PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (ketvirtoji kolegija)

SPRENDIMAS

2002 m. kovo 20 d.( )

„Konkurencija – Kartelis – Šiluminiai vamzdžiai – EB sutarties 85 straipsnis (dabar EB sutarties 81 straipsnis) – Tęsiamas pažeidimas – Boikotas – Susipažinimas su dokumentais – Bauda – Baudų nustatymo metodo gairės – Galiojimo atgaline data draudimas – Teisėti lūkesčiai“

Byloje T‑23/99

LR af 1998 A/S, anksčiau Løgstør Rør A/S, įsteigta Løgstør (Danija), atstovaujama advokatų d. Waelbroeck ir H. Peytz, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

ieškovė,

prieš

Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą P. Oliver ir E. Gippini Fournier, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

atsakovė,

dėl 1998 m. spalio 21 d. Komisijos sprendimo 1999/60/EB, priimto procedūroje pagal EB sutarties 85 straipsnį (byla IV/35.691/E‑4: Šiluminės įrangos kartelis) (OL 1999, L 24, p. 1), panaikinimo, o nepatenkinus šio prašymo – dėl šiuo sprendimu ieškovei paskirtos piniginės baudos sumažinimo

EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),

kurį sudaro pirmininkas P. Mengozzi, teisėjai V. Tiili ir R. m. Moura Ramos,

posėdžio sekretorius G. Herzig, administratorius,

atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2000 m. spalio 25 d. posėdžiui,

priima šį

Sprendimą

Bylos aplinkybės

1 LR AF 1998, anksčiau Løgstør Rør A/S, yra Danijos bendrovė, bylai svarbiu laikotarpiu gaminusi ir prekiavusi vamzdžiais, be kita ko, naudojamais šilumai tiekti.

2 Centralizuoto šilumos tiekimo sistemose centrinėje vietoje sušildomas šildymo sistemos vanduo požeminiu vamzdynu tiekiamas šildomiems pastatams. Kadangi šildymo sistemos vandens (arba vandens garų) temperatūra labai aukšta, vamzdžiai turi būti gerai izoliuoti, kad šilumos tiekimas būtų ekonomiškas ir saugus. Naudojamus izoliuotus vamzdžius paprastai sudaro plieninis vamzdis, apgaubtas plastikinio vamzdžio, o tarp jų esantis tarpas užpildytas izoliaciniu putplasčio sluoksniu.

3 Šiluminiai vamzdžiai yra svarbios valstybių narių tarpusavio prekybos objektas. Didžiausios Europos Sąjungos vidaus rinkos yra Vokietija, kurios bendras suvartojimas Bendrijoje sudaro 40 %, ir Danija, suvartojanti 20 %. Danija, kurios gamybos pajėgumai Europos Sąjungoje sudaro 50 %, yra svarbiausia šiluminių vamzdžių gamintoja, tiekianti juos visoms valstybėms narėms, kuriose naudojamos centralizuoto šilumos tiekimo sistemos.

4 1995 m. sausio 18 d. skundu Švedijos įmonė Powerpipe AB pranešė Komisijai, kad kiti šiluminių vamzdžių gamintojai ir tiekėjai sudarė kartelį, taip tarpusavyje pasidalindami Europos rinką, ir, siekdami pakenkti ieškovės verslui, neleisti jai išeiti už Švedijos rinkos ribų ar ją visiškai išstumti iš verslo, ėmėsi tarpusavyje suderintų veiksmų.

5 1995 m. birželio 28 d. Komisijos ir atitinkamų valstybių narių konkurencijos tarnybų pareigūnai, remdamiesi 1995 m. birželio 12 d. Komisijos sprendimu, dešimtyje šiluminės įrangos įmonių ir įmonių asociacijų, tarp kurių buvo ir ieškovė, tuo pačiu metu ir prieš tai nepranešusios atliko patikrinimus (toliau – patikrinimai).

6 Vėliau Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties 85 ir 86 straipsnius (OL 1962, Nr. 13, p. 204), 11 straipsniu, pateikė ieškovei ir daugeliui su šios bylos dalyku susijusių įmonių prašymus pateikti informaciją.

7 1997 m. kovo 20 d. Komisija pateikė ieškovei ir kitoms susijusioms įmonėms pranešimą apie kaltinimus. Šių įmonių paaiškinimai buvo išklausyti 1997 m. lapkričio 24 ir 25 d.

8 1998 m. spalio 21 d. Komisija procedūroje pagal EB sutarties 85 straipsnį (byla IV/35.691/E‑4: Šiluminės įrangos kartelis) priėmė sprendimą 1999/60/EB (OL 1999, L 24, p. 1), apie kurį prieš jo paskelbimą buvo pranešta 1998 m. lapkričio 6 d. sprendimu (C (1998) 3415 galut.) (toliau – sprendimas arba ginčijamas sprendimas); šiame sprendime Komisija konstatavo, kad įvairios įmonės, tarp jų ir ieškovė, dalyvavo sudarant tarpusavyje susijusius susitarimus ir imantis suderintų veiksmų EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies (dabar EB sutarties 81 straipsnio 1 dalis) prasme (toliau – kartelis).

9 Sprendime teigiama, kad 1990 m. pabaigoje keturi Danijos šiluminių vamzdžių gamintojai sutarė dėl bendro pobūdžio bendradarbiavimo nacionalinėje rinkoje principų. Komisijos teigimu, šio susitarimo šalimi buvo ieškovė ir bendros Švedijos ir Šveicarijos pramonės grupės ABB Asea Brown Boveri Ltd, dukterinė įmonė Danijoje ABB IC Møller A/S (toliau – ABB), Starpipe pavadinimu žinoma įmonė Dansk Rørindustri A/S (toliau – Dansk Rørindustri) ir Tarco Energi A/S (toliau – Tarco) (toliau visos keturios bendrai – Danijos gamintojai). Vienas iš pirmųjų veiksmų buvo kainų kėlimo koordinavimas Danijos ir užsienio rinkose. Siekiant pasidalinti Danijos rinką, buvo sutarta dėl kvotų, kurias taikė ir kontroliavo iš šių įmonių pardavimo vadovų sudaryta „kontaktinė grupė“. Bet kokio verslo projekto atveju (toliau – projektas) įmonė, kuriai kontaktinė grupė paskirdavo užsakymą, kitas įmones informuodavo apie ketinamą pasiūlyti užsakymo kainą, šios savo ruožtu pateikdavo savo pasiūlymus už didesnę kainą, kad apsaugotų kartelio paskirtą tiekėją.

10 Nuo 1991 m. rudens reguliariuose Danijos gamintojų susitikimuose dalyvaudavo ir du Vokietijos gamintojai – grupė Henss/Isoplus (toliau – Henss/Isoplus) ir Pan-Isovit GmbH (toliau – Pan-Isovit). Šių susitikimų metu vyko derybos dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, kurios 1993 m. rugpjūčio mėnesį baigėsi susitarimu dėl pardavimo kvotų skyrimo kiekvienai suinteresuotai įmonei.

11 1994 m. visi šie gamintojai buvo sutarę dėl kvotų visoje Europos rinkoje. Šis visą Europą apimantis kartelis buvo pagrįstas dvipakope struktūra. „Direktorių klubas“, į kurį įėjo kartelį sudariusių įmonių valdybų pirmininkai ir direktoriai, nustatydavo kvotas, kurias skirdavo kiekvienai įmonei tiek bendrojoje rinkoje, tiek atskirose nacionalinėse rinkose – visų pirma, Danijoje, Vokietijoje, Suomijoje, Italijoje, Nyderlanduose, Austrijoje ir Švedijoje. Buvo sukurtos už tam tikras nacionalines rinkas atsakingos „kontaktinės grupės“, kurias paprastai sudarė prekybos vadovai, kuriems buvo pavesta įgyvendinti susitarimus skiriant atskirus užsakymus ir koordinuojant pasiūlymus.

12 Kalbant apie Vokietijos rinką, sprendime teigiama, kad po 1994 m. rugpjūčio 18 d. šešių didžiausių Europos gamintojų (ABB, Dansk Rørindustri, Henss/Isoplus, Pan-Isovit, Tarco ir ieškovės) ir Brugg Rohrsysteme GmbH (toliau – Brugg) susitikimo 1994 m. spalio 7 d. įvyko pirmasis už Vokietiją atsakingos kontaktinės grupės susitikimas. Komisijos teigimu, šios kontaktinės grupės susitikimai buvo tęsiami ir po 1995 m. birželio mėnesį Komisijos atliktų patikrinimų, nors nuo to momento jie buvo organizuojami už Europos Sąjungos ribų ? Ciuriche. Susitikimai Ciuriche vyko iki 1996 m. kovo 25 d.

13 Sprendime minima, kad sudėtine kartelio dalimi, be kita ko, buvo susitarimai dėl suderintų veiksmų ir jų taikymas, siekiant išstumti vienintelę reikšmingą karteliniame susitarime nedalyvaujančią įmonę Powerpipe. Tam tikri kartelinio susitarimo dalyviai perviliojo svarbius Powerpipe darbuotojus ir davė Powerpipe suprasti, kad ji turėtų pasitraukti iš Vokietijos rinkos. 1995 m. kovo mėnesį Powerpipe laimėjus svarbų projektą Vokietijoje, Diuseldorfe įvyko šešių minėtų gamintojų ir Brugg susitikimas. Komisijos teigimu, šio susitikimo metu buvo nutarta kolektyviai boikotuoti Powerpipe klientus ir tiekėjus, kas vėliau ir buvo padaryta.

14 Savo sprendime Komisija nurodo priežastis, dėl kurių ne tik aiškus rinkos pasidalijimas tarp Danijos gamintojų nuo 1990 m. pabaigos, bet ir konkurencijos pažeidimai nuo 1991 m. spalio mėnesio kartu paėmus gali būti vertinami kaip draudžiamas „susitarimas“ EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies prasme. „Danijos“ ir „Europos“ kartelis tėra to paties vienintelio Danijoje pradėto kartelio išraiška, kuriuo nuo pat pradžių buvo siekiama ilgainiui išplėsti jo dalyvių kontrolę visoje rinkoje. Besitęsiantis gamintojų susitarimas turėjo didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai.

15 Dėl šių priežasčių sprendimas nustato:

„1 straipsnis

ABB Asea Brown Boveri Ltd, Brugg Rohrsysteme GmbH, Dansk Rørindustri A/S, Henss/Isoplus grupė, KE KELIT Kunststoffwerk GmbH, Oy KWH Pipe AB, Løgstør Rør A/S, Pan-Isovit GmbH, Sigma Tecnologie Di Rivestimento S.r.l. ir Tarco Energi A/S pažeidė EB sutarties 85 straipsnio 1 dalį, motyvacinėje dalyje nurodytu būdu ir apimtimi dalyvaudamos sudarant tarpusavyje susijusius susitarimus ir imdamosi suderintų veiksmų izoliuotų vamzdžių sektoriuje, kuriuos 1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesiais inicijavo keturi Danijos gamintojai, vėliau išplėtė į kitas nacionalines rinkas bei įtraukė Pan-Isovit ir Henss/Isoplus, ir 1994 m. pabaigoje sudarydamos platų kartelį, apimantį visą bendrąją rinką.

Pažeidimai truko:

– <…> Løgstør <….> atveju nuo 1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesių iki mažiausiai 1996 m. kovo–balandžio mėnesio.

<…>

<…>

Pagrindiniai pažeidimų bruožai buvo:

– nacionalinių rinkų, o vėliau ir visos Europos rinkos pasidalijimas numatant kvotas;

– nacionalinių rinkų priskyrimas atskiriems gamintojams ir priemonių kitiems gamintojams išstumti taikymas;

– susitarimai dėl izoliuotų vamzdžių ir atskirų projektų kainų;

– projektų paskyrimas išrinktiems gamintojams ir manipuliavimas konkurso procedūromis, siekiant užtikrinti, kad konkursą laimėtų numatytas gamintojas;

– susitarimas dėl suderintų veiksmų ir jų įgyvendinimas, siekiant apsaugoti kartelį nuo vienintelės didelės kartelio nare nesančios įmonės Powerpipe AB, kliudyti ir pakenkti jos verslui arba išstumti ją iš rinkos.

<…>

3 straipsnis

Toliau išvardytoms įmonėms už 1 straipsnyje nurodytus pažeidimus skiriamos tokios piniginės baudos:

<…>

Løgstør Rør A/S – 8 900 000 ekiu,

<…>“

16 Šis sprendimas buvo nusiųstas ieškovei 1998 m. lapkričio 12 d. laišku ir buvo gautas kitą dieną.

Procesas ir šalių prašymai

17 1999 m. sausio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sekretoriate gautu pareiškimu ieškovė pateikė šį ieškinį.

18 Kitos septynios iš devynių dėl pažeidimų atsakomybėn patrauktos įmonės taip pat pateikė ieškinius dėl šio sprendimo (bylos T‑9/99, T‑15/99, T‑16/99, T‑17/99, T‑21/99, T‑28/99 ir T‑31/99).

19 Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija), remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, imdamasis procesinių priemonių, nurodė šalims atsakyti į rašytinius klausimus ir pateikti tam tikrus dokumentus. Šalys šiuos nurodymus įvykdė.

20 2000 m. spalio 25 d. viešojo posėdžio metu šalys dalyvavo teismo posėdyje ir atsakė į žodinius Pirmosios instancijos teismo klausimus.

21 Ieškovė prašo:

– panaikinti ginčijamą sprendimą ta apimti, kuria jis su ja susijęs

– arba bent jau ženkliai sumažinti piniginę baudą;

– priteisti iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.

22 Atsakovė prašo:

– atmesti ieškinį;

– priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl bylos esmės

23 Ieškovė iš esmės nurodo penkis ieškinio pagrindus. Pirmu ieškinio pagrindas yra dėl fakto klaidų taikant EB sutarties 85 straipsnio 1 dalį. Antru ieškinio pagrindu ji teigia, kad buvo pažeista teisė į gynybą. Trečias ieškinio pagrindas susijęs su bendrųjų teisės principų pažeidimais ir fakto klaidomis apskaičiuojant piniginės baudos dydį. Ketvirtas ieškinio pagrindas susijęs su pareigos motyvuoti piniginės baudos dydį pažeidimu. Penktas ieškinio pagrindas susijęs su pernelyg didelėmis palūkanomis, taikomomis nedelsiant nesumokėjus baudos.

I – Dėl pirmo ieškinio pagrindo, susijusio su fakto klaida taikant EB sutarties 85 straipsnio 1 dalį





A – Dėl Danijos kartelio kompensacinio mechanizmo

1. Šalių argumentai

24 Ieškovė nurodo, kad Komisija savo sprendimo 35 konstatuojamoje dalyje neteisingai teigė, jog 1991 m. pabaigoje ji dalyvavo kompensaciniame mechanizme. Tarco pareikalavus kompensuoti jos prarastą rinkos dalį, ji tik pasiūlė Tarco naudai atsiimti savo pasiūlymą Islandijos rinkoje, kurį, jos žiniomis, Islandijos klientas jau buvo atmetęs. Buvo svarstomi ir kiti kompensaciniai mechanizmai, tačiau galiausiai ieškovė kompensacijų Tarco nemokėjo. Tai patvirtina, kad ieškovė neketino dalyvauti kompensaciniame mechanizme ir to faktiškai nepadarė.

25 Atsakovė laiko ieškovės argumentus nepakankamais, nes ji pripažįsta kartu su Tarco svarsčiusi kompensacines priemones ir pasiūliusi atsiimti savo pasiūlymą viename konkurse. Argumentas, kad nebuvo sumokėta finansinė kompensacija, neprieštarauja sprendime pateiktai kompensacinio mechanizmo analizei.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

26 Komisija savo sprendimo 35 konstatuojamoje dalyje teigia, kad dėl kartelio Danijos rinkoje nekyla jokių abejonių, jog 1991 m. pabaigoje egzistavo kompensacinis mechanizmas, nors nėra aišku, kaip tiksliai kompensacijos buvo mokamos. Ji atkreipia dėmesį į Tarco pateiktą informaciją apie pinigų mokėjimus ir už tai išrašytas fiktyvaus vamzdžių pirkimo sąskaitas bei 1997 m. spalio 2 d. ieškovės atsakymą į 1997 m. rugpjūčio 26 d. prašymą pateikti informaciją, kuriame minima, jog Tarco pateikti kompensacijos reikalavimai buvo įvykdyti įskaičiuojant ieškovės Tarco įmonei pateiktus užsakymus ir ieškovei Tarco naudai atsisakius dalyvauti bendrame projekte Islandijoje (sprendimo 35 konstatuojamosios dalies 2 pastraipa). Toliau Komisija konstatuoja, kad nepriklausomai nuo to, kokią tiksliai funkciją 1991 m. atliko kompensacinė sistema, 1992 m. ji buvo pakeista; į kitus metus vietoj mokėjimų turėjo būti „perkeliama“ perteklinė rinkos dalis ir paskirstoma savo kvotos neįvykdžiusiems gamintojams (sprendimo 35 konstatuojamosios dalies 3 pastraipa).

27 Ieškovė pripažįsta, kad pokalbių su Tarco, vykusių šiai pareikalavus kompensacijos už pralaimėtus projektus, metu pavyko įvykdyti jos reikalavimus, pasitraukiant iš konkurso dėl projekto Islandijoje.

28 Nors ieškovė žinojo, kad konkurso dėl šio projekto jai nepavyks laimėti, ir po pokalbių su Tarco kompensacijos jai nebuvo sumokėtos, nėra jokių abejonių, kad ieškovė, siekdama patenkinti Tarco reikalavimą sumokėti kompensaciją, kuris buvo paremtas kartelio sukurtu mechanizmu, šios naudai atsisakė dalyvauti konkurse dėl vieno projekto.

29 Todėl Komisija visiškai teisingai laiko įrodytu kompensacinio mechanizmo egzistavimo faktą, nors nėra aišku, kaip konkrečiai šios kompensacijos buvo mokamos.

30 Dėl šių priežasčių ieškovės argumentas yra atmestinas.

B – Dėl tolesnio kartelio egzistavimo nuo 1990 iki 1996 m.

31 Ieškovė neigia „nuo 1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesio iki mažiausiai 1996 m. kovo–balandžio mėnesio“ toliau pažeidinėjusi EB sutarties 85 straipsnį. Jos teigimu, egzistavo du atskiri karteliai, vienas jų apsiribojo tik Danijos rinka ir egzistavo nuo 1991 m. sausio iki 1993 m. balandžio mėnesio, kitas – nuo 1995 m. kovo iki 1995 m. lapkričio mėnesio veikė Europos rinkoje ir 1994 m. prasidėjus bendradarbiavimui, kuris iki 1996 m. kovo mėnesio buvo atsitiktinis, buvo išplėstas ir taikytas Danijai bei Vokietijai.

32 Pirmiausia, reikia patikrinti ieškovės argumentus dėl dalyvavimo kartelyje už Danijos rinkos ribų nuo 1990 iki 1993 m., vėliau – jos teiginius dėl dalyvavimo kartelyje nutraukimo 1993 m. ir dėl Europos kartelio sukūrimo 1994 m. bei galiausiai argumentus dėl kartelio trukmės ir tęstinumo.

1. Dėl dalyvavimo kartelyje už Danijos rinkos ribų nuo 1990 iki 1993 m.

– Šalių argumentai

33 Ieškovė teigia, kad nors nuo 1991 iki 1993 m. suinteresuotos įmonės ne kartą bandė pradėti bendradarbiauti Vokietijoje, tačiau šie bandymai nebuvo sėkmingi ir konkurencija tuo laikotarpiu nebuvo iškraipyta. Pati ieškovė nenorėjo tartis dėl rinkos pasidalijimo, nes manė galėsianti padidinti savo rinkos dalį. Susitikimuose ji elgėsi pasyviai ir neprisiėmė jokių įsipareigojimų.

34 Pirma, ieškovė nedalyvavo sudarant susitarimą dėl 1991 metų kainų, įskaitant kainas eksporto rinkose, kėlimo. Todėl Komisija neteisingai aiškina Danijos Centralizuoto šildymo tarybos pakomitečio (kuris visiškai nesusijęs su karteliu) susitikimo metu 1990 m. lapkričio 22 d. padarytus užrašus, kadangi juose minimas gamintojų ketinimas padidinti kainas buvo vienašališkas sprendimas. 1990 m. lapkričio 12 d. įsigaliojusias aukštesnes ieškovės kainas pateisina ta aplinkybė, kad naujos kainos buvo paskelbtos dar prieš minėtą susitikimą. Gamintojai negalėjo „koordinuoti“ kainų kėlimo, dėl kurio kiekvienas jų buvo nusprendęs anksčiau. Priešingas Tarco pareiškimas, kuriuo remiasi ir Komisija, yra neteisingas. Be to, šį pareiškimą pasirašęs asmuo tuo metu dar nedirbo Tarco ir susitikime nedalyvavo.

35 Nuo 1991 iki 1993 m. vieninteliai pažeidimai už Danijos rinkos ribų buvo Vokietijos atžvilgiu priimtas susitarimas dėl bruto įkainių padidinimo nuo 1992 m. sausio 1 d. ir 1991 m. spalio 14 d. susitarimas dėl bendradarbiavimo Italijoje Turino projektui laimėti. Susitarimas dėl bruto įkainių buvo pasiektas tik 1991 m. gruodžio 10 d. susitikimo metu. Šiame susitikime nebuvo susitarta nei dėl bendrų įkainių, nei dėl mėnesinių susitikimų tvarkaraščio. Atrodo, kad susitarimas dėl bruto įkainių neturėjo tiesioginės įtakos Vokietijos rinkai, kadangi ieškovė čia veikė per nepriklausomą platintoją, kuris pats nustatinėjo savo galutines kainas, ir padidintus įkainius kompensavo nuolaidos, kurias ji suteikė Vokietijos platintojui. Turino projektas jos nuomone yra pavienis jokio poveikio rinkai neturėjusio bendradarbiavimo pavyzdys.

36 Antra, ieškovė, priešingai nei teigia Komisija savo sprendimo 50 ir 51 konstatuojamosiose dalyse, nedalyvavo sudarant susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo 1994 metams. Ji negali prisiminti sprendimo 49 ir 50 konstatuojamosiose dalyse aprašytų susitikimų Kopenhagoje 1993 m. birželio 30 d. ir Ciuriche 1993 m. rugpjūčio 18 arba 19 d. Ji taip pat nesutiko parengti vieningo kainoraščio arba sankcijų plano. Jos atsiliepimo į pranešimą apie kaltinimus 7 priede pateiktas raštas, kurį Komisija nurodo kaip šio susitarimo turinį įrodantį dokumentą, tėra tik ABB pasiūlymas, kuris jai buvo pateiktas vėliau (toliau – ABB pasiūlymas). Ieškovės atsisakymas pasirašyti tokį susitarimą neprieštarauja tam, kad ji pritarė kartelio narių inicijuotam ir vienos Šveicarijos audito bendrovės atliktam tyrimui, siekiant gauti informacijos apie Vokietijos rinkos dydį, arba tam, kad Pan-Isovit susidarė įspūdis, jog ji siekia susitarimo. Ji apsimetė esanti suinteresuota susitarti dėl sąlygų, kurioms, jos žiniomis, nebūtų pritarę kartelio nariai Vokietijoje. Trumpo susitikimo 1993 m. rugsėjo 8 d. metu ji pareiškė, kad nenori sudaryti susitarimo dėl Vokietijos rinkos. 1993 m. rugsėjo 29 d. susitikimo metu ieškovė vėl atsisakė pritarti ABB pasiūlymui. Galiausiai ji ne tik atsisakė pritarti susitarimui dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, bet net ir sužlugdė mėginimus sudaryti tokį susitarimą.

37 Vien tik ieškovės dalyvavimas susitikimuose, kuriuose svarstomos konkurenciją pažeidžiančios priemonės, neleidžia patraukti jos atsakomybėn kaip kartelio narės, kadangi ji nuolat kartodavo kitiems dalyviams, jog nėra suinteresuota planuojamu bendradarbiavimu ir taip „viešai“ atsiribodavo nuo susitikimų metu vykstančių svarstymų turinio. Be to, šie svarstymai niekada nebuvo įgyvendinti ir neturėjo įtakos rinkai.

38 Atsakovė teigia, kad dėl bendradarbiavimo už Danijos rinkos ribų nuo 1991 iki 1993 m. buvo pasiektas aiškus susitarimas – iš pradžių Danijos gamintojai susitarė dėl eksporto kainų didinimo 1991 m. pradžioje, vėliau dėl kainų didinimo Vokietijoje nuo 1992 m. sausio mėnesio, dėl kainų nustatymo ir projektų pasidalijimo Italijoje ir rinkos pasidalijimo kvotų sistemos 1994 metais. Šių susitarimų negalima laikyti pavieniais atvejais. Ieškovė dalyvavo dažnai ir reguliariai rengiamuose kartelio susitikimuose, kur buvo nuspręsta nuo 1991 m. rudens formalų Danijos gamintojų bendradarbiavimą išplėsti Vokietijos rinkoje.

– Pirmosios instancijos teismo vertinimas

39 Jei įmonė, nors ir pasyviai, dalyvauja antikonkurencinį tikslą turinčiuose įmonių susitikimuose ir viešai neatsiriboja nuo šių susitikimų turinio, taip suteikdama pagrindo kitiems dalyviams manyti, kad ji pritaria susitikimo rezultatams ir jų laikysis, tokiu atveju, vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, galima laikyti įrodytu, kad įmonė dalyvavo šių susitikimų metu sudarytuose susitarimuose (žr. Pirmosios instancijos teismo 1991 m. gruodžio 17 d. sprendimo Hercules Chemicals prieš Komisiją, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 232 punktą, 1992 m. kovo 10 d. sprendimo Solvay prieš Komisiją, T‑12/89, Rink. p. II‑907, 98 punktą ir 1995 m. balandžio 6 d. sprendimo Tréfileurope prieš Komisiją, T‑141/89, Rink. p. II‑791, 85 ir 86 punktus).

40 Šiame kontekste reikia įvertinti 1991 m. spalio – 1993 m. spalio mėnesio Komisijos surinktus ir jos sprendimo 38 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse surinktus įrodymus ir iš jų padarytas išvadas.

41 Pirmiausia konstatuotina, kad Komisija savo sprendimo 31, 38 ir 135 konstatuojamosiose dalyse daro teisingą išvadą, kad ieškovė dalyvavo suderintuose veiksmuose Danijos gamintojams keliant kainas eksporto rinkose.

42 Ieškovė neneigia 1990 m. lapkričio 22 d. dalyvavusi susitikime, kurio protokole (pranešimo apie kaltinimus 19 priedas) pateikiamas kainų didėjimas, kuriame kiekvieno Danijos gamintojo atveju tiek skiltyje, pavadintoje „Danija“, tiek skiltyje su užrašu „Eksportas“ įrašytas vienas ar du procentai ir nurodyta data. Komisijos šiuo dokumentu pagrįstą išvadą, kad susitikimo dalyviai susitarė eksporto rinkose koordinuoti kainų kėlimą, patvirtina Tarco paaiškinimas, jog susitikimo metu dalyviai sutarė kartu padidinti bazines vidaus ir užsienio pirkimų kainas (1996 m. balandžio 26 d. Tarco atsakymas į 1996 m. kovo 13 d. prašymą pateikti informaciją, toliau – Tarco atsakymas).

43 Ieškovė negali paneigti Komisijos padarytos išvados, teigdama, kad nagrinėjamo susitikimo metu nebuvo „sutarta“ didinti eksporto kainas. Komisija tik konstatavo, kad Danijos gamintojai „koordinavo“ eksporto kainų kėlimą; tai reiškia, kad dalyviai bent jau susitarė, kaip bus vykdomas planuojamas kainų kėlimas, tačiau netvirtino, kad nagrinėjamo susitikimo metu buvo sutarta dėl kainų kėlimo principo arba tikslaus laipsnio. Kaip matyti iš 1990 m. lapkričio 22 d. susitikimo protokolo, dalyviai bet kuriuo atveju paskelbė kainų didinimo datas ir kur reikia nurodė kainų kėlimo dydį. Todėl Komisija teisingai konstatavo suderinto kainų kėlimo faktą.

44 Ieškovės argumentas, kad ji dar prieš 1990 m. lapkričio 22 d. komiteto susitikimą paskelbė keliamų įkainių sąrašą, nėra svarbus. Visų pirma, ieškovė nenurodė, kokia apimtimi 1990 m. lapkričio 12 d. danų kalba paskelbtas keliamų įkainių sąrašas taikomas eksporto sandoriams, turint omenyje tai, kad 1990 m. lapkričio 22 d. susitikimo metu buvo vadovaujamasi nuostata, jog svarbu eksporto kainas atskirti nuo kainų Danijos rinkai. Be to, šio sąrašo įsigaliojimo data (1990 m. lapkričio 12 d.) sutampa su 1990 m. lapkričio 22 d. susitikimo protokolo dėl ieškovės kainų kėlimo Danijos rinkoje nurodyta data, nors visi skiltyje „Eksportas“ numatyti kainų kėlimai turėjo įsigalioti vėliau (1990 m. gruodžio 1 d. – įmonei Dansk Røhrindustri ir 1991 m. sausio 1 d. – įmonei Tarco ir ieškovei). Todėl ieškovė negali teigti, kad pakėlė eksporto kainas, nežinodama kitų gamintojų ketinimų.

45 Esant šioms aplinkybėms, reikia atkreipti dėmesį į tai, kad Tarco atsakymo įrodomosios vertės ieškovės argumentų atžvilgiu nemažina tai, kad atsakymą pasirašęs asmuo nedalyvavo 1990 m. lapkričio 22 d. susitikime ir tuo metu nedirbo Tarco. Kadangi atsakymas buvo parašytas įmonės vardu, jis yra patikimesnis nei kurio nors darbuotojo paaiškinimai, nepriklausomai nuo jo asmeninės patirties ar nuomonės. Beje, Tarco atstovai savo atsakyme aiškiai pažymėjo, kad šis raštas yra įmonės vidaus tyrimo rezultatas.

46 Antra, ieškovė pripažįsta dalyvavusi sudarant susitarimą dėl bruto kainų didinimo Vokietijoje nuo 1992 m. sausio 1 d. ir 1991 m. spalio mėnesio susitarimą dėl bendradarbiavimo Turino projektui laimėti.

47 Šiuo atveju nesvarbus argumentas, kad nagrinėjami susitarimai nebūtų turėję įtakos rinkai. Taip pat nėra svarus argumentas, kad sudarius susitarimus dėl bruto kainų kėlimo rinkoje vyravo intensyvi konkurencija, dėl kurios kainos sumažėjo. Taikant EB sutarties 85 straipsnio 1 dalį nebūtina atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį, jei paaiškėja, kad šiuo susitarimu siekiama trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje (Teisingumo Teismo 1966 m. liepos 13 d. sprendimų Consten ir Grundig prieš Komisiją, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 496 ir 1999 m. liepos 8 d. sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 99 punktas, sprendimo Hüls prieš Komisiją, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 178 punktas; Pirmosios instancijos teismo 1994 m. vasario 23 d. sprendimo CB ir Europay prieš Komisiją, T‑39/92 ir T‑40/92, Rink. p. II ‑49, 87 punktas). Kalbant apie bruto kainų kėlimą Vokietijoje, pasakytina, jog aplinkybė, kad įmonė, kartu su kitomis įmonėmis dalyvavusi susitikimuose, kurių metu buvo priimti sprendimai dėl kainų, nesilaiko sutartų kainų, nepanaikina šių susitikimų antikonkurencinių tikslų, tuo pačiu ir šios įmonės dalyvavimo susitarimuose fakto, o tik galėtų įrodyti, kad ji neįgyvendino nagrinėjamų susitarimų (Pirmosios instancijos teismo 1995 m. balandžio 6 d. sprendimo Tréfilunion prieš Komisiją, T‑148/89, Rink. p. II‑1063, 79 punktas).

48 Be to, ieškovė savo teiginiu, kad susitarime nėra visų Komisijos sprendimo 44 konstatuojamosios dalies antroje pastraipoje nurodytų sudedamųjų dalių, negali kvestionuoti sprendimo dėl susitarimo dėl bruto kainų kėlimo Vokietijoje galiojimo. Pagrindinės sudedamosios susitarimo dalys, dėl kurių, remiantis 1996 m. birželio 4 d. ABB atsakymu į 1996 m. kovo 13 d. prašymą pateikti informaciją (toliau – ABB atsakymas), iš esmės buvo susitarta 1991 m. spalio 9 arba 10 d. susitikimo metu, ieškovės ranka užfiksuotos pastabose apie 1991 m. gruodžio 10 d. susitikimą (pranešimo apie kaltinimus 36 priedas), kuriose, be kita ko, minimi „mažiausių įkainių sąrašas klientams“, „gamyklos kainos + 7 %“, „mėnesiniai susitikimai“ ir „13.1.92 sąrašas“. Nors buvo pasiektas tik vienas susitarimas dėl bruto kainų kėlimo, tai nepanaikina sprendimo galiojimo, nes iš jo 137 konstatuojamosios dalies trečios pastraipos išplaukia, kad Komisija susitarimu EB sutarties 85 straipsnio prasme tuo laikotarpiu laikė tik susitarimą dėl kainų kėlimo Vokietijoje nuo 1992 m. sausio 1 d. Ta aplinkybė, kad toks susitarimas buvo sudarytas 1991 m. gruodžio 10 d. susitikimo, o ne 1991 m. spalio 9 arba 10 d. susitikimo metu taip pat nepaneigia Komisijos iš šių vienas po kito vykusių susitikimų padarytos išvados, kad Danijos kartelis, kuriame tuo metu ieškovė dalyvavo, kažkada 1991 m. rudenį buvo papildytas susitarimu dėl bruto kainų kėlimo Vokietijos rinkoje. Be to, šis susitarimas, kuris bet kuriuo atveju buvo sudarytas ne vėliau kaip 1991 m. gruodį, neabejotinai buvo aptariamas dar 1991 m. spalio 9 arba 10 d. susitikimo metu.

49 Trečia, Komisija tinkamai įrodė, kad 1993 m. pabaigoje ieškovė dalyvavo sudarant susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo.

50 Šiuo klausimu ABB pripažino, kad atlikus buhalterinį patikrinimą, siekiant sužinoti jos apyvartą 1992 m., gamintojai 1993 m. rugpjūčio 18 d. sudarė susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo pagal 1992 m. rinkos dalis, dėl naujo vieningo kainoraščio ir dėl vėlesnio sankcijų plano parengimo (ABB atsakymas). Derybos dėl rinkos pasidalijimo buvo tęsiamos 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. Kopenhagoje ir vėliau Frankfurte vykusių susitikimų metu.

51 Kalbant apie buhalterinį patikrinimą, siekiant sužinoti apyvartą 1992 m., pasakytina, kad ABB paaiškinimai atitinka išvadas, darytinas remiantis 1993 m. rugpjūčio 19 d. ABB IC Møller užrašais (pranešimo apie kaltinimus 53 priedas) su lentele, kurioje nurodoma Danijos gamintojų ir Pan-Isovit bei Henss/Isoplus apyvarta ir rinkos dalis 1992 m. bei 1994 metams numatyta rinkos dalis. Remiantis ABB duomenimis, informaciją apie konkrečių įmonių apyvartą ir rinkos dalį pateikė viena Šveicarijos audito bendrovė (1996 m. birželio 4 d. ABB atsakymas). Ieškovė savo atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 36 puslapyje pripažino, kad viena Šveicarijos audito bendrovė atliko pardavimų auditą. Kalbant apie audito objektą, ieškovės teiginiai, kad ji reikalavo tik patikrinti platintojo Vokietijoje pardavimus, siekdama gauti patikimus duomenis apie bendrą Vokietijos rinkos dydį, nepaneigia ABB paaiškinimo patikimumo. Sunku įsivaizduoti, kad įmonė bendradarbiauja su audito bendrove ir pateikia jai duomenis apie savo apyvartą vien norėdama sužinoti savo dalį visoje rinkoje, o kitos šiam patikrinimui pritarusios įmonės mano, kad joms bus suteikta visa informacija apie rinkos dalis.

52 Kalbant apie pagrindinio susitarimo dėl rinkos pasidalijimo sudarymą, pasakytina, kad ABB atsakyme pateiktą teiginį, jog 1993 rugpjūčio mėnesį įmonės susitarė dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, nors tiksli kiekvieno dalyvio rinkos dalis dar buvo daugelio susitikimų metu vedamų derybų objektas, patvirtina ne tik rinkos dalių 1994 m. įvardijimas pirmiau paminėtuose ABB IC Møller užrašuose, bet ir 1993 m. rugpjūčio 18 d. Pan-Isovit užrašai (pranešimo apie kaltinimus 52 priedas) bei ABB pasiūlymas, kurie kartu paėmus liudija apie tai, jog 1993 m. rugpjūtį ir rugsėjį ir toliau buvo deramasi dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo.

53 Pirma, tokių derybų faktą patvirtina šie 1993 m. rugpjūčio 18 d. užrašai, kuriuos Pan-Isovit parengė savo motininei įmonei apie 1993 m. rugpjūčio 3 d. vizitą pas ieškovę ir iš kurio išplaukia, kad Pan-Isovit buvo informuota apie tai, jog ieškovė „iš esmės suinteresuota sudaryti susitarimus dėl kainų su sąlyga, kad gaus pakankamą rinkos dalį <…>“ ir kad ji „susitarusi su ABB, stengsis Danijoje ir Vokietijoje kontroliuoti Tarco“.

54 Antra, ABB pasiūlymas patvirtina, kad 1993 m. rugsėjo mėnesį sprendžiant rinkos pasidalijimo klausimą tereikia apsvarstyti individualių kvotų dydį. ABB pasiūlymą, paremtą apyvartos auditu, dėl Vokietijos rinkos padalijimo, paskirtų kvotų viršijimo atveju mokėtinų sumų ir vieningo kainoraščio ieškovė, remiantis jos nuomonėje dėl pranešimo apie kaltinimus pateiktais duomenimis, gavo 1993 m. rugsėjo mėnesį ir jam pritarė Pan-Isovit ir Henss/Isoplus. Šiame pasiūlyme procentais nurodytos rinkos dalys atitinka pirmiau paminėtuose ABB IC Møller užrašuose pateiktus skaičius („26“ įmonei Pan-Isovit, „25“ – ABBIsorohr, „12“ – ieškovei, „4“ – Dansk Røhrindusti/Starpipe), išskyrus įmonėms Tarco ir Henss/Isoplus nurodytus skaičius, kurioms šiame rašte buvo skirti „17“ ir „16“, o ABB pasiūlyme – atitinkamai „17,7 %“ ir „15,3 %“. Dėl Tarco dalies padidėjimo pažymėtina, kad, remiantis ABB atsakyme pateiktais duomenimis, ABBIC Møller užrašuose nurodyti skaičiai 1994 metams atspindi „(1993 m.) rugpjūčio 18 d. susitikimo metu pasiektą susitarimą, pagal kurį tokios po šio susitikimo svarstymų kiek pakoreguotos rinkos dalys turėtų būti išlaikytos 1994 metais“, o 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. susitikimo tema „turėtų būti tolesnės derybos dėl rinkos dalių paskyrimo, remiantis (Šveicarijos audito bendrovės) ataskaita: Tarco, atrodo, primygtinai reikalavo 18 % Vokietijos rinkos“. Kadangi sutampa ABB duomenys ir ABB, Pan-Isovit ir Henss/Isoplus 1993 m. rugsėjį pasiūlytas Tarco rinkos dalies padidinimas lyginant su 1993 m. rugpjūčio mėnesio ABBIC Møller užrašuose nurodyta dalimi, darytina išvada, kad po 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesio susitikimų buvo pasiektas susitarimas dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, nors ir toliau buvo diskutuojama dėl kvotų.

55 Ieškovės argumentas, kad ji nepritarė ABB pasiūlyme nurodytai sistemos formai, nėra svarbus. Po to sekusių susitikimų, kurių metu įmonės svarstė rinkos pasidalijimo klausimą, nebūtų buvę įmanoma surengti, jei tuo metu susitikimo dalyvių nebūtų vienijęs noras apriboti pardavimus Vokietijos rinkoje paskirstant rinkos dalis atskiriems ūkio subjektams.

56 Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, susitarimas EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies prasme laikytinas sudarytu jau tuomet, kai suinteresuotos įmonės išreiškė bendrą norą, imtis rinkoje tam tikrų veiksmų (žr. Teisingumo Teismo 1970 m. liepos 15 d. sprendimo ACF Chemiefarma prieš Komisiją, 41/69, Rink. p. 661, 112 punktą ir 1980 m. spalio 29 d. sprendimo Van Landewyck ir kt. prieš Komisiją, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 86 punktą, sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni 130 punktą ir Pirmosios instancijos teismo 1991 m. spalio 24 d. sprendimo Rhône-Poulenc prieš Komisiją, T‑1/89, Rink. p. II‑867, 120 punktą).

57 Esant tokioms aplinkybėms Komisija, vertindama tolesnius 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesio susitikimus dėl rinkos pasidalijimo, padarė teisingą išvadą, kad šių susitikimų dalyviai sudarė susitarimą, kuris buvo susijęs bent jau su principiniu Vokietijos rinkos pasidalijimu.

58 Tiesa, Komisija neįrodė, jog buvo sudarytas principinis susitarimas dėl kompensacijų mokėjimo sistemos skirtų kvotų viršijimo atveju ir dėl vieningo kainoraščio. Tačiau tai negali panaikinti Komisijos sprendimo galiojimo, nes Komisija savo sprendimo 137 konstatuojamosios dalies trečioje pastraipoje tik susitarimą dėl kvotų mechanizmo taikymo rinkos dalims 1993 m. rugpjūčio mėnesį kvalifikavo kaip susitarimą EB sutarties 85 straipsnio prasme.

59 Kalbant apie ieškovės dalyvavimą sudarant tokį principinį susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, pasakytina, kad jos dalyvavimo 1993 m. birželio 30 d. ir rugpjūčio 18 arba 19 d. susitikimuose, apie kuriuos ji tariamai neprisimena, faktą patvirtina ABB savo atsakyme, o pati ieškovė pripažino dalyvavusi 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. susitikime.

60 Net jei ieškovė nedalyvavo 1993 m. birželio 30 d. ir rugpjūčio 18 arba 19 d. susitikimuose, iš dokumentų matyti, kad ji bet kuriuo atveju buvo įtraukta į šių abiejų susitikimų metu vykusias derybas. Pirmiausia, ieškovė 1993 m. vasarą pritardama savo pardavimų Vokietijos rinkoje auditui, įgyvendino 1993 m. birželio 30 d. susitikime priimtą atitinkamą sprendimą. Be to, ieškovė pripažino, kad vieno susitikimo su ABB 1993 m. birželio mėnesį metu buvo kalbėta apie Vokietijos rinkos pasidalijimą ir kad ji pareiškė, jog nepritaria tam, kad Vokietijos ir Danijos gamintojai šią rinką pasidalintų mažesniu nei „60–40“ santykiu (nuomonė dėl pranešimo apie kaltinimus). ABB, kuri 1993 m. liepos 2 d. susitikimui su ieškovu skirtuose užrašuose (pranešimo apie kaltinimus 48 priedas) nurodo, kad ieškovė de facto nori didesnės rinkos dalies, tuo pačiu metu užsibrėžė tikslą padalinti rinką nurodytu santykiu. Iš šio dokumento ir iš Pan-Isovit 1993 m. rugpjūčio 18 d. užrašų matyti, kad ieškovė, nepaisant to, jog iki 1993 m. rugpjūčio 18 arba 19 d. susitikimo nebuvo pasiektas susitarimas, buvo viena iš tokio susitarimo siekiančių įmonių.

61 Esant tokioms aplinkybėms, ieškovė negali atsiriboti nuo atsakomybės už principinį susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo nurodydama, kad ji 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. susitikime pareiškė, jog nenori siekti susitarimo dėl Vokietijos rinkos, ir kad ji 1993 m. rugsėjo 29 d. susitikimo metu atmetė ABB pasiūlymą.

62 Ieškovės pozicija 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. susitikime nėra viešas atsiribojimas nuo principinio susitarimo dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, kuris buvo svarstytas 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais vykusių derybų metu. Tiesa ? kaip ABB pripažįsta savo atsakyme ? iš esmės dėl ieškovės veiksmų nepavyko pasiekti rašytinio susitarimo dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, o vėliau šis bandymas visiškai žlugo. Kadangi tam tikru metu buvo vieningai sutariama dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, ieškovė nepakankamai aiškiai parodė, kad ji tuo metu laikėsi pozicijos, kuri kitiems derybų partneriams būtų signalizavusi, jog ieškovė atsiriboja nuo šios padalijimo idėjos. Iš visų šio sprendimo 52–54 punktuose nurodytų dokumentų matyti, kad 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais kiti dalyviai, kaip pavyzdžiui, Pan-Isovit ir ABB, ieškovės pozicijos netraktavo kaip atsiribojimo nuo rinkos pasidalijimo idėjos.

63 Dalyvaudama 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais vykusiose derybose, o ypač – 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. susitikime, nuo kurio turinio ji viešai neatsiribojo, ieškovė kitiems dalyviams davė pagrindo manyti, kad ji pritaria susitikimo rezultatams ir jų laikysis, todėl jos dalyvavimą sudarant šio susitikimo metu pasiektą susitarimą galima laikyti įrodytu (žr. 39 punkte nurodytą teismų praktiką).

64 Kadangi Komisija nekaltina sudarius susitarimą EB sutarties 85 straipsnio prasme dėl kompensacijų sistemos ir vieningo kainoraščio ir netvirtina, kad susitarimas dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo buvo įgyvendintas, ieškovė veltui remiasi tuo, kad ji priešinosi rašytinio susitarimo dėl kompensacijų mokėjimo ir vieningo kainoraščio sudarymui ir kad susitarimas dėl rinkos padalijimo nebuvo įgyvendintas.

65 Iš pirmiau išdėstyto išplaukia, kad Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad ieškovė nuo 1990 m. lapkričio iki 1993 m. rugsėjo mėnesio dalyvavo sudarant susitarimus dėl kainų kėlimo už Danijos rinkos ribų 1990 m., kainų kėlimo Vokietijoje nuo 1992 m. sausio 1 d., kainų nustatymo ir projektų skirstymo Italijoje ir dėl kvotų sistemos rinkai pasidalinti 1993 m. rugpjūčio mėnesį.

66 Todėl ieškovės argumentai dėl jos dalyvavimo antikonkurenciniuose veiksmuose už Danijos rinkos ribų 1990–1993 m. atmestini.

2. Dėl dalyvavimo kartelyje nutraukimo 1993 m. ir dalyvavimo kartelyje nuo 1994 m.

– Šalių argumentai

67 Ieškovė teigia, kad 1993 m. balandžio mėnesį pasitraukė iš kartelio. Todėl Komisija neteisingai tvirtina, kad tuo metu „Danijoje kritusios kainos buvo akivaizdi kartelio kovos dėl valdžios, o ne jo iširimo pasekmė“. Ieškovės pasitraukimą iš kartelio patvirtina ne vienas ABB vidaus memorandumas, kuriuose jos veiksmai apibūdinami kaip „prieštaraujantys susitarimams“ ir „agresyvūs“, o žymūs rinkos dalių pasikeitimai Danijos rinkoje grindžiami ieškovės reikalavimu suteikti jai didesnę rinkos dalį.

68 Kalbant apie Vokietiją iki 1994 m. ir Daniją nuo 1993 m. balandžio iki 1994 m., negalima nuvertinti vidinių kartelio nesutarimų, kadangi dėl jų ieškovė 1993 m. pasitraukė iš kartelio. Komisija neįrodė paralelinių veiksmų atitinkamoje rinkoje 1993–1994 m.; ten veikiau vyko kainų karas.

69 Ieškovė neneigia 1993 ir 1994 m. retkarčiais dalyvavusi susitikimuose. Pavyzdžiui, 1993 m. liepos 5 ir 6 d. jis susitiko su ABB ir susitikimo metu atmetė ABB pasiūlymą vėl prisijungti prie kartelio. Tačiau tokie susitikimai negali būti laikomi tęsiamų paralelinių veiksmų nagrinėjamu laikotarpiu įrodymu. Kai kurių suinteresuotų įmonių dalyvavimas retkarčiais organizuojamuose, tik su Vokietijos rinkos klausimais susijusiuose susitikimuose, nėra svarbus, nes visos šios įmonės, o ypač ieškovė savarankiškai spręsdavo dėl savo veiksmų atitinkamoje rinkoje. Todėl vien tik kontaktų, nesąlygojusių įmonių susitarimo dėl rinkos padalijimo, palaikymas nėra pakankamas suderintų veiksmų įrodymas. Situacija atitinkamoje rinkoje iki 1995 m. aiškiai rodo, kad joje nebuvo imtasi paralelinių veiksmų.

70 Kalbėdama apie Europos kartelį ieškovė pripažįsta, kad 1994 m. gegužės 3 d. dalyvavo susitikime, kuriame buvo aptariamos kainos Vokietijos rinkoje, tačiau ji neigia, kad tuo metu naudojo kainoraštį. Ieškovė taip pat neprisimena, kad 1994 m. rugpjūčio 18 d. būtų dalyvavusi susitikime Kopenhagoje, o daugiašaliame susitikime pirmą kartą sudalyvavo 1994 m. rugsėjo 30 d. Sprendime taip pat neteisingai teigiama, kad dar 1994 m rudenį buvo iš esmės susitarta dėl Europos rinkos pasidalijimo. Galutinis sprendimas dėl šios rinkos įsigaliojo tik 1995 m. kovo 20 d., ir tik tuo metu kilo pirmieji bandymai šį susitarimą įgyvendinti. Per pirmą kontaktinės grupės susitikimą 1994 m. spalio 7 d. nepavyko sutarti dėl Vokietijos rinkos. Pirmas susitikimas, kurio metu dalyviams buvo skirstomi projektai, įvyko 1995 m. sausio mėnesį. Danijos rinkos atveju 1995 m. kovo mėnesį netgi nebuvo įsigaliojęs formalus susitarimas dėl rinkos pasidalijimo.

71 Atsakovė mano, kad 1993 m. balandžio mėnesį ieškovė nebuvo pasitraukusi iš kartelio. Per visą pažeidimo laikotarpį ji dalyvaudavo reguliariuose susitikimuose. Visais ieškovės išsakytais grasinimais buvo siekiama gauti didesnę rinkos dalį iš ABB. Be to, ieškovė dalyvavo susitikimuose 1993 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėnesį, o 1993 m. rudenį arba 1994 pradžioje ABB reikalavimu pažadėjo mokėti dalį algos iš Powerpipe perviliotam darbuotojui.

72 Ieškovei nereikia įrodinėti, kad 1993–1994 m. kartelis nutraukė savo veiklą, nes pati Komisija savo sprendime pripažįsta, kad nepaisant to, jog kartelio dalyviai ir toliau palaikė dvišalius santykius, nuo 1993 m. pabaigos iki 1994 m. pradžios įvairūs susitarimai buvo sustabdyti.

– Pirmosios instancijos teismo vertinimas

73 Ieškovės argumentus reikia suprasti taip, kad 1993 m. balandžio mėnesį tariamai pasitraukusi iš kartelio, ji tik nuo 1995 m. kovo mėnesio, kai buvo sudarytas galutinis susitarimas dėl Europos rinkos pasidalijimo, atnaujino dalyvavimą sudarant susitarimus arba imantis suderintų veiksmų EB sutarties 85 straipsnio prasme.

74 Pirma, priešingai nei teigia ieškovė, iš maždaug 1993 m. balandžio mėnesį kartelyje įvykusių pokyčių negalima daryti išvados, kad tuo momentu ieškovė nebedalyvavo konkurenciją pažeidžiančiuose veiksmuose centralizuoto šildymo sektoriuje.

75 Esant tokioms aplinkybėms pakanka konstatuoti, kad, nors kainos Danijos rinkoje ėmė kristi, o susitarimų dėl projekto pasidalijimo nebebuvo laikomasi, Danijos gamintojai bei Pan-Isovit ir Henss/Isoplus per 1993 m. birželio 30 d. susitikimą Kopenhagoje, 1993 m. rugpjūčio 18 arba 19 d. susitikimą Ciuriche ir 1993 m. rugsėjo 8 arba 9 d. susitikimą Kopenhagoje ir Frankfurte ir toliau tęsė derybas dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, kurios 1993 m. rugpjūčio mėnesį baigėsi 1993 m. rugsėjo mėnesį vykusių susitikimų metu detaliau parengto principinio susitarimo sudarymu. Kaip nustatyta šio sprendimo 59–63 punktuose, Komisija pateikė pakankamai faktų, teisiškai įrodančių, kad ieškovė, visų pirma per 1993 m. rugsėjo 8 ir 9 d. susitikimus, dalyvavo šiose derybose.

76 Todėl Komisija sprendimo 37 konstatuojamoje dalyje teisingai teigia, kad tuo metu Danijoje kritusios kainos buvo kartelyje vykusio santykių aiškinimosi, o ne kartelio iširimo pasekmė.

77 Antra, kalbant apie laikotarpį po susitarimo dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo pakeitimo 1993 m. rugsėjo–spalio mėnesį, konstatuotina, kad pati Komisija savo sprendime pripažino, jog kurį laiką konkurenciją pažeidžiantys veiksmai rinkoje nebuvo reikšmingi ir bet kuriuo atveju neįrodomi.

78 Savo sprendimo 52 konstatuojamoje dalyje Komisija teigia, kad tuo laikotarpiu didelėse nacionalinės rinkose per kelis mėnesius kainos sumažėjo 20 % Nepaisant to, gamintojai ir toliau susitikinėjo, nors daugiašalius susitikimus pakeitė dvišaliai ir trišaliai santykiai. Labai tikėtina, kad pagrindinis šių susitikimų tikslas buvo ABB pastangos sudaryti naują susitarimą senai „tvarkai“ šiose rinkose atstatyti (sprendimo 52 konstatuojamosios dalies penkta pastraipa). 1994 m. sausio 28 d., vasario 23 d. ir kovo 11 d. ieškovė susitiko su ABB, o 1994 m. sausio 8 d. ir kovo 19 d. ? su Tarco (sprendimo 52 konstatuojamosios dalies šešta pastraipa). Vis dėlto apie šiuos susitikimus nėra jokios informacijos, išskyrus tvirtinimą, kad Tarco iš jos nesėkmingai reikalavo kompensacijos, turėjusios būti „taikos derybų“ sąlyga (sprendimo 52 konstatuojamosios dalies septinta pastraipa).

79 Savo sprendimo 53 konstatuojamoje dalyje Komisija priduria, kad 1994 m. kovo 7 d., balandžio 15 d. ir gegužės 3 d. vėl buvo atnaujinti šešių gamintojų susitikimai. Kovo ir balandžio mėnesį vykusių susitikimų metu, be kita ko, buvo diskutuojama apie kainų kėlimą, tačiau diskusijos, atrodo, baigėsi be rezultatų. Vis dėlto po 1994 m. gegužės 3 d. susitikimo, kuriame dalyvavo ieškovė, ABB, Henss ir Pan-Isovit, buvo parengtas kainoraštis, turėjęs būti visų pardavimų Vokietijos rinkoje pagrindu (sprendimo 54 konstatuojamosios dalies pirma pastraipa). Šešių didžiausių gamintojų susitikimo 1994 m. rugpjūčio 18 d. su Brugg metu veikiausiai buvo parengtas naujas bendras kainoraštis ir sutarta iki bendro nustatyto dydžio apriboti nuolaidas (sprendimo 56 konstatuojamosios dalies trečia pastraipa).

80 Be to, kalbėdama apie 1993 m. rugsėjo–spalio mėnesio laikotarpį, Komisija pripažino, kad, nors įmonės ir toliau palaikė ryšius, nėra jokių įrodymų, kad buvo sudarytas susitarimas arba imtasi suderintų veiksmų EB sutarties 85 straipsnio prasme iki buvo suderėta kelti kainas Vokietijos rinkoje. Sprendime teigiama, kad tik po 1994 m. gegužės 3 d. susitikimo šios derybos baigėsi susitarimu.

81 Komisija teisiniam bylos aplinkybių vertinimui skirtoje savo sprendimo dalyje tvirtina, kad susitarimai buvo „sustabdyti“. Pirmiausia, Komisija, vertindama šioje byloje nagrinėjamo pažeidimo pobūdį, pripažįsta, kad, nors ir Danijos ir Europos karteliui būdingas tęstinumas, nes tai buvo vienas tęstiniu pažeidimas, susitarimai trumpam buvo sustabdyti (sprendimo 145 konstatuojamosios dalies trečia pastraipa). Konkrečiai, Komisija savo sprendimo 141 konstatuojamosios dalies trečioje pastraipoje kalbėdama apie laikotarpį nuo 1993 m. rugsėjo iki 1994 m. kovo mėnesio atkreipia dėmesį į tokią aplinkybę: „Tokio pobūdžio sustabdymas gali būti vertinamas kaip normalių susitarimų ir santykių nutraukimas. Tačiau gamintojai greitai pastebėjo, kad tolesnė kova dėl valdžios tik pakenktų, ir grįžo prie derybų stalo.“ Vertindama pažeidimo trukmę Komisija taip pat konstatuoja: „Šešis mėnesius nuo 1993 m. spalio iki 1994 m. kovo susitarimai gali būti laikomi sustabdytais, nors (pasak ABB) dvišaliai ir trišaliai pokalbiai buvo tęsiami. Įvedus kainoraštį Europai, 1994 m. gegužės mėnesį Vokietijoje vėl buvo atnaujinti susitarimai <…>“ (sprendimo 152 konstatuojamosios dalies pirma pastraipa).

82 Esant tokioms aplinkybėms ieškovė negali teigti, kad Komisija sprendime ją kaltino dalyvavus antikonkurencinėje veikloje nuo 1993 m. rugsėjo–spalio iki 1994 m. kovo mėnesio, t. y., jai atsisakius pasirašyti susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo.

83 Kalbėdama apie tolesnį kartelio egzistavimą, Komisija teisingai teigia, kad po 1994 m. gegužės 3 d. susitikimo ieškovė dalyvavo susitarime dėl kainoraščio Vokietijos rinkai, o nuo 1994 m. rudens ? susitarime dėl kvotų režimo Europos rinkai.

84 Kalbant apie kainoraštį Vokietijos rinkai, pasakytina, kad, remiantis ABB atsakymu, egzistavo kainoraštis, kuris po 1994 m. gegužės 3 d. susitikimo Hanoveryje turėjo būti naudojamas tiekiant prekes tiekėjams Vokietijoje. Tą patvirtina 1994 m. birželio 10 d. laiškas, kuriuo kartelio koordinatorius p. Henss ir ieškovės, ABB, Dansk Røhrindustri, Pan-Isovit bei Tarco vadovai kvietė į 1994 m. rugpjūčio 18 d. numatytą susitikimą (pranešimo apie kaltinimus 56 priedas); kvietime rašoma:

„Sutartas situacijos VFR rinkoje aptarimas numatytas

1994 m. rugpjūčio 18 d., ketvirtadienį, 11 val. <…>

Kadangi kai kurios 1994 m. gegužės 9 d. sąrašo eilutės neužbaigtos ir todėl lyginant pasiūlymus kilo didelių nesusipratimų, Jums leidus neužpildytas eilutes papildau pridedamu sąrašu.“

85 Iš šio rašto matyti, kad egzistavo kainoraštis, kuris turėjo būti ir buvo taikomas teikiant pasiūlymus, nepaisant to, kad dėl to kilo tam tikrų problemų. Tokio sąrašo buvimo faktą savo antrame 1996 m. gegužės 31 d. atsakyme į 1996 m. kovo 13 d. prašymą pateikti informaciją patvirtino Tarco, kuriame minimas kartelio koordinatoriaus „maždaug 1994 m. gegužės mėnesį“ įmonių vadovams perduotas kainoraštis. Remiantis ABB atsakymu, 1994 m. rugpjūčio 18 d. susitikimo Kopenhagoje metu buvo aptariamos Vokietijos kainų lygio „kėlimo“ priemonės.

86 Kalbant apie ieškovės dalyvavimą sudarant šį susitarimą dėl bendro kainoraščio, pasakytina, kad ji pripažįsta, jog dalyvavo 1994 m. gegužės 3 d. susitikime, kuriame buvo aptariama kainų situacija Vokietijos rinkoje, o po to gavo kainoraštį. Toliau galima laikyti įrodytu, kad ieškovė dalyvavo 1994 m. rugpjūčio 18 d. susitikime, nors ji teismui teigė, kad jos pardavimų vadovas ketino šiame susitikime dalyvauti, bet galiausiai nedalyvavo. Ieškovės atstovo dalyvavimo šiame susitikime faktą patvirtina ne tik pačios ieškovės 1996 m. balandžio 25 d. atsakyme į 1996 m. kovo 13 d. prašymą pateikti informaciją pateiktas jos pardavimų vadovo komandiruočių sąrašas, bet ir ABB atsakymas bei Brugg paaiškinimai (sąrašas pateiktas 1996 m. rugpjūčio 9 d. Brugg atsakymo į prašymo pateikti informaciją 2 priede). Atsižvelgiant į ieškovei adresuotą kvietimą 1994 m. rugpjūčio 18 d. dalyvauti susitikime, kuriame minimas jai nusiųstas kainoraštis, Komisija dėl ieškovės dalyvavimo 1994 m. gegužės 3 d. ir rugpjūčio 18 d. susitikimuose priėjo prie teisingos išvados, kad ieškovė dalyvavo sudarant susitarimus dėl kainoraščio.

87 Todėl ieškovė negali remtis argumentu, kad ji niekada to susitarimo netaikė, nes vien tik aplinkybė, kad įmonė, kartu su kitomis įmonėmis dalyvavusi susitikimuose, kuriuose buvo priiminėjami sprendimai dėl kainų, nesilaikė sutartų kainų, nepanaikina šių susitikimų antikonkurencinių tikslų, tuo pačiu ir šios įmonės dalyvavimo susitarimuose fakto, o tik galėtų įrodyti, kad ji neįgyvendino nagrinėjamų susitarimų (žr. šio sprendime 47 punkte nurodytą teismų praktiką).

88 Pasisakydama apie susitarimą dėl Europos rinkos pasidalijimo, ieškovė pripažįsta, kad per rugsėjo 30 d. susitikimą ir vėlesnius susitikimus 1994 m. spalio 12 d. ir lapkričio 16 d. buvo kalbama apie Europos rinkos pasidalijimą, tačiau tvirtina, kad susitarimas buvo pasiektas tik 1995 m. kovo mėnesį.

89 Šiuo klausimu Komisija pateikė pakankamai teisinių įrodymų, patvirtinančių jos teiginį, kad 1994 m. rugsėjo 30 d. susitikimo metu iš esmės buvo pritarta pasiūlymui susitarti dėl kvotų sistemos Europos rinkai, kiekvienai nacionalinei rinkai numatant atskirus skaičius, ir žemesniam kontaktinės grupės lygmeniui pavesti įgyvendinti šį susitarimą (sprendimo 59 konstatuojamosios dalies ketvirta pastraipa).

90 ABB savo atsakyme pripažino, kad dar 1994 m. rugsėjo mėnesį vykusio susitikimo metu iš esmės buvo susitarta pasidalinti visą Europos rinką, o konkrečios rinkos dalys buvo nustatytos per 1994 m. lapkričio 16 d. susitikimą. Be to, ieškovė, kalbėdama apie 1994 m. rugsėjo 30 d. susitikimą ? kuriame, jos teigimu, nebuvo sudarytas susitarimas, kuriam sudaryti buvo reikalingas Brugg ir kito Europos gamintojo, KWH, dalyvavimas ? pripažino, kad visi pritarė proceso tąsai ir buvo sutarta, kad galutiniam sprendimui parengti ABB nuvyks į visas įmones, įskaitant ir KWH bei Brugg, ir kad bus nustatytos rinkos dalys, jei ABB pavyks į susitarimą įtraukti KWH. Šis ieškovės argumentas negali paneigti Komisijos išvados, kad iš ABB atsakymo išplaukia, jog 1994 m. rugsėjo 30 d. susitikimo metu visi jo dalyviai susitarė dėl principinio Europos rinkos pasidalijimo. Įpareigodami ABB parengti susitarimą su visomis suinteresuotomis įmonėmis, susitikimo dalyviai išreiškė bendrą valią koordinuoti savo veiksmus rinkoje, padalijant rinką atskiriems ūkio subjektams, nepaisant to, kad konkrečios rinkos dalys priklausė nuo to, kokią rinkos dalį gaus Brugg ir KWH.

91 Todėl Komisija turėjo teisę teigti, kad susitarimas dėl Europos rinkos pasidalijimo iš esmės buvo sudarytas 1994 m. rugsėjo 30 d. susitikimo metu, nors konkrečios rinkos dalys turėjo būti nustatytos vėliau. Todėl 1995 m. kovo 20 d. bet kuriuo atveju negali būti laikoma tuo momentu, kai Europos rinkos pasidalijimas pirmą kartą tapo bendro susitarimo objektu, kadangi, remiantis vienoda ABB ir Pan-Isovit atsakymuose pateikta informacija (1996 m. birželio 17 d. atsakymas į prašymą pateikti informaciją), toks susitarimas buvo sudarytas per 1994 m. lapkričio 16 d. susitikimą.

92 Kadangi ieškovės dalyvavimas 1994 m. rugsėjo 30 d., spalio 12 d. ir lapkričio 16 d. susitikimuose, sudarant bendrą susitarimą dėl Europos rinkos pasidalijimo, yra įrodytas, ji nebegali remtis argumentu, kad įvairiose nacionalinėse rinkose šis susitarimas buvo įgyvendintas vėliau, jau pradėjus dirbti nacionalinėms kontaktinėms grupėms.

93 Iš pirmiau pasakyto išplaukia, kad ieškovės argumentai atmestini ta dalimi, kuria jais ginčijamos sprendime konstatuotos aplinkybės dėl jos dalyvavimo kartelyje 1993 m. pabaigoje sustabdymo ir dalyvavimo atnaujinimo 1994 m. pradžioje.

94 Tačiau reikia išnagrinėti ieškovės paaiškinimus dėl pažeidimo trukmės ir tęstinumo įvertinimo.

3. Dėl ieškovei inkriminuojamo pažeidimo trukmės ir tęstinumo

– Šalių paaiškinimai

95 Ieškovė teigia, kad, atsižvelgiant į tai, jog egzistavo du atskiri karteliai, ji nuo „1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesio iki bent jau 1996 m. kovo–balandžio mėnesio“, t. y. iš viso penkerius metus ir penkis mėnesius, nepertraukiamai nepažeidinėjo EB sutarties 85 straipsnio. Galima kalbėti tik apie dvejų metų ir trijų mėnesių laikotarpį pirminio Danijos kartelio atveju ir priklausomai nuo konkrečios šalies ? apie keturių arba daugiausia 16 ar 18 mėnesių laikotarpį Vokietijos atveju, turint omenyje vėlesnį Europos kartelį.

96 Kadangi atsakovė, jos teigimu, atsižvelgė į tai, kad „iš pradžių taikytos priemonės buvo neišbaigtos ir turėjo ribotą įtaką už Danijos rinkos ribų“, pažymėtina, kad pažeidimas, kurio mastas laikomas mažesniu, turėtų būti vertinamas kaip lengvesnis, o ne kaip trumpesnis.

97 Atsakovė teigia, kad kartelio atveju buvo ne daug pasikartojančių atskirų pažeidimų, o plataus masto pažeidimas, trukęs iki 1996 m. pavasario, o ne iki 1995 m. rudens ir vėliau tapęs dar grubesniu nei anksčiau.

– Pirmosios instancijos teismo vertinimas

98 Remiantis sprendimo 1 straipsnio 2 dalimi, pažeidimas, kuriuo kaltinama ieškovė, truko nuo „1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesio iki mažiausiai 1996 m. kovo–balandžio mėnesio“.

99 Sprendimo 153 konstatuojamosios dalies ketvirtoje pastraipoje Komisija teigia, kad „skirtingų įmonių pažeidimai <…> truko: a) ABB, (ieškovės), Tarco ir (Dansk Røhrindustri) atveju ? nuo maždaug 1990 m. lapkričio Danijoje, palaipsniui plintant visoje ES iki mažiausiai 1996 m. kovo arba balandžio mėnesio, atėmus laikotarpį nuo 1993 m. spalio iki maždaug 1994 m. kovo mėnesio, per kurį susitarimai buvo sustabdyti.“

100 Komisija teisingai apskaičiavo pažeidimo, kuriuo kaltinama ieškovė, trukmę.

101 Pirma, negalima paneigti, kad ieškovė Danijos rinkoje pradėjo veikti „1990 m. lapkričio–gruodžio mėnesį“ ir kad jos dalyvavimas Europos kartelyje baigėsi tik „1996 m. kovo–balandžio mėnesį“. Pirmiau pateiktuose 42–45 punktuose nustatyta, kad 1990 m. lapkričio mėnesį ieškovė dalyvavo sutartinai keliant kainas, kas buvo nuspręsta 1990 m. lapkričio 22 d. susitikimo metu. Be to, kalbant apie jos dalyvavimo kartelyje pabaigą, pakanka konstatuoti, kad ieškovė pripažįsta dar 1996 m. kovo 4 d. dalyvavusi įmonių direktorių klubo susitikime, o iki 1996 m. kovo 25 d. ? Vokietijos kontaktinės grupės susitikimuose.

102 Antra, ieškovė neteisingai tvirtina, kad Komisija turėjusi konstatuoti dviejų atskirų kartelių buvimo faktą bei atsižvelgti į tai, jog ieškovė 1993 m. balandžio mėnesį nutraukė savo veiklą Danijos kartelyje ir tik 1995 m. gegužės mėnesį pradėjo dalyvauti Europos kartelyje. Remiantis pirmiau 50–65 ir 84–88 punktuose konstatuotomis aplinkybėmis, ieškovė dar 1993 m. rugpjūčio arba rugsėjo mėnesį dalyvavo sudarant principinį susitarimą dėl Vokietijos rinkos pasidalijimo, o nuo 1994 m. gegužės mėnesio ? susitarimą dėl bendro kainoraščio Vokietijai. Kaip matyti iš sprendimo 153 konstatuojamosios dalies, Komisija, vertindama ieškovei inkriminuojamo pažeidimo trukmę, vis dėlto atsižvelgė į tai, kad nuo 1993 m. spalio iki maždaug 1994 m. kovo mėnesio karteliniai susitarimai buvo sustabdyti.

103 Be to, ieškovei paskirtos piniginės baudos dydžio apskaičiavimo tvarka patvirtina, kad Komisija atsižvelgė į kartelio sustabdymo trukmę. Remiantis sprendimo 175 konstatuojamosios dalies trečia pastraipa, nustatant baudos dydį buvo atsižvelgiama į tą patį laikotarpį kaip ir ABB atveju. Tačiau sprendimo 170 konstatuojamojoje dalyje kalbant apie ABB sakoma, kad priemonių netaikymas „nuo 1993 m. pabaigos iki 1994 m. pradžios“ taip pat kaip ir aplinkybė, kad iš pradžių šios priemonės buvo neišbaigtos ir turėjo ribotą įtaką už Danijos rinkos ribų bei buvo ištobulintos tik 1994–1995 m. susitarus dėl Europos kartelio, yra veiksniai, į kuriuos Komisija atsižvelgė, nustatydama 1,4 piniginės baudos koeficientą už pažeidimą, kuris truku ilgiau nei penkerius metus.

104 Tai, kad nuo 1994 m. gegužės mėnesio ieškovė vėl pradėjo savo veiklą kartelyje, o sprendime atsižvelgiama tik į veiklos nutraukimą iki „maždaug 1994 m. gegužės mėnesio“, nepanaikina Komisijos atlikto pažeidimo trukmės vertinimo, nes, remiantis sprendimo 170 konstatuojamąja dalimi, kartelio nutraukimas keliems mėnesiams yra tik vienas iš daugelio veiksnių, į kuriuos buvo atsižvelgiama įvertinant pažeidimo trukmės, pagal kurią buvo apskaičiuotas baudos dydis, poveikį, todėl minėtas poveikis nepriklausė nuo to, keliems mėnesiams tiksliai karteliniai susitarimai buvo nutraukti.

105 Kadangi nustatant pažeidimo trukmę buvo atsižvelgta į kartelio nutraukimo laikotarpį, ieškovė negali remtis argumentu, kad Komisija nagrinėjamą kartelį kvalifikavo kaip vieną tęstinį pažeidimą.

106 Komisija, nagrinėjamą kartelį kvalifikavusi kaip vieną ir tęstinį pažeidimą, atmetė be visų kitų ir ieškovės administracinio proceso metu pateiktą argumentą, kad „Danijos“ ir „Europos“ karteliai yra du skirtingi ir tarpusavyje nesusiję pažeidimai. Šiame kontekste Komisija teigia, kad nuo Danijos kartelio pradžios buvo siekiama ilgainiui išplėsti kontrolę visoje centralizuoto šildymo rinkoje (sprendimo 140 konstatuojamosios dalies trečia pastraipa), nuo 1993 m. rugsėjo iki 1994 m. kovo mėnesio bet koks veiksmų nutraukimas gali būti laikomas normalių susitarimų ir santykių sustabdymu (sprendimo 141 konstatuojamosios dalies trečia pastraipa), o veiksmų metodai ir praktinis įgyvendinimas aiškiai liudija apie 1994 m. susitarimo dėl visos Europos rinkos pasidalijimo ir ankstesnių susitarimų tęstinumą (sprendimo 142 konstatuojamosios dalies pirma pastraipa).

107 Todėl Komisija savo sprendime teigdama, kad nuo 1994 m. sukurtas Europos kartelis tebuvo tik ankstesnio gamintojų kartelio centralizuoto šildymo rinkoje tęsinys, nekaltino ieškovės nepertraukiamu dalyvavimu kartelyje nuo 1990 m. lapkričio iki 1996 m. kovo mėnesio. Tą patvirtina ir tokia Komisijos aiškiai pripažinta aplinkybė: „Pažeidimas yra vienas tęstinis nusižengimas; tačiau Komisija pripažįsta, kad jo intensyvumas ir poveikis nagrinėjamu laikotarpiu nevienodas. Palaipsniui pradedant daugiausiai į Danijos rinką orientuotais susitarimais 1991 m. (laikinai trumpam juos sustabdant) pažeidimai išsiplėtė į kitas rinkas ir maždaug 1994 m. susiformavo visos Europos kartelis, apėmęs praktiškai visą prekybą atitinkamu produktu (sprendimo 145 konstatuojamosios dalies trečia pastraipa).

108 Dėl šių priežasčių ieškovės argumentai dėl pažeidimo trukmės ir tęstinumo atmestini.

109 Todėl argumentas dėl tęsiamo kartelio egzistavimo nuo 1990 iki 1996 m. yra atmestinas visa apimtimi.

C ? Dėl dalyvavimo Europos kartelyje Italijos rinkoje

1. Šalių paaiškinimai

110 Ieškovė kaltina Komisiją, neteisingai susiejus su ja įvykius Italijos rinkoje, kurioje ji niekada nevykdė veiklos. Ji negali būti patraukta atsakomybėn dėl vietinio platintojo Socologstor Italijos rinkoje padarytų pažeidimų, kadangi ieškovė valdo tik 49 % šios įmonės akcijų.

111 Todėl nėra priežasčių, dėl kurių Socologstor turėtų būti vertinama kitaip nei KE KELIT Kunststoffwerk GmbH (toliau ? KE KELIT), kuri taip pat prekiavo ieškovės produktais ir kuriai buvo skirta piniginė bauda. Nors ieškovės dalyvavimas susitikimuose dėl Italijos rinkos galėtų būti konkurencijos taisyklių pažeidimas, tačiau Komisija nenurodė, kad ieškovė, siekdama apriboti konkurenciją, galėjo primesti Socologstor savo valią.

112 Atsakovė atkreipia dėmesį į Italijos kvotų paskirstymą visiems gamintojams, įskaitant ir ieškovę, patvirtinančius dokumentus ir į tai, kad ieškovė dalyvavo viename Italijos kontaktinės grupės susitikime bei 1995 m. birželio 9 d. susitikime, kurio metu taip pat buvo nagrinėjami su Italija susiję klausimai. Ieškovė nebūtų dalyvavusi šiuose susitikimuose, jei iš tiesų nebūtų buvusi suinteresuota Italijos rinka. Be to, tai, kad Komisija turėjo galimybę pradėti procedūrą prieš pačią Socologstor, neatleidžia ieškovės nuo atsakomybės už kartelio veiksmus Italijoje.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

113 Ieškovė neneigia 1995 m. kovo 21 d. Milane dalyvavusi pirmame Italijos kontaktinės grupės susitikime, o 1995 m. birželio 9 d. ? kitame su Italija susijusiame susitikime Ciuriche.

114 Be to, iš kai kurių užrašų, kuriuos Komisija gavo iš susijusių įmonių, matyti, jog ieškovė buvo įtraukta į kvotų Italijos rinkai ir projektų paskirstymą (pranešimo apie kaltinimus 64, 111 ir 188 punktai); tą patvirtina ir Pan-Isovit (1996 m. birželio 17 d. atsakymas į prašymą pateikti informaciją).

115 Taigi Komisija turėjo pakankamą pagrindą manyti, kad ieškovės veikla Europos kartelyje apėmė ir Italijos rinką, ir todėl nebereikia nagrinėti, kokia apimtimi ieškovė galėjo kontroliuoti savo platintojo veiksmus šioje rinkoje.

116 Dėl šių priežasčių ieškovės argumentas yra atmestinas.

D ? Dėl bendradarbiavimo nustatant kokybės normas

1. Šalių paaiškinimai

117 Ieškovė teigia nedalyvavusi vamzdžių gamintojams inkriminuojamame pažeidime, kurio esmė ta, kad kokybės normos tariamai turėjo būti naudojamos tam, kad būtų išlaikytos aukštos kainos ir uždelstas naujų taupesnių technologijų diegimas. Ieškovė veikiau buvo tokių veiksmų auka, kurie visų pirma buvo nukreipti prieš jos sukurtą technologiją.

118 Todėl atsakovė neteisingai teigia, kad toks pažeidimas nėra nagrinėjamas sprendime kaip neteisėtas elgesys. Nors šis pažeidimas nebuvo įtrauktas į „pagrindinių pažeidimų bruožų“ sąrašą, tačiau sprendimo 2 konstatuojamoje dalyje jis įvardijamas kaip atskiras pažeidimas, kuriuo greta kitų kaltinama ir ieškovė. Sprendimo 1 straipsnyje kalbant apie nagrinėjamo pažeidimo apibrėžimą pateikiama nuoroda į kitoje vietoje išdėstytus įvertinimus.

119 Atsakovė atkreipia dėmesį į tai, kad sprendimo 1 straipsnyje kokybės normų taikymas nepriskiriamas prie pagrindinių pažeidimų bruožų. Klausimas, ar ieškovė netapo su kokybės normomis susijusio bendradarbiavimo auka dėl to, kad turėjo veiksmingesnes technologijas, turėjo būti nagrinėjamas įvertinant lengvinančias aplinkybes piniginės baudos dydžio apskaičiavimo metu.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

120 Kokybės normų taikymas, siekiant palaikyti tam tikrą kainų lygį ir uždelsti naujų taupesnių technologijų įdiegimą, priskiriamas prie sprendimo 2 konstatuojamoje dalyje išvardytų pagrindinių nagrinėjamo pažeidimo bruožų. Vėliau Komisija, vertindama gamintojų asociacijos European District Heating Pipe ManufacturersAssociation (toliau ? EuHP) kartelį, 113–115 konstatuojamosiose dalyse atkreipia dėmesį į ABB ketinimus kokybės normomis užkirsti kelią tam, kad ieškovė netaikytų nuoseklios gamybos procedūros, kuria galima sumažinti gamybos sąnaudas ir kainas. Be to, remiantis sprendimo 147 konstatuojamosios dalies paskutine įtrauka, „normų ir standartų taikymas, siekiant užkirsti kelią arba uždelsti naujos, leidžiančios sumažinti kainas technikos įdiegimą (taikoma EuHP nariams)“ priskiriamas kartelio sąlygotiems konkurencijos apribojimams.“

121 Tačiau bendradarbiavimas nustatant kokybės normas nepriskiriamas prie pataisytos ginčijamo sprendimo versijos 1 straipsnio 3 dalyje išvardytų pagrindinių kartelio bruožų. Sprendimo daniškos versijos, kurią ieškovė gavo 1998 m. spalio 21 d., rezoliucinėje dalyje buvo numatyta, kad bendradarbiavimas nustatant kokybės normas priskiriamas prie pagrindinių kartelio bruožų. Tačiau Komisija išbraukė būtent šį rezoliucinės dalies skirsnį 1998 m. lapkričio 6 d. sprendimu dėl pataisymo ir taip aiškiai davė suprasti, kad ji neketina šį bendradarbiavimą kvalifikuoti kaip sudėtinę ieškovei inkriminuojamo pažeidimo dalį.

122 Net jei ir išliko tam tikrų neatitikimų, dėl to, kad rezoliucinėje sprendimo dalyje bendradarbiavimas nustatant kokybės normas nepriskiriamas prie pagrindinių nagrinėjamo pažeidimo bruožų, tačiau ne kartą aprašomas motyvacinėje dalyje, padarius minėtą pataisą nebeliko jokių abejonių, kad Komisija nekaltina ieškovės tuo, kad bendradarbiaudama nustatant kokybės normas ji pažeidė EB sutarties 85 straipsnį.

123 Todėl ieškovė negali kvestionuoti sprendimo galiojimo nurodydama, kad šiuo klausimu nebendradarbiavo.

124 Dėl šių priežasčių argumentas yra atmestinas.

E ? Dėl suderintų veiksmų prieš Powerpipe

1. Šalių argumentai

125 Ieškovė nesutinka su visais prieš ją nukreiptais sprendimo dėl suderintų veiksmų prieš Powerpipe teiginiais. Ji yra dalyvavusi susitikimuose, kurių metu buvo aptariamos priemonės prieš Powerpipe, tačiau niekada nėra taikiusi tokių priemonių.

126 Ieškovė teigia, kad susitikimas Bilunde 1993 m. birželį įvyko ir Švedijos įmonės Powerpipe vadovas buvo perviliotas prieš Švedijai įstojant į Europos Sąjungą 1995 m. sausio 1 d. Dėl to šie įvykiai svarbūs tik tiek, kiek jie turėjo įtakos konkurencijai Europos Sąjungoje. Jeigu kokia nors įtaka ir buvo, ji buvo minimali.

127 Ieškovė dalyvavo susitikime su ABB ir Powerpipe Bilunde, kuriame ABB perspėjo Powerpipe. Tačiau pagrindinis šio susitikimo tikslas buvo apsvarstyti galimą Powerpipe įmonės pardavimą ABB ir (arba) ieškovei ir pastaroji pasitraukė iš derybų su ABB, šiai aiškiai davus suprasti, kad ji nori Powerpipe uždaryti ir suskaldyti.

128 Kalbant apie Powerpipe vadovo perviliojimą, pasakytina, kad kurį laiką buvo svarstoma galimybė atidaryti atstovybę Briuselyje, o ABB pasiūlymas šiuo tikslu kartu įdarbinti minėtą asmenį pasirodė esantis geras pasirinkimas. Dar kartą šis klausimas buvo iškeltas gerokai vėliau maždaug 1993 m. rudenį arba 1994 m. pradžioje. Ieškovė apie šio asmens perviliojimą sužinojo tik gavusi iš ABB sąskaitą už su tuo susijusias išlaidas. Ieškovė manė, kad šis asmuo norėjo išeiti iš Powerpipe ir pats užmezgė ryšius su ABB. Susiklosčius tokioms aplinkybėms, ieškovė pareiškė esanti pasirengusi padengti dalį šio asmens įdarbinimo išlaidų. Ji nieko nežinojo apie ABB mėginimus pervilioti kitus Powerpipe darbuotojus ir šioje kampanijoje nedalyvavo.

129 Ieškovė neneigia, kad 1994 m. užmezgė ryšius su Powerpipe, siekdama ją įtikinti, atsiimti savo pasiūlymą dėl projekto Noibrandenburge, po to kai iš Henss patyrė didelį spaudimą; ji pasiūlė Powerpipe siekti taikaus susitarimo su Henns/Isoplus. Tačiau nei šio pokalbio, nei antro telefoninio pokalbio metu ieškovė jokia forma negrasino Powerpipe.

130 Ieškovė bandė laimėti projektą Leipcige-Lipendorfe, nors kartelis buvo susitaręs šį projektą perleisti trims Vokietijos gamintojams. Tačiau ieškovė turėjo nurodyti savo dukterinei įmonei atsiimti šiam projektui laimėti pateiktą savo pasiūlymą dėl 20 m vamzdžių ir pakeisti jį pasiūlymu dėl 18 m vamzdžių. Pirmasis pasiūlymas pareikalavo didelių investicijų į gamybos įrenginius, tačiau neatsipirko. Antrasis pasiūlymas, įsivėlus klaidai, niekada nebuvo pateiktas. Kadangi projekto vadovas susierzino dėl to, kad pirmasis pasiūlymas buvo atsiimtas, derybos su ieškove buvo nutrauktos.

131 Ieškovės žiniomis, 1995 m. kovo 24 d. susitikimo metu projekto vadovas dar nebuvo nusprendęs Leipcige-Lipendorfe projektą atiduoti Powerpipe. Ieškovė nedalyvavo pirmoje susitikimo dalyje, kurios metu galėjo būti svarstomi bendri veiksmai prieš Powerpipe. Ieškovei atvykus į susitikimą, antroje jo dalyje Henss reikalavo imtis kolektyvinių priemonių. O ieškovė pasiūlė trijų Vokietijos gamintojų darbo grupei prisiderinti prie Powerpipe kainų ir netgi pasisiūlė tiekti vamzdžius kaip subrangovas. Vėliau diskusijos sukosi apie tai, kad Powerpipe visų pirma per nustatytą laikotarpį bus techniškai nepasirengusi įgyvendinti pasiūlymą. Susitikimo metu ieškovė pasiūlė ABB paaiškinti projekto vadovui, kaip nukentėjo centralizuoto šildymo sektoriaus reputacija pasirinkus nepakankamai kvalifikuotą tiekėją dar Turino projekto atveju. ABB pastangos perkalbėti projekto vadovą liko bevaisės, kadangi darbo grupė nenorėjo savo kainų pritaikyti prie Powerpipe kainų. Tik 1995 m. balandžio mėnesį ieškovė sužinojo, kad konkursą laimėjo Powerpipe.

132 Ieškovė neįgyvendino nė vieno prieš Powerpipe nukreipto susitarimo. Jos žiniomis, to nedarė ir kiti gamintojai, išskyrus ABB ir Isoplus. Abi šios įmonės 1995 m. gegužės 5 d. EuHP susitikimo metu primygtinai reikalavo imtis suderintų veiksmų prieš Powerpipe, siekiant sudaryti jai tiekimo problemų. Kadangi ieškovė negamino Leipcigo-Lipendorfo projekto subrangovui reikalingų medžiagų, ji niekaip negalėjo šių medžiagų tiekti. 1995 m. birželio 13 d. susitikimo metu nebuvo patvirtintas prieš Powerpipe nukreiptas susitarimas.

133 Ieškovė subrangovui Lymatex jokia forma nebuvo nurodžiusi kenkti Powerpipe. Tuo metu Lymatex labai vėlavo tiekti jungtis ieškovei, kuri buvo sutartimi įsipareigojusi visą 1995 metams reikalingą jungčių kiekį pirkti iš Lymatex. Priešingai nei teigiama sprendimo 102 konstatuojamoje dalyje, ieškovė reikalavo tik, kad Lymatex įvykdytų savo sutartinius įsipareigojimus ieškovei. Lymatex savo iniciatyva nusiuntė ieškovei Powerpipe adresuoto laiško projektą, tikriausiai siekdama jai parodyti, kad ji stengiasi išspręsti tiekimo problemas; dėl šio laiško projekto ieškovė niekada nepasisakė.

134 Apskritai, sunkumai, su kuriais susidūrė Powerpipe vykdydama savo sutartinius įsipareigojimus, kilo dėl jos pačios veiksmų. Pasirašydama sutartį dėl projekto ÅrhusKommunale Væker (ÅKV), Powerpipe prisiėmė jai neįgyvendinamus įsipareigojimus kaip, pavyzdžiui, per trumpą laikotarpį aprūpinti tokios pačios rūšies jungtimis, kokias gamina ieškovė. Dėl tiekimo sunkumų, su kuriais susidūrė Powerpipe, projekto užsakovas galiausiai nutraukė sutartį. Todėl šis sprendimas buvo priimtas neatsižvelgiant į tai, kad Lymatex nutarė nebetiekti prekių Powerpipe. Tą patvirtina ir aplinkybė, kad sprendimas atimti iš Powerpipe tiekimo užsakymą buvo priimtas 1995 m. gegužės 10 d., t. y. tą pačią dieną, kai Lymatex pranešė Powerpipe apie savo laikinas tiekimo problemas ir, kad iki 1995 m. rugsėjo mėnesio ji negali priimti naujų užsakymų. Todėl sutarties panaikinimo priežastys nesusijusios su ieškovės veiksmais.

135 Taigi ieškovė niekaip neprisidėjo prie bandymų išstumti Powerpipe iš rinkos. Ieškovės noras, kad prekes jai tiektų Lymatex, buvo visiškai teisėtas, o tariamos šios jos pozicijos pasekmės Powerpipe kilo ne dėl neteisėtų veiksmų.

136 Atsakovė nurodo, kad ieškovė pripažįsta dalyvavusi ne viename susitikime, kurių metu buvo svarstomos prieš Powerpipe nukreiptos priemonės; tai ypač pasakytina apie susitikimą su ABB ir Powerpipe 1992 m. liepą, kurio metu pastaroji buvo „perspėta“. Šio pripažinimo pakanka tam, kad ieškovę būtų galima sieti su suderintais veiksmais prieš Powerpipe. Be to, ieškovė nepateikė jokių įrodymų, verčiančių suabejoti sprendimo 143 ir 144 konstatuojamosiose dalyse pateiktais teiginiais, kad ieškovė, dalyvaudama 1995 m. kovo 24 d. susitikime, dalyvavo susitarime dėl kenkimo Powerpipe.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

137 Ieškovei nepavyko paneigti Komisijos konstatuotų faktų dėl jos dalyvavimo rengiant planą Powerpipe pašalinti, ir ypač dėl Powerpipe svarbių darbuotojų perviliojimo.

138 Ieškovė neneigia dalyvavusi sprendimo 91 konstatuojamoje dalyje aprašytame susitikime Bilunde 1992 m. liepą. Taip pat nekyla abejonių, kad ieškovė kartu su ABB susitarė dėl Powerpipe vadovo perviliojimo, sutiko pasidalinti su tuo susijusias išlaidas ir šį pažadą įgyvendino.

139 Todėl negalima pritarti ieškovės pateiktai informacijai, kad susitarimas dėl Powerpipe darbuotojų perviliojimo išlaidų pasidalijimo neturėjo būti kenksmingas. Kadangi dar 1992 m. liepos mėnesio susitikimo metu ABB ieškovės akivaizdoje perspėjo Powerpipe, ieškovei turėjo būti aišku, kad ABB planas įdarbinti Powerpipe darbuotojus buvo dalis kenkimo Powerpipe strategijos. Iš 1993 m. liepos 2 d. ABB užrašų, padarytų rengiantis susitikimui su ieškove, matyti, kad šio vadovo įdarbinimas buvo laikomas „bendra priemone prieš Powerpipe“ (pranešimo apie kaltinimus 48 priedas). Kaip ieškovė pripažino administraciniame procese, ji žinojo, kad šio asmens įdarbinimas galėjo būti vertinamas kaip priemonė prieš Powerpipe (p. Bech pareiškimas pateikiamas ieškovės balandžio 25 d. atsakymo į 1996 m. kovo 13 d. prašymą pateikti informaciją priede).

140 Net jei ieškovė gali tvirtinti, kad iš pradžių sutiko dalintis perviliojimo išlaidas, norėdama atidaryti atstovybę, šis teiginys negali pateisinti aplinkybės, kad ji buvo pasirengusi sumokėti numatytą sumą tuo metu, kai jau buvo aišku, kad ABB šį asmenį įdarbino kitoms užduotims atlikti nei buvo planuota.

141 Taip pat nekyla abejonių, kad tuo metu, kai Powerpipe pateikė savo pasiūlymą projektui Noibrandenburge laimėti, ieškovė susitarė su ABB ir Henss daryti Powerpipe spaudimą, kad ši atsiimtų savo pasiūlymą. Nors pati ieškovė pokalbių su Powerpipe metu šiai negrasino, nustatyta, kad ji elgėsi taip, kaip buvo sutarta su kitais kartelio dalyviais. Ieškovė pripažįsta, kad jos pardavimų vadovas tuo metu Powerpipe patvirtino, jog šio sektoriaus įmonės yra sudariusios tam tikrą sutarimą.

142 Kalbant apie tariamai ieškovės patirtą spaudimą, konstatuotina, kad įmonė, imdamasi antikonkurencinių veiksmų kartu su kitomis įmonėmis, negali remtis argumentu, kad padarė tai spaudžiama kitų kartelio dalyvių. Ji galėjo informuoti apie daromą spaudimą kompetentingą tarnybą ir pateikti Komisijai skundą pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, o ne dalyvauti šiuose veiksmuose (žr. Pirmosios instancijos teismo 1992 m. kovo 10 d. sprendimo Hüls prieš Komisiją, T‑9/89, Rink. p. II‑499, 123 ir 128 punktus ir minėto sprendimo Tréfileurope prieš Komisiją 58 punktą).

143 Kalbant apie projekto Leipcige-Lipendorfe laimėtoją, konstatuotina, kad Komisijos išvados remiasi 1995 m. kovo 24 d. susitikimo Diuseldorfe rezultatais.

144 Ieškovė neneigia, kad kartelis buvo sudaręs susitarimą, numatantį, kad projektas Leipcige-Lipendorfe turėtų atitekti ABB, Henss/Isoplus ir Pan-Isovit.

145 Dėl to, Komisija savo sprendimo 99 konstatuojamoje dalyje galėjo daryti išvadą, kad ieškovė, bent jau iš dalies spaudžiama kitų gamintojų, atsiėmė savo šiam projektui laimėti pateiktą pasiūlymą. Net jei ieškovė manė, kad pirmo pasiūlymo sąlygotos investicijos gali neatsipirkti, jos teiginys, kad naujas pasiūlymas nebuvo pateiktas „įsivėlus klaidai“, nėra svarus, kadangi, atsižvelgiant į kartelio numatytą projektų paskirstymą, ji turėjo žinoti, kad tokie jos veiksmai visiškai atitiko kitų kartelio dalyvių lūkesčius.

146 Be to, iš Tarco užrašų apie 1995 m. kovo 24 d. susitikimą (pranešimo apie kaltinimus 143 priedas) matyti, kad Powerpipe paskelbimas projekto Leipcige-Lipendorfe laimėtoju sukėlė diskusijas dėl daugybės priemonių. Šiuose užrašuose teigiama:

„(Powerpipe) veikiausiai laimėjo Leipcigo-Lipendorfo (projektą).

– Nė vienam gamintojui nebetiekti prekių L‑L, IKR, Mannesmann-Seiffert, VEAG.

– (X) pranešti apie visus prašymus suteikti informaciją apie projektą.

– Nė vienas mūsų subrangovas negali dirbti įmonei (Powerpipe); jiems tai padarius, bendradarbiavimas ateityje bus nutrauktas.

– Mes mėginsime užkirsti kelią (Powerpipe) apsirūpinimui, pvz., plastiku.

– EuHP turi patikrinti, ar mes galime pasiskųsti dėl to, kad konkursą laimėjo nekvalifikuota firma.“

147 Jei įmonė dalyvauja akivaizdžiai antikonkurencinių tikslų siekiančiame susitikime, viešai neatsiribodama nuo jo turinio, tuomet kiti susitikimo dalyviai turi pagrindo manyti, kad ji pritaria susitikimo rezultatams ir jų laikysis (žr. 39 punkte nurodytą teismų praktiką). Esant tokioms aplinkybėms tai, kad susitikime, kuriame dalyvavo aptariama įmonė, buvo aptariami neteisėti susitarimai, pakankamai įrodo tos įmonės dalyvavimo sudarant susitarimus faktą.

148 Kadangi 1995 m. kovo 24 d. susitikime buvo aptariamos konkurenciją pažeidžiančios priemonės, visos šiame susitikime dalyvavusios ir nuo susitikimo turinio viešai neatsiribojusios įmonės laikytinos susitarimo dėl nagrinėjamų priemonių arba suderintų veiksmų dalyvėmis.

149 Visiškai nesvarbu, ar 1995 m. kovo 24 d. susitikimo metu buvo žinoma, ar Powerpipe jau laimėjo projektą Leipcige-Lipendorfe. Šio susitikimo metu svarstytos priemonės bet kuriuo atveju buvo paremtos prielaida, kad Powerpipe laimės konkursą. Net jei sutartis tarp VEAG, kuri paskelbė šį konkursą, ir Powerpipe galėjo būti pasirašyta po susitikimo, iš 1995 m. kovo 21 d. VEAG laiško generalinei projekto rangovei (pranešimo apie kaltinimus 142 priedas) ir iš 1995 m. rugsėjo 29 d. VEAG atsakymo į prašymą pateikti informaciją išplaukia, kad 1995 m. kovo 21 d., t. y. prieš nagrinėjamą susitikimą, perkančioji organizacija priėmė Powerpipe palankų sprendimą.

150 Apskritai ieškovė negali išvengti atsakomybės teigdama, kad nedalyvavo vienoje susitikimo dalyje, kurioje galėjo būti svarstomi bendri veiksmai prieš Powerpipe. Ieškovė pripažįsta, kad Henss vieno susitikimo metu, dalyvaujant ieškovei, primygtinai reikalavo imtis „kolektyvinių priemonių“.

151 Ieškovės elgesys 1995 m. kovo 24 d. susitikime taip pat negali būti vertinamas kaip viešas atsiribojimas nuo sprendimo nebeteikti Powerpipe prekių; atsižvelgiant į susiklosčiusias aplinkybes ? ypač į situaciją, kurioje buvo PowerpipeÅKV projekto metu, ir su tiekimu susijusias Lymatex problemas ? ieškovė laikėsi šį sprendimą labiau palaikančios pozicijos.

152 Ieškovė neneigia, kad sužinojusi, jog Powerpipe laimėjus ÅKV projektą, kurį kartelis buvo numatęs ABB ir ieškovei, jai pavyko susitarti su ieškovės dukterine įmone Švedijoje dėl projekto vykdymui reikalingų prekių tiekimo, išreiškė savo nepasitenkinimą. Tokia ieškovės pozicija liudija apie jos norą pasirūpinti tuo, kad Powerpipe, vykdydama savo projektą, susidurtų su tiekimo problemomis.

153 Be to, aplinkybė, kad ieškovė kreipėsi į Lymatex, prašydama uždelsti tiekimus Powerpipe, laikytina įrodyta. Powerpipe nurodytą faktą, kad vienas Lymatex darbuotojas jai patvirtino, jog sprendimas netiekti jai prekių iki 1995 m. rugsėjo mėnesio (pranešimo apie kaltinimus 153 priedas) neturėjo nieko bendro su 1995 m. gegužės 10 d. Lymatex laiške, adresuotame Powerpipe, minimais gamybos sunkumais, patvirtina tai, kad šio laiško projektą (pranešimo apie kaltinimus 155 priedas) Komisija rado 1995 m. birželio 28 d. įmonės vadovo kabinete atlikto patikrinimo metu. Tai, kad Lymatex manė esant reikalinga pranešti ieškovei apie savo atsakymą į Powerpipe užsakymą prieš persiunčiant šį laišką Powerpipe, rodo, jog Lymatex ieškovei bent jau norėjo suteikti galimybę paveikti jos planuojamą atsakymą į šį užsakymą. Atsižvelgiant į 1995 m. gegužės 24 d. susitikimo sprendimą nebetiekti prekių Powerpipe, pas ieškovą rastas Lymatex laiško projektas gali būti suprantamas tik kaip faktas, patvirtinantis, kad 1995 m. gegužės 10 d. arba prieš tai ieškovė susisiekė su Lymatex ir išreiškė savo norą uždelsti tiekimus Powerpipe. Tam neprieštarauja aplinkybė, kad Lymatex nepanaikino kitų Powerpipe užsakymų. Apskritai pažymėtina, kad Lymatex Komisijai nepateikė teisingų duomenų apie šio laiško projekto persiuntimą ieškovei, nes ji tvirtino, jog tai buvo ne Powerpipe adresuoto laiško projektas, o kopija, ir ji norėjusi tik įrodyti, kad imasi priemonių sutartiniams įsipareigojimams ieškovės atžvilgiu įvykdyti (pranešimo apie kaltinimus 157 priedas), o iš ieškovės turėtos laiško versijos matyti, kad tai buvo laiško projektas, kuris jai buvo persiųstas likus kelioms valandoms iki galutinės laiško versijos išsiuntimo Powerpipe.

154 Kadangi yra pakankamai įrodymų, patvirtinančių, kad ieškovė neatsiribojo nuo 1995 m. gegužės 24 d. susitikimo metu priimto sprendimo dėl boikoto, nebereikia nagrinėti, kokia apimtimi ieškovės veiksmai tiesiogiai sąlygojo nuostolius, kuriuos Powerpipe jos duomenimis patyrė, visų pirma, vykdydama ÅKV projektą.

155 Iš to išplaukia, kad Komisija pateikė svarų įrodymą, patvirtinantį, jog ieškovė dalyvavo sudarant susitarimą dėl kenkimo Powerpipe, kadangi ieškovė neįrodė, kad atsiribojo nuo nagrinėjamo susitikimo rezultatų.

156 Šios išvados nepaneigia ir ieškovės argumentas, kad ji negalėjo boikotuoti Powerpipe, nes negamino nagrinėjamo projekto subrangovui reikalingų medžiagų.

157 Įmonė gali būti kaltinama boikotu ir tuomet, kai ji faktiškai nedalyvavo ar negalėjo dalyvauti jį įgyvendinant. Priešingu atveju įmonės, pritarusios boikoto priemonėms, tačiau neturėjusios galimybės pačios jų imtis, būtų atleistos nuo bet kokios atsakomybės už dalyvavimą sudarant susitarimą.

158 Įmonė, kuri savo veiksmais, kurie atitinka konkurencijos pažeidimų siekiančio susitarimo arba suderintų veiksmų sąvoką EB sutarties 85 straipsnio 1 dalies prasme, dalyvavo įvairiai pažeidžiant konkurencijos taisykles ir prisidėjo atliekant pažeidimą apskritai, gali atsakyti už visą dalyvavimo darant minėtą pažeidimą trukmę ir už veiksmus, kuriuos atlieka kitos šį pažeidimą dariusios įmonės, jei konkreti įmonė neabejotinai žino apie neteisėtus kitų dalyvių veiksmus arba juos gali protingai numatyti ir yra pasirengusi prisiimti iš to kylančią riziką (žr. apie tai sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni 203 punktą).

159 Kadangi ieškovė dalyvavo 1995 m. gegužės 24 d. susitikime, ji žinojo apie veiksmus, kuriais turėjo būti kliudoma Powerpipe verslui. Neatsiribodama nuo šių veiksmų, ji suteikė kitiems dalyviams bent jau pagrindą manyti, kad pritaria tokiam susitikimo sprendimui, jo laikysis ir kad yra pasirengusi prisiimti iš to kylančią riziką.

160 Ta apimtimi, kuria Komisija remiasi įvykiais Švedijoje ir Suomijoje iki joms įstojant į Europos Sąjungą 1995 m. sausio 1 d., pakanka nurodyti, kad Powerpipe veiklą trikdančių veiksmų, už kuriuos ieškovė trauktina atsakomybėn, buvo imtasi tuomet, kai Powerpipe mėgino įsitvirtinti Vokietijos rinkoje, todėl šiais veiksmais buvo siekiama neleisti Powerpipe sustiprinti savo pozicijų Europos Sąjungoje. Be to, ieškovė, sutikdama dalyvauti perviliojant Powerpipe vadovą, dar iki 1995 m. sausio 1 d. bendrojoje rinkoje įgyvendino susitarimą dėl Powerpipe veiklos trikdymo. Todėl Komisija į konkurenciją pažeidžiančią veiklą Švedijoje atsižvelgė ta apimtimi, kuria ji faktiškai neigiamai paveikė konkurenciją Europos Sąjungoje.

161 Sprendimo 148 konstatuojamoje dalyje apie tai aiškiai sakoma:

„Šiame procese Komisija į bendrus Švedijos rinkoje prieš Powerpipe taikytus veiksmus iki Švedijos narystės ES (1995 m. sausio 1 d.) atsižvelgia tik ta apimtimi, kuria i) jie neigiamai veikia konkurenciją Bendrijoje (Powerpipe įsitvirtinimas Vokietijos rinkoje) ir ii) įrodo ilgalaikio plano pakenkti Powerpipe arba ją pašalinti nuo to momento buvimą“.

162 Remiantis išdėstytu, argumentas dėl suderintų veiksmų prieš Powerpipe yra atmestinas.

F ? Dėl ABB spaudimo

1. Šalių argumentai

163 Ieškovė teigia, kad Komisija nepakankamai įvertino ABB jai darytą spaudimą; atsakovė tai neigia.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

164 Ieškovė teigia, kad Komisija savo sprendime ne kartą mini, jog ABB darė didelį spaudimą kitoms šio sektoriaus įmonėms, siekdama paskatinti prisijungti prie nagrinėjamų antikonkurencinių susitarimų. Be to, Komisija, nustatydama ABB baudos dydį, pripažino, kad ABB „kaip stambi tarptautinė įmonė (savo) galią rinkoje ir (savo) išteklius naudojo kartelio veiksmingumui didinti ir užtikrinti, kad kitos įmonės paklustų (jos) norams“ (sprendimo 169 konstatuojamoji dalis).

165 Kalbant apie ieškovei inkriminuojamą pažeidimą, pakanka nurodyti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, įmonė, kuri verčiama kitų dalyvių dalyvauja atliekant antikonkurencinius veiksmus, negali pasiteisinti tuo, kad jai buvo daromas spaudimas, nes ji galėjo apie spaudimą pranešti, o ne dalyvauti šiuose veiksmuose (žr. šio sprendimo 142 punkte nurodytą teismų praktiką).

166 Kadangi šis argumentas nepagrįstas, fakto klaida taikant EB 85 straipsnio 1 dalį paremtas ieškinio pagrindas yra atmestinas visa apimtimi.

II ? Dėl antro ieškinio pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu





A ? Dėl susipažinimo su dokumentais

1. Šalių argumentai

167 Ieškovė teigia, kad Komisija jai neleido reikalauti leisti susipažinti su dokumentais. Pan-Isovit, kuri veikiausiai reikalavo leisti susipažinti su dokumentais, buvo skirta mažesnė bauda nei kitoms įmonėms, nes ji bendradarbiavo. Ieškovė spaudžiama sutiko atsisakyti kai kurių savo teisių, nes tikėjosi dokumentus apie kartelį gauti tiesiai iš ABB. Tačiau ABB jai leido susipažinti tik su tam tikrais ir nepilnais dokumentais. Tai, kad Komisija suinteresuotoms įmonėms leido tarpusavyje pasikeisti dokumentais, nėra patenkinamas sprendimas.

168 Atsakovė neigia, kad neleido įmonėms susipažinti su dokumentais ir atkreipia dėmesį į tai, kad ieškovė sutiko su suinteresuotomis įmonėmis keistis dokumentais. Pan-Isovit skirtos baudos sumažinimas neturi nieko bendro su šios įmonės pozicija dėl susipažinimo su dokumentais. Taip pat negalima teigti, kad ABB pateikė ne visus dokumentus.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

169 Susipažinimo su dokumentais konkurencijos bylose tikslas ? suteikti pranešimo apie kaltinimus adresatams galimybę susipažinti su Komisijos dokumentuose pateiktais įrodymais, kad šių dokumentų pagrindu jie galėtų tinkamai pateikti savo nuomonę dėl Komisijos pranešime apie kaltinimus prieitų išvadų (Teisingumo Teismo 1998 m. gruodžio 17 d. sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 89 punktas, ir 1999 m. liepos 8 d. sprendimo Hercules Chemicals prieš Komisiją, C‑51/92 P, Rink. p. I‑4235, 75 punktas; Pirmosios instancijos teismo 1995 m. birželio 29 d. sprendimo Solvay prieš Komisiją, T‑30/91, Rink. p. II‑1775, 59 punktas ir sprendimo ICI prieš Komisiją, T‑36/91, Rink., p. II‑1847, 69 punktas). Tad teisė susipažinti su dokumentais yra viena iš procesinių garantijų, turinčių saugoti teisę į gynybą, ir ypač – užtikrinti Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 ir 2 dalyje ir 1963 m. liepos 25 d. Komisijos reglamento 99/63/EB dėl nuomonės išklausymo pagal Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 ir 2 dalis (OL Nr. 127, 1963, p. 2268) 2 straipsnyje numatytą teisę būti išklausytam (Pirmosios instancijos teismo 1993 m. balandžio 1 d. sprendimo BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją, T‑65/89, Rink., p. II‑389, 30 punktas).

170 Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija privalo suinteresuotoms įmonėms ir įmonių asociacijoms sudaryti sąlygas susipažinti su visais tyrimo dokumentais, išskyrus dokumentus, kuriuose užfiksuotos kitų įmonių komercinės paslaptys arba kita konfidenciali informacija, bei Komisijos vidaus užrašus, kad jos galėtų tinkamai pasiruošti gynybai dėl pranešime apie kaltinimus nurodytų jiems inkriminuojamų kaltinimų (Pirmosios instancijos teismo 1991 m. gruodžio 17 d. sprendimo Hercules Chemicals prieš Komisiją, 54 punktas ir 1999 m. gegužės 19 d. sprendimas BASF Coatings prieš Komisiją, T‑175/95, p. II‑1581).

171 Pagal Reglamentą Nr. 17 vykdomame ginčo procese Komisija negali viena savarankiškai nuspręsti, kokie dokumentai galėtų būti naudingi gynybai (minėtų 1995 m. birželio 29 d. sprendimų Solvay prieš Komisiją 81 punktas ir ICI prieš Komisiją 91 punktas). Bendrasis procesinio lygiateisiškumo principas neleidžia Komisijai pačiai nuspręsti, ar prieš įmones ji gali naudoti dokumentus, su kuriais jos negalėjo susipažinti ir todėl atitinkamai negalėjo nuspręsti, ar galėtų šiais dokumentais pasinaudoti gynybos tikslais (minėtų 1995 m. birželio 29 d. sprendimų Solvay prieš Komisiją 83 punktas ir ICI prieš Komisiją 93 punktas).

172 Atsižvelgiant į šiuos principus, reikia įvertinti, ar Komisija šiuo atveju įvykdė savo pareigą leisti susipažinti su visais tyrimo dokumentais.

173 Iš pradžių Komisija savo 1997 m. kovo 20 d. prie pranešimo apie kaltinimus pridėtame rašte sako:

„Siekiant įmonėms padėti parengti savo nuomonę apie kaltinimus, joms suteikiama galimybė susipažinti su Komisijos dokumentais. Šiuo konkrečiu atveju Komisija visus minimus dokumentus prideda kaltinimų prieduose (įskaitant ir visų dokumentų sąrašą). Dokumentuose taip pat pateikiama svarbi korespondencija pagal Reglamento Nr. (17) 11 straipsnį. Nuorodos į su šia byla nesusijusias aplinkybes šiuose dokumentuose buvo užtušuotos.

Jei Komisijos patalpose norėtumėte susipažinti su Jums prieinamais dokumentais, per tris savaites nuo šio laiško gavimo kreipkitės į <…> dėl termino paskyrimo.“

174 Į rašytinį Pirmosios instancijos teismo klausimą ieškovė atsakė, kad 1997 m. balandžio 23 d. ji, norėdama susipažinti su visais dokumentais, kreipėsi į Komisiją. Nors nustatyta, kad toks pokalbis telefonu įvyko, šalys nesutaria dėl tikslaus pokalbio turinio, o visų pirma dėl to, ar Komisija, kaip teigia ieškovė, atmetė prašymą leisti susipažinti su dokumentais nurodydama, kad įmonės, „jei jos iš tikrųjų nori bendradarbiauti, yra pačios atsakingos už keitimąsi kopijomis“, ir ar ieškovė galiausiai reikalavo leisti susipažinti su visais dokumentais. Bet kuriuo atveju nekyla abejonių dėl to, kad šio pokalbio metu buvo kalbama apie dokumentų keitimosi tarp suinteresuotų įmonių tvarką.

175 Nustatyta, kad 1997 m. balandžio ir gegužės mėnesį Komisija pasiūlė įmonėms, kurioms buvo adresuotas pranešimas apie kaltinimus, keistis visais patikrinimų metu iš jų paimtais dokumentais. Visos įmonės, išskyrus Dansk Rørindustri, neprieštaraudamos sutiko keistis dokumentais. Vėliau visos dokumentais sutikusios keistis įmonės, tarp jų ir ieškovė, iš kiekvienos įmonės gavo iš jų paimtus dokumentus ir arba aptariamų įmonių, arba Komisijos ABB ir Pan-Isovit prašymu sudarytą dokumentų sąrašą. 1997 m. birželio 18 d. Komisijos reikalavimu dalis iš Dansk Rørindustri paimtų dokumentų buvo persiųsta kitoms įmonėms, o kitą dalį dokumentų Komisija pati persiuntė 1997 m. rugsėjo 24 d.

176 Taip pat buvo nustatyta, kad ieškovė po 1997 m. balandžio 23 d. telefoninio pokalbio daugiau nebesikreipė į atsakingas Komisijos tarnybas su prašymu leisti susipažinti su dokumentais.

177 Savo atsakyme į rašytinį Pirmosios instancijos teismo klausimą ieškovė tvirtina, kad po šio pokalbio telefonu ji padarė išvadą, jog ji turėtų būti suinteresuota neprašyti leisti susipažinti su visais Komisijos dokumentais, nes kitaip ji būtų kaltinama nepakankamu bendradarbiavimu administraciniame procese.

178 Tačiau ieškovė nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių Komisijos veiksmus, iš kurių ji tuomet galėjo padaryti logišką išvadą, kad jai pasinaudojus savo teise susipažinti su dokumentais tai vėliau galės turėti įtakos apskaičiuojant jai baudą, kuri nustatoma įvertinant bendradarbiavimo laipsnį. Tiesa, ABB savo 1997 m. birželio 6 d. Komisijai adresuotame laiške Komisijos pasiūlymą keistis dokumentais siejo su savo noru bendradarbiauti su Komisija ir kad Tarco savo 1997 m. birželio 19 d. Komisijai adresuotame laiške teigia, jog ji, keisdamasi dokumentais „tęsia mūsų sąmoningą ir faktinį bendradarbiavimą su Komisija, nors mums gresia pavojus negauti leidimo susipažinti su visais dokumentais“. Nors šiame laiške išreiškiamas konkrečios įmonės noras tęsti bendradarbiavimą, tačiau jis nesiejamas su Komisijos veiksmais, kurie galėjo sudaryti įspūdį, jog pateikus prašymą susipažinti su dokumentais bus padidinta bauda. Ieškovė taip pat nepateikė jokių savo ieškinio teiginio įrodymų, kad ji „spaudžiama“ sutiko nereikalauti leisti susipažinti su dokumentais. Tas pats pasakytina ir apie teiginį, kad Pan-Isovit prašymas leisti susipažinti su dokumentais turėjo įtakos apskaičiuojant baudą, kuri nustatoma įvertinant bendradarbiavimo laipsnį.

179 Ieškovė taip pat neįrodė, kad Komisija jai darė spaudimą, jog ši nepasinaudotų galimybe susipažinti su visais tyrimo dokumentais. Tai leidžia manyti, kad ieškovė nenorėjo pasinaudoti šia galimybe.

180 Bet kuriuo atveju darytina prielaida, kad Komisija, remiantis prie panešimo apie kaltinimus pridėto laiško duomenimis, numatydama ir įgyvendindama galimybę savo patalpose leisti susipažinti su dokumentais, įvykdė savo pareigą savo iniciatyva, nelaukdama įmonių veiksmų dėl leidimo joms susipažinti su tyrimo dokumentais.

181 Esant tokioms aplinkybėms, Komisijos negalima kaltinti dėl to, kad ji norėjo padėti susipažinti su tyrimo dokumentais, paragindama suinteresuotas įmones per savo advokatus keistis patikrinimų metu iš jų paimtais dokumentais.

182 Šiuo atveju ieškovė negali remtis tuo, kad jai nebuvo sudarytos pakankamos galimybės susipažinti su dokumentais, kadangi ABB persiuntė dokumentus, kurių kai kurios pastraipos buvo ištrintos.

183 Iš 1997 m. birželio 4 d. ABB advokatų laiško ieškovės advokatams matyti, kad ABB kai kuriuos dokumentus „pakoregavo“ (redacted), kadangi šiuose vidaus dokumentuose buvo pateikta slapta informacija. Vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, teisė susipažinti su dokumentais netaikoma kitų įmonių komercinėms paslaptims ir kitai slaptai informacijai (žr. šio sprendimo 170 punktą). Jei ieškovei būtų kilusios abejonės dėl tam tikrų ABB ar kitų konkurentų pateiktų dokumentų redakcijos, o ypač dėl ABB kai kuriuose dokumentuose ištrintos informacijos, jai niekas nebūtų kliudęs kreiptis į Komisiją, o prireikus ? pasinaudoti savo teise Komisijos patalpose susipažinti su visais tyrimo dokumentais.

184 Remiantis išdėstytu, Komisija, pasiūlydama suinteresuotoms įmonėms palengvinti susipažinimą su dokumentais jais keičiantis ir tuo pačiu metu pati užtikrindama teisę susipažinti su visais tyrimo dokumentais, įvykdė nusistovėjusios teismų praktikos suformuluotus reikalavimus, kuriais remiantis, dokumentų mainai tarp įmonių neatleidžia Komisijos nuo pareigos aiškinantis konkurencijos teisės pažeidimą pačiai užtikrinti konkrečių įmonių teisę į gynybą. Įmonės gynyba negali priklausyti nuo gerų kitos įmonės, t. y. jos konkurentės, ketinimų, kuriai Komisija iškėlė panašų kaltinimą ir kuri neretai siekia priešingų ekonominių ir procesinių interesų (minėtų 1995 m. birželio 29 d. sprendimų Solvay prieš Komisiją 85 ir 86 punktai ir sprendimo ICI prieš Komisiją 95 ir 96 punktai).

185 Todėl ieškovės argumentas dėl nepakankamo susipažinimo su dokumentais yra atmestinas.

B ? Dėl teisės būti išklausytam dėl naujų įrodymų naudojimo pažeidimo

1. Šalių argumentai

186 Ieškovė kaltina Komisiją, kad ši pažeidė jos teisę į gynybą, 1997 m. gegužės 22 d. ir 1997 m. spalio 9 d. laiškais po pranešimo apie kaltinimus įtraukdama du papildomus dokumentus, patvirtinančius jos kaltinimą. Jos nuomone, Komisija neturi teisės remtis šiais dokumentais, kadangi ji pranešime apie kaltinimus aiškiai nenurodė, kad ketina tą daryti.

187 Atsakovė nurodo, kad nė viena procesinė norma nedraudžia jai pateikti papildomus įrodymus nusiuntus pranešimą apie kaltinimus. Tuose laiškuose ji paaiškino, kad prie jų pridėti dokumentai yra susiję su argumentais, išdėstytais pranešime apie kaltinimus arba paaiškinimuose dėl pranešimo apie kaltinimus. Kadangi šie laiškai buvo išsiųsti seniai dar prieš apklausą, ieškovė galėjo į juos atsakyti ir tai padarė.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

188 Remiantis Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 dalimi kartu su Reglamento Nr. 99/63 2 ir 4 straipsniais, Komisija turi pranešti konkrečioms kaltinamoms įmonėms ir asociacijoms apie kaltinimus; savo sprendimuose Komisija gali atsižvelgti tik į tuos kaltinimus, dėl kurių šios įmonės ir asociacijos galėjo pareikšti savo nuomonę (minėto sprendimo CB ir Europay prieš Komisiją 47 punktas).

189 Teisės į gynybą principas, kuris yra vienas iš pagrindinių Bendrijos teisės principų, į kurį būtina atsižvelgti esant bet kokioms aplinkybėms, o visų pirma visuose procesuose, kuriuose gali būti skiriamos sankcijos, net jei tai būtų administracinis procesas, taip pat reikalauja, kad suinteresuotoms įmonėms ir įmonių asociacijoms dar administracinio proceso metu būtų sudarytos galimybės tinkamai pateikti savo nuomonę dėl Komisijos nurodytų faktų, kaltinimų ir aplinkybių buvimo ir reikšmės (Teisingumo Teismo 1979 m. vasario 13 d. sprendimo Hoffmann-La Roche prieš Komisiją, 85/76, Rink. p. 461, 11 punktas; Pirmosios instancijos teismo 1992 m. kovo 10 d. sprendimo Shell prieš Komisiją, T‑11/89, Rink. p. II‑757, 39 punktas).

190 Tačiau nėra nė vienos normos, draudžiančios Komisijai po pranešimo apie kaltinimus siųsti šalims naujus dokumentus, kurie, jos nuomone, patvirtina jos argumentus, jei ji įmonėms skiria pakankamai laiko pateikti savo pastabas dėl šių dokumentų (Teisingumo Teismo 1983 m. spalio 25 d. sprendimo AEG prieš Komisiją, 107/82, Rink. p. 3151, 29 punktas).

191 1997 m. gegužės 22 d. laiške Komisija atkreipia dėmesį į X1 ir X9 prieduose pateiktų dokumentų svarbą 1997 m. kovo 20 d. pranešimui apie kaltinimus ir nurodo, su kokia pranešimo apie kaltinimus dalimi susijęs kiekvienas atskiras dokumentas. Todėl ieškovė buvo pakankamai informuota apie šių dokumentų svarbą jau pateiktiems kaltinimams.

192 Prie 1997 m. spalio 9 d. laiško pridėti dokumentai yra nuo 1 iki 18 sunumeruoti pranešimą apie kaltinimus papildantys dokumentai ir kelių įmonių atsakymai į prašymą pateikti informaciją; kartu su šiais dokumentais buvo nusiųsta informacija, nurodanti kiekvieno dokumento turinį ir sąsają su atitinkama pranešimo apie kaltinimus dalimi, o prireikus – ir su tam tikrų įmonių pastabų dėl pranešimo apie kaltinimus dalimis.

193 Tad 1997 m. gegužės 22 d. ir 1997 m. spalio 9 d. laiškais Komisija nepateikė naujų kaltinimų, o tik įvardijo tam tikrus dokumentus, papildomai įrodančius tam tikslui numatytame pranešime pateiktus kaltinimus.

194 Kadangi Komisija pakankamai informavo, kiek kiekvienas po pranešimo su prieštaravimais išsiųstas dokumentas yra susijęs su šiuo pranešimu ir kadangi ieškovė neteigia, kad neturėjo pakankamai laiko pateikti savo pastabas dėl šių dokumentų, ieškovė galėjo tinkamai pareikšti savo nuomonę dėl šiuose dokumentuose nurodytų faktų, kaltinimų ir aplinkybių buvimo ir reikšmės.

195 Dėl šių priežasčių argumentas yra atmestinas ta apimtimi, kuria jis susijęs su naujų įrodymų pateikimu.

C ? Dėl teisės būti išklausytam taikant baudų nustatymo metodo gaires pažeidimo

1. Šalių argumentai

196 Ieškovės nuomone, Komisija, taikydama naujas Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB Sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gaires (OL C 9, 1998, p. 3) (toliau ? naujos gairės arba gairės), pažeidė teisę į gynybą. Nors šios gairės iš esmės pakeitė prieš tai galiojusias taisykles, Komisija savo pranešime apie kaltinimus niekaip neparodė, kad apskaičiuodama baudas vadovavosi nauja politika. Tačiau apskritai pageidautina, kad Komisija savo pranešime apie kaltinimus būtų išvardijusi kriterijus, kuriais ji ketina vadovautis apskaičiuodama baudos dydį.

197 Atsakovė, kalbėdama apie su baudos dydžiu susijusių duomenų nepateikimo pranešime apie kaltinimus faktą, nurodo, kad ji neįpareigota tą daryti.

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

198 Pirmiausia atkreiptinas dėmesys į tai, kad Komisija ieškovei skirtą baudą neginčijamai apskaičiavo vadovaudamasi gairėse pateiktu bendru baudų apskaičiavimo metodu.

199 Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija įvykdo savo pareigą paisyti įmonių teisės būti išklausytoms, jei ji savo pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodo, kad ji spręs klausimą, ar tam tikroms įmonėms reikės skirti baudas, ir nurodo baudos apskaičiavimui svarbias faktines ir teisines aplinkybes, pavyzdžiui, tariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę, bei nurodo, ar pažeidimas buvo padarytas „tyčia ar dėl neatsargumo“. Taip ji įmonėms pateikia informaciją, kurios joms gali prireikti gynybai ne tik dėl pažeidimo konstatavimo, bet ir dėl baudos apskaičiavimo (Teisingumo Teismo 1983 m. birželio 7 d. sprendimo Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją, 100/80?103/80 Rink., p. 1825, 21 punktas).

200 Iš to išplaukia, kad apskaičiuojant baudų dydį įmonių teisės į gynybą prieš Komisiją paisoma tuomet, jei jos gali pareikšti savo nuomonę dėl joms inkriminuojamų faktų trukmės, sunkumo ir antikonkurencinio pobūdžio. Be to, įmonės turi papildomą baudos apskaičiavimo garantiją, nes Pirmosios instancijos teismas, remdamasis savo neribota jurisdikcija, priima sprend