento Nr. 650/2012 7 straipsnio c punktas turi būti aiškinamas taip, kad ne per procesą pateiktas vienos iš suinteresuotųjų šalių pareiškimas, kuriuo ji pripažįsta teismų jurisdikciją nagrinėti kitų šalių inicijuotą ir jau vykdomą procesą, prilygsta aiškiam šių teismų jurisdikcijos pripažinimui, jeigu jis atitinka formos ir laiko reikalavimus, nustatytus pagal valstybės, kurioje yra tie teismai, proceso teisės taisykles.

( 1 ) Originalo kalba: ispanų.

( 2 ) 2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo (OL L 201, 2012, p. 107; klaidų ištaisymas OL L 60, 2013, p. 140, toliau – reglamentas).

( 3 ) Ši faktinė aplinkybė yra byloje nagrinėjamo ginčo dalykas.

( 4 ) Palikėja patvirtino paliekanti sūnui visą savo Lietuvoje arba kitur esantį nekilnojamąjį turtą ir pinigus, laikomus viename iš Lietuvos bankų. Ji taip pat pareiškė gyvenanti Vokietijoje.

( 5 ) Remiantis bylos medžiaga galima daryti išvadą, kad palikėja mirė po 2015 m. rugpjūčio 17 d.

( 6 ) 7 konstatuojamoji dalis. Taip pat žr. 2018 m. birželio 21 d. Sprendimo Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485; toliau – Sprendimas Oberle) 32 punktą.

( 7 ) Kai klausimas dėl reglamento taikymo kyla siekiant nuspręsti dėl būsimam paveldėjimui taikytinos teisės, paprastai atsakymas grindžiamas prielaida, kad įprastinė gyvenamoji vieta (kai vyksta nagrinėjimas) yra paskutinė. Nereikalaujama, kad valstybė, kurioje gyvena palikėjas, būtų Sąjungos valstybė narė ir kad jai būtų privalomas reglamentas: žr. 10 straipsnį, taikomą, jei palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta buvo valstybėje, kuriai reglamentas netaikomas, tačiau esama paveldimo turto į reglamento taikymo sritį patenkančioje valstybėje; arba 20 straipsnį dėl reglamento kolizinių normų visuotinio taikymo.

( 8 ) Vis dėlto reglamente pripažįstama, kad palikėjo ir kitų suinteresuotųjų šalių valia turi tam tikros įtakos: žr. šios išvados 92 ir paskesnius punktus, susijusius su šeštuoju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimu.

( 9 ) Jeigu valstybė yra ES narė, privalanti laikytis reglamento.

( 10 ) Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 63 punkte teismas a quo pripažįsta, kad remiantis reglamentu, regis, galima daryti išvadą, jog gali būti tik viena įprastinė gyvenamoji vieta, tačiau jis priduria, kad vis dėlto „tokia pozicija expressis verbis (aiškiais žodžiais) neįtvirtinta, todėl šiame kontekste reikėtų didesnio aiškumo ir Teisingumo Teismo išaiškinimų“. Visos teismo posėdyje dalyvavusios šalys patvirtino, kad gali būti tik viena įprastinė gyvenamoji vieta. Kitas klausimas, kuris taip pat yra esminis šiam ginčui išspręsti, – kaip ši gyvenamoji vieta nustatoma.

( 11 ) 24 konstatuojamoji dalis.

( 12 ) 23 konstatuojamoji dalis.

( 13 ) 23 konstatuojamosios dalies pabaiga. Pasviruoju šriftu išskirta mano.

( 14 ) Šiomis aplinkybėmis manau, kad, remiantis palikėjo gyvenamąja vieta mokesčių ar santuokos tikslais, negalima daryti jokios tiesioginės išvados: ši informacija kartu su kitais svarbiais įrodymais turėtų būti nagrinėjama atliekant bendrą vertinimą.

( 15 ) Visų pirma palikėjo vykdytą veiklą (apmokamą arba ne), vietą, kurioje ji buvo vykdoma, šios veiklos trukmę, sutarties pobūdį (jei taikytina), nuolatinio būsto buvimą, palikėjo šeiminę ir socialinę aplinką, vietą, kurioje jam buvo teikiamas medicininis gydymas, tai, kokia administracinė institucija buvo atsakinga už atitinkamas jo išlaidas, ir kitus veiksnius.

( 16 ) Iliustruojant antrąjį atvejį paprastai nurodomos pensininkų poros, kurios turi dvi pagrindines gyvenamąsias vietas: vieną Šiaurės, o kitą Pietų Europoje. Šiuo klausimu žr. Cour de cassation (Aukščiausiasis Teismas, Prancūzija) 2019 m. gegužės 29 d. sprendimą (Cass. 1re civ., 29 mai 2019, Nr. 18-13.383, JurisData Nr. 2019-009044).

( 17 ) Palikėjo įprastinė gyvenamoji vieta yra kriterijus, pagal kurį suteikiama jurisdikcija ir nustatoma taikytina teisė, kaip atitinkamai numatyta reglamento 4 ir 21 straipsniuose. Nustatant tarptautinę jurisdikciją, turto buvimo vieta yra tik papildomas veiksnys (žr. reglamento 10 straipsnį), o nustatant taikytiną teisę į jo buvimo vietą atsižvelgiama išimties tvarka (30 straipsnis ir, kai taikytina, 34 straipsnis). Pilietybė nėra svarbi, išskyrus atvejį, kai teisę pasirinko palikėjas (reglamento 5 ir 22 straipsniai).

( 18 ) Kiek tai susiję su taikytina teise, tokie ryšiai padeda koreguoti rezultatą, gaunamą kaip siejamąjį veiksnį naudojant įprastinę gyvenamają vietą. Žr. reglamento 21 straipsnio 2 dalį.

( 19 ) Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 41 punktas.

( 20 ) Nors reglamento 20 konstatuojamojoje dalyje toks siekis nurodomas, iš tikrųjų remiantis šios dalies formuluote galima įžvelgti, kad funkciniu požiūriu notarų (ir kitų specialistų) prilyginimas teismams yra liekamojo pobūdžio.

( 21 ) 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimo WB (C-658/17, EU:C:2019:444; toliau – Sprendimas WB) 55 punktas.

( 22 ) Sprendimo WB 59 punktas ir rezoliucinės dalies 1 punktas.

( 23 ) Reglamento 22 konstatuojamoji dalis. Pagal Sprendimą Oberle teismui siaurąja prasme (t. y. atsižvelgiant į struktūrinį, o ne funkcinį kriterijų) teismų jurisdikcijos taisyklės vis dėlto taikomos visų jam pavestų nagrinėti bylų, susijusių su paveldėjimu, atvejais, net jeigu dalyvaudamas jis nepriima sprendimo, kuriuo išsprendžiamas ginčas, pavyzdžiui, kai išduoda nacionalinį paveldėjimo teisės liudijimą.

( 24 ) Argumentas dėl vienodo tarpvalstybinio paveldėjimo procedūrinio vertinimo (plačiąja prasme, įskaitant valios išraiškos priėmimą ir įforminimą, taip pat pažymėjimų išdavimą) nėra absoliutus. Jei būtų atsižvelgiama tik į jį, bet kokia su paveldėjimu susijusi veikla, kuriai taikomas reglamentas, turėtų būti vykdoma tik vienoje valstybėje narėje: konkrečiai toje, kurios teismai pagal reglamentą turi jurisdikciją nagrinėti bylą pradėjus juose procesą. Vis dėlto Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinkimas buvo kitoks.

( 25 ) Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą 54 punktas.

( 26 ) Per teismo posėdį buvo pateikta paaiškinimų dėl notaro kompetencijos laikymo „išimtine“: ji reiškia tik tai, kad įpėdiniai turi kreiptis į notarą dėl paveldėjimo bylos užvedimo.

( 27 ) 22 konstatuojamojoje dalyje notariniai veiksmai apibrėžiami dvejopai: arba kaip „sprendimai“, arba kaip „autentiški dokumentai“. Tiesa ta, kad jie gali nebūti nei viena, nei kita.

( 28 ) Sprendimo WB 67 punktas.

( 29 ) Reglamento 62 konstatuojamoji dalis ir Sprendimo WB 68 punktas: „Be to, iš to reglamento 62 konstatuojamosios dalies matyti, kad reikėtų savarankiškai aiškinti „autentiškumo“ koncepciją, atsižvelgiant į įvairius elementus, kaip antai dokumento tikrumą, dokumento oficialius rekvizitus, dokumentą rengiančios institucijos įgaliojimus ir procedūrą, kurią taikant parengiamas dokumentas. Autentiškumas taip pat turėtų apimti faktinius elementus, kuriuos atitinkama institucija užfiksuoja autentiškame dokumente, pavyzdžiui, tai, kad nurodytos šalys nurodytą datą atvyko į tą instituciją ir kad jos padarė jame nurodytus pareiškimus“.

( 30 ) Informacija, kurią pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Lietuvos vyriausybė (savo rašytinėse pastabose ir pastabose per teismo posėdį), taip pat kuri pateikta šiame tyrime: Beaumont, P., Fitchen, J. ir Holliday, J., The evidentiary effects of authentic acts in the Member States of the European Union, in the context of successions, https://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/STUD/2016/556935/IPOL_STU(2016)556935_EN.pdf, p. 152 ir paskesni.

( 31 ) Reglamento 84 straipsnyje nustatyta, kad reglamentas „taikomas nuo 2015 m. rugpjūčio 17 d.“. Pagal 83 straipsnio 1 dalį jis taikomas asmenų, mirusių 2015 m. rugpjūčio 17 d. ar vėlesnę dieną, palikimo paveldėjimui. Taigi 2015 m. rugpjūčio 17 d. pareikšta testamentinė valia patenka į šio Europos Sąjungos teisės akto taikymo sritį.

( 32 ) Ši galimybė išplečiama 83 straipsnio 2 dalyje numatytais atvejais, darant nuorodą į tarptautinės privatinės teisės normas, pasirinkimo metu galiojusias valstybėje, kurioje buvo įprastinė palikėjo gyvenamoji vieta, arba bet kurioje valstybėje, kurios pilietis jis buvo.